Kardeks Alāns

Garu grāmata

Alāns Kardeks

Garu grāmata

.

Nepieciešamie paskaidrojumi

Alāna Kardeka «Garu grāmata» veidota no sistematizētām augstākā ranga garu sniegtām atbildēm uz tiem uzdotajiemjautājumiem. Tas notika spiritisko seansu, tā saucamā «automātiskā raksta» vai psihogrāfijas laikā Kardeka nodibinātajā Parīzes Spiritisko pētījumu biedrībā. Atbildes tika iegūtas visdažādākajā laikā un ar vairāku mediju starpniecību. Jautājumus uzdeva rakstveidā un, iespējams, arī mutvārdos. Atbildes ieguva rakstiski, tās pierakstīja medijs psihogrāfs. Kardeks šo materiālu sistematizēja un ar atbilstošiem komentāriem un autora papildinājumiem izveidoja grāmatas pirmo redakciju. Grāmatas otrajam izdevumam tika savākts papildmateriāls, kā arī kritiski pārskatīts un pārstrādāts pirmā izdevuma teksts. Kā ne vienu reizi vien autors ir norādījis, gari grāmatas tekstu ļoti modri kontrolēja, un it īpaši otrās redakcijas teksts kļuva par «garu jaunas un loti pamatīgas analīzes objektu».

Grāmatas struktūra. Katra grāmatas daļa sadalīta nodaļās, nodaļas paragrāfos, bet katrs no tiem savukārt jautājumu un atbilžu punktos. Pēc arābu cipara dots jautājums, pēc tā pēdiņās ievietota atbilde. Bez tam nereti pēc gara atbildes seko Kardcka uzrakstītie papildinājumi un komentāri. Pirms Kardeka teksta vienmēr likta šāda zīme +. Dažkārt autora teksts ir vesela paragrāfa garumā, tad tas nekā netiek izdalīts, jo pirms šī teksta nav jautājuma un tāpat jau skaidrs, ka tā nav gara atbilde.

Par autoru. Alāns Kardcks (1804-1869) pamatoti tiek uzskatīts par jaunākā spiritisma pamatlicēju. Okultajā spiritisma mācībā viņu tāpat kā tā sekotāju Leonu Denī (1847-1927) visvairāk interesēja morālā, tikumiskā puse. Viņu izvirzītās mācības pamats ir problēma par cilvēku sabiedrības tikumisko pilnveidošanos.

1858. gadā Alāns Kardeks nodibina Parīzes Spiritisko pētījumu biedrību, kurai ir pašai savi statūti un programma, kā arī izdod «Spiritisko žurnālu», kurš iznāk daudzus gadus. Spiritisma pamatā Kardeks lika īpašu tikumisku koncepciju un noformulēja to par «mācību, kura balstās uz garu eksistenci, tās izpausmi un to dotajām pamācībām». Šī koncepcija cienīgi atspoguļota autora galvenajā darbā «Garu grāmata» (1857). Pēc šī darba sekoja nākošie: «Medi ju grāmata» (1861), «Evaņģēlijs spiritisma skaidrojumā» (1864) un virkne citu.

Grāmatas trūkumi un vērtība. Tās ideju ietekme.

Uzmanīgs lasītājs bez šaubām pamanīs, ka Kardeka grāmatai, kaut arī tā nāk no avota, kas ir objektīvs attieksmē pret cilvēci, tomēr zināmā mērā ir uzspiests sava laika zīmogs. Tā pilnīgi atbilstoša toreizējai zinātnes attīstībai. Šajā grāmatā aplūkoti daži dabaszinātņu jautājumi, bet elektrība uzskatīta par visaugstāko sasniegumu enerģētikas sfērā. Autors pietiekošu cieņu izrāda, interpretējot dažus vecās derības mītus. Mūsdienu skatījumā visai tiūcīga un aptuvena šķiet viņa antropoloģiskā mācība par cilvēka trejādo būtību: par ķermeni, perispritu un dvēseli. Mācību parperispritu nepieciešams padziļināt un attīstīt tālāk. Mūsdienu lasītājam jāsaprot, ka perisprits ir visai neviendabīgs, tas ir tikai salikts veidojums, citu (pusmateriālo un garigo, viens otrā ielikto un hierarhiski pakļauto) dvēseles apvalku kopums to pretnostatījumā rupjajam fiziskajam apvalkam, t.i., ķermenim. Dažādas okultisma skolas līdz pat mūsdienām vēl aizvien nav vienojušās jautājumā par to, cik ķermeņu ir dvēselei, fizisko neskaitot. Tomēr nav šaubu, ka ir vairāki ķermeņi, vismaz trīs [1] .

Lai kā arī būtu, lasītājam jāatccras, ka par ļaudīm daudz vairāk zinošie gari, lai tiktu saprasti, vienmēr spiesti runāt tā laikmeta valodā, ar kura pārstāvjiem tie sazinās. Šajā gadījumā viņi sarunājās ar XIX gs. vidū dzīvojošiem cilvēkiem, un, lai sniegtu tiem kaut vai aptuvenu priekšstatu, piemēram, par XX gs. beigās mītošajiem ļaudīm zināmiem dabaszinātņu jautājumiem, gariem vajadzēja pielietot aptuveno analoģijas un metaforas metodi. Tādējādi par grāmatas vājajām vietām mūsdienās var uzskatīt tajā aplūkotos dabaszinātņu un zināmā mērā arī antropoloģiskos jautājumus. Bet ne tādēļ mēs uzaicinām lasītāju iepazīties ar šo darbu. Kā jau iepriekš tika teikts, galvenais, kam Kardeks veltī uzmanību pēc tam, kad tika noskaidrots, ka cilvēks ir nemirstīgs, ir šīs problēmas filozofiskie un ētiskie aspekti. Un šajā ziņā, protams, Kardekam nav konkurentu. Salīdzinot ar to, visiem iepriekšminētajiem sīkumiem nav nekādas nozīmes, jo mācība par cilvēka trejādo būtību nekādā ziņā netraucē pareizi aplūkot jautājumu, dotā mērķa sasniegšanai tā pat ir daudz ērtāka par jebkuru citu iedalījumu.

Kardcka idejām bija visai liela ietekme uz laikabiedru un nākamās paaudzēs dzīvojošo ļaužu prātiem. Visās pasaules zemēs radās jaunās mācības sekotāji. Krievijā pat eksistēja Kardeka sekotāju biedrība. Tās locekļi pārtulkoja krievu valodā visus Kardeka darbus, tika izdots arī filozofiski teoloģiskais žurnāls «Spirituālists», kurā darbojās arī Kardeka idejas atbalstošie pareizticīgās garīdzniecības pārstāvji. Diemžēl pagaidām nav pilnīgi izdevies noskaidrot, cik lielā mērā šie materiāli ir saglabājušies līdz mūsdienām. Katrā ziņā to pilnīgs trūkums lielākajās valsts bibliotēkās vedina uz domām, ka 20. gadu beigās un

30.  gadu sākumā iznīcināti ne vien paši spiritisti, bet an šī literatūra. Un to var arī saprast: toreiz valstī valdošo režīmu laikam nekas tik ļoti neapdraudētu kā tas, ja ļaudis apgūtu šajās grāmatās esošās garīgās patiesības.

Pāvels Geleva, filozofs

PIRMCĒLOŅI

.

PIRMĀ NODAĻA. DIEVS

Dievs un bezgalību Dieva eksistences pierādījumi Dievības īpašības Panteisms

1.  § Dievs un bezgalība[2]

1.  Kas ir Dievs?

«Dievs ir augstākais saprāts, visa un visu pirmcēlonis.»

2.  Kas jāsaprot ar bezgalību?

«Tas, kam nav ne sākuma, ne beigu; nezināmais; viss, kas nezināms, ir bezgalīgs.»

3.  Vai varētu teikt, ka Dievs ir bezgalība?

«Formulējums ir nepilnīgs. Tā ir cilvēku valodas nabadzība,

ar to nav iespējams noformulēt tādas lietas, kuras atrodas ārpus viņu saprašanas.»

+ Dievs savā pilnībā bezgalīgs, bet bezgalība ir kaut kāda

abstrakcija; teikt, ka Dievs ir bezgalība, nozīmē pieņemt lietas īpašības par pašu lietu un definēt nezināmu lietu ar citu tikpat nepazīstamu. [3]

2.   § Dieva eksistences pierādījumi

4.   Kur var atrast Dieva eksistences pierādījumus?

«Aksiomā, kuru jūs izmantojat savās zinātnēs: «nav seku bez cēloņa». Meklējiet visa tā pirmcēloni, kas nav radies cilvēka darbības rezultātā, un jūsu saprāts dos jums atbildi.»

+ Lai ticētu Dievam, jāparaugās uz to, ko Viņš radījis. Visums eksistē, tātad tam ir kāds pirmcēlonis. Šaubīties par Dieva eksistenci nozīmē noliegt to, ka katram rezultātam ir savs cēlonis, un apgalvot, ka nekas varētu kaut ko radīt.

5.  Kādu slēdzienu var izdarīt no šīm naivajām jūtām, kuras piemīt visiem cilvēkiem un kuras tiem liecina par Dieva eksistenci?

«To, ka Dievs eksistē, jo pretējā gadījumā kā gan cilvēkam varētu rasties šīs jūtas, ja tās ne uz ko nebūtu dibinātas? Tās ir vēl vienas tā principa sekas, kurš apgalvo, ka nav darbības bez cēloņa.»

6.    Šīs svētās jūtas, kuras glabājam dziļi sevī, t.i., Dieva esamības izjūtu, vai tās nav audzināšanas rezultāts un iegūto ideju produkts?

«Ja tas tā būtu, tad kāpēc šīs jūtas piemīt arī mežoņiem?»

+ Ja sajūta, ka eksistē kāda augstāka Būtne, būtu tikai kaut kādas audzināšanas rezultātā radusies, tad tā nebūtu tik visaptveroša un vispārēja un kā visi zinātniskie jēdzieni būtu raksturīga tikai tiem, kuri ir varējuši iziet šīs apmācības.

7.   Vai lietu veidošanas pirmcēloni var atrast matērijas iekšējai būtībai piemītošajās īpašībās?

«Bet kāds tad būtu šo īpašību cēlonis? Vienmēr jābūt kādam pirmcēlonim.»

+ Ja mēs lietu radīšanu izskaidrotu ar matērijas iekšējām īpašībām, tad tas nozīmē, ka mēs sekas būtu pieņēmuši par cēloni, jo pašas šīs īpašības būtībā ir kādas darbības rezultāts, tām jābūt kādam pirmcēlonim.

8.   Ko lai domā par uzskatu, kurš kā pirmradītu klasificē nejaušu matērijas atomu savirknēšanos, tātad nejaušību?

«Tā ir otra aplamība! Kurš ar veselo saprātu apveltīts cilvēks var raudzīties uz nejaušību kā uz saprātīgu būtni? Un bez tam kas gan ir nejaušs gadījums? Nekas.»

+ Harmonija, kas vada Visuma virzītājspēkus, atklāj noteiktas kombinācijas un mērķus un līdz ar to visā konstatē kādu saprātīgu mērķi. Bezjēdzīgi būtu pirmradīto ierindot nejauša gadījuma kategorijā, jo nejaušība ir akla un nevar radīt saprātīgu rīcību. Saprātīgs gadījums vairs nebūtu tikai gadījums vien.

9.   Ko ļauj saskatīt pirmcēlonī augstākais saprāts, kas pārspēj visus prātus?

«Jums ir kāds sakāmvārds, kurā teikts: «Meistaru pazīst pēc tā darbiem.» Nu, lūk! Paskaties uz darbiem un tad meklējiet meistaru. Tikai lepnums rada neticību. Augstprātīgs cilvēks nevēlas neko, kas būtu augstāks par viņu pašu, tāpēc tas arī tiek dēvēts par «brīvdomātāju». Nožēlojams radījums, to var satriekt visvieglākais Dieva dvašas pūtiens!»

+ Par prāta varenību var spriest pēc darbiem, tā kā neviena cilvēka spēkos nav radīt to, kas radīts dabā, tad var secināt, ka eksistē saprāts, kas stāv pāri cilvēciskajam.

Lai kādi arī būtu brīnumi, kurus rada cilvēka prāts, šim prātam pašam ir kāds cēlonis, un, jo varenāks ir tas, ko tas veic, jo varenākam jābūt arī tā pinncēlonim. Šis saprāts arī ir visu lietu pirmcēlonis, vienalga, kādā vārdā cilvēks to būtu nosaucis.

10.  Vai cilvēks spcj izprast Dieva iekšējo svēto rakstura?

«Nē, jo viņa izzināšanas spējas ir pārāk nabadzīgas, tam

nav īpaša jūtu orgāna.»

11. Vai ciivēkam reiz būs lemts izprast Dievības noslēpumu?

«Kad tā garu vairs neaptumšos matērija un kad caur savu

pilnību tas tuvosies Viņam, tad tas Viņu ieraudzīs un sapratīs.»

+ Spēju nepilnība cilvēkam neļauj izprast Dieva svēto dabu. Cilvēces pirmsākumu laikmetā cilvēks bieži jauc Viņu artā radīto, kura nepilnības tas piedēvē Viņam, bet, attīstoties cilvēka tikumiskajām jūtām, tā domas labāk ietiecas lietu būtībā, un tas veido par šīm lietām daudz patiesākus uzskatus, kuri vairāk atbilst veselajam saprātam, kaut ari cilvēka uztvere vēl aizvien ir nepilnīga.

12.  Ja mēs nespējam izprast Dieva visslepenāko dabu, vai tad mēs vismaz spējam gūt kaut kādus priekšstatus par Viņa pilnību?

«Jā, par dažām tās izpausmēm. Jo vairāk cilvēks pacelsies pāri matērijai, jo vairāk tās izpratīs, viņš tās sāks saprast ar domu starpniecību.»

13.  Vai tad, kad mēs runājam, ka Dievs ir mūžīgs, bezgalīgs, nesatricināms, nemateriāls, vienīgs, visvarens, bezgalīgi taisnīgs un labs, mēs pilnīgi izprotam Viņa īpašības?

«No jūsu redzes viedokļa-jā, jo jūs ticat, ka esat visu ietvēruši, bet labi paturiet prātā, ka ir lietas, kuras stāv pāri visgudrākā cilvēka izpratnei, lietas, kuras nav iespējams attēlot ar jūsu valodu, kuru ierobežo jūsu idejas un izjūtas. Saprāts patiešām jums saka, ka Dievam visaugstākajā mērā jāpiemīt šai pilnībai, jo ja tam nebūtu kaut vienas no šīm pilnības izpausmēm, tad Viņš arī nebūtu Dievs. Lai būtu pāri visiem, Dievam jābūt pilnīgi šķīstam un tam nedrīkst būt neviena no tām nepilnībām, kuras vien iztēle var iedomāties.»

+ Dievs ir mūžīgs; ja Viņam būtu kāds sākums, tad Viņš būtu nācis no nebūtības vai arī būtu kādas iepriekšējas būtnes radīts.Tādējādi mēs aizvien vairāk pietuvojamies bezgalībai un mūžībai.

Viņš ir nesatricināms; ja Viņš būtu pakļauts izmaiņām, tad likumiem, kuri vada Visumu, nebūtu nekādas pastāvības un stabilitātes.

Viņš nav materiālas dabas; t.i., Viņa daba atšķiras no visa, ko mēs mēdzam dēvēt par matēriju, citādi Viņš nebūtu nesatricināms, jo Viņš tiktu pakļauts matērijas transformācijām.

Viņš ir vienīgs; ja būtu daudz Dievu, tad nebūtu ne uzskatu, ne spēka vienotības, pārvaldot Visumu.

Viņš ir visvarens, jo Viņš ir vienīgs. Ja Viņš nebūtu apveltīts ar suverēnu spēku un ja eksistētu vēl kaut kas spēcīgāks vai tikpat spēcīgāks kā Viņš, tad Viņš nebūtu radījis visu un visus, un to, ko nebūtu izdarījis Viņš, būtu izdarījis cits Dievs.

Viņš ir visaugstākajā mērā taisnīgs un labs. Pat vissīkākajās lietās atklājas Dieva likumu gudrība, un gluži tāpat tas notiek ar lielām lietām, un šī gudrība neļauj šaubīties ne par Viņa taisnīgumu, ne arī par labestību.

4. § Panteisms

14.  Vai Dievs ir atsevišķa gaiša būtne, vai arī Viņš saskaņā ar dažu domām ir visu Visuma spēku un prātu kopums?

«Ja tas tā būtu, tad Dieva nebūtu, jo tad Viņš būtu sekas un nevis cēlonis; Viņš vienlaicīgi nevar būt kā viens, tā otrs.

Dievs eksistē, par to jūs nevarat šaubīties, un tas ir galvenais; ticiet man, jums nav vērts iet tālāk par to, neiedziļinieties labirintā, no kura nespēsiet izrauties, šī prātošana jūs nepadarītu labākus, bet gan, iespējams, nedaudz lepnīgākus, jo jūs uzskatītu, ka esat zinoši; tai pašā laikā īstenībā nezinot nekā. Lieciet malā visas šīs sistēmas; jums ir pietiekami daudz tādu lietu, kas uz jums vairāk attiecas, sāciet kaut vai ar sevi pašu; izpētiet paši savas nepilnības, lai no tām atbrīvotos, tas jums būs noderīgāk nekā vēlme izzināt neizzināmo.»

15.   Ko lai domā par uzskatu, ka visi dabas ķermeņi, visas būtnes, visas Visuma pasaules būtībā ir pašas Dievības daļa; citādi runājot, par panteisko mācību?

«Cilvēks, kurš nav spējīgs pataisīt sevi par Dievu, vismaz vēlas būt par Viņa daļiņu.»

16.  Šīs mācības piekritēji apgalvo, ka atrod tajā dažu Dieva atribūtu pierādījumus: tā kā pasaules ir bezgalīgas, tad arī Dievs līdz ar to ir bezgalīgs, tā kā nekur nav absolūta tukšuma vai nebūtības, tad Dievs ir visur esošs; tā kā Dievs ir visur esošs, jo viss taču ir Dieva sastāvdaļa, tad Viņš visām dabas parādībām dod pamatu būt saprātīgām. Ko var pretstatīt šādam uzskatam?

«Saprātu; izmantojot nobriedušu saprātu, jums nebūs grūti konstatēt šāda uzskata aplamību.»

+ Šis uzskats Dievu padara par kaut kādu materiālu būtni, kura, kaut arī tai piemīt augstākais saprāts, tomēr lielākā apjomā ir tas pats, kas mēs paši esam mazākā mērā. Bet, tā kā matērija nemitīgi pārveidojas, tad Dievam tādā gadījumā nepiemīt nekāds pastāvīgums; Viņš tiktu pakļauts visām pārvērtībām, pat visām cilvēciskajām vajadzībām; Viņam nebūtu pašas galvenās Dievam piemītošās īpašības: nesatricināmības. Matērijas īpašības nevar būt saistītas ar Dieva ideju, nepamazinot Viņu mūsu domās, pat visizsmalcinātākie sofistikas paņēmieni neko nelīdz, jo nav iespējams izzināt Viņa visslepenākās dabas noslēpumu. Mēs nezinām, kas Viņš ir, bet mēs zinām, kas Viņš nevar būt, bet šī sistēma ir pretrunā ar Viņa pamatīpašībām, tā sajauc radītāju ar radīto, tas ir gluži tāpat, ja kāds gribētu pierādīt, ka kāda sarežģīta mašīna esot tā inženiera sastāvdaļa, kurš to radījis.

Dieva saprāts atklājas Viņa darbos, gluži tāpat kā mākslinieka saprāts atspoguļojas tā radītajās gleznās; bet Dieva darbi savā būtībā nav vairāk Viņš pats tāpat kā glezna nav mākslinieks, kurš to iecerējis un uzgleznojis.

OTRĀ NODAĻA VISUMA KOPEJIE PAMATI UN STIHIJAS

Lietu sākuma zināšanas Gars un matērija Matērijas īpašības -

Kosmosa telpa

5.   § Lietu sākuma zināšanas

17. Vai cilvēkam Jauts zināt lietu sākumu?

«Nē, Dievs neļauj, lai cilvēks visu atklātu šajā pasaulē.»

18.Vai cilvēks kaut kad izzinās no viņa slēpto lietu noslēpumu?

«Tikai tādā mērā, kā viņš pats attīrās, tiek pacelts priekškars; bet, lai izprastu zināmas lietas, viņam nepieciešamas tādas spējas, kādas tam vēl nepiemīt.»

19.  Vai cilvēks zinātniskās pētniecības rezultātā spēj ietiekties dažos dabas noslēpumos?

«Zinātne viņam tika dota, lai virzītos uz priekšu un visā progresētu, bet viņš nevar pārkāpt Dieva noliktās robežas.»

+ Jo vairāk cilvēkam ļauts virzīties uz priekšu šo noslēpumu dzīlēs, jo lielākai vajadzētu būt tā sajūsmai par Radītāja varenību un gudrību, bet vai nu lepnības, vai vājuma dēļ pats saprāts bieži vien cilvēku padara par ilūziju rotaļlietu; viņš uzveļ sistēmas uz sistēmām, un ikviena diena tam rāda, cik daudz maldu tas noturējis par īstenību un cik daudz patiesību atstūmis, uzskatot tās par māņiem. Tās būtībā ir vilšanās lepnības dēļ.

20.   Vai cilvēkam ārpus zinātniskiem pētījumiem ļauts saņemt daudz augstāka saprāta līmeņa vēstījumus par to, kas paslīd garām viņa sajūtām?

«Ja, ja Dievs to uzskatīs par nepieciešamu, tad cilvēks spcs izzināt to, ko nevar iegūt nekādu zinātnisku pētījumu rezultātā.»

+ Tieši ar šo vēstījumu starpniecību cilvēks līdz zināmai robežai gūst zināšanas par savu pagātni un nākamību.

6.  § Gars un matērija

21.   Vai matērija ir tikpat mūžīga kā Dievs, vai arī Viņš to ir radījis?

«Tas zināms vien Dievam. Bet tomēr ir kāda lieta, uz ko jānorāda jūsu saprātam: Dievs, mīlestības un žēlastības kopums, nekad nav bijis bezdarbīgs. Lai cik attālināti arī jūs iedomājaties Viņa darbības pirmsākumus, vai gan jūs kaut uz mirkli spējat Viņu iztēloties dīkā esošu?»

22.   Parasti matēriju definē kā kaut ko tādu, kam piemīt izplatība, kā kaut ko, kas var iedarboties uz mūsu maņu orgāniem, radot jūtas; kā kaut ko tādu, kas neaptverams; vai šīs definīcijas ir precīzas?

«No jūsu redzes viedokļa precīzas, jo jūs runājat vien par to, ko paši zināt; bet matērija eksistē arī tādos stāvokļos, kādi jums nav zināmi; tā, piemēram, var būt tik ēteriska un smalka, ka uz mūsu maņu orgāniem nekā neiedarbojas; un tomēr tā ir matērija, bet jums tā nešķistu.»

-    Kādu definīciju jūs varētu dot matērijai?

«Matērija ir ķēde, kurā iekalts gars, tā ir ierocis, kurš tam kalpo un uz kuru tas tanī pašā laikā iedarbojas.»

+ Raugoties no šī viedokļa, var teikt, ka matērija ir aģents, starpnieks, ar kura palīdzību un uz kuru iedarbojas gars.

23.   Kas ir gars?

«Visuma saprātīgais faktors.»

-    Kāda ir gara visslepenākā daba?

«Garu nav viegli analizēt jūsu valodā. Jums tas nav nekas, jo gars nav nekas tāds, ko iespējams aptaustīt, bet mums tas ir kaut kas. Labi iegaumējiet: nekas ir nebūtība, bet nebūtības nav.»

24.   Vai gars ir saprāta sinonīms?

«Prāts ir gara galvenā īpašība, bet gan viens, gan otrs sajaucas kopējā principā tādējādi, ka jums tas ir viens un tas pats.»

25.    Vai gars ir neatkarīgs no matērijas, vai arī tas ir tās īpašība, gluži tāpat kā krāsas būtībā ir gaismas īpašības un skaņa gaisa īpašība?

«Gan viens, gan otrs ir atšķirīgi; bet, lai matērijai dāvātu saprātu, nepieciešama gara un matērijas savienība».

-    Vai šī savienība tikpat nepieciešama saprāta izpausmei?

«Tā nepieciešama jums, jo jūs nespējat uztvert saprātu bez matērijas; jūsu maņu orgāni tam nav domāti (nav tā izveidoti).»

26.  Vai var iztēloties garu bez matērijas un matēriju bez gara?

«Bez šaubām, ka to domās iespējams iztēloties.»

27.   Tādējādi šķiet, ka pasaules telpas divas pamatstihijas ir matērija un gars?

«Jā, un pāri visam tam Dievs, Radītājs un visa esošā Tēvs; visas šīs trīs lietas būtībā ir visa eksistējošā princips, visuma trīsvienība. Bet materiālajam elementam jāpievieno visuma fluīds, kuram ir starpnieka loma starp garu un pašu matēriju, kura ir pārāk rupja, lai gars varētu uz to iedarboties. Kaut arī, no zināma viedokļa raugoties, to varētu attiecināt pie materiāliem elementiem, tas atšķiras no tiem ar savām specifiskajām īpašībām; ja tas vārda pilnā nozīmē būtu matērija, tad nebūtu nekāda iemesla, lai arī gars nebūtu matērija. Šis elements atrodas starp garu un matēriju; tas ir fluīds, tāpat kā matērija ir matērija, un tas savos neskaitāmajos savienojumos ar matēriju ir spējīgs gara iedarbībā radīt bezgalīgu tādu lietu daudzveidību, no kurām jums zināma vien neliela daļiņa.Visuma vai sākuma, vai arī visvienkāršākais fluīds, būdams par aģentu, kuru izmanto gars, ir sākums, bez kura matērija atrastos pastāvīgā dalīšanās stāvoklī un tā nekad neiegūtu tās īpašības, kuras tai dod pievilkšanās spēks.»

-    Vai šis fluīds ir tas, ko mēs dēvējam par elektrību?

«Mēs teicām, ka tas pakļauts neskaitāmiem savienojumiem; tas, ko jūs saucat par elektrisko fluīdu, magnētisko fluīdu, būtībā ir šī paša visuma fluīda modifikācijas, bet šis visuma fluīds nav nekas cits kā vien daudz pilnīgāka, daudz smalkāka matērija, kuru var uzskatīt kā patstāvīgu.»

28.    Tā kā pats gars ir kaut kas, vai nebūtu precīzāk šīs abas pretējās stihijas apzīmēt ar vārdiem: inertā matērija un saprātīgā matērija?

«Vārdi mūs maz interesē; jums sava valoda jāveido tāda, lai viens otru saprastu. Jūsu strīdi gandrīz vienmēr rodas no tā, ka jūs vārdu jēgu izprotat atšķirīgi, jo jūsu valoda ir nepilnīga un ar to nav iespējams attēlot lietas, kuras nevar uztvert jūsu maņu orgāni.»

+ Visas hipotēzes pārvalda acīmredzams fakts: mēs redzam matēriju, kura ir nesaprātīga; mēs redzam saprātīgo sākumu, kas nav atkarīgs no matērijas. Mums zināma ir šo divu lietu rašanās un savstarpējā saistība. Vai tām ir vai nav kopējs avots un nepieciešami saskarsmes punkti; vai prāts eksistē pats par sevi vai arī ir kāda īpašība, kā rezultāts; vai tas pat nav, kā daži to uzskata, Dieva emanācija tas viss mums nav zināms; šīs lietas mums šķiet atdalītas, lūk, kādēļ mēs pieļaujam, ka tās varētu būt Visuma divu pamatlicēju faktoru komponenti. Pāri visam tam mēs redzam kādu prātu, kurš valda pār visiem citiem, kurš tos visus vada un atšķiras no tiem ar galvenajām īpašībām (atribūtiem): šo augstāko arī sauc par Dievu.

7.  § Matērijas īpašības

29.   Vai svars ir matērijas galvenā īpašība?

«Jā, tās matērijas, kuru jūs par tādu uzskatāt; bet nē, ja runa ir par matēriju, kura tiek uzskatīta par visuma fluīdu. Ēteriskā un smalkā matērija, kura veido šo fluīdu, jūsu izpratnē ir bez svara, un tomēr tā ir jūsu sverošās matērijas sākums.»

+ Smagums ir relatīva īpašība, ārpus pasauļu pievilkšanās sfēras svars neeksistē, tāpat kā neeksistē ne augša, ne apakša.

30.  Vai matērija veidota no viena vai vairākiem elementiem?

«No viena pirmsākuma elementa. Ķermeņi, kurus jūs uzskatāt par vienkāršiem ķermeņiem, nav īsti elementi, bet gan tikai pārveidota pirmatnējā matērija.»

31.  No kā rodas matērijas dažādās īpašības?

«Tās ir izmaiņas, kurām ir pakļautas elementārās molekulas caur saviem savienojumiem un noteiktos apstākļos.»

32.   Saskaņā ar to tātad garša, smarža, krāsa, kā arī ķermeņu indīgās vai dziednieciskās īpašības ir tikai vienas un tās pašas pirmatnējās substances modifikācijas?

«Jā, nešaubīgi, un tās eksistē tikai, pamatojoties uz orgānu uzbūvi, kuri paredzēti to uztverei.»

+ Šo principu pierāda tas fakts, ka ķermeņu īpašības mēs neuztveram vienādā veidā: vienam kādas vielas garša šķiet patīkama, otram nē; dažiem liekas zils tas, kas citu uztverē ir sarkans; tas, kas vieniem ir inde, spēj būt pavisam nekaitīgs vai pat dziedējošs otriem.

33.  Vai šī pati elementārākā matērija ir spējīga pieņemt visus dažādos veidus un iemantot visas īpašības?

«Jā, un tieši tas jāņem vērā, kad runājam, ka «viss ir visā».» [4]

+ Skābcklis, ūdeņradis, slāpeklis, ogleklis un visi ķermeņi, kurus uzskatām par vienkāršiem, būtībā nav nekas cits kā vienotās pirmatnējās matērijas substances modifikācijas. Līdz pat mūsdienām mēs tikai domās vien spējam pacelties līdz šai pirmatnējai matērijai, tāpēc šie ķermeņi mūsu uztverē ir īsti elementi un mēs bez jebkādām pretrunīgām sekām tos kā tādus varam aplūkot līdz pat jauniem norādījumiem.

-     Liekas, šī teorija pamato to uzskatus, kuri pieļauj, ka matērijai piemīt tikai divas pamatīpašības: spēks un kustība un kuri domā, ka visas citas īpašības ir tikai sekundāras sekas, kas mainās atbilstoši spēka pakāpei un kustības virzienam. Vai tas ir tā?

«Šis ir taisnīgs uzskats. Vēl tikai jāpiebilst: «saskaņā ar molekulu stāvokli», kā tu to, piemēram, redzi matētā ķermenī, kurš var kļūt caurspīdīgs un atkal matēts.»

34.  Vai molekulām ir noteikta forma?

«Bez šaubām, molekulām ir forma, bet jūs to nespējat atšķirt.»

-    Vai šī forma ir pastāvīga vai mainīga?

«Tā ir pastāvīga pirmatnējām elementārām molekulām, bet mainīga otrējām molekulām, kuras pašas būtībā nav nekas cits kā vien pirmo sablīvējumi (aglomerācija), jo tas, ko jūs nosaucat par molekulu, vēl ir tālu no molekulas šī vārda patiesā nozīmē.»

8.  § Kosmosa telpa

35.  Vai kosmosa telpa ir bezgalīga vai galīga?

«Bezgalīga. Ja pieņemtu, ka tai ir robeža, kas tad būtu aiz

tās? Tas mulsina tavu uztveri, es lieliski to zinu, tomēr tavs saprāts tev saka, ka savādāk nemaz nevar būt. Tas pats ir arī ar bezgalību visās pārējās lietās; un ne jau uz savas mazās planētas jūs to būsiet spējīgi aptvert.»

+ Ja pieņemtu, ka Kosmosam ir robeža, tad, lai arī cik tālu doma to nospraustu, prāts runātu, ka aiz šīs robežas kaut kam jābūt, un tā soli pa solim, līdz pat bezgalībai; jo šis kaut kas, kaut arī tas būtu absolūts tukšums, vēl būtu Kosmoss.

36.   Vai kosmosa telpā kaut kur eksistē absolūts tukšums?

«Nē, nekur nav tukšuma; tas, kas tev šķiet tukšums, ir piepildīts ar tādu matēriju, kura aizslīd prom no taviem maņu orgāniem un no instrumentiem.»

TREŠĀ NODAĻA RADĪŠANA

Pasauļu radīšana Dzīvo būtņu radīšana Zemes iedzīvotāji. Ādams Cilvēku rasu dažādība Pasauļu daudzveidība Bībele par radīšanu

9.  § Pasauļu radīšana

+ Visums sevī ietver neskaitāmas pasaules, gan redzamās, gan ari neredzamās, visas dzīvās un nedzīvās būtnes, kā arī zvaigznes, kuras kustas pasaules telpā, un fluīdus, no kuriem tās sastāv.

37.            Vai Visums tika radīts, vai arī tas eksistē mūžīgi kā pats Dievs?

«Bez šaubām, ka Visums nevarēja rasties pats no sevis, un, ja tas būtu mūžīgs gluži kā pats Dievs, tad tas nevarētu būt Dieva radīts.»

+ Saprāts mums saka, ka Visums nevarēja rasties pats no sevis, un, tā kā tas nav nejaušības radīts, tad to ir radījis Dievs.

38.  Kā Dievs ir radījis Visumu?

«Vislabāk uz to iespējams atbildēt tā: Ar Savu Gribu. Šo Visvareno Gribu vislabāk atspoguļo brīnišķīgie Pirmās Mozus grāmatas vārdi: «Un Dievs sacīja: «Lai top gaisma.» Un gaisma tapa.»»

39.   Vai mēs varam uzzināt, kādā veidā radītas pasaules? «Viss, ko iespējams ir pateikt un ko jūs spējat saprast, ir

tas, ka pasaules rodas Visuma telpā izkaisītas matērijas kondensācijas rezultātā.»

40.            Vai komētas, kā tagad mēdz uzskatīt, tiešām ir matērijas kondensācijas un pasauļu rašanās ietekmējošs faktors?

«Tas tā ir. Bet aplami būtu šai ietekmei piešķirt pārāk lielu nozīmi, kā tas dažkārt tautā tiek darīts; jo visi debess ķermeņi zināmā mērā ietekmē dažus fiziskos fenomenus.»

41.  Vai pilnīgi izveidojusies pasaule var izzust, bet matērija, no kuras tā sastāv, atkal izkaisīties telpā?

«Jā, Dievs atjauno pasaules tāpat, kā Viņš atjauno dzīvas būtnes.»

42.  Vai mēs varam uzzināt pasauļu, piemēram, Zemes radīšanas laiku?

«Es tev to nevaru pateikt, jo tas zināms vien pašam Radītājam; bezprātis būtu tas, kurš apgalvotu, ka tas viņam ir zināms.»

10.   § Dzīvo būtņu radīšana

43.   Kad Zemi sāka apdzīvot dzīvas būtnes?

«Sākumā bija pilnīgs haoss; elementi bija sajaukti. Bet pamazām katra lieta ieņēma savu vietu, un tad parādījās dzīvās būtnes, kuras bija pielāgojušās zemeslodes apstākļiem.»

44.   No kurienes uz Zemes ieradās dzīvās būtnes?

«Uz Zemes bija to iedīgļi, kuri gaidīja savai attīstībai vislabvēlīgākos apstākļus. Līdzko izzuda spēks, kurš organiskos faktorus turēja atstatu vienu no otra, tūlīt pat tie apvienojās un izveidoja visu dzīvo būtņu iedīgļus. Tic gluži kā tauriņu kūniņa vai augu sēklas palika slēptā un nedzīvā stāvoklī līdz brīdim, kurš bija labvēlīgs ikvienas sugas izveidei; tad katras sugas dzīvās būtnes sanāca kopā un savairojās.»

45.   Kur organiskie elementi atradās līdz Zemes radīšanai?

«Tie atradās fluīdu stāvoklī pasaules telpā, starp gariem vai

arī uz citām planētām, gaidot Zemes radīšanu, lai uzsāktu jaunu eksistēšanu jaunā pasaulē (uz jaunas planētas).»

+ Ķīmija mums rāda, kā neorganisko vielu molekulas savienojas, lai veidotu kristālus, kuriem piemīt pastāvīga regulāra struktūra, atbilstoša katram tipam. Un tas viss notiek, līdzko rodas piemēroti apstākļi. Jau vissīkākie traucējumi spēj nelabvēlīgi ietekmēt un izjaukt elementu savienošanos vai vismaz kristālus veidojošo struktūru. Kāpēc gan tas pats lai nenotiktu arī ar organiskajiem elementiem? Mēs daudzu gadu laikā saglabājam augu un dzīvnieku dīgļus, kuri attīstās tikai labvēlīgos apstākļos un pie noteiktas temperatūras; zināms, ka labības graudi spēj dzīt asnus arī pēc vairākiem gadsimtiem. Tātad šajos dīgļos ir apslēpts dzīvības faktors, kurš tikai gaida savai attīstībai piemērotos apstākļus. Un vai tas, kas katru dienu norisinās mūsu acu priekšā, nevarēja notikt, rodoties pasaulei? Vai gan šo dzīvo būtņu rašanās, kas iznāk no haosa pašas dabas spēku darbības rezultātā, spēj kaut ko atņemt no Dieva varenības? Protams, ka nē, tas labāk atbilst tiem priekšstatiem, kurus mēs veidojam par Viņa varenību, kura pēc mūžīgiem likumiem īstenojas bezgalīgā pasauļu daudzveidībā. Ir patiesība, ka šī teorija nerisina jautājumu par dzīvības elementu rašanos; bet Dievam ir savi noslēpumi, un Viņš mūsu pētījumiem nospraudis zināmas robežas.

46.   Vai ir vēl būtnes, kuras rodas spontāni?

«Jā, bet pirmdīglis eksistēja jau slēptā (neizpaustā) stāvoklī. Jūs katru dienu esat šī fenomena aculiecinieki. Vai tad cilvēku un dzīvnieku audi nesatur daudz tārpu iedīgļu, kuri gaida, lai varētu uzsākt trūdēšanas procesu, kas nepieciešams viņu eksistencei? Tā ir maza pasaule, kura te snauž, te pamostas.»

47.    Vai cilvēku dzimums atradās starp organiskajiem elementiem, kurus satur zemeslode?

«Jā, un tas ieradās noteiktā laikā; tā arī radīja izteikumu, ka cilvēks radīts no zemes.»

48.    Vai mēs varam uzzināt, kurā laikmetā uz Zemes parādījās cilvēks un citas dzīvās būtnes?

«Nē, visi jūsu aprēķini būtībā ir himēras.»

49.    Ja cilvēku dzimuma dīglis atradās starp zemeslodes organiskajiem elementiem, tad kāpēc tagad ļaudis vairs nerodas spontāni?

«Lietu pirmsākums ir Dieva noslēpums; tomēr var teikt, ka cilvēki, reiz izplatījušies uz Zemes, uzsūkuši sevī viņu veidošanai nepieciešamos elementus, lai tos pārveidotu saskaņa ar atražošanas likumiem. Tāpat notiek ari ar cita veida dzīvajām būtnēm.»

11.  § Zemes iedzīvotāji. Ādams

50.  Vai cilvēku dzimums ir sācies no viena cilvēka?

«Nē; tas, ko jūs saucat par Ādamu, nav bijis ne pirmais, ne vienīgais no Zemes iemītniekiem.»

51.  Vai mēs varam zināt, kādā laikmetā ir dzīvojis Ādams?

«Apmēram tajā, uz kuru jūs viņu attiecināt; aptuveni 4000

gadus pirms Kristus piedzimšanas.»

+ Cilvēks, kuru mēs saucam par Ādamu, bija viens no tiem, kas izdzīvoja kādā valstī pēc vairākām lielām kataklizmām, kuras dažādos laikmetos bija satricinājušas zemeslodes virsmu, viņš kļuva par kādas šodien uz Zemes mītošas cilvēku rases ciltstēvu. Dabas likumi pretojas tam, ka cilvēces attīstība, kura atzīmēta jau sen pirms Kristus piedzimšanas, varētu būt norisinājusies dažos gadsimtos, ja cilvēks būtu bijis uz Zemes tikai no tā laikmeta, kas apzīmēts kā Ādama eksistences laiks. Daži ne bez pamata uzskata Ādamu par mītu vai alegoriju, kas personificē pirmās trīs pasaules ēras.

12.   § Cilvēku rasu dažādība

52.  No kurienes radušās Zemi apdzīvojošo cilvēku rasu ārējās un tikumiskās atšķirības?

«No klimata, dzīvesveida un paradumiem. Tas pats notiek ari ar diviem vienas mātes bērniem, kuri ir audzināti dažādā veidā un tālu viens no otra, tie viens otram nav līdzīgi arī morālā ziņā.»

53.  Vai cilvēks radies dažādās zemeslodes vietās?

«Jā, un arī dažādos laikmetos, tas ir viens no rasu daudzveidības cēloņiem; pēc tam ļaudis, izklīstot pa dažādiem kontinentiem un klimata joslām un pielāgojoties citām rasēm, radīja jaunus tipus.»

-    Vai šīs atšķirības rada atsevišķas dzimtas?

«Protams, ka nē, tie visi ir no vienas ģimenes; jo neievērojamas viena un tā paša augļa atšķirības netraucē tam piederēt vienai un tai pašai dzimtai.»

54.  Ja cilvēku dzimums nav radies no viena cilvēka, vai tad ļaudīm nav jāpārstāj sevi uzskatīt par brāļiem?

«Visi cilvēki būtībā ir brāļi Dievā, jo tos atdzīvinājis gars un tie tiecas uz vienotu mērķi. Jūs vienmēr visus vārdus gribat saprast burtiski.»

13.   § Pasauļu daudzveidība

55.  Vai visas pasaules, kuras riņķo Kosmosā, ir apdzīvotas?

«Jā, un Zemes cilvēks nebūt nav pirmais ne prāta, ne labsirdības un arī nc pilnības ziņā, kaut arī pats dažkārt tā uzskata. Tomēr ir ļaudis, kuri sevi uzskata par ļoti stipriem un iztēlojas, ka tikai šīs mazās zemeslodes privilēģija ir būt apdzīvotai ar saprātīgām būtnēm. Lepnība un māņi! Tie uzskata, ka Dievs radījis Visumu viņiem vien.»

+ Dievs licis apdzīvot pasaules ar dzīvām būtnēm, kuras visas kalpo Paredzētās Nākotnes galamērķim. Uzskatīt, ka visas dzīvās būtnes ir sakoncentrētas tikai vienā punktā, kuru mēs Visumā apdzīvojam, nozīmē šaubīties par Dieva gudrību, bet Viņš nav radījis neko tādu, kas būtu nederīgs; Viņš šīm pasaulēm noteicis daudz svarīgāku mērķi, tās nav domātas tikai mūsu skatienu izklaidēšanai vien. Ne Zemes atrašanās vieta, ne izmēri un arī ne fiziskā uzbūve nevar būt par iemeslu kļūdainam secinājumam, ka tikai šai planētai vienai no tūkstošiem tai līdzīgām būtu dāvāta privilēģija būt apdzīvotai.

56.  Vai citu pasauļu fiziskā uzbūve ir vienāda?

«Nē, tās nemaz nav līdzīgas.»

57.  Tā kā pasauļu fiziskā uzbūve nav vienāda, tad var secināt, ka arī būtnes, kuras apdzīvo, ir dažādas.

«Nešaubīgi, gluži tapat ka piejums zivis ir radītas tam, lai dzīvotu ūdenī, bet putni dzīvošanai gaisā.»

58.    Vai uz tām pasaulēm, kuras visvairāk attālinātas no Saules, nav gaismas un siltuma tāpēc, ka Saule tām šķiet kā maza zvaigzne?

«Vai tiešām jūs domājat, ka bez Saules nav neviena cita gaismas un siltuma avota? Vai tiešām jūs pienācīgi nenovērtējat elektrību, kurai citās pasaulēs ir tāda loma, kāda tai nav uz Zemes un ko jūs arī nevarat iztēloties. Neviens arī neapgalvo, ka visas būtnes redz tāpat kā jūs un tādiem pašiem orgāniem, kādi ir jums.»

+ Dažādās citās pasaulēs dzīvojošo būtņu dzīves apstākļiem jābūt atbilstošiem tai videi, kurā tie aicināti dzīvot. Ja mēs nekad nebūtu redzējuši zivis, tad nevarētu saprast, kā šīs būtnes var dzīvot ūdenī. Tāpat ir arī ar citām pasaulēm, kurās, protams, ir tādas stihijas, kādas mēs nepazīstam. Vai gan virs Zemes mēs neredzam, kā garajās polārajās naktīs visu apgaismo polārblāzmas elektrība? Vai gan nav iespējams, ka dažās pasaulēs varētu būt daudz vairāk elektrības nekā virs Zemes un varbūt tai tur ir tāda nozīme, kādu mēs nespējam iedomāties? Šīm pasaulēm tātad varētu būt raksturīgi tādi siltuma un gaismas avoti, kuri nepieciešami to iemītniekiem.

14.   § Bībele par radīšanu

59.  Tautas atbilstoši savam izglītības līmenim veido dažādus priekšstatus par radīšanu. Saprāts, kas balstās uz zinātni, atzinis dažu šo teoriju nepareizību. Bet tā, kuru dod gari, apstiprina viedokli, kuru jau sen pieļāvuši visizglītotākie cilvēki.

Šai teorijai varētu iebilst, ka tā ir pretrunā ar svētajiem rakstiem, bet nopietna analīze liek atzīt, ka šī pretruna vairāk ir šķietama nekā patiesa un ka tā rodas no izskaidrojuma, kas bieži vien dots alegoriskam jēdzienam.

Jautājums par pirmo cilvēku Ādama personā kā par cilvēku ciltstēvu nebūt nav vienīgais, saskaņā ar kuru būtu jāmainās reliģiozajiem priekšstatiem. Ideja par Zemes griešanos savā laikā tik ļoti amāja pretī svētajiem rakstiem, ka tās aizstāvji tika dažādi vajāti, un tomēr par spīti visām anatēmām Zeme griežas ap savu asi, un neviens, kuram piemīt veselais saprāts, mūsdienās to vairs neapstrīd.

Bībelē tāpat teikts, ka pasaule tikusi radīta sešās dienās un tās radīšanas laikmets ir apmēram 4000 gadu pirms Kristus piedzimšanas. Pirms tam Zeme nav eksistējusi, tā ir izvilkta no nebūtības; teksts formāls, bet, lūk, nepiekāpīgā zinātne nāk pierādīt pretējo. Pasaules rašanās neredzamiem burtiem atzīmēta izrakteņu pasaulē, ir pierādīts, ka sešas radīšanas dienas būtībā drīzāk ir periodi, no kuriem katrs varbūt ilgst vairāk nekā simttūkstoš gadu. Pie kam tas viss nav kaut kāda sistēma, kaut kāda mācība vai izolēti uzskati, šī parādība ir tikpat pastāvīga kā Zemes griešanās, kuru teoloģija bija spiesta pieņemt, tas ir acīm redzams to maldu pierādījums, kuros var iekrist, ja burtiski sāk tulkot tēlainas valodas alegoriskos izteikumos. Bet vai no tā jāsecina, ka Bībele ir maldi? Nē, vienīgi jāsecina, ka cilvēki maldījušies, to izskaidrojot.

Zinātne, izpētot Zemes arhīvus, atzinusi kārtību, kādā dažādas dzīvas būtnes ir parādījušās uz tās virsmas, un šī kārtība pilnībā saskan ar to, kas attēlota Pirmajā Mozus grāmatā, tikai ar to atšķirību, ka šī radīšana nav vis notikusi dažās stundās, bet vienmēr pēc Dieva gribas un saskaņā ar dabas likumiem norisinājusies vairāku miljonu gadu laikā. Bet vai Dievs tāpēc zaudē savu lielumu un varenību? Un vai Viņa darbs vairs nav tik dižens tāpēc, ka tam trūkst acumirkļa burvības? Protams, tas tā nav; tikai tad, ja par Dievu izveidojies ārkārtīgi niecīgs priekšstats, nav iespējams saskatīt Viņa visvarenību mūžīgajos likumos, kuņas Viņš noteicis, lai valdītu pār pasaulēm. Zinātne nebūt nevēlas mazināt Dieva veikto, tā rāda mums Viņu vēl grandiozākā veidā, tādā, kas vairāk atbilst tiem priekšstatiem, kādi mums ir par Dieva varenību un lielumu.

Zinātne, pilnīgā saskaņā ar Mozus grāmatu, ierindo cilvēku kā pēdējo ķēdes locekli dzīvo būtņu radīšanas kārtībā; bet pēc Mozus vispasaules plūdi sākas 1654. gadā no pasaules radīšanas, turpretī ģeoloģija liecina par milzu kataklizmu vēl pirms cilvēka rašanās, ja ievēro, ka līdz pat šai dienai pirmatnējos slāņos neatrod nekādas pēdas, kas liecinātu par viņa klātbūtni vai arī par tādas pašas kategorijas dzīvnieku eksistenci. Bet neviens nepierāda tā neiespējamību; daudzi atklājumi izkliedējuši šaubas; varbūt visā drīzumā mēs saņemsim materiālus, pierādījumus par to, ka cilvēku rase iepriekš eksistējusi, un tad tiks atzīts, ka šajā punktā, kā arī visos pārējos, Bībeles teksts uzskatāms par kādu simbolu. Jājautā, vai šī ir tā pati kataklizma, kuru pārdzīvojis Noass; pie tam jāievēro, ka laika daudzums, kas nepieciešams, lai veidotos izrakteņu slānis, neļauj tos sajaukt, un no tā momenta, kad tiks atrastas pēdas, kas liecinās par cilvēka eksistēšanu pirms lielās katastrofas, tiks pierādīts vai nu tas, ka Ādams nebija pirmais cilvēks, vai arī tas, ka viņa radīšana laiku tumsā zūd. Nekādi spriedumi nespēs atspēkot acīmredzamo, un vajadzēs pieņemt šo faktu tāpat, kā tika pieņemts fakts par Zemes griešanos un par sešiem radīšanas periodiem.

Tas gan vēl ir tikai pieņēmums, ka cilvēks varētu būt eksistējis pirms ģeoloģiskajiem plūdiem, tomēr drošākas ir sekojošās ziņas: ja pieņemtu, ka cilvēks pirmoreiz uz Zemes parādījās 4000 gadus pirms Kristus dzimšanas un ja pēc 1650 gadiem viss cilvēku dzimums, izņemot vienu ģimeni, ir ticis iznīcināts, tad izriet, ka Zemes apdzīvošana jāsāk datēt tikai no Noasa, t.i., no 2350. gada p.m.ē. Bet, kad ebreji XVIII gs. pirms Kristus dzimšanas pārceļoja uz Ēģipti, tad tie atrada šo zemi visnotaļ apdzīvotu un ar spēcīgi attīstītu civilizāciju. Vēstures zinātne pierāda, ka šajā laikmetā arī Indijā un citās zemēs bija uzplaukums, tas viss konstatēts, pat neņemot vērā dažu tautu laika skaitīšanu, kura attiecināma uz daudz tālāku laikmetu. Iznāk, ka viena cilvēka pēcteči ne vien varēja apdzīvot visas toreiz zināmās lielās zemes (ja pieņemam, ka pārējās it kā bija neapdzīvotas), bet arī īsā laika sprīdī cilvēku dzimums spēja pacelties no primitīvā stāvokļa pilnīgās neizglītotības līdz pašai augstākajai intelektuālās attīstības pakāpei. Bet tas ir pretrunā visiem antropoloģijas likumiem!

Arī rasu daudzveidība runā par labu šim viedoklim. Klimats un ieradumi, bez šaubām, rada izmaiņas fiziskajā veidolā, bet mēs zinām, cik tālu var iet šo cēloņu ietekme, un fizioloģiskā analīze pierāda, ka starp dažām rasēm pastāv daudz pamatīgākas konstitucionālās atšķirības nekā tās, kuras nosaka klimats. Rasu sajaukšanās rezultātā rodas pārejas tipi; šis process tiecas nogludināt galējās īpatnības, bet tās neveido; tas rada tikai sajaukumu; pie tam, lai notiktu rasu krustošanās, nepieciešama dažādu rasu eksistence, bet kā lai izskaidro šo rasu pastāvēšanu, dodot tiem kopēju ciltstēvu, kad šīs rases pastāv viena otrai blakus? Kā lai pieļauj domu, ka dažu gadsimtu laikā Noasa pēcteči ir pārveidojušies līdz tādai pakāpei, lai radītu, piemēram, etiopu rasi; līdzīga metamorfoze nav vairāk pieļaujama kā hipotēze par vilka un aitas, ziloņa un lapu uts, zivs un putna kopīgo ciltstēvu. Nav iespējams apstrīdēt acīm redzamos faktus.Turpretī visu iespējams izskaidrot, pieļaujot, ka cilvēks eksistējis līdz laikmetam, kas tam vulgāri tiek piedēvēts, pieļaujot, ka ir eksistējuši dažādi ciltstēvi, un pieļaujot, ka pirms 6000 gadiem dzīvojušais Ādams ir bijis cilvēks, kas apdzīvojis vēl neapdzīvotu zemi, un pieļaujot, ka Noasa ūdensplūdi ir bijusi daļēja, ar ģeoloģisko kataklizmu sajaukta katastrofa, bet visbeidzot, ņemot vērā alegorisko formu, kas raksturīga austrumnieciskajam vēstīšanas stilam, kuru mēs atrodam visu tautu svētajās grāmatās. Tāpēc saprātīgāk būtu vieglprātīgi nenoraidīt tās mācības, kuras agri vai vēlu spēs atspēkot visus, kas ar tām cīnās. Reliģiozās idejas, ejot kopsolī ar zinātni, kļūs tikai spēcīgākas.

CETURTĀ NODAĻA DZĪVĪBAS SĀKUMS

Organiskās un neorganiskās būtnes Dzīvība un nāve Saprāts un instinkts

15.   § Organiskās un neorganiskās būtnes

+ Organiskās būtnes būtībā ir tās, kurām piemīt būtiskas darbības avots, kas tām vēsta par dzīvību; tās piedzimst, aug, rada sev līdzīgas un nomirst; tām ir īpaši orgāni, kas piemēroti dažādu dzīvības aktu veikšanai, šie orgāni atbilst to vajadzībām un dzīvības saglabāšanai. Organisko būtņu kategorijā ierindojami cilvēki, dzīvnieki un augi. Neorganiskās būtnes būtībā ir visas tās, kurām nepiemīt ne dzīvība, ne pašiem savas kustības, tās veidotas tikai no matērijas savienojumiem; tādi ir minerāli, ūdens, gaiss utt.

60.  Vai viens un tas pats spēks savieno matērijas elementus organiskos un neorganiskos ķermeņos?

«Jā, pievilkšanās likums ir visiem viens.»

61.   Vai ir kāda atšķirība starp organisko un neorganisko vielu matēriju?

«Tā ir viena un tā pati matērija, tikai organiskajos ķermeņos tai piemīt dzīvība.»

62.   Kāds ir matērijas atdzīvināšanas cēlonis?

«Tās savienošanās ar dzīvības pirmsākumu.»

63.   Vai dzīvības faktors atrodas kādā tiešā vadītājā, vai arī tā ir tikai organizētas matērijas īpašība? Tātad vai tas ir cēlonis vai sekas?

«Gan viens, gan otrs. Dzīvība ir rezultāts, ko izraisījusi kāda vadītāja iedarbība uz matēriju; šis vadītājs bez matērijas nav dzīvība, gluži tāpat kā matērija nespēj dzīvot bez šī vadītāja. Tas vēstī par dzīvību visām būtnēm, kuras to uzsūc un asimilē.»

64.  Mēs sapratām, ka gars un matērija būtībā ir divi Visuma veidojošie elementi; vai dzīvības pirmsākums ir trešais elements?

«Bez šaubām, ka tas ir viens no Visuma veidošanas nepieciešamajiem elementiem, bet tam pašam ir savs avots Visuma telpas matērijā. Tas jums ir tāds elements kā skābeklis un ūdeņradis, kuri būtībā nav pirmatnēji elementi, jo viss izriet no viena un tā paša pirmsākuma.»

-   Šķiet, ka no tā izriet, ka dzīvotspējai nav kaut kāda konkrēta pirmatnēja vadītāja, bet tās pirmsākums ir saistīts ar Visuma matērijas specifisku īpašību, kuru radījušas dažas modifikācijas?

«Tas ir tā rezultāts, par ko mēs jau teicām.»

65.   Vai dzīvības pirmsākums atrodas kādā no mums zināmiem ķermeņiem?

«Tam ir savs avots Visuma fluīdā; tas ir tas, ko jūs dēvējat par «magnētisko vai elektrisko atdzīvināto fluīdu». Tas ir starpnieks, saikne starp garu un matēriju.»

66.    Vai dzīvības faktors ir vienāds visām organiskajām būtnēm?

«Jā, tikai ar nelielām atšķirībām dažādiem to veidiem. Tas ir tas, kas šīm būtnēm dod kustību un aktivitāti, tādējādi atšķirot viņas no inertās matērijas; jo matērijas kustība nav dzīve; matērija saņem šo kustību, bet nedāvā to.»

67.  Vai dzīvotspēja ir dzīvības vadītāja pastāvīga īpašība, vaf arī tā attīstās tikai orgānu darbības rezultātā?

«Tā attīstās tikai ar ķermeni. Vai tad mēs neteicām, ka šis vadītājs bez matērijas vēl nav dzīvība? Vajag savienot divas lietas, lai radītu dzīvību.»

-    Vai var teikt, ka dzīvotspēja ir neizpaustā stāvoklī, kad dzīvības vadītājs nav savienots ar ķermeni?

«Jā, tā tas ari ir.»

+ Orgānu kopums veido savdabīgu mehānismu, kas saņem savas iekšējās aktivitātes impulsu vai dzīvības faktoru, kas tajos eksistē. Dzīvības faktors ir organisko ķermeņu virzītājspēks. Laikā, kad dzīvības vadītājs nodod impulsus orgāniem, orgānu darbība uztur un attīsta dzīvības vadītāja aktivitāti, līdzīgi kā berze izraisa siltumu.

16.  § Dzīvība un nāve

68.  Kāds ir organisko būtņu nāves cēlonis?

«Orgānu novājēšana.»

-    Vai var salīdzināt nāvi ar salūzušas mašīnas kustības apstāšanos?

«Jā, ja šī mašīna ir slikti konstruēta, tad motors pārstāj darboties; ja ķermenis ir novārdzis, tad dzīvība to atstāj.»

69.  Kāpēc sirds bojājums izraisa nāvi biežāk nekā kādu citu orgānu bojājums?

«Sirds ir dzīvības mašīna; bet sirds nav vienīgais orgāns, kuru bojājums var izraisīt nāvi; tā ir tikai viena no galvenajām atsperēm.»

70.  Kas notiek ar organisko būtņu matēriju un dzīvības faktoru, šīm būtnēm mirstot?

«Mirusī matērija sadalās un veido jaunus organiskos ķermeņus; dzīvības faktors atgriežas savā avotā.»

+ Organiskai būtnei mirstot to veidojošie elementi iesaistās jaunos savienojumos, un tā rodas jaunas būtnes; tās no Visuma avota gūst dzīvības un darbības faktoru, uzsūc un asimilē to, lai pēc tam to atdotu atpakaļ šim avotam tad, kad pašas beigs eksistēt.

Orgāni tātad ir dzīvības fluīda pilni. Šis fluīds visām organisma daļām nogādā informāciju par darbību, kas dažu bojājumu gadījumos realizē to tuvināšanos un atjauno funkcijas, kuras bijušas pārtrauktas uz kādu laiku Uet, kad vai nu iznīcināti, vai arī deģenerējušies galvenie orgānu darbību regulējošie elementi, tad dzīvības fluīds vairs nespēj tiem nodot tālāk dzīvības kustību, un būtne mirst.

Orgāni lielākā vai mazākā mērā viens otru ietekmē; to savstarpējo iedarbību var izskaidrot ar viņu izveidotā vienotā organisma saskaņotību (harmoniju). Kad kāds cēlonis izjauc šo harmoniju, tad orgānu funkcijas apstājas gluži kā tāda mehānisma darbība, kura daļas bdļātas. Tā notiek ar pulksteni, kad tas savu laiku nokalpojis vai arī nejauši tiek saplēsts virzošais spēks tādā gadījumā nav spējīgs to atkal iedarbināt.

Vēl precīzāks dzīvības un nāves piemērs redzams elektriskā aparātā. Šis aparāts slēpj sevī elektrību neizpaustā veidā gluži tāpat kā visas būtnes dabā. Elektriskās parādības izpaužas tikai tad, kad kāds īpašs cēlonis iedarbinājis fluīdu: tad var teikt, ka aparāts dzīvo. Līdzko izzūd darbības cēlonis, šī parādība izgaist, aparāts atkal atgriežas nedzīvā stāvoklī. Organiskie ķermeņi tādējādi līdzinās elektriskām baterijām vai aparātiem, kuros fluīda darbība rada dzīvības parādību: izbeidzoties šai darbībai, iestājas nāve.

Dzīvības fluīda daudzums visām organiskām būtnēm ir diezgan ierobežots; dažādām dzimtām tas ir atšķirīgs un nav pastāvīgs ne vien vienā un tajā pašā indivīdā, ne ari vienas dzimtas indivīdos. Ir tādi indivīdi, kuri mēdz būt piesātināti ar šo fluīdu, bet citiem turpretī tā tik tikko pietiek pašu būtiskāko dzīvības procesu veikšanai; tas izskaidro, kāpēc dažiem indivīdiem piemīt liela dzīvotspēja, to dzīve ir darbīgāka un zināmā mērā bagātīga.

Dzīvības fluīdu daudzums var izsīkt, tas var izrādīties dzīvības uzturēšanai nepietiekošs, ja tā neatjaunojas, uzsūcot un asimilējot vielas, kas to veido.

Dzīvības fluīdu viena būtne nodod otrai. Tas, kuram piemīt visvairāk šī fluīda, var nodot to citam, kuram tā ir mazāk, un dažos gadījumos tādējādi iespējams izglābt jau izdziestošu dzīvību. [5]

71.  Vai prāts ir viens no dzīvības faktora atribūtiem?

«Nē, jo augi dzīvo, bet nedomā, tiem piemīt tikai organiskā

dzīve. Prāts un matērija nav atkarīgi viens no otra, jo fiziskais ķermenis var dzīvot bez prāta, bet prāts var izpausties tikai ar materiālu orgānu palīdzību, nepieciešama saikne ar garu, lai padarītu saprātīgu dzīvo matēriju.»

+ Prāts ir specifiska, dažām organisko būtņu klasēm piemītoša īpašība, kas kopā ar domāšanu dāvā tām darboties gribu, savas eksistences un individualitātes apziņu, kā arī līdzekļus attiecību nodibināšanai ar ārpasauli un iespējas apmierināt savas vajadzības.

Tādējādi organiskās būtnes var iedalīt trīs grupās: 1) nedzīvās būtnes, kuras veido matērija vien, bez dzīvības faktora un prāta: tie ir rupji, vāji organizēti ķermeņi; 2) dzīvās, domājošās būtnes, kuras veido matērija un kurām piemīt dzīvība, bet nav prāta; 3) dzīvās, domājošās būtnes, kuras veido matērija un kurām ne vien dāvāta dzīvība, bet arī piemīt saprāts un spēja domāt.

72.   Kāds ir prāta avots?

«Mēs jau reiz to teicām: Visuma prāts.»

-   Vai var apgalvot, ka ikviena būtne no Visuma avota smeļ kādu prāta porciju un asimilē to, tāpat kā tā smeļ un asimilē materiālās dzīvības faktorus?

«Tas ir tikai salīdzinājums un ne vairāk, pie tam visai precīzs, jo prāts ir ikvienai būtnei piemītošas spējas, kas veido tās tikumisko individualitāti. Bez tam, kā jums zināms, ir lietas, kuras nav lemts cilvēkam izzināt, un arī šī ir viena no tādām.»

73.  Vai instinkts ir neatkarīgs no prāta?

«Nē, tas nav gluži tā, jo tas ir prāta paveids. Instinkts ir prāts, kurš nespriež; ar tā palīdzību visas dzīvās būtnes apmierina savas vajadzības.»

74.  Vai var novilkt kādu robežlīniju starp instinktu un pratu, t.i., noteikt, kur beidzas viens un sākas otrs?

«Nē, jo bieži vien tie saplūst kopā, bet pilnīgi iespējams atšķirt, kuras darbības attiecas uz instinktu un kuras pieder prātam.»

75.   Vai var teikt, ka, pieaugot prāta spējām, instinkts samazinās?

«Nē, instinkts eksistē vienmēr, bet cilvēks to noniecina. Instinkts var dāvāt daudz laba; tas mūs gandrīz vienmēr vada, reizēm pat patiesāk nekā prāts; instinkts vienmēr ir nemaldīgs.»

-    Kāpēc prāts ne vienmēr mēdz būt nevainojams vadītājs?

«Viņš būtu nevainojams, ja vien to nebūtu samaitājusi slikta audzināšana, lepnība un egoisms. Instinkts nemēdz spriedelēt; prāts cilvēkam dāvā izvēles iespēju un gribas brīvību.»

+ Instinkts ir prāts dīgļa stāvoklī, kurš būtībā no prāta atšķiras ar to, ka viņa izpausmes gandrīz vienmēr ir patvaļīgas, stihiskas, turpretī prāta izpausmes ir zināmu garīgu operāciju un domāšanas akta sekas.

Instinkta izpausmes mainās atkarībā no dzīvo būtņu grupas un tās vajadzībām. Būtnēm, kurām piemīt apziņa un ārpasaules lietu izpratne, tas saplūst ar prātu, t.i., ar gribu un brīvību. [6]

GARU VAI SPIRITISKĀ PASAULE

..

PIRMĀ NODAĻA GARI

Garu rašanās un daba Normālā sākotnējā pasaule Garu forma un visuresība Perisprits Garu rangu atšķirības Garu hierarhija -

Trešais rangs: nepilnīgie gari Otrais rangs: labie gari Pirmais rangs: tīrie gari Garu progresēšana Eņģeli un dēmoni

18.   § Garu rašanās un daba

76.   Kā var definēt garus?

«Var teikt, ka gari būtībā ir pasaules telpas saprātīgās būtnes. Tic piepilda Visumu aiz materiālās pasaules robežām.»

77.    Vai gari ir no Dieva atdalītas būtnes, vai arī tic ir tikai Dieva emanācijas vai daļas un tāpēc tiek dēvēti par Dieva dēliem vai bērniem?

«Dievs tos rada gluži tāpat kā cilvēks, kurš uzbūvē kādu mašīnu, tie ir Viņa radītas būtnes; šī mašīna ir cilvēku roku darbs, bet ne viņš pats. Tu zini, kad cilvēks ir radījis kādu brīnišķīgu, derīgu lietu, tad viņš to nosauc par savu gara bērnu. Nu, lūk! Tāpat ir arī ar Dievu: mēs esam Viņa bērni, jo viņš mūs radījis.»

78.    Vai gariem ir to eksistences sākums, vai arī tie tāpat kā Dievs pastāv mūžīgi?

«Ja gariem nebūtu eksistēšanas sākuma, tad tic būtu vienlīdzīgi ar Dievu, tomēr patiesībā gari pēc savas būtības ir Viņa radīti un pakļauti Radītāja gribai. Dievs eksistē mūžīgi, tas ir neapstrīdams fakts, bet mēs nevaram zināt, kad un kā Viņš mūs radījis. Tu vari teikt, ka mums nav eksistences sākuma, ja to tu izproti tā, ka Dievs, būdams mūžīgs, radīja nepārtraukti; bet, ja tu vaicā, kad un kā ikviens no mums ir radīti, tad es atkārtoju, ka to neviens nezina, jo tas ir noslēpums.»

79.   Tā kā Visumam ir divi galvenie elementi: garīgais un materiālais, tad mēs laikam varam apgalvot, ka garus ir radījuši garīgie elementi gluži tāpat kā fiziskos ķermeņus materiālie, vai tā tas ir?

«Acīm redzams ir sekojošais: gari būtībā ir saprātīga faktora individualizācija, tieši tāpat kā ķermeņi ir materiāla faktora individualizācija, nav zināms vienīgi viņu veidošanas laiks un veids.»

80.  Vai garu radīšana ir pastāvīgs process vai arī tas norisinājās vienīgi sensenos laikos?

«Tas notiek pastāvīgi. Dievs nekad nebeidz radīt.»

81.  Vai gari veidojas spontāni, vai arī tie rodas viens no otra?

«Dievs tos rada tāpat kā visas citas būtnes ar Savu gribu,

bet vēlreiz atkārtoju to rašanās ir noslēpums.»

82.    Vai būs precīzāk teikts, ja apgalvosim, ka gari nav materiāli?

«Kā var kaut ko definēt, ja trūkst vārdu salīdzināšanai un valoda ir nepilnīga? Vai tāds, kurš piedzimis akls, spēj pateikt, kas ir gaisma? «Nemateriāli» nav īstais vārds, «bezķermeniski» būtu precīzāks novērtējums, jo tev jāsaprot: ja gars ir Viņa darinājums, tad tam kaut kam jābūt, tā ir vissmalkākā matērija, kurai jūsu izpratnē nav līdzīgas, tā ir tik ēteriska, ka nevar iedarboties uzjūsu maņu orgāniem.»

+ Mēs sakām, ka gari nav materiāli, jo to būtība atšķiras no visa, ko apzīmējam ar vārdu «matērija». Tautai, kurai nebūtu acu, vispār trūktu vārdu gaismas un tās īpašību apzīmēšanai. Tas, kurš no dzimšanas ir akls, uzskata, ka visu uztver ar dzirdi, ožu, garšu un tausti, viņš neizprot idejas, kuras tam būtu devušas izpratni par trūkstošām izjūtām. Gluži tāpat mēs esam īsti aklie pārcilvēcisko būtņu skatījumā. Mēs tās varam definēt tikai ar vienmēr nepilnīgu salīdzinājumu vai mūsu iztēles piepūles starpniecību.

83.    Vai garu eksistencei ir kāds beigu punkts? Mēs saprotam, ka pirmsākums, no kā tie rodas, ir mūžīgs, bet mēs mēdzam vaicāt, vai to individualitātei ir kāda eksistences robeža un vai pēc kāda laika elementi, no kuriem tie veidoti, neizklīst un neatgriežas savā avotā, kā tas notiek ar materiāliem ķermeņiem. Grūti saprast, ka lieta, kurai ir sākums, var nekad nebeigties.

«Ir daudz tādu lietu, kurasjūs neizprotat, jo jūsu prāta spējām ir savas robežas, bet tas nenozīmē, ka jūs šīs lietas drīkstat noliegt. Bērns nesaprot to, ko saprot viņa tēvs, un nejēgai savukārt nav iespējams saprast to, ko saprot zinātnieks. Mēs tev vēlreiz sakām, ka garu eksistence nekad nebeidzas; tas ir viss, ko mēs patlaban varam pateikt.»

19.   § Normālā sākotnējā pasaule

84.   Vai gari veido paši savu pasauli, kura atrodas aiz mums redzamās pasaules robežām?

«Jā, tā ir garu vai bezķermenisko prātu pasaule.»

85.   Kura no divām pasaulēm spiritiskā vai fiziskā ņem virsroku lietu dabā?

«Spiritiskā pasaule; tā bija pirmā un tā pārdzīvo visas pārējās.»

86.  Vai spiritiskās pasaules eksistence pasliktinātos, ja fiziskā pasaule pārstātu eksistēt vai vispār nekad nebūtu eksistējusi?

«Nē, itin nemaz; šīs pasaules ir neatkarīgas, un tomēr to savstarpējā saistība ir nepārtraukta, jo tās nemitīgi viena otru ietekmē.»

87.   Vai gari Kosmosā ieņem kādu noteiktu un norobežotu telpu?

«Gari ir itin visur; tie līdz bezgalībai piepilda bezgalīgo Visuma telpu. Jums apkārt parasti ir tie, kuri jūs vēro un bez jūsu ziņas ietekmē, jo gari būtībā ir viens no dabas spēkiem un ierocis, kuru izmanto Dievs, lai izpildītu Savus dievišķos nodomus, bet ne visi gari var būt visur, jo ir tādas vietas, kur mazattīstītiem aizliegts uzturēties.»

88.   Vai gariem piemīt noteikta, norobežota un pastāvīga forma?

«Jūsu'skatījumā-nē, bet mūsējā-jā; tā, ja jums tā labpatīk, ir kaut kas līdzīgs liesmai, fluorescencei vai ētera dzirkstelei.»

-    Vai šai liesmai vai dzirkstelēm ir kaut kāda krāsa?

«Jūsu skatījumā tā svārstās no vistumšākajam līdz rubīnkrā-

sas mirdzumam, atkarībā no tā, cik tīrs vai netīrs ir gars.»

+ Parasti ģēnijus (garus) mēdz attēlot ar liesmām virs galvas vai zvaigzni pierē; tā ir alegorija, kas atgādina par garu dabas galveno iezīmi. Šo liesmu novieto virs galvas, jo tur ir prāta sakopojums. [7]

89.  Vai gari kādu laiku veltī telpas pārvarēšanai?

«Jā, bet visnenozīmīgāko, jo tie virzās ar domas ātrumu.»

-    Vai doma nav pati dvēsele, kura pārvietojas?

«Kad doma tiecas uz kaut kurieni, tad arī dvēsele atrodas turpat, jo tieši dvēsele domā. Doma ir tās īpašība.»

90.  Vai gars, kurš pārvietojas no vienas vietas uz otru, apjauš to attālumu, kuru ir veicis, un telpu, kuru šķērsojis, vai ari tas uzreiz un pēkšņi izrādās esam tajā vietā, kurā gribējis nokļūt?

«Gan viens, gan otrs; gars, ja vien vēlas, pilnībā spēj apzināties veikto attālumu, bet var gadīties ari tā, ka šis attālums pavisam tiek izdzēsts no viņa apziņas; tas atkarigs no viņa gribas, kā arī no tā, cik lielā mērā attīrīta ir tā daba.»

91.  Vai matērija gariem ir kāds šķērslis?

«Nē, tie iziet cauri visam; kā caur gaisu, tā caur zemi un ūdeni, pat uguns tiem nav nekāds šķērslis.»

92.   Vai gariem piemīt visuresība; citiem vārdiem sakot vai viens un tas pats gars spēj sadalīties, t.i., vienlaicīgi eksistēt vairākās vietās?

«Viens un tas pats gars nevar tikt sadalīts; bet katrs ir gaismas avots, kurš staro uz visām pusēm un tieši tāpēc var šķist, it kā šis gars atrodas uzreiz vairākās vietās vienlaicīgi. Tu redzi sauli, tā ir viena, bet tomēr viņa apgaismo visu visapkārt un raida savus starus ļoti tālu, tomēr tā nesadalās.»

-    Vai visi gari staro ar vienādu spēku?

«Tas nu gan tā nav; tas atkarīgs no garu tīrības.»

+ Ikviens gars ir nedalāma vienība, bet katrs no tiem var savu domu raidīt uz dažādām vietām, tomēr nesadaloties. Tikai šādā veidā jāizprot gariem piedēvēto visuresības īpašību. Tāda ir dzirkstele, kura sūta tālē savu gaismu, to var pamanīt no visiem horizonta punktiem. Tāds ir arī cilvēks, kurš, nemainot savu stāvokli un nesadaloties, uz dažādiem telpas punktiem var nodot rīkojumus, zīmes un kustības.

21. § Perisprits

93.   Vai garam ir kāds ietērps, t.i., vai tam apkārt ir kāda viela, kā to daži apgalvo?

«Gars tev parādīsies, ietinies kādā vieglā, ēteriskā vielā, kura mums tomēr šķiet vēl ļoti rupja; bet tā ir pietiekoši ēteriska, lai paceltos atmosfērā un pārvietotos, kur vien nepieciešams.»

+ Gluži tāpat kā augļa dīglim apkārt ir apvalks (perisperms), tā arī gars ietīts kādā apvalkā, kuru pēc analoģijas var dēvēt par «perispritu».

94.   Kur gars dabū savu pusmateriālo apvalku?

«No katras planētas visuma fluīda. Lūk, kāpēc tas katrā pasaulē ir savādāks; pārejot no vienas pasaules otrā, gars maina apvalku tieši tāpat, kā jūs pārģērbjat drēbes.»

-   No tā var secināt, ka gari, kuri mīt augstākās pasaulēs, pie mums atnākot, tērpjas daudz rupjākā perispritā?

«Tiem jāietērpjas jūsu matērijā; mēs jums jau to teicām.»

95.  Vai gara pusmatcriālais apvalks iegūst noteiktas formas, un vai to var uztvert mūsu maņu orgāni?

«Jā, gars var izvēlēties jums redzamu un pat sataustāmu apveidu, tādu, kādu viņš vēlas, un tādējādi tas dažkārt parādās jums vai nu miegā, vai nomodā.»

22.   § Garu rangu atšķirības

96.   Vai gari visi ir vienādi, vai arī starp tiem eksistē rangu atšķirības?

«Viņiem ir dažādi rangi atkarībā no to sasniegtās pilnības pakāpes.»

97.  Vai ir noteikts rangu vai pilnības pakāpju skaits?

«Šis skaits ir neierobežots, jo starp šiem rangiem neeksistē noteiktas robežlīnijas, tā ka to iedalīšana rangos var tikt patvaļīgi palielināta vai samazināta; tomēr, ja aplūkojam galvenās līnijas, tad var izcelt trīs svarīgākos rangus.

Pie pirmā ranga pieskaitāmi tīrie gari, t.i., tie, kuri sasnieguši pilnību; otrā ranga gari sasnieguši augšā pacelšanās viduslīniju, to galvenās rūpes ir labavēlēšana. Pēdējā ranga gari vēl atrodas pašā kāpņu lejasdaļā, tie ir nepilnīgi gari. Tiem raksturīga rupjība, sliktavēlēšana un visas sliktās kaislības, kas traucē tiem virzīties uz augšu.»

98.   Vai otrā ranga gariem piemīt vienīgi laba vēlēšana vai arī tiem dots spēks darīt labu?

«Tiem šis spēks piemīt atkarībā no pilnības pakāpes: vieniem ir zināšanas, citiem gudrība un labsirdība, bet tiem visiem vēl j āiztur pārbaudīj umi.»

99.   Vai visi trešā ranga gari pēc savas būtības ir ļauni?

«Nē, vieni nedara nedz labu, nedz ļaunu, citi turpretī gūst

baudu no ļaunuma un ir apmierināti, kad izdodas to darīt. Un vēl bez tam eksistē vieglprātīgi un trakulīgi gari, tā saucamie mājas gari, kuri drīzāk ir nesapratīgi nekā ļauni un baudu gūst vairāk no dažādiem stiķiem un niķiem nekā no ļaunuma, tie dieviņa mistifikācijas un sīkas nepatikšanas, kas tos izklaidē.»

100.   Iepriekšējas piezīmes. Garu klasifikācija pamatojas uz to, cik tālu tie pavirzījušies uz priekšu, uz to iegūtajām īpašībām un uz nepilnībām, kuras tiem vajadzēs pārvarēt. Šī klasifikācija ir pilnīgi nosacīta un relatīva; ikvienai kategorijai piemīt stingri norobežots raksturs tikai kā veselam, bet pāreja no vienas pakāpes uz otru nav sajūtama un uz robežlīnijām toņi ir blāvāki, gluži tāpat kā tas notiek dabas valstībā, piemēram, ja runājam par varavīksnes krāsām. Vai arī tieši tāpat, kā nav izjūtamas atšķirības starp dažādiem cilvēka dzīves periodiem. Tādējādi iespējams noteikt lielāku vai mazāku klašu skaitu atbilstoši viedoklim, no kura tiek pētīts priekšmets. Te notiek tieši tas pats, kas visās zinātniskās klasifikācijas sistēmās; šīs sistēmas var būt vairāk vai mazāk pilnīgas, saprātīgas, vairāk vai mazāk ērtas prātam; lai kādas tās arī būtu, tās neko nespēj grozīt zinātnes būtībā. Tātad, ja gariem vaicātu, tie varētu nosaukt dažādu kategoriju skaitu, bet tas nekā neietekmētu lietas būtību. Mūsu oponenti būtu izmantojuši šīs šķietamās pretrunas kā ieročus cīņai pret mums, nedomājot par to, ka paši gari nepiešķir nekādu nozīmi visai nosacītām lietām; viņiem doma ir viss, tie atstāj mūsu ziņā fonnu, vārdu izvēli, klasifikācijas, tātad sistematizāciju.

Piemetināsim vēl kādus apsvērumus, kuri nekad nav jāaizmirst: arī starp gariem, gluži tāpat kā starp cilvēkiem, mēdz būt pilnīgi nejēgas, un nav jādomā, ka visiem jāzina viss tikai tāpēc, ka tie ir gari. Ikvienai klasifikācijai nepieciešama metode, analīze un dziļas priekšmeta zināšanas. Un arī garu pasaulē tie, kuriem ir aprobežotas zināšanas, gluži tāpat kā mūsu neprašas nav spējīgi aptvert ar skatienu veselo un radīt kaut kādu sistēmu; tie visai nepilnīgi zina un izprot ikvienu klasifikāciju; viņu uztverē visi gari, kuri tos pārspēj, pieder pirmajam rangam, tie nespēj novērtēt zināšanu, spēju un tikumības nokrāsas, tieši tāpat kā to nespēj mežonis attiecībā uz civilizētiem cilvēkiem. Bet pat gari, kuri spējīgi to veikt, var atkarībā no sava rcdzespunkta pateikt dažādus sīkumus, it īpaši tad, kad iedalījums pilnīgi

nosacīts. Linnejam, Žusjē un Tumeforam bija katram sava metode, tomēr botānika tāpēc nepārstāja būt par botāniku, jo tie neradīja ne augus, ne arī to dabu; viņi novēroja analoģijas, saskaņā ar kurām savās klasifikācijās veidoja grupas vai klases. Tādējādi rīkojāmies arī mēs: mēs neradījām ne garus, ne to raksturus; mēs skatījāmies un vērojām, mēs par tiem spriedām pēc to vārdiem un darbiem, bet pēc tam klasificējām pēc līdzības, pamatojoties uz viņu sagādātajiem datiem.

Gari parasti pieļauj, ka varētu būt trīs galvenās kategorijas vai trīs lielākie iedalījumi. Pie pēdējā, kas atrodas hierarhijas pašā apakšā, pieskaitāmi nepilnīgie gari, kuriem piemīt matērijas pārsvars pār garu un tieksme uz ļaunumu. Otrās kategorijas gari atšķiras ar to, ka gars ir pārsvarā pār matēriju un tie vēl labu; tie ir labie gari. Visbeidzot pie pirmās kategorijas pieder tīrie gari, kuri sasnieguši visaugstāko pilnības pakāpi.

Šāds iedalījums mums šķiet visnotaļ saprātīgs un attēlo skaidri iezīmētus raksturus; pēc tam mums ar pietiekošu apakšiedalījumu atlika tikai atrast veselā galvenās nokrāsas; tieši to mēs izdarījām, sadarbojoties ar gariem, kuri mums neatteicās dot labvēlīgus padomus.

Ar kopainas palīdzību nebūs grūti noteikt to garu pilnības vai nepilnības rangu un pakāpi, ar kuriem mēs varam kontaktēties, un tātad arī to uzticības un cieņas pakāpi, kuru tie pelnījuši; tā zināmā mērā ir spiritiskās zinātnes atslēga, jo tikai tā vien spēj izskaidrot novirzes un nesakritības, ko satur ziņojumi, un tikai tā spēj mums liecināt par garu garīgo un tikumisko nevienlīdzību. Tomēr gari ne vienmēr pieder tikai tai vai citai klasei vien; tā kā to attīstība notiek pakāpeniski un bieži vien vienpusīgi, tad tie spēj sevī apvienot vairāku kategoriju raksturus, ko viegli var konstatēt pēc to runas un darbiem. [8]

101.  Kopējais raksturojums. Matērijas pārākums pār garu. Tieksme uz ļaunumu. Rupja uzvedība, lepnība, egoisms un visas sliktās kaislības, kas ir šo īpašību sekas.

Tiem ir nojausma par Dievu, bet viņi to neizprot.

Bet ne visi savā būtībā ir ļauni; dažiem no tiem vairāk piemīt vieglprātība, nekonsekvence un viltība nekā patiess ļaunums. Tie nedara ne labu, ne ļaunu; bet, nedarot labu, jau atklāj savu nepilnību. Citi turpretī ir piesātināti ar ļaunumu un apmierināti, kad rod iespēju darīt ļaunu.

Tie var savienot prātu ar ļaunumu vai viltību, tomēr, lai kāda būtu to intelektuālā attīstība, to idejas ir visai zemiskas, bet jūtas lielākā vai mazākā mērā netīras.

Viņu zināšanas par garīgās pasaules lietām visai ierobežotas, un tas mazumiņš, ko tie zina, sajaucas ar fiziskās dzīves idejām un aizspriedumiem. Tāpēc tie mums par visu var dot tikai melīgas un nepilnīgas ziņas; bet uzmanīgs novērotājs pat viņu nepilnīgajos vēstījumos nereti atrod lielo patiesību apstiprinājumu, kuru snieguši augstākie gari. Trešā ranga garu tikumi izpaužas to runā. Ikviens gars, kurš savos vēstījumos pauž kādu sliktu domu, var tikt pieskaitīts pie trešā ranga; tātad ikviena slikta doma, kuru kāds mums cenšas iedvest, nāk no šī ranga gara.

Tie redz labo laimi, un tas viņiem rada nebeidzamas mokas, jo tie izjūt visas ciešanas, kādas var izraisīt skaudība un greizsirdība.

Tic saglabā fiziskās dzīves ciešanu atmiņas un uztveri; un šie iespaidi bieži vien ir mokošāki par pašu īstenību. Tic patiesi cieš kā no tā ļaunuma, kuru paši pārcietuši, kā arī no tā, kuru likuši ciest citiem; un, tā kā tie cieš ilgi, tad tiem šķiet, ka viņi cicš vienmēr un mūžīgi; Dievs, lai tos sodītu, vēlas, lai tiem tā liktos. Šos garus var iedalīt 5 pamatklasēs.

102.   Desmitā klase. Netīrie guri. Tiem ir nosliece uz ļaunumu, šo ļaunumu tic padara par savu rūpju galveno priekšmetu. Kā gari tie dod viltīgus padomus, sēj ķildas un neuzticību, iemiesojas dažādos tēlos, lai labāk varētu apmānīt. Tie gūst virsroku pār vājiem raksturiem, kuri vieglāk vadāmi, un grūž tos postā, priecādamies, ka var aizkavēt šo vājo būtņu attīstību, liekot tiem izciest pārbaudījumus, kuriem tiek pakļauti. Šos garus viegli iespējams pazīt pēc to valodas: izteiksmes banalitāte un rupjība liecina kā par garu, tā par cilvēku garīgo un tikumisko nepilnību. To vēstījumos atklājas viņu tieksmju un interešu zemiskums, un, ja tie ari vēlas kādu maldināt, runājot pārdomāti un nopietni, tad nav spējīgi ilgstoši spēlēt savu lomu un beigu beigās parāda savu izcelsmi.

Dažas tautas tos pataisījušas par ļaunajiem dieviem, citas tos sauc par dēmoniem, ļaunajiem gariem, ļaunuma gariem.

Ļaudis, kurus viņi personificē, kad ir iemiesojušies ķermeņa apvalkā, tiecas pēc visiem netikumiem, kuri rada zemiskas un apkaunojošas kaislības, tādas kā juteklība, cietsirdība, viltība, liekulība, skopulība, neģēlīga sīkstība. Viņi dara ļaunu visbiežāk bez jebkāda iemesla, vienkārši tāpēc, ka tādējādi tie gūst baudu, un, ienīstot visu labo, tie savus upurus izvēlas no cienījamu cilvēku vidus. Tie ir cilvēces nelaime, lai arī kādā rangā sabiedrība tos iedalītu, ari civilizācijas spožums neglābs viņus no to zemiskuma.

103.    Devītā klase. Vieglprātīgie gari. Tic ir neizglītoti, parupji, viltīgi, nekonsekventi un smieklīgi. Tic trinas visur apkārt, runā par visu, atbild uz visiem jautājumiem, nerūpējoties par taisnību un patiesību. Tie ar sajūsmu nodara sīkas nepatikšanas un atnes mazus prieciņus, saceļ troksni, viltīgi maldina visus ar savām mistifikācijām un nedarbiem. Pie šīs klases pieder tie gari, kurus vienkāršā tauta dēvē par «velniem», «raganām», «rūķiem», «nelabo». Tic ir atkarīgi no augstākajiem gariem, kuri tos izmanto kā mēs izmantojam kalpu pakalpojumus. Vēstot kaut ko cilvēkiem, tie dažkārt atklāj savu asprātību un jautrību, bet to runai gandrīz vienmēr trūkst dziļuma. Tic viegli uztver trūkumus un smieklīgo pusi un iezīmē tos ar asām un satīriskām līnijām. Un, ja tic izmanto svešus vārdus, tad tas drīzāk ir viltības, nevis jaunuma dēļ.

104.   Astotā klase. Gari viltus zinātnieki. To izteikumi ir pietiekoši plaši, bet tiem šķiet, ka tie zina vairāk, nekā tas patiesībā ir. Tie, no dažādiem viedokļiem raugoties, ir sasnieguši zināmus panākumus, un to runai piemīt tāda nopietnība, kas ir spējīga maldināt, attēlojot tos izglītotākus un ar lielākām iespējām; bet vairumā gadījumu tas ir tikai zemes aizspriedumu un sistēmisko ideju atspulgs; tas viss ir viena dažu patiesību un visnejēdzīgāko maldu sajaukums, caur kuru uz āru izlaužas pašapmierinātība, lepnība, skaudība un stūrgalvība īpašības, no kurām šie gari nav spējuši atbrīvoties.

105.   Septītā klase. Neitrālie gari. Tie nav ne gana labi, lai darītu labu, ne arī tik ļauni, lai darītu ļaunumu; tiem ir nosliece kā uz vienu, tā arī uz otru, un tie nepaceļas virs vidējā līmeņa, kas piemīt cilvēcei kā sirds, tā prāta ziņā. Tiem dārgas šīs pasaules lietas, tie skumst pēc tās rupjajiem priekiem.

106.    Sestā klase. Mājas gari vai nerātņi. Šie gari ar savām raksturīgajām īpašībām vispār neveido kādu īpašu un atsevišķu klasi, tie var piederēt visām trešā ranga klasēm. Tic nereti savu klātbūtni parāda ar jūtām un fizisku efektu starpniecību, piem., klauvējieniem, cietu ķermeņu anomālām kustībām un pārvietošanos, gaisa svārstībām utt. Tie, šķiet, vairāk nekā citi gari ir pieķērušies matērijai; tic būtībā ir zemes stihiju pārmaiņu galvenie nesēji, tie vai nu iedarbojas uz gaisu, ūdeni, uguni, cietajiem ķermeņiem, vai arī veic kādu darbu zemes dzīlēs. Kad šīm parādībām ir tīšs un saprātīgs raksturs, tad var saprast, ka tās nav izsaukusi nejaušība vai kāds fizisks cēlonis. Visi gari var radīt šīs parādības, bet augstākie gari parasti to atstāj savu padoto ziņā, kuri spējīgi vairāk uz materiālām, nevis uz garīgām lietām. Kad augstākie gari šāda veida izpausmes uzskata par derīgām, tie izmanto šos zemākos garus kā savus palīgus.

107.    Kopējais raksturojums. Gara pārsvars pār matēriju; labavēlēšana. Viņu īpašības un spējas darīt labu ir tieši atkarīgas no to pilnības pakāpes, kuru sasnieguši: vieniem piemīt zināšanas, citiem gudrība un labestība, tic, kuri vairāk pavirzījušies uz priekšu, apvieno zināšanas ar tikumiem. Tā kā viņi vēl pilnībā nav dematerializējušies, tad atkarībā no sava ranga tie vēl vai nu valodas veidā, vai arī paradumos saglabājuši fiziskās eksistēšanas pēdas; tiem pat piemīt dažas no viņu dīvainībām; ja tas tā nebūtu, tad tic būtu pilnīgie gari.

Viņi saprot Dievu un bezgalību un jau izbauda labo gani svētlaimi. Tie ir laimīgi par to labo, ko dara, un par ļaunumu, kuru novērš. Mīlestība, kas tos saista, ir to neizsakāms laimes avots, kuru neaptumšo nedz skaudība, nedz sirdsapziņas pārmetumi, ne arī kādas sliktas kaislības, kuras plosa nepilnīgos garus; tomēr šiem gariem vēl jāiziet pārbaudījumi līdz tam laikam, kamēr būs sasnieguši absolūtu pilnību. Kā gari tic ļaudīm iedveš labas domas, novērš tos no ļaunuma, aizstāv dzīves ceļos tos, kuri ir šādas aizstāvības cienīgi un neitralizē nepilnīgo garu iedarbību uz tiem, kuri negrib šai iedarbībai pakļauties.

Tic, kuros šie gari iemiesojušies, ir labi un izturas labvēlīgi pret sev līdzīgiem, tos nevirza ne lepnība, ne egoisms un cietsirdība; tie neizjūt nedz naidu, nedz dusmas, ne skaudību vai greizsirdību, tic dara labu laba darīšanas dēļ.

Pie šā ranga pieskaitāmi tie gari, kurus parasti mēdz saukt par labajiem gariem vai sargeņģeļiem. Aizspriedumu un zināšanu trūkuma laikā tos iztēlojas kā dievības, kas dara labu.

Šos garus var iedalīt četrās galvenajās grupās.

108.   Piektā klase. Labu vēlošie gari. To galvenā īpašība ir labsirdība; tiem patīk izdarīt pakalpojumus cilvēkiem un aizsargāt tos, bet viņu zināšanas ir ierobežotas: viņu progress ir noticis drīzāk morālā nekā intelektuālā ziņā.

109.  Ceturtā klase. Izglītotie gari. To īpatnība, kas viņus atšķir no citām klasēm, ir zināšanu plašums. Tie nodarbojas mazāk ar tikumiskiem jautājumiem, bet vairāk ar zinātniskām problēmām, kas tos saista, bet zinātni aplūko tikai no derīguma viedokļa un neienes tajā nevienu no tām kaislībām, kas raksturīgas nepilnīgajiem gariem.

110.  Trešā klase. Gudrie gari. No citiem atšķiras ar savām visaugstākā veidā tikumiskajām īpašībām. Tiem nepiemīt neierobežotas zināšanas, bet gan intelektuālās spējas, kas ļauj tiem veselīgi spriest par cilvēkiem un lietām.

111.  Otrā klase. Augstākie gari. Viņi sevī apvieno zināšanas, gudrību un labestību. Viņu runa ir tikai labvēlīga vien; tā pastāvīgi ir cieņas pilna, bieži vien cildena. To pārākums ļauj tiem vairāk nekā citiem gariem sniegt mums vispilnīgākos priekšstatus par garu pasaules lietām, protams, tajā apjomā, kādu mums, cilvēkiem, ļauts zināt. Viņi labprāt kontaktējas ar tiem, kuri ar tīru sirdsapziņu meklē patiesību un kuru dvēsele pietiekoši atbrīvota no zemes pinekļiem, lai varētu izprast īstenību; bet tie attālinās no tādiem ļaudīm, kurus virza vienīgi ziņkārība vai arī kuriem matērijas ietekme traucē darīt labu.

Kad izņēmuma gadījumos šie gari iemiesojas uz Zemes, tas notiek vienīgi tāpēc, lai veiktu šeit progresa uzdevumu, un tad tic mums pauž šo pilnības tipu, uz kuru cilvēce var tiekties šajā pasaulē.

26.   § Pirmais rangs. Tīrie gari

112. Kopējais raksturojums. Matērijai uz tiem nav absolūti nekādas ietekmes. Salīdzinot ar citu rangu gariem, šeit novērojams absolūts garīgais un tikumiskais pārākums.

113.   Pirmā klase. Vienīgā. Tie ir izgājuši cauri visiem pilnveidošanās kāpņu pakāpieniem un atmetuši visu matērijas netīrību. Sasnieguši tādu pilnības pakāpi, kāda vien iespējama dzīvai būtnei, tie vairs netiek pakļauti pārbaudēm un kārdinājumiem. Tā kā tiem vairs nevajag iemiesoties nīcībai pakļautos ķermeņos, tad tā jau ir viņu mūžīgā dzīve, kuru tie vada pie Dieva troņa.

Tie bauda laimi, kuru nekas nespēj izpostīt, jo tie nav pakļauti materiālās dzīves vajadzībām un neērtībām; tomēr šī laime nav kaut kādas vienveidīgas bezdarbības laime, kura paiet mūžīgā apcerēšanā. Viņi būtībā ir Dieva sūtņi un Dieva gribas izpildītāji, tic pilda Viņa pavēles, lai tiktu saglabāta Visuma harmonija. Tic valda pār visiem gariem, kuri ir zemāki, palīdz tiem kļūt pilnīgākiem un uzdod uzdevumus. Šo garu vismīļākā nodarbošanās ir atrašanās blakus cilvēkiem kritiskos brīžos, tie rosina tos darit labu un izpirkt kļūdas, kuras cilvēkus attālina no augstākās svētlaimes izbaudīšanas. Dažkārt šos garus dēvē par eņģeļiem, erceņģeļiem vai zēraviem.

Ļaudis var stāties ar tiem kontaktos, bet pašpārliecināts muļķis būtu tas, kurš apgalvotu, ka tie vienmēr esot viņa rīcībā.

27.   § Garu progresēšana

114.   Vai gari pēc savas dabas ir labi vai ļauni, vai arī tie ir jau tie paši gari, tikai savas attīstības gaitā labojušies?

«Tie ir tie paši gari, kuri kļūst labāki attīstoties, kļūstot aizvien labākiem, tie pāriet no zemāka ranga uz augstāku.»

115. Vai vieni gari tika radīti labi, bet otri slikti?

«Dievs visus garus radīja vienkāršus un nezinošus. Ikvienam no tiem Viņš deva noteiktu uzdevumu, lai tos izglītotu un caur patiesības zināšanām pakāpeniski novestu līdz pilnībai, lai visbeidzot tuvinātu tos sev. Šī pilnība ir viņu mūžīgā un neaptumšotā laime. Gari šīs zināšanas gūst, izejot caur pārbaudījumiem, kurus tiem uzlicis Dievs. Vieni šos pārbaudījumus uzņem mierīgi un ātrāk sasniedz sev nolemto likteni, bet citi tos piecieš kurnēdami un līdz ar to paši savas vainas dēļ paliek tālu no pilnības un no solītās svētlaimes.»

-    Saskaņā ar to šķiet, ka gari savas rašanās brīdī līdzinās bērniem, kuri vēl neko nezina un nav pieredzējuši, bet kuri pamazām iegūst nepieciešamās zināšanas, izejot cauri dažādiem dzīves periodiem.

«Jā, šis salīdzinājums ir pareizs; nepaklausīgs bērns paliek nezinošs un nepilnīgs; pamazām, atkarībā no paša paklausības, tas vairāk vai mazāk apgūst zināšanas; bet cilvēka dzīvei ir savas robežas, turpretī garu dzīve stiepjas līdz bezgalībai.»

116. Vai eksistē gari, kuri mūžam paliek zemākajā rangā?

«Nē, visi kļūs pilnīgi; tie mainās un kļūs savādāki; bet tas

velkas ilgi, jo, kā jau mēs teicām, taisnīgs un žēlsirdīgs tēvs nevar uz mūžīgiem laikiem padzīt prom savus bērnus. Jeb vai tu varbūt domā, ka Dievs, lielais, labais un taisnīgais Dievs, var izrādīties sliktāks pārjums pašiem?»

117.   Vai pašu garu spēkos ir pasteidzināt savu virzīšanos uz pilnību?

«Noteikti; viņi to sasniedz ātrāk vai lēnāk saskaņā ar savu vēlēšanos un atkarībā no pakļaušanās Dieva gribai. Vai gan paklausīgs bērns neiemācās ātrāk nekā spītīgs?»

118.  Vai gari var deģenerēties?

«Nē, atkarībā no savas tālākvirzības pakāpes tie sāk saprast, kas tieši viņus atdala no pilnības. Izturot pārbaudi, gars iegūst zināšanas, kuras jau vairs neaizmirst. Viņš var palikt nekustīgs, bet atpakaļ tas vairs neicf»

119.  Vai Dievs nevar atbrīvot garus no pārbaudījumiem, kuri tiem jāizcieš, lai sasniegtu pirmo rangu?

«Ja tie uzreiz būtu radīti pilnīgi, tad nebūtu nekāda garu pašu nopelna, ka tiem ir šī pilnība. Kas gan ir nopelni bez cīņas? Pie tam nevienlīdzība, kura eksistē garu starpā, nepieciešama viņu personības attīstībai; un visbeidzot: tas uzdevums, kuru tie izpilda savos dažādajos rangos, ietilpst Gaišredzības nodomos un kalpo Visuma harmonijas uzturēšanai.»

+ Tā kā sabiedrības dzīvē visi ļaudis var sasniegt augstākos amatus, tad gluži tāpat var vaicāt: kāpēc gan valsts galva katru no saviem karavīriem nepadara par ģenerāli; kāpēc visi zemākie ierēdņi nekļūst par augstākajiem, kāpēc visi skolnieki būtībā nav skolotāji. Starpība starp sabiedrisko un garīgo dzīvi ir tā, ka pirmā ir ierobežota un ne vienmēr ir ļauts uzkāpt pa visiem iespējamiem pakapieniem, tuipretī garīgā dzīvē nav robežu un katram dotas iespējas pacelties uz augstāko rangu.

120.  Vai visi gari iziet caur ļaunajām tieksmēm, lai sasniegtu labestību?

«Ne caur ļaunumu, bet gan caur nezināšanu.»

121.  Kāpēc vieni gari gāja pa labestības, bet citi pa ļaunuma ceļu?

«Vai tad tiem nav brīvās gribas, kas ļauj izvēlēties? Dievs vispār nav radījis ļaunos garus; viņš radīja vienkāršus un nezinošus garus, t.i., tiem piemīt vienādas noslieces kā uz labo, tā uz ļauno; tie, kuri ir sliktie, tādi kļuvuši pēc pašu vēlēšanās.»

122.   Kā gariem veidojoties, kad tie vēl paši sevi neapzinās, var būt izvēles brīvība starp ļauno un labo? Vai viņos ir kāds pirmsākums, kāda nosliece, kura tiem liek iet pa vienu un nevis pa otru ceļu?

«Jā, izvēles brīvība attīstās saskaņā ar to, kā gars iegūst sevis apzināšanos. Bet tajā pašā laikā nebūtu nekādas izvēles brīvības, ja izvēli būtu noteicis kāds cēlonis, kas nav atkarīgs no gara gribas. Cēlonis nav viņā, tas ir ārpus viņa, ietekmēs, kurām tas pakļaujas saistībā ar savu brīvo gribu. Liels ir cilvēka krišanas un pirmā grēka simbols: vieni padevās kārdinājumam, citi tam nepadevās.»

-    No kurienes rodas ietekmes, kas iedarbojas uz garu?

«Nepilnīgie gari cenšas to iegūt, uzkundzēties pār to; tiem

patīkami redzēt viņa krišanu. Tieši šo parādību mēģināja attēlot ar Sātana tēlu.»

-    Vai tikai, garam rodoties vien, uz viņu parādās šī ietekme?

«Šī ietekme tam seko visu garīgo dzīvi līdz brīdim, kamēr

viņš iegūs tādu pašsavaldīšanos, ka ļaunie gari atteiksies to apsēst.»

123.  Kāpēc Dievs atļāva gariem iet pa ļaunuma ceļu?

«Kā jūs iedrošināties pieprasīt Dievam atskaitīties par Viņa

darbību? Vai jūs nedomājat, ka jums pa spēkam iekļūt Viņa nodomos? Jūs varat sev tomēr teikt sekojošo: «Dieva visgudrība parādās tajā brīvībā, kuru Viņš dāvā katram, lai tas pats izvēlētos un lai katram būtu viņa paša darbu nopelns.»»

124.   Tā kā ir gari, kuri jau no paša sākuma iet pa absolūtas labestības ceļu tobrīd, kad citi iet pa absolūtā ļaunuma ceļu, tad rodas jautājums: vai ir kāds starpposms starp abām šīm galējībām?

«Jā, protams, un tas ir visai liels.»

125.   Vai tic gari, kuri iet pa ļaunuma ceļu, spēs sasniegt to pašu pilnības pakāpi, kuru sasniegs citi?

«Jā, bet mūžības tiem būs garākas.»

+ Ar vārdu mūžības jāsaprot ideja, kāda zemākajiem gariem ir par viņu ciešanu bezgalību, jo tiem nav lemts redzēt to beigas, un tāpēc šī ideja atjaunojas katra pārbaudījuma laikā, kuru viņi neiztur.

126.   Vai tie gari, kuri sasnieguši augstāko pakāpi pēc tam, kad tie ir izgājuši caur ļaunumu, bauda Dieva acīs mazāku cieņu nekā citi?

«Dievs uz saviem bērniem, kuri nomaldījušies, raugās ar tām pašām acīm un mīl ar to pašu sirdi. Tie tiek uzskatīti par sliktiem, tāpēc ka ir krituši, iepriekš tije bija vienkārši gari.»

127.  Vai gari radīti vienādi prāta ziņā?

«Tie ir radīti vienādi, bet tic nezina, no kurienes tie radušies, jo nepieciešams, lai gribas brīvība izpaustos pati no sevi. Tie ātrāk vai lēnāk attīstās prāta, tāpat kā tikumības ziņā.»

+ Gari, kuri jau no paša sākuma iet pa labestības ceļu, tāpēc vien vēl nav pilnīgi gari; ja arī tiem nav sliktu noslieču, tiem tomēr gluži tāpat kā citiem jāapgūst pieredze un nepieciešamās zināšanas, lai varētu sasniegt pilnību. Mēs tos varam salīdzināt ar bērniem, kuriem, lai arī cik labi dabīgie instinkti tiem piemīt, tomēr vajag attīstīties un mācīties un kuri bez pārejas laika nevar no bērnības ieiet brieduma gados; tieši tāpat, kā vieni cilvēki jau no pašas bērnības mēdz būt labi, bet citi slikti, arī gari no paša sākuma var būt labi vai slikti: ir tikai viena būtiska starpība: bērna instinkti jau pilnībā ir izveidojušies, bet gars tā radīšanas brīdī ir ne vairāk slikts kā labs; tam ir visas tieksmes, un viņš saskaņā ar savu brīvo gribu izvēlas vienu vai otru virzienu. [9]

28.   § Eņģeļi un dēmoni

128.    Vai būtnes, kuras mēs apzīmējam par eņģeļiem, erceņģeļiem, zēraviem, veido kādu īpašu kategoriju, kura atšķiras pēc savas dabas no visiem citiem gariem?

«Nē, tie vienkārši ir tīrie gari: īstie gari, tie, kuri sasnieguši savu augstāko attīstības pakāpi un apvieno sevī visu pilnību.»

+ Vārds «eņģelis» parasti ir saistīts ar tikumiskās pilnības ideju; tomēr bieži vien to lieto, apzīmējot visas labās un sliktās būtnes, kuras atrodas aiz cilvēku pasaules robežām. Tā, piemēram, mēdz teikt: «gaišais eņģelis» un «tumšais eņģelis»; tādējādi vārds «eņģelis» tiek lietots kā vārda «gars» sinonīms. Mēs šeit lietojam vārdu tā pozitīvajā nozīmē.

129.  Vai eņģeļi izgājuši caur visām attīstības pakāpēm?

«Tie izgājuši caur visām pakāpēm, bet, kā mēs jau teicām:

tie savu uzdevumu pieņēma bez kurnēšanas un ātrāk sasniedza pilnību, bet citi, lai sasniegtu pilnību, turpretī patērēja daudz vairāk laika.»

130.  Ja uzskats, kurš pieļauj pilnīgu būtņu eksistenci, ir kļūdains, tad kāpēc mēs to atrodam gandrīz visu tautu teikās?

«Labi iegaumē, ka tava pasaule neeksistē veselu mūžību un tātad varētu būt tā, ka ilgu laiku pirms tās parādīšanās gari jau bija sasnieguši augstāko pakāpi; tad ļaudis varēja domāt, ka tic vienmēr ir tādi bijuši.»

131.    Vai eksistē dēmoni tādā nozīmē, kāda patlaban tiek piešķirta šim vārdam?

«Ja dēmoni eksistētu, tad tie būtu Dieva radīti, un vai tādā gadījumā Dievs būtu taisnīgs un labs, ja būtu radījis nelaimīgas būtnes, kuras uz mūžu ir iegrūstas ļaunumā? Ja dēmoni arī eksistē, tad tie mājo tikai tavā nepilnīgajā pasaulē un citās tai līdzīgajās; tie ir tic liekulīgie ļaudis, kuri labo Dievu pataisa par ļaunu un atriebīgu un kuri domā, ka spēs tam iepatikties ar tām neģēlībām, kuras dara it kā Viņa vārdā.»

+ Vārds «dēmons» tikai savā mūsdienīgajā skanējumā iemieso sevī ļaunā gara ideju, jo grieķu vārds «daimon» nozīmē vienkārši «gars», «ģēnijs», «prāts» un apzīmē bez izņēmuma visas kā ļaunās, tā labās būtnes, kurām nav miesas.

Atbilstoši mūsdienu vārda nozīmei, dēmoni ir galēji ļaundabīgas būtnes; tomēr, ja tās eksistētu patiesībā, tad tās kā viss esošais būtu Dieva radītas; bet Dic\ļs, bezgalīgi labais un taisnīgais Dievs, nebūtu varējis radīt būtnes, kuras pašas savas dabas dēļ jau iepriekš paredzētas ļauna darīšanai un ir notiesātas uz veselu mūžību; pretējā gadījumā Viņš nebūtu ne taisnīgs, ne labs. Bet ja dēmoni būtībā nav Dieva radības, tad tiem gluži tāpat kā Viņam pašam jāeksistē jau no mūžības, bet tas nozīmē, ka ir vairāki augstākie spēki, bet tā ir aplamība.

Ikvienas mācības pirmais nosacījums ir loģika; bet mācība par dēmoniem savā absolūtā nozīmē grēko tieši pret šo nosacījumu. To, ka dēmonu eksistēšana tiek atzīta tādu atpalikušu tautu reliģijās, kas, nezinot Dieva īpašības, pieļauj ļaunu dievību eksistenci, vēl varētu saprast, bet nav iespējams saprast to, ka ļaudis, kuri uzskata labsirdību par Dieva galveno īpašību un svarīgāko atribūtu, var pieļaut domu, it kā Viņš būtu radījis tādas būtnes, kuras ir iestigušas ļaunumā un kuras veselu mūžību paredzētas ļaunuma darīšanai, jo tas nozīmē, ka tiktu noliegta Viņa labsirdība. Dēmonu «teorijas» piekritēji balstās uz Kristus vārdiem; ne mums, dabīgi, apstrīdēt viņa mācības autoritāti, kurn mēs vairāk gribētu redzēt ļaužu sirdīs nekā uz mēles, bet vai tie, kuri balstās uz viņa vārdiem, ir pārliecināti par to, ka pareizi saprot to jēgu, ko Kristus ielicis vārdā «dēmons»? Vai tiem zināms, ka viņa runai raksturīgs alegorisms, un vai gan visu, kas teikts Evaņģēlijā, jāsaprot burtiski? Pierādījumam var citēt sekojošo tekstu:

«Bet tajās dienās, pēc tām sērām, saule aptumsīs, un mēness nedos savu gaismu; un zvaigznes kritīs no debesīm, un debess spēki svārstīsies. Patiesi saku jums: nebeigsies šis dzimums, iekams tas viss būs.» Vai mēs neredzējām, ka bībelcs teksta forma ir pretrunā ar zinātni jautājumā, kas saistās ar Zemes radīšanu un attīstību? Vai tas pats nevar būt arī ar dažiem Kristus lietotiem izteicieniem, kurš droši vien runāja atbilstoši to laiku un vietu paražām? Kristus nevarēja pateikt nepatiesas lietas; un, ja viņa vārdos ir kaut kas tāds, kas ir pretrunā ar saprātu, tad tas nozīmē tikai to, ka mēs pareizi nesaprotam viņa vārdus.

Ar dēmoniem ļaudis apgājās tāpat kā ar eņģeļiem: tieši tāpat kā tie ticēja būtnēm, kas jau no mūžības ir pilnīgas, tie arī zemākos garus pieņēma par mūžīgi sliktām būtnēm. Ar vārdu «dēmoni» tādējādi tika apzīmēti nešķīstie gari, kuri dēvēti par dēmoniem, tikai ar to būtisko atšķirību, ka šis viņu stāvoklis ir tikai pārejošs. Tie būtībā ir nepilnīgie gari, kuri kurn par izciešamajiem pārbaudījumiem un kuriem tāpēc tie jācieš ilgāk nekā vajadzētu; tie ir gari, kuri sasniegs pilnību, kad uz to būs virzīta viņu griba. Tā ka varētu pieņemt vārdu «dēmons» šajā nozīmē; bet, tā kā šis vārds tagad tiek izprasts tikai vienā nozīmē, tad tas maldinātu, liekot ticēt kādu īpašu, ļaunumam radītu būtņu eksistencei.

Kas attiecas uz Sātanu, tad tas nenoliedzami ir alegorisks tēls, kurš radīts ļaunuma personificēšanai; tas nav nekas vairāk kā simbols, jo nevar pat iedomāties, ka eksistētu ļauna būtne, kura kā līdzīga cīnās ar pašu Dievu un kuras vienīgā nodarbošanās būtu Dievišķo nodomu izjaukšana. Lai satriektu iztēli, cilvēkam nepieciešami tēli un simboli; viņš būtnes, kurām nav miesas, attēlojis materiālā formā ar tiem atribūtiem, kuri tam atgādina par šo būtņu labajām īpašībām un trūkumiem. Tā, piemēram, senie cilvēki, vēloties attēlot laiku, atveidoja to kā sirmgalvi ar sirpi un smilšu pulksteni; jauna cilvēka tēls te pilnīgi neiederētos; tas pats ir arī ar likteņa, patiesības, taisnības utt. alegorijām. Kristieši eņģeļus vai tīros garus attēloja kā mirdzošas figūras ar baltiem spārniem tīrības simbolu; bet Sātanu tie atveidoja ar ragiem, pakaviem un ciliem zvēra atribūtiem, kas simbolizē zemiskas kaislības. Pat nejēga, kurš visu saprot burtiski, šajos simbolos saskatījis reālu indivīdu, kā reiz redzēja Saturnu laika alegorijā.

OTRĀ NODAĻA GARU IEMIESOŠANĀS

Iemiesošanās mērķis Par dvēseli Materiālisms

29.   § iemiesošanās mērķis

132.  Kāpēc gariem jāiemiesojas?

«Dievs liek iemiesoties tāpēc, lai novadītu tos līdz pilnībai; vieniem tā ir kā izpirkšana, citiem uzdevums. Bet, lai sasniegtu pilnību, viņiem jāizcieš visas Jiziskās eksistences likstas: tieši tā notiek grēku izpirkšana. Bet jāmin vēl cits iemiesošanās mērķis: tā gars tiek tieši iesaistīts vispārējā radīšanas lietā; lai šo mērķi sasniegtu, viņš katrā pasaulē ņem tādu ķermeni, tādu orgānu sistēmu, kas ir harmonijā ar dotās pasaules pamatmatēriju, lai varētu tur izpildīt Dieva pavēles. Viss izkārtots tā, lai gars, piedaloties kopējā lietā, pats virzītos uz priekšu.»

+ Iemiesoto būtņu darbība nepieciešama Visuma gaitai, bet Dievs savā visgudrībā vēlējās, lai, veikdami pat šo nepieciešamo darbību, tie atrastu iespēju progresēt un tuvoties Viņam.

133.  Vai gariem, kuri jau no paša sākuma ir gājuši pa labestības ceļu, nepieciešams iemiesoties?

«Visi ir radīti vienkārši un nezinoši; tie mācās fiziskās dzīves cīņas un mokas. Dievs nevarēja dot tiem laimi bez darba un tātad arī bez nopelniem, jo Viņš ir taisnīgs.»

-   Bet kāds tad labums ir gariem no tā, ka tie iet pa labestības ceļu, ja tas viņus vienalga neatbrīvo no fiziskās dzīves smaguma?

«Labums ir tāds, ka viņi ātrāk nonāk pie mērķa, bet dzīves grūtības bieži vien būtībā ir paša gara nepilnības rezultāts; jo mazāk nepilnību, jo mazāk moku; kurš nav skaudīgs, greizsirdīgs, skops vai godkārīgs, tam arī nebūs šo trūkumu radīto ciešanu.»

30.  § par dvēseli

134.  Kas ir dvēsele?

«Iemiesojies gars.»

-    Kas bija dvēsele pirms savienošanās ar ķermeni?

«Gars».

-    Tātad dvēseles un gari ir viens un tas pats?

«Jā, dvēseles būtībā nav nekas cits kā vien gari. Pirms savienošanās ar ķermeni dvēsele ir viena no tām saprātīgajām būtnēm, kuras mājo neredzamajā pasaulē un uz laiku tērpjas miesas apvalkā, lai attīrītos un iegūtu zināšanas un pieredzi.» [10]

135.  Vai cilvēkam bez dvēseles un miesas ir vēl arī kas cits?

«Ir starpsaikne, kas savieno dvēseli ar ķermeni.»

-     Kāda ir šī saikne?

«Tā ir pusmateriāla, t.i., starpposms starp dvēseli un miesu. Un visai nepieciešams, lai tā būtu tieši tāda, citādi gars un miesa nespētu sazināties. Ar šīs saiknes palīdzību gars iedarbojas uz matēriju un otrādi.»

+ Cilvēks tādējādi veidots no trim sastāvdaļām:

1)   ķermeņa vai materiālās būtnes, kura ir analoģiska dzīvniekiem un kuru atdzīvina tas pats dzīvības faktors;

2)   no dvēseles vai iemiesotā gara, kuram ķermenis kalpo par mājokli;

3)  starpniekfaktora vai pcrisprita, pusmateriālas substances, kura ir gara pirmais apvalks un savieno dvēseli ar ķermeni.

Riekstā tādi ir kodols, perisperms vai miziņa, kas klāj kodolu, un čaula.

136.  Vai dvēsele no dzīvības faktora ir neatkarīga?

«Ķermenis ir tikai apvalks, mēs jums to nepārtraukti atkārtojam.»

-    Vai var eksistēt ķermenis bez dvēseles?

«Jā, un tomēr, līdzko ķermenis vairs nav dzīvs, dvēsele to tūliņ pat pamet. Līdz piedzimšanai vēl nav galīgas saiknes starp ķermeni un dvēseli, bet tad, kad šī savienošanās ir notikusi, ķermeņa nāve sarauj saites, kas saista to ar dvēseli, un dvēsele to atstāj. Organiskā dzīvība var atdzīvināt ķermeni bez dvēseles, bet dvēsele nevar mājot ķermenī, kuram nav organiskās dzīvības.»

-    Kas gan būtu mūsu ķermenis bez dvēseles?

«Neprātīgs gaļas gabals, viss iespējamais, tikai ne cilvēks.»

137.   Vai viens un tas pats gars var vienlaicīgi iemiesoties divos dažādos ķermeņos?

«Nē, gars ir nedalāms un nevar atdzīvināt vienlaicīgi divas dažādas būtnes.» (Skat. «Mediju grāmatā» nodaļu «Divķcrmcnība un pārtapšana».)

138.   Ko lai domā par to spriedumiem, kuri dvēseli uzskata par materiālās dzīves faktoru?

«Tas ir nevis būtības, bet gan vārdu jautājums; mēs tam nepiešķiram nekādu nozīmi; iemācieties izprast paši sevi.»

139.  Daži gari, bet pirms tiem arī daži filozofi definējuši dvēseli kā «apgarotību dāvājošu dzirksteli, kas nāk no varena Veseluma»; kāpēc ir šāda pretruna?

«Te nav nekādas pretrunas; viss atkarīgs no vārdu nozīmes. Kāpēc jums katras lietas apzīmēšanai nav sava vārda?»

+ Vārds «dvēsele» tiek lietots visai dažādu jēdzienu apzīmēšanai. Vieni tā dēvē dzīvības faktoru, un, ja tīk tēlaini izteicieni, tad pilnībā šajā nozīmē var teikt, ka «dvēsele ir apgarotību dāvājoša dzirkstele, kas nāk no lielā Veseluma». Pēdējie vārdi norāda uz Visuma dzīvības faktora avotu, bet šā dzīvības faktora daļu asimilē katra dzīva būtne un pēc šīs būtnes nāves tā atgriežas atpakaļ pie Veseluma. Šī ideja nekādā ziņā neizslēdz ideju par tikumisku, neatkarīgu, no matērijas atšķirīgu, savu individualitāti saglabājušu būtni. Un, lūk, šo būtni arī mēdz saukt par dvēseli un tieši šajā nozīme var teikt, ka dvēsele ir iemiesots gars. Dodot dvēselei, dažādas definīcijas, gari runāja saskaņā ar to nozīmi, kādu tie piešķīra šim vārdam, un saskaņā ar zemes idejām, kuras tos vēl caurstrāvoja. Tas viss saistīts ar cilvēku valodas nepilnību, jo šajā valodā nepietiek vārdu, lai katras lietas apzīmēšanai varētu izlietot savu, tas arī ir daudzu domstarpību un strīdu iemesls, lūk, kāpēc augstākie gari mums saka, lai mēs vispirms noskaidrojam vārdu nozīmi.

140.   Ko lai saka par teoriju, saskaņā ar kuru dvēsele sadalīta tik daļās, cik muskuļu ir ķermenī, un tādējādi vada katru no ķermeņa funkcijām?

«Tas atkal atkarīgs no vārda «dvēsele» piešķiramās jēgas. Ja ar dvēseli esam apzinājuši dzīvības fluīdu, tad viss pareizi, bet, ja ar to esam domājuši iemiesoto garu, tad tā ir maldīšanās. Mēs sakām: gars ir nedalāms; viņš ar fluīda starpniecību orgāniem raida ziņu par kustību, pats šā nolūka veikšanā nesadaloties.»

-Tomēr ir gari, kuri devuši tieši šādu definīciju.

«Nezinošie gari var uzskatīt sekas par cēloni.»

+ Dvēsele darbojas ar orgānu starpniecību, un orgāniem dzīvību dāvā dzīvības fluīds, kurš sadalīts starp tiem, bet it īpaši daudz atrodas tajos, kuri būtībā ir kustības centri. Bet šis izskaidrojums nederēs dvēselei, kuru uzskata kā garu, kas dzīves laikā mīt ķermenī, bet nāves brīdī pamet to.

141. Vai sava daļa taisnības ir tiem. kuri domā, ka dvēsele atrodas kaut kur ārpusē, ka tā ķermeni ieskauj, bet nevis ir tā iekšienē?

«Dvēsele vispār nav ieslēgta ķermenī gluži kā putns būrī; tā staro un plūst kā gaisma caur stikla kupolu vai arī kā skaņa visapkārt skaņas avotam; šajā ziņā var teikt, ka tā ir ārēja, bet dvēsele tāpēc nebūt nekļūst par ķermeņa apvalku. Dvēselei ir divi apvalki: viens ir smalks un viegls, bet otrs rupjš, materiāls un smags: tas ir ķermenis. Dvēsele ir visu šo apvalku sakoncentrējums, gluži kā rieksts čaulā; mēs to jau reiz teicām.»

142.  Ko var sacīt par teoriju, saskaņā ar kuru bērna dvēsele katrā dzīves periodā tiek papildināta un pilnveidota?

«Gars vienots; tas ir viengabalains kā bērnam, tā arī pieaugušajam; attīstās un pilnveidojas tikai orgāni vai arī dvēseles izpausmes ieroči. Te nu atkal sekas pieņemtas par cēloni.»

143.  Kāpēc visi gari vienādi nedefinē dvēseli?

«Ne visi gari ir vienādi izglītoti un pārzina šo jautājumu; ir vēl aprobežoti gari, kuri neapjēdz abstraktas lietas, tic ir gluži tādi paši kā bērni jūsu vidū; tāpat ir arī tādi gari, kuri izliekas par mācītiem un plātās ar gudrām frāzēm, lai radītu svarīguma iespaidu, bet tā notiek arī jūsu vidū. Vēl bez tam arī paši zinošie gari var izteikties dažādi, lietojot citus vārdus un izteicienus, kuriem būtībā ir tā pati nozīme, it īpaši, kad runa ir par lietām, kuras ar jūsu valodu nav iespējams skaidri aprakstīt; tad nepieciešami tēli un salīdzinājumi, kurus jūs diemžēl saprotat burtiski.»

144.  Kas izprotams ar jēdzienu «pasaules dvēsele»?

«Tas ir Visuma dzīvības un saprāta faktors, no kura rodas

individualitātes. Bet tie, kuri šos vārdus lieto, bieži vien paši sevi nesaprot. Vārdu «dvēsele» iespējams iztulkot dažādi, atkarībā no savas fantāzijas. Dažkārt arī jūsu planētai. Zemei, piedēvēja dvēseli; ar to tika apzīmēts uzticīgu un pašaizliedzīgu garu kopums, kuri tad, kad jūs viņus klausāt, virza jūsu darbības pa labestības ceļu un ir Visaugstākā victvalži uz jūsu planētas.»

145.  Kā varēja notikt, ka tik daudz senu un mūsdienu filozofu veselu mūžību ir strīdējušies par psiholoģijas zinātni, neatrodot pie tam patiesību?

«Šie ļaudis bija mūžīgās spiritiskās mācības priekšvēstneši; tie izbūvēja ceļu. Viņi bija ļaudis, tātad varēja arī kļūdīties; bieži vien tie paši savas idejas pieņēma par patiesības gaismu, bet pat viņu maldi, atklājot visus «par» un «pret», palīdzēja norādīt uz īstenību. Pie tam starp šiem maldiem atrodamas arī lielas patiesības, kuras atklāt jums palīdzēs salīdzināšana.»

146.   Vai dvēsele novietota kādā noteiktā un konkrētā ķermeņa daļā?

«Nē, bet priekšroka ir uzskatam, ka lieliem domātājiem un visiem tiem, kuri daudz jūt un kuru darbība ir cilvēkmīlas pilna, tā atrodas sirdī.»

-    Ko lai saka par uzskatu, kura pārstāvji dvēseli novieto kaut kādā dzīvības centrā?

«Tas nozīmē, ka gars visvairāk dzīvo tajā jūsu organisma daļā, jo tieši uz turieni ved visas izjūtas. Bet tie, kuri novieto dvēseli tajā vietā, ko uzskata par dzīvības centru, sajauc viņu ar dzīvības fluīdu vai faktoru. Katrā ziņā var teikt, ka dvēsele drīzāk atrodas tajos orgānos, kuri kalpo intelektuālo un tikumisko īpašību izpausmēm.»

31.   § materiālisms

147.   Kāpēc anatomi, fiziologi un tie, kuri nodarbojas ar dabaszinātnēm, tik bieži sludina materiālismu?

«Fiziologs visu izskaidro ar to, ko redz vai arī ir spējīgs redzēt. Tā ir tikai cilvēku lepnība, cilvēki uzskata, ka ir viszinoši, un nepieļauj pat domu par to, ka kaut kas varētu eksistēt ārpus viņu sapratnes. Šo ļaužu zināšanas padara tos pārāk pašpaļāvīgus; tie uzskata, ka dabā nevar būt nekas tāds, kas ir no viņiem slēpts.»

148.   Vai nav skumīgi, ka materiālisms ir to meklējumu sekas, kuriem vajadzēja cilvēkiem parādīt Visumu valdošā Saprāta pārākumu un varenību? Vai no tā nav jāsecina, ka šie pētījumi ir bīstami?

«Nav tiesa, ka materiālisms ir šo meklējumu rezultāts: pats cilvēks vien izdara šos melīgos secinājumus, jo viņš spējīgs nelietīgi izmantot itin visu, pat visskaistāko, kas ir. Tomēr nebūtība spēj šausmināt vairāk, nekā viņi vēlas parādīt, un tā saucamajiem «brīvdomātājiem» piemīt vairāk lielības nekā īstas vīrišķības. Vairums no viņiem tikai tāpēc ir materiālisti, ka tiem nav nekā cita, ar ko aizpildīt šo tukšumu: parādiet viņiem kaut nelielu atbalsta punktu pirms tā bezdibeņa, kas to priekšā paveras, un tie steidzīgi pieķersies šai glābšanas iespējai.»

+ Ir ļaudis, kuri kaut kādas sava prāta kroplības dēļ organiskās būtnēs redz vienīgi matērijas darbību un ar to izskaidro visus mūsu nodomus un rīcību. Cilvēka ķermenī tie spēj saskatīt tikai elektrisku mašīnu; dzīvības mehānismu tie studējuši vienīgi kā ķermeņa orgānu darbību; viņi bieži ir redzējuši, kā dzīvība izdziest, pārtrūkstot saistpavedienam, bet tie ir saskatījuši vienīgi šo pavedienu; viņi meklēja, vai vēl kaut kas cits nav palicis pāri, bet, tā kā tie atrada vien nedzīvo matēriju, jo neredzēja, kā aizslīd dvēsele, un to nekā nevarēja notvert, tad viņi secināja, ka viss izskaidrojams ar matērijas īpašībām un ka nāve tādējādi ir pilnīga domu izzušana, apziņas nebūtība visai skumjš rezumējums, ja vien tas tā patiešām būtu: jo tad jau kā labais, tā sliktais būtu bezjēdzīgs; cilvēks tad būtu radīts vien tādēļ, lai domātu pats par sevi un visaugstāk vērtētu savas baudas un materiālo interešu apmierināšanu; sabiedriskās saites tad būtu sarautas, bet pašas svētākās jūtas un pieķeršanās būtu neglābjami zaudētas un izpostītas. Par laimi šīs idejas nav vispārpieņemtas, var pat teikt, ka tās nav vispāratzītas un ir uzskatāmas tikai par individuāliem viedokļiem, jo vēl nekur nav izveidotas pārmācību. [11]

Sabiedrība, kas būtu dibināta uz šādu ideju pamata, nestu sevī sava sabrukuma iedīgli, un tās locekļi aprītu viens otru gluži kā plēsīgi zvēri. [12]

Cilvēkam piemīt instinktīva doma par to, ka ar dzīves beigšanos viss vēl nav cauri; viņš izjūt instinktīvu riebumu pret nebūtību. Viņš nemitīgi atgaiņā domas par nenovēršamo nākamību: kad pienāk pēdējais brīdis, maz ir tādu, kuri sev nevaicātu, kas gan ar tiem notiks, jo pašā idejā par aiziešanu no dzīves uz visiem laikiem ir kaut kas dvēseli plosošs. Patiešām, kurš gan vienaldzīgi spēj noskatīties uz to, ka tam pilnīgi un galīgi jātiek atdalītam no visa, ko tas mīlējis un kas tam bijis dārgs? Kurš gan spējīgs bezkaislīgi noskatīties uz nebūtības bezdibeni, kas paveras tā priekšā un kurā uz mūžīgiem laikiem nogrims tā spējas un spēki, un visas cerības, un kurš gan varēs sev pateikt: «Jā! No manis nepaliks pāri nekas, vien tukšums. Visam beigas uz mūžīgiem laikiem, vēl dažas dienas un atmiņas par mani izgaisīs no to cilvēku dvēselēm, kuri mani pārdzīvojuši, bet drīz vien pēc tam izzudīs visas pēdas, kas liecina par to, ka jebkad esmu dzīvojis uz šīs zemes. Nepateicīgie ļaudis aizmirsīs pat labo, ko esmu tiem darījis. Un nav nekā, itin nekā, kas to visu spētu padarīt kaut nedaudz gaišāku, un vienīgais, kas mani sagaida, ir tas, ka tārpi reiz grauzīs manu miesu!»

Tik drausmīga, tik stindzinoši drausmīga ir šī aina! Reliģija mūs māca, ka tā nevar būt, un mūsu saprāts arī to apstiprina; bet šī nākošā eksistence, tik miglaina un nenoteikta, tajā

nav nekā tāda, kas apmierinātu mūsu mīlestību uz visu pozitīvo, un tieši tas daudzos rada šaubas. Kaut arī mums būtu dvēsele, bet kas galu galā ir mūsu dvēsele? Vai tai ir kāda forma vai āriene? Vai tā ir norobežota vai nenoteikta būtne? Vieni apgalvo, ka tā ir Dieva elpa, citi ka dzirksts, vēl citi ka tā esot lielā Veseluma daļa, dzīvības un saprāta pirmsākums; bet ko tas viss dod mums? Kāda mums daļa par to, ka mums ir dvēsele, ja pēc tam tā izzūd bezgalībā gluži kā ūdens pile okeānā?! Vai gan individualitātes zaudēšana nav mums tas pats, kas nebūtība? Vēl mēdz runāt, ka dvēsele neesot materiāla, bet neviena nemateriāla lieta nevar kaut kādā veidā attiekties uz mums, mums tā nav nekas. Vēl reliģija mūs māca, ka atkarībā no padarītajiem labajiem vai sliktajiem darbiem mēs būsim laimīgi vai nelaimīgi; bet kāda gan ir šī laime, kas mūs gaida Dieva Valstībā? Vai tā ir svētlaime, mūžīga vērošana, slavas dziesmu dziedāšana Radītājam? Un vai elles liesmas ir realitāte vai arī simbols? Pati baznīca tās izprot tieši šajā pēdējā nozīmē, bet kādas ir šīs ciešanas? Kur ir šī pēcnāves moku vieta? Tātad kas notiek, kas tiek novērots tajā pasaulē, kura mūs visus sagaida? Kā mēdz teikt: neviens no turienes nav atgriezies, lai mums to pastāstītu. Bet tieši tas nav tiesa, tas ir maldīgs apgalvojums, jo spiritisma uzdevums un vēsturiskā misija ir apgaismot mums šo problēmu, lai nevis ar prātojumiem, bet gan ar pašu faktu palīdzību ļautu mums it kā ar rokām pieskarties šai nākamībai un ieraudzīt to savām acīm. Pateicoties spiritiskiem vēstījumiem, tagad nākamā dzīve vairs nav miglains minējums, kaut kāda bikla varbūtība, kuru katrs iztulko savādāk, kuru dzejnieki izpušķo, izlietojot visu savu fantāziju, un apraksta ar mūs maldinošām alegorijām; tagad tā ir pati realitāte, kas nostājas mūsu priekšā, jo neviens cits kā paši mirušie ierodas attēlot mums savu stāvokli, pastāstīt, ar ko tie nodarbojas, un dot mums iespēju, ja vien tā var izteikties, novērot visas viņu jaunās dzīves peripetijas un tādējādi parādīt likteni, kāds domāts arī mums atkarībā no mūsu nopelniem un darbiem. Vai te ir kaut kas antireliģiozs? Tieši otrādi, jo skeptiķi tā iegūst ticību, bet vienaldzīgajiem rodas interese un entuziasms. Spiritisms tātad laikam gan ir pats lielākais reliģijas palīgs. Un tas ir tikai tāpēc, ka tā vēlas Dievs, un Viņš to pieļauj tādēļ, lai stiprinātu mūsu vājās cerības un caur nākamības vērošanu liktu mums atgriezties uz laba darīšanas ceļa.

TREŠĀ NODAĻA ATGRIEŠANĀS NO DZĪVES MIESĀ GARĪGAJĀ DZĪVĒ

Dvēsele pēc nāves Dvēseles atdalīšanās no ķermeņa Spiritiskais satraukums

32.   § dvēsele pēc nāves

149.  Par ko dvēsele kļūst nāves brīdī?

«Tā atkal pārvēršas par garu, t.i., tā atgriežas garu pasaulē, kuru tā uz neilgu laiku bija pametusi.»

150. Vai pēc nāves dvēsele saglabā savu individualitāti?

«Jā, tā nekad to nezaudē. Par ko gan tā kļūtu, ja to zaudētu?»

-   Kādā veidā dvēsele izveido savu individualitāti, ja tai vairs nav materiālā ķermeņa?

«Tai vēl piemīt tikai viņai vien raksturīgais fluīds, kuru tā ņem no savas planētas atmosfēras un kuram ir tās pēdējās iemiesošanās ārējais izskats, tas ir tās perisprits.»

-    Vai dvēsele no šejienes neko neatnes līdz?

«Neko, vienīgi atmiņas un vēlēšanos doties uz labāku pasauli. Šīs atmiņas ir pilnas saldmes vai rūgtuma atkarībā no tā, kāda ir bijusi tās dzīve. Jo tīrāka ir šī dvēsele, jo vaiiāk tā izprot visa uz zemes atstātā niecību.»

151.   Ko lai saka par to viedokli, ka dvēsele pēc nāves it kā atgriežoties visuma veselumā?

«Bet vai tad garu kopums neveido kādu veselumu? Vai tā nav vesela pasaule? Kad tu atrodies kādā sapulcē, tad esi šīs sapulces sastāvdaļa, tomēr tev vienmēr piemīt tava individualitāte.»

152.  Kādu pierādījumu dvēseles pēcnāves individualitātei varat minēt?

«Vai tad jūsu saņemtie ziņojumi nav šīs individualitātes pierādījums? Ja neesat akli, tad ieraudzīsiet; un, ja neesat kurli, tad izdzirdēsiet, jo visai bieži kāda balss jums vēstī, atklājot jūsos kādas citas būtnes eksistenci.»

+ Tie, kuri domā, ka nāves brīdī dvēseles atgriežas visuma veselumā, maldās, ja to izprot tādējādi, ka dvēsele, līdzīgi okeānā iekļuvušai ūdens lāsei, tur zaudē savu individualitāti; bet tiem ir taisnība, ja viņi ar «visuma veselumu» apzīmē bezķermeņa būtņu kopumu, tādu kopumu, kurā ikviena dvēsele vai gars ir atsevišķs loceklis.

Ja dvēseles sajauktos kopējā masā, tad tām būtu tikai veseluma īpašības un neviens tās neatšķirtu vienu no otras; tām nebūtu raksturīgs ne saprāts, ne savas atšķirīgas īpašības; bet patiesībā visos vēstījumos tās atklāj sava «es» apziņu un savu gribu; bezgalīgā daudzveidība, ko tās visos aspektos pauž, ir viņu individualitāšu rezultāts. Ja pēc nāves būtu tikai tas, ko mēdz dēvēt par «lielo Veselumu», kas uzsūc visas individualitātes, tad šis Veselums būtu viendabīgs, bet tad visi vēstījumi, kuais saņemam no neredzamās pasaules, būtu identiski. Bet mēs tur sastopam labas un ļaunas būtnes, mācītas un neizglītotas, laimīgas un nelaimīgas, būtnes, kurām piemīt dažādi raksturi: jautri un skumji, virspusīgi un dziļi, tā ka šo būtņu atšķirības ir skaidri redzamas. Individualizācija kļūst vēl vairāk redzama, kad šīs būtnes savu personību apliecina ar nenoliedzamām pazīmēm, intīmiem sīkumiem, kuri saistīti ar viņu zemes dzīvi un kurus iespējams pārbaudīt; par to nevar šaubīties pat tad, kad viņas mums parādās. Dvēseles individualitāti aizstāv arī reliģijas, tās par to runāja teorētiski kā par ticības priekšmetu, bet spiritisms to padara par skaidri redzamu un kaut kādā ziņā pat materiālu.

153.  Kā jāizprot mūžīgā dzīvība?

«Mūžīga ir gara dzīvība; ķermeņa dzīvība ir pārejoša un acumirklīga. Kad ķermenis mirst, dvēsele atgriežas mūžīgajā dzīvē.»

-     Vai nebūtu precīzāk par mūžīgo dzīvi nosaukt tīro garu

dzīvi, t.i., to, kuri sasnieguši tādu pilnības pakāpi, ka vairs nav vajadzīgs izciest pārbaudījumus?

«Tā drīzāk ir mūžīgā svētlaime; bet galu galā tas ir tikai vārdu jautājums; sauciet lietas tā, kā jums labpatīk, galvenais, lai jūs viens otru saprastu.»

33.  § dvēseles atdalīšanās no ķermeņa

154.  Vai dvēseles atdalīšanās no ķermeņa ir mokoša?

«Nē, bieži vien dzīves laikā ķermenis cieš vairāk nekā nāves brīdī: dvēselei te nav nekādas daļas. Ciešanas, kuras dažkārt izjūt nāves brīdī, būtībā ir gara prieks, jo tas jūt savas trimdas beigas.»

+ Dabīgās nāves brīdī cilvēks aiziet no dzīves orgānu darbības izsīkšanas dēļ vecuma rezultātā, pats nemaz to nepamanot: tas ir gaismeklis, kurš nodziest degvielas trūkuma dēļ.

155.  Kā notiek dvēseles atdalīšanās no ķermeņa?

«Līdzko pavedieni, kas to saistījuši, trūkst, tā atbrīvojas.»

-   Vai šī atdalīšanās notiek vienā mirklī un ar asu pāreju? Vai ir kāda robežsvītra, kas skaidri novilkta starp dzīvību un nāvi?

«Nē, dvēsele atbrīvojas pakāpeniski, nevis izlido kā sagūstīts putns, kurš pēkšņi izlaists brīvībā. Abi šie stāvokļi saskaras un sajaucas; tādējādi gars pamazām atbrīvojas no saviem pinekļiem; tie atraisās, nevis pārtrūkst.»

+ Dzīves laikā gars ar ķermeni saistīts caur savu pusmateriālo apvalku vai perispritu; nāve ir vienīgi ķermeņa, nevis šī otrā apvalka bojāeja; bet šis apvalks atdalās no ķermeņa, kad tajā izbeidzas organiskā dzīvība. Novērojumi pierāda, ka nāves brīdī perisprita atdalīšanās nemēdz būt uzreiz pilnīga, tā notiek tikai pakāpeniski un ar katrai personai atšķirīgu ātrumu; dažām tā norit diezgan ātri, un var teikt, ka nāves bridis ir arī atbrīvošanās moments; turpretī citiem, it sevišķi tiem, kuru dzīve bijusi visā pilnībā materiāla un jutekliska, atbrīvošanās notiek daudz lēnāk un dažkārt ilgst vairākas dienas, nedēļas un pat mēnešus, kas gan nenozīmē, ka ķermenī būtu saglabājusies visniecīgākā dzīvība un ka būtu iespējams atgriezties, tā ir vienkārša ķermeņa un gara radniecība; radniecība, kura vienmēr atkarīga no tā, kādā mērā gars dzīves laikā devis priekšroku matērijai. Un patiešām pilnīgi racionāli ir domāt: jo vairāk gars identificējies ar matēriju, jo grūtāk tam no tās šķirties; turpretī garīga un tikumiska darbība, cēlas domas veido atbrīvošanās pamatu jau ķermeņa dzīves laikā, un, kad pienāk nāves brīdis, tad šī atbrīvošanās notiek gandrīz acumirklī. Tādi rezultāti iegūti, novērojot mirstošos. Šie novērojumi vēl rāda, ka radniecība, kas dažiem indivīdiem saglabājusies starp dvēseli un ķermeni, reizēm ir ļoti mokoša; jo gars var sajust visas sairšanas šausmas. Šis gadījums ir rets, tas raksturīgs tikai dažiem dzīvesveidiem un dažiem nāves veidiem; tas atgadās ar dažiem pašnāvniekiem.

156.  Vai pilnīga dvēseles atdalīšanās no miesas var notikt vēl līdz organiskās dzīves beigām?

«Agonijā dvēsele nereti jau ir pametusi ķermeni: paliek tikai organiskā dzīvība. Cilvēks vairs nav pie samaņas, un tomēr viņā vēl pulsē dzīvība. Ķermenis ir mašīna, kurai liek darboties sirdsmuskulis, šī mašīna darbojas tik ilgi, kamēr sirds liek plūst asinīm pa asinsvadiem, un tāpēc tai nav vajadzīga dvēsele.»

157.   Vai nāves brīdī dvēselei mēdz būt vīzijas vai kaut kas līdzīgs ekstāzei, kas ļauj tai ieraudzīt to pasauli, uz kuru tā taisās doties?

«Dvēsele bieži vien sajūt, kā raujas pinekļi, kas to saista pie ķermeņa; tad tā pieliek visas pūles, lai tos pilnībā sarautu. Jau daļēji atbrīvojusies no matērijas, dvēsele redz, kā tās priekšā paveras nākotne, un, jau iepriekš sajūsminoties, tā tīksminās par gara stāvokļa tuvošanos.»

158. Vai izpratni par dzīvi uz zemes, kapā un, visbeidzot, par mūsu jauno dzīvi varam gūt, vērojot kāpuru, kas sākumā mīt uz zemes, pēc tam saritinās kūniņā nāves veidolā, lai atdzimstot pārvērstos par košu tauriņu?

«Tas ir tikai pietuvināts jēdziens. Salīdzinājums nav peļams, bet nevajadzētu to uztvert burtiski, kā tas bieži ar jums atgadās.»

159.  Kādas izjūtas pārņem dvēseli brīdī, kad tā sevi atpazīst garu pasaulē?

«Mēdz būt visādi; ja esi darījis ļaunu tikai tāpēc, ka esi to vēlējies, tad pirmajā acumirklī izjutīsi kaunu par izdarīto. Bet tam, kurš ir bijis taisnīgs, būs pavisam citas izjūtas: viņa dvēsele it kā atbrīvojusies no smagas nastas, jo tai nevajadzēs baidīties no kāda ciešā skatiena.»

160.  Vai gars tūlīt sastop tos, kurus pazinis, uz zemes dzīvojot, un kuri nomiruši pirms viņa?

«Jā, atkarībā no pieķeršanās, kādu tas izjutis pret viņiem uņ kāda viņiem bijusi pret to; bieži vien tie sagaida viņu atgriežamies garu pasaulē un tie pat palīdz viņam atsvabināties no matērijas skrandām; šajā brīdī uzrodas arī daudzi no tiem, kurus viņš pazaudējis, mītot uz zemes; viņš redz tos, kuri ir brīvi, bet tos, kuri ir iemiesojušies, viņš dodas apciemot.»

161. Vai vardarbīgas un pēkšņas nāves bridī, kad orgāni nebūt nav novājināti vecuma rezultātā, vienlaicīgi notiek dvēseles atdalīšanās un dzīvības pavediena pārtrūkšana?

«Parasti tā notiek, bet visos gadījumos laika sprīdis, kas atdala šīs norises, ir ļoti īss.»

162. Vai, piemēram, pēc galvas nociršanas cilvēks vēl dažus mirkļus saglabā apziņu?

«Dažkārt viņš to saglabā vēl dažu minūšu laikā, kamēr pilnībā neizdziest organiskā dzīvība. Bet bieži vien nāves bailes atņem viņam šo apziņu vēl pirms soda biīža.»

+ Te tiek runāts tikai par to apziņu, kāda sodāmajam caur sajūtu orgāniem piemīt par sevi kā par cilvēku, bet nevis kā par garu. Ja viņš šo apziņu zaudējis vēl pirms soda izpildīšanas, tad var to saglabāt dažus mirkļus, kuri ir visai īsi, bet tā izzūd reizē ar smadzeņu organiskās dzīvības pārtrūkšanu, kas tomēr nenozīmē, ka perisprits pilnībā ir atdalījies no ķermeņa. Tieši otrādi visos vardarbīgas nāves gadījumos, kad nāve neiestājas pakāpeniskas dzīvības spēku izzušanas rezultātā, pavedieni, kuri saista perispritu ar ķermeni, ir daudz stiprāki un pilnīga dvēseles atbrīvošanās notiek daudz lēnāk.

34.   § spiritiskais satraukums

163.  Vai dvēsele, atstājot ķermeni, tūlīt pat apzinās sevi?

«Nevar teikt, ka tas notiek uzreiz; tā kādu laiku izjūt satraukumu.»

164.  Vai visi gari vienādā mērā un vienādu laika sprīdi izjūt šo satraukumu, kas seko pēc dvēseles atdalīšanās no ķermeņa?

«Nē, tas atkarīgs no to attīstības pakāpes. Tas, kurš jau ir attīrījies, gandrīz tūlīt pat atpazīst sevi, jo, vēl mītot miesā, ir atbrīvojies no matērijas, turpretī cilvēks, kuram dominē materiālās īpašības, kura apziņa nav tīra, daudz ilgāk saglabā iespaidus par šo matēriju.»

165.   Vai spiritisma zināšanas kaut kādā veidā ietekmē šo satraukuma ilgumu?

«Tām ir pat ļoti liela ietekme, jo gars jau iepriekš izpratis savu nākamo stāvokli; tomēr vislielākā ietekme ir tam, vai cilvēks darījis otram labu un vai tā sirdsapziņa ir tīra.»

+ Nāves brīdī viss sākumā ir juceklīgs; dvēselei nepieciešams noteikts laika sprīdis, lai sevi sāktu apzināties. Tā ir it kā apdullināta, jūtas kā cilvēks, kurš tikko pamodies no dziļa miega un pūlas saprast, kas ar viņu noticis un kur tas atrodas. Domu skaidrība un atmiņas par pagājušiem notikumiem dvēselei atgriežas tādā pašā mērā, kādā vājinās matērijas ietekme, no kuras tā tikko ir atsvabinājusies, un arī tādā pašā mērā, kā izklīst migla, kas ieskāvusi dvēseles domas.

Visai atšķirīgs ir pēcnāves satraukuma ilgums; tas var turpināties gan pāris stundas, gan arī dažus mēnešus un pat vairākus gadus. Visīsākais tas ir tiem, kuri jau dzīves laikā sevi identificējuši nevis ar miesu, bet gan ar garu, tāpēc tie nekavējoties spēj apzināties savu stāvokli.

Šim satraukumam piemīt savas īpatnības atkarībā no cilvēka rakstura un, kas ir ne mazāk svarīgs faktors, arī no nāves veida. Vardarbīgas nāves gadījumā (pašnāvība, nāvessods, nelaimes gadījums, ievainojums utt.) gars ir pārsteigts, satriekts un netic tam, ka ir miris. Viņš nemitīgi to apgalvo. Bet tai pašā laikā tas redz savu ķermeni, zina, ka tas ir viņa ķermenis, bet nesaprot, ka ir no tā atdalīts. Viņš tiecas pie tiem, ar kuriem ir saistīts, mēģina ar tiem runāt un nesaprot, kāpēc tie viņu nedzird. Šīs ilūzijas tam ilgst, līdz pilnīgi atbrīvojies perisprits, tikai tad gars atpazīst pats sevi un saprot, ka vairs nav pieskaitāms dzīvajiem. Šī parādība viegli izskaidrojama. Pēkšņās nāves pārsteigts, gars ir satriekts negaidīto un aso pārmaiņu dēļ, kas tajā norisinās; tam nāve vēl aizvien ir iznīcināšanas sinonīms, bet viņš taču domā, redz, dzird, tāpēc nespēj uzskatīt sevi par mirušu. Viņa ilūzijas vēl pastiprinās tādēļ, ka redz savu jauno ķermeni, kura forma un veidols atgādina iepriekšējo, tikai gars vēl nav iepazinis šā ķermeņa ēterisko dabu. Viņš uzskata, ka šis jaunais ķermenis ir tikpat ciets un blīvs kā iepriekšējais, bet, kad tā uzmanība tiek pievērsta ķermeņa ēteriskumam, tad tas brīnās, ka nevar sevi sataustīt.’"

Šis fenomens analoģisks ar jaunākajiem somnambulisma gadījumiem, kad cilvēki atsakās atzīt, ka guļ. Viņu uztverē miegs ir spēju izbeigšanās, bet, tā kā tie brīvi domā un redz, tad viņi ir pārliecināti, ka neguļ. Dažkārt šīīpatnība piemīt arī tiem gariem, kuru nāve nav iestājusies pēkšņi, bet visbiežāk tā raksturīga tiem, kuri, par spīti smagai slimībai, nav gribējuši nomirt. Un tad var novērot tādu dīvainu parādību, ka gars piedalās pats savās bērēs, gluži kā svešu cilvēku apbedot, un runā par tām kā par lietu, kas uz viņu pašu neattiecas. Tas notiek tikmēr, kamēr viņš sāk apjaust patiesību.

*   Ir vecs, gudrs paradums: ja nezini, vai tas ir sapnis vai īstenība, tad ieknieb sev, lai pārliecinātos par to. Kā redzams, šeit šis likums nav derīgs, jo tas, kurš gribēs to ievērot, pārliecinās sevi par to, ka redz tikai sapni, nevis gūst kādu patiesu pieredzi. Bet tas, kurš atteiksies atzīt savu pēcnāves pārdzīvojumu realitāti, tam nāksies izjust vēl lielāku satraukumu un domu haosu. ( J.R.)

Pēcnāves satraukums nav mokošs labam cilvēkam; tā ir mierīga sajūta un līdzinās tai, kuru izjūt pirms pamošanās. Bet cilvēkam, kuram nav tīra sirdsapziņa, tas ir pilns skumju, trauksmes un nemiera, kurš pieaug, garam vairāk iepazīstot sevi.

Kolektīvas nāves gadījumā ir novērots, ka ne visi, kuri vienlaicīgi gājuši bojā, viens otru tūlīt tur pamana. Pēcnāves satraukumā katrs iet savu ceļu vai arī nodarbojas tikai ar tiem, kuri viņu interesē.

CETURTĀ NODAĻA DAUDZKĀRTĒJĀS EKSISTENCES

Pat pārmiesošanos Pārmiesošanos taisnīgums Iemiesošanās dažādās pasaulēs Bērnu liktenis pēc nāves Garu dzimtene Radniecība, radniecības saites Ārienes un rakstura līdzība

35.       § par pārmiesošanos

166.   Kādā veidā dvēsele, kura savas fiziskās dzīves laikā vispār nav sasniegusi pilnību, var attīrīties?

«Pakļaujoties jaunas eksistences pārbaudījumam.»

-    Kādā veidā dvēsele panāk šo jauno eksistenci? Vai caur sevis kā gara, pārveidošanos?

«Dvēsele attīroties, bez šaubām, pārmainās, bet tāpēc tai nepieciešams izturēt fiziskās dzīves pārbaudījumu.»

-     Tātad dvēsele miesā pavada ne vienu vien, bet gan vairākas dzīves?

«Jā, mums visiem ir vairākas dzīves. Tie, kuri apgalvo pretējo, grib noturēt jūs neziņā, kurā mīt paši; tā ir tikai viņu vēlēšanās.»

-    Vadoties pēc šī principa, redzams, iznāk, ka dvēsele, pametusi vienu ķermeni, ņem sev citu vai, citādi izsakoties, no jauna iemiesojas citā ķermenī; vai tas tiesa?

«Bez šaubām.»

167.  Kāds ir šīs jaunās iemiesošanās mērķis?

«Grēku izpirkšana, cilvēcei pakāpeniski jākļūst labākai, par kādu taisnīgumu pretējā gadījumā gan varētu būt runa?»

168.   Vai to dzīvju skaits, kuras gars pavada miesā, ir ierobežots, vai arī tas mūžīgi iemiesojas jaunā ķermenī?

«Ikvienā no savām jaunajām dzīvēm gars sper vēl vienu soli pa progresa ceļu; kad tas atbrīvosies no visa netīrā, tam vairs nevajadzēs izciest fiziskās dzīves pārbaudījumus.»

169.  Vai visiem gariem ir vienāds iemiesošanās skaits?

«Nē, tas, kurš ātrāk virzījies uz priekšu, atbrīvo sevi no

daudziem pārbaudījumiem. Bet, lai kā arī būtu, šo iemiesošanos virkne vienmēr ir ļoti gara, jo progress irgandriz vai bezgalīgs.»

170.  Par ko gars kļūst pēc savas pēdējās iemiesošanās?

«Par svētlaimīgu garu: tas ir tīrs gars, īsts gars.»

36.   § pārmiesošanās taisnīgums

171.  Uz ko balstās iemiesošanās dogma?

«Uz Dieva taisnīgumu un atklāsmi, jo mēs jums nepārtraukti atkārtojam: labs tēvs saviem bērniem atstāj atvērtas durvis grēku nožēlai. Vai gan saprāts tev nesaka, ka būtu bijis netaisnīgi uz visiem laikiem liegt svētlaimi tiem, kuri nespēja kļūt labāki? Vai gan visi ļaudis nav Dieva bērni? Vienīgi egoistisko cilvēku vidū var sastapt netaisnību, mežonīgu naidu un cietsirdīgus sodus.»

+ Visi gari tiecas pēc pilnības, un Dievs ļauj tiem šo pilnību sasniegt, izejot caur fiziskās dzīves pārbaudījumiem; Savā taisnīgumā Viņš tiem dod iespēju jaunajās dzīvēs novest līdz galam to, ko tic nav spējuši izdarīt pirmajā pārbaudījumā.

Dieva taisnīgumam un labestībai neatbilstu, ja Viņš uz visiem laikiem sodītu tos, kuri neatkarīgi no savas gribas bija sadūrušies ar šķēršļiem ceļā uz pilnību tajā vidē, kurā nokļuvuši. Ja cilvēka liktenis neatgriezeniski un galīgi tiktu izlemts pēc viņa nāves, tad Dievs laikam gan nesvērtu visus darbus ar vieniem un tiem pašiem svariem un pret visiem izturētos bezkaislīgi.

Mācība par pāriemiesošanos, t.i., mācība, kura apgalvo, ka cilvēks nodzīvo dažādas dzīves dažādos ķenneņos, ir vienīgā mācība, kura atbilst mūsu priekšstatiem par Dieva taisnīgo attieksmi pret cilvēkiem, kuri atrodas sliktākos tikumiskajos apstākļos. Tikai mācība par pāriemiesošanos var mums izskaidrot nākamību, un tikai tā spēj attaisnot mūsu cerības, jo tā piedāvā mums līdzekļus mūsu kļūdu un maldu izpirkšanai, izejot jaunus pārbaudījumus. Uz šo mācību norāda mūsu saprāts, un paši gari mums to sludina.

Cilvēks, kurš apzinās savu nepilnību, no mācības par pārmiesošanos gūst dzīvinošas cerības. Ja viņš tic Dieva taisnīgumam, tad, dabiski, tas nevar cerēt uz to, lai uz veselu mūžību nostātos kā līdzīgs blakus tiem, kuri bijuši labāki un ir paveikuši vairāk. Tomēr cilvēku uztur un iedvesmo doma par to, ka šī nepilnība nevar uz mūžīgiem laikiem atņemt viņam augstāko svētlaimi un ka viņa spēkos, pieliekot jaunas pūles, ir izpelnīties šo svētlaimi. Un kurš gan mūža nogalē nenožēlo to, ka pārāk vēlu ieguvis pieredzi, kuru jau var izmantot? Tomēr šī vēlā pieredze nav zudusi: viņš to pielietos sayā jaunajā dzīvē.

37.   § iemiesošanās dažādās pasaulēs

172.  Vai visas mūsu eksistences miesā norit tikai uz Zemes?

«Ne visas; dažas dzīves jūs vadāt citās pasaulēs. Tā dzīve,

kura paiet šeit, nav ne pirmā, ne pēdējā, un visvairāk materiāliska un tālākā no pilnības.»

173.   Vai dvēsele katras jaunās eksistences laikā pāriet no vienas pasaules uz otru, vai arī tā var vairākkārt dzīvot uz vienas un tās pašas planētas?

«Viņa var vairākas reizes piedzimt uz tās pašas planētas, ja tā nav pietiekoši pavirzījusies uz priekšu, lai būtu iespējams pāriet uz hierarhijas ziņā daudz augstāku pasauli.»

-    Mēs tātad vairākas reizes varam parādīties virs Zemes?

«Tas ir pilnīgi iespējams.»

-    Vai mēs atkal varam atgriezties uz šejieni pēc tam, kad esam dzīvojuši citās pasaulēs?

«Pats par sevi saprotams, jūs varējāt dzīvot vēl kaut kur citur un tagad atkal atgriezties atpakaļ uz Zemi.»

174.  Vai tā ir nepieciešamība, ka atkal no jauna jāpiedzimst uz Zemes?

«Nē, bet, ja jūs nevirzāties uz priekšu, tad varat nokļūt kādā citā pasaulē, kura nav vairāk vērta un var būt pat sliktāka par Zemi.»

175.    Vai atkārtota piedzimšana uz Zemes uzskatāma par priekšrocību?

«Nē, tā nav nekāda īpaša priekšrocība, ja vien šī atgriešanās nav saistīta ar kādu īpašu uzdevumu; tad ir pavirzīšanās uz priekšu, kā tas, starp citu, notiktu arī jebkurā citā vietā.»

-Vai gan nebūtu daudz lielāka laime palikt vienkārši par garu?

«Nē, nē! Tā būtu stagnācija, bet visi lolo vēlēšanos tuvoties Dievam.»

176.   Vai gari pēc iemiesošanās citās pasaulēs var iemiesoties uz Zemes, pat ja te nekad iepriekš nav parādījušies?

«Jā, gluži tāpat kā jūs varat iemiesoties citās pasaulēs. Visas pasaules ir saistītas: tas, kas nepiepildās vienā, piepildās citā.»

-    Tātad ir tādi ļaudis, kuri uz Zemes atrodas pirmoreiz?

«Un tādu ir ļoti daudz, viņu līmenis ir dažāds.»

-     Vai pēc kaut kādas pazīmes var noteikt, ka šāds gars piedzīvo savu pirmo parādīšanos uz Zemes?

«Nebūtu nekādas nepieciešamības to darīt.»

177.  Vai garam jāiziet caur vifcu to pasauļu plejādi, kas vien sastopamas Visumā, lai sasniegtu pilnību un augstāko laimi, kas ir visu cilvēku galamērķis?

«Nē, jo ir daudz tādu pasauļu, kam ir vienāda attīstības pakāpe, un līdz ar to šajās pasaulēs gars neiemācītos neko jaunu.»

-   Bet kā lai tādā gadījumā izskaidro viņa daudzkārtējās eksistences uz vienas un tās pašas planētas?

«Viņš ik reizes var atrasties visai dažādos stāvokļos, un tādējādi tam paveras iespējas sakrāt pieredzi.»

178.   Vai gari var fiziski piedzimt tādā pasaulē, kura ir zināmā mērā mazāk attīstīta nekā tā, kurā tie dzīvojuši iepriekš?

«Jā, tādos gadījumos, kad viņiem uzticēts uzdevums veicināt šo pasauļu progresu, tad tic ar prieku uzņemas visas eksistences grūtības, jo tās ir viņu tālāk virzīšanās līdzeklis.»

-   Vai tas pats nevar būt ari grēku izpirkšanas gadījumā, Dievs taču var aizsūtīt dumpīgos garus uz zemākām pasaulēm?

«Gari var apstāties savā attīstībā, bet tie nemēdz iet atpakaļ, un viņu sods ir tādējāds, ka tie nevirzās uz priekšu, bet atjauno slikti izmantotās dzīves tajā vidē, kas atbilst viņu dabai.»

-    Kādi ir tie, kuriem jāatjauno tā pati eksistence?

«Tic ir gari, kuri nav tikuši galā ar savu sūtību vai nav izturējuši pārbaudījumus.»

179.  Vai visas būtnes, kuras mīt vienā pasaulē, sasniedz vienādu pilnības pakāpi?

«Nē, tas ir gluži tāpat kā uz Zemes: starp tām ir tādas, kuras vairāk vai mazāk pavirzījušās uz priekšu.»

180.  Vai gars, pārejot no šīs pasaules otrā, saglabā to pašu saprātu, kāds tam bijis šeit?

«Saprotams, saprāts netiek zaudēts, bet viņam var trūkt līdzekļu šī saprāta parādīšanai; tas atkarīgs no viņa pārākuma pakāpes un no izraudzītā ķermeņa stāvokļa.»

181.   Vai citās pasaulēs dzīvojošo būtņu ķermeņi līdzinās mūsējiem?

«Protams, ka tām ir ķermeņi, jo nepieciešams, lai gars būtu tērpies matērijā, citādi tas nespēs iedarboties uz matēriju; bet šis apvalks ir vairāk vai mazāk materiāls atbilstoši tai tīrības pakāpei, kuru sasniedz gari; un tas veido atšķirības starp pasaulēm, kurās mums nākas mājot, jo mūsu Tēvam ir daudz mājokļu un to līmenis ir dažāds. Tikai vieni to zina un apzinās jau uz Zemes, kamēr citi tiem nemaz nelīdzinās.»

182.   Vai mēs precīzi varam zināt, kāds ir dažādu pasauļu fiziskais un tikumiskais stāvoklis?

«Mēs, gari, jums varam atbildēt tikai atbilstoši tai pakāpei, kādu esat sasnieguši; citiem vārdiem sakot, mēs nedrikstam atklāt šīs lietas visiem, jo visi nav spējīgi tās izprast, un tādas zināšanas viņus apmulsinātu un satrauktu.»

+ Tādā pašā mērā, kā gars attīrās, ķermenis, kurn viņš iegūst, ari tuvojas gara dabai. Matērija kļūst mazāk blīva, fiziskās vajadzības vairs nav tik rupjas, dzīvajām būtnēm, lai barotos, vairs nav jāiznīcina vienai otru. Gars ir daudz brīvāks, un, lai uztvertu tālas lietas, tam piemīt mums nezināmas maņas; ar acīm viņš redz to, ko mēs spējam ieraudzīt tikai ar domām.

Garu attīrīšanās noved būtnes, kurās tic iemiesojušies, līdz morālai pilnībai. Dzīvnieciskās kaislības kļūst vājākas, egoisms dod vietu brālības jūtām. Tā pasaulēs, kas ir augstākas par Zemi, nepazīst karus, tur nav iemesla naidam un ļaunumam, strīdiem un nesaskaņām, jo neviens netīko nodarīt ļaunu savam tuvākajam. Nākotnes nojautas, kādas tiem piemīt, pārliecības sajūta, kuru tiem dāvā sirdsapziņa, noved pie tā, ka nāve tos nesatrauc; viņi bez bailēm redz tās tuvošanos, viņu uztverē tā ir nekas vairāk kā vien transformācijas, pāreja.

Dzīves ilgums dažādās pasaulēs ir tieši proporcionāls šo pasauļu fiziskā un tikumiskā pārākuma pakāpei, un tas ir visnotaļ racionāli. Jo ķermenis ir mazāk materiāls, jo tas mazāk pakļauts norisēm, kuru rezultātā tas sairst; jo tīrāks gars, jo mazāk tajā mēdz būt kaislību, kas to gandē. Tā ir vēl viena no Radītāja labdarībām, kurš tādējādi vēlas saīsināt ciešanas.

183.  Vai, pārejot no vienas pasaules otrā, garam visur jāiziet caur jaunās bērnības laiku?

«Bērnība it visur ir nepieciešama pāreja, bet visur tas nav tik muļķīgs laiks kā piejums.»

184.   Vai garam ir iespējams izvēlēties, kurā no jaunajām pasaulēm viņš dzīvos?

«Ne vienmēr; bet viņš vienmēr var to palūgt un censties to panākt, ja vien ir pelnījis, jo gariem pasaules pieejamas tikai atbilstoši viņu pašu attīstības pakāpei.»

-    Ja gars neko nelūdz, kas tad nosaka, kurā no pasaulēm viņš iemiesosies?

«Viņa attīstības pakāpe.»

185. Vai dzīvo būtņu fiziskā un tikumiskā stāvokļa līmenis uz katras planētas paliek konstants?

«Nē, pasaules tāpat ir pakļautas progresa likumam.Visi, būdami zemākā stāvoklī, ir sākuši no tā paša līmeņa, kāds ir jums. Un Zeme arī piedzīvos līdzīgas pārvērtības, tā kļūs par paradīzi zemes virsū, kad paši cilvēki būs labi.»

+ Tā rases, kas tagad apdzīvo Zemi, reiz izzudīs, tās nomainīs daudz pilnīgākas būtnes. Šīs nākamās rases nomainīs tagadējo, gluži tāpat kā tā iepriekš ir atnākusi citu, daudz rupjāku vietā.

186.   Vai ir tādas pasaules, kurās gars, beidzis dzīvot materiālā ķermenī, izmanto par apvalku tikai perispritu?

«Jā, un šis apvalks kļūst tik ēterisks, ka jūs to pat nepamanāt; tas arī ir tīro garu stāvoklis.»

-    No tā, šķiet, jāsecina, ka nav stingra norobežojuma starp pēdējo iemiesojumu un tīrā gara stāvokli?

«Šāds norobežojums neeksistē. Starpība, pamazām sarūkot, kļūst nepamanāma līdzīgi tam, kā nakts pakāpeniski izgaist un sajaucas ar dienu, iedzirkstoties pirmajiem saullēkta gaismas stariem.»

187.  Vai perisprita substance visās pasaulēs ir vienāda?

«Nē, tā var būt lielākā vai mazākā mērā ēteriska. Pārejot

no vienas pasaules otrā, gars tērpjas matērijā, kas ir raksturīga katrai no šīm pasaulēm; tas ir tikpat īslaicīgi kā zibens zibsnis.»

188.   Vai tīrie gari mīt kaut kādās pasaulēs, vai arī tie dzīvo kosmosa telpā un nav saistīti ne ar vienu pasauli vairāk kā ar citu?

«Tīrie gari dzīvo dažās pasaulēs, bet tie nav tā ieslēgti savās planētās, kā cilvēki piesaistīti pie Zemes. Viņi vairāk nekā visi citi spēj būt it visur.»

+ Saskaņā ar garu izteikumiem, starp planētām, kuras veido mūsu Saules sistēmu, Zeme pieder pie tām, kuru iemītnieki fiziskā un morālā ziņā vismazāk pavirzījušies uz priekšu. Marss vēl vairāk atpaliek no Zemes, bet Jupiters ir daudz pārāks par to it visos aspektos.

Planētu lielumam un attālumam no Saules nav nekāda sakara ar planētu pavirzīšanās pakāpi, jo Venēra šķiet vairāk attīstīta nekā Zeme, bet Saturns mazāk par Jupiteru.

Daudzi gari, kuri uz Zemes bija iemiesojušies slavenos cilvēkos, tagad no jauna esot iemiesojušies uz Jupitera, planētas, kas ir vistuvākā pilnībai. Var brīnīties, ieraugot šajā tik attīstītajā pasaulē tos, kurus cilvēki nebūtu ierindojuši blakus tiem pirmajiem iepriekš minētajiem. Tomēr te nav nekā pārsteidzošajā pievēršam uzmanību tam, ka daži gari, kuri dzīvo uz mūsu planētas, varēja būt uz šejieni atsūtīti kāda noteikta uzdevuma izpildīšanai, kas tikai pirmajā acumirklī šķiet necils, tāds, kas tos neizvirza pirmajā rindā; otrkārt, starpposmā starp dzīvi uz Zemes un eksistenci uz Jupitera tiem, pilnīgi iespējams, varēja būt arī citi uzdevumi, kurus veicot, tie ir kļuvuši labāki; treškārt, tajā pasaulē gluži tāpat kā mūsējā pastāv dažādas attīstības pakāpes un starp tām var būt dažāds atstatums, piemēram, tāds, kāds pie mums atdala civilizētu cilvēku no mežoņa. Tātad pats fakts, ka kāds mīt uz Jupitera, vēl neliecina par to, ka tas sasniedzis visattīstītāko būtņu līmeni, gluži tāpat kā nav iespējams iegūt izcila zinātnieka skatījumu uz lietām tikai tāpēc vien, ka mīt vienā pilsētā ar šo zinātnieku.

Dzīves ilgums ari atšķiras no tiem priekšstatiem, kādi ir par šo problēmu uz Zemes, tāpēc vecumu nevar salīdzināt ar Zemes iedzīvotāju vecumu. Kāds dažus gadus atpakaļ nomirušais, kurš tika izsaukts, pastāstīja, ka viņš jau sešus mēnešus esot no jauna iemiesojies un mītot kādā pasaulē, kuras nosaukums mums neesot zināms. Kad tam pavaicāja, kādu vecumu viņš tur esot sasniedzis, tas atbildēja: «Es nevaru to salīdzināt, jo te mēs gadus skaitām pavisam savādāk nekā jūs; dzīves veids šeit ir pavisam citādāks; šeit attīstās daudz ātrāk. Kaut ari jūsu izpratnē ir pagājuši tikai seši mēneši, kopš brīža, kad esmu te ieradies, tomēr varu pateikt, ka mana garīgā attīstība atbilst trīsdesmit uz Zemes pavadītiem gadiem.»

Daudz līdzīgu atbilžu sniedza arī citi izvaicātie, un te nav nekā neticama. Vai gan mēs neredzam pie mums uz Zemes, kā daudz dažādu dzīvnieku sugu pārstāvju pāris mēnešu laikā sasniedz briedumu? Kāpēc gan citās pasaulēs tas pats lai nenotiktu ar cilvēku? Jāpiebilst, ka attīstības līmenis, kas atbilst cilvēka trīsdesmit dzīves gadiem uz Zemes, tur varbūt nav nekas vairāk kā kaut kas līdzīgs bērna līmenim, ja salīdzina ar to attīstības pakāpi, kādu cilvēkam vēlāk jāsasniedz. Ja mēs it visās sfērās uzskatām, ka esam evolūcijas virsotne, tad tā gluži vienkārši ir tuvredzība, bet, ja mēs domājam, ka bez mums nav nekā, ko Dievam būtu bijis pa spēkam radīt, tad mēs līdz ar to Joti noniecinām Dieva spējas.

piektā nodaļa šajā grāmatā nav iespiesta vai arī kļūda radusies numerācijā.

(skanētāja piezīme)

39. § Bērnu liktenis pēc nāves

197.   Vai agrā bērnībā miruša bērna gars savā attīstībā ir tikpat pavirzījies uz priekšu kā pieauguša cilvēka gars?

«Dažkārt pat daudz vairāk pavirzījies, jo viņš būtu varējis dzīvot daudz ilgāk un iemantot vairāk pieredzes it īpaši tad, ja tas ir gājis uz priekšu.»

-    Tātad bērna gars var būt attīstītāks nekā tēva gars?

«Tas nav nekāds retums; vai gan jūs paši to nemitīgi nevērojat uz Zemes?»

198.  Ja bēms ļoti agri nomirst, tad viņš nav varējis nodarīt ļaunumu; vai tas nozīmē, ka tā gars ierindojams augstākā attīstības pakāpē?

«Ja viņš vispār nav nodarījis ļaunu, tad tas nav paspējis izdarīt arī kaut ko labu, tāpēc Dievs to neatbrīvo no pārbaudījumiem, caur kuriem šim garam jāiziet. Ja tas patiešām ir tīrs, tad ne jau tāpēc, ka bijis bēms, bet gan tādēļ, ka ir tālāk pavirzījies uz priekšu savā attīstībā.»

199.   Kāpēc tik bieži dzīves pavediens pārtrūkst jau agrā bērnībā?

«Bērna dzīves laiks garam, kurš šajā bērnā iemiesojies, var tikt dāvāts kā piedeva iepriekšējai eksistencei, kura pārtrūkusi pirms noteiktā termiņa, bet bērna nāve vecākiem bieži vien uzskatāma par pārbaudījumu vai grēku izpirkšanas iespēju.»

-    Kas notiek ar agrā bērnībā miruša bērna garu?

«Tas atkal uzsāk jaunu dzīvi.»

+ Ja cilvēkam būtu tikai vienas vienīgas eksistences iespēja un ja pēc šīs eksistences tā nākamais liktenis tiktu noteikts uz mūžīgiem laikiem, tad kāds gan būtu tās cilvēces daļas nopelns, kura nomirst jau agrā bērnībā, lai bez jebkādas piepūles baudītu mūžīgo svētlaimi, un ar kādām tiesībām šie ļaudis tiktu atbrīvoti no tiem mokošajiem noteikumiem, ar kuriem jāsamierinās citiem. Tāda lietu kārtība neatbilstu dievišķajam taisnīguma principam. Iemiesošanās no jauna dāvā vienlīdzību visiem; nākamība pieder visiem bez izņēmuma un bez jebkādām privilēģijām, lai arī kurš tas būtu; un tie, kuri savā attīstībā virzās uz priekšu pēdējie, var tikai vainot paši sevi. Cilvēks visus nopelnus var gūt tikai caur izdarīto, gluži tāpat, kā viņam jāizjūt par to atbildība.

Nav saprātīgi aplūkot bērnību kā normālu nevainības stāvokli. Vai gan mēs neredzam, ka ir bērni, kuriem piemīt vissliktākie instinkti jau tajā vecumā, kad audzināšana vēl nebūtu varējusi tos kaut kādā veidā ietekmēt? Vai gan mēs nesaskatām šo bērnu vidū tādus, kuri piedzimstot it kā atnesuši sev līdz viltību, melus, blēdīgumu un pat tieksmi uz zagšanu un nogalināšanu, un visas šīs īpašības izpaužas par spīti visiem labajiem, atdarināšanas cienīgajiem piemēriem, ar kuriem tie diendienā saskaras. Civillikums piedod šādiem bērniem, jo viņi rīkojušies it kā bez nodoma un ne saprāta vadīti; likums ir taisnīgs, jo viņu rīcību patiešām vadījis nevis prāts, bet gan instinkti; bet kā tik dažādi instinkti var rasties vienu un to pašu vecāku bērniem, vienaudžiem, kuri tiek audzināti vienādos apstākļos un ir pakļauti tai pašai ietekmei? No kurienes gan varētu rasties šī priekšlaicīgā samaitātība, ja ne no bērnā iemiesotā gara netikumiem, jo audzināšana, kā jau teicām, šoreiz nav vainojama? Tas nozīmē, ka šis gars ir mazāk progresējis un bērņi izjūt nevis savas bērnišķīgās rīcības, bet gan iepriekšējo dzīvju sekas. Tā nu iznāk, ka likums ir visiem viens un ka Dieva taisnīgums attiecas uz visiem.

200.   Vai gariem ir dzimšu atšķirības, t.i., vai tos tāpat kā cilvēkus var iedalīt vīriešos un sievietēs?

«Nepavisam ne tādā nozīmē, kā jūs to izprotat, jo jūsu izpratnē noteicošais ir organisma uzbūve. Garu starpā tāpat mēdz būt mīlestība un simpātijas, taču tās rodas jūtu un domu līdzības rezultātā.»

201.   Vai gars, kurš atdzīvinājis vīrieša ķermeni, no jauna iemiesojoties, var atdzīvināt sievietes ķermeni, un otrādi?

«Jā, vieni un tie paši gari spēj atdzīvināt te vīriešus, te sievietes.»

202.   Vai gars dod priekšroku vīrieša vai sievietes ķermeņa atdzīvināšanai?

«Garam tas šķiet mazsvarīgi; noteicošais ir pārbaudījumi, kuri tam jāiztur.»

+ Gari var iemiesoties kā vīriešos, tā sievietēs, jo tiem pašiem nav dzimtes. Tā kā tiem jāattīstās vispusīgi un visos virzienos, tad katra dzimte gluži tāpat kā ikviens sabiedriskais stāvoklis tiem piedāvā savus īpašos pārbaudījumus un pienākumus, kā arī dāvā iespējas uzkrāt nepieciešamo pieredzi. Tas, kurš vienmēr ir bijis vīrietis, varētu zināt tikai to, kas zināms vīriešiem, un ne vairāk. Bet tas vēl nebūt nav viss, kas jāzina.

41.   § radniecība, radniecības saites

203.   Vai vecāki bērniem nodod tālāk daļu savas dvēseles, vai arī tic tikai dāvā tiem fizisko dzīvību, kurai vēlāk jaunā dvēsele pievienos tikumisko?

«Vecāki dāvā tikai fizisko dzīvību, jo dvēsele nav dalāma. Dumjam tēvam var būt gudri bērni, un arī otrādi.»

204.   Tā kā mums bijušas vairākkārtējas eksistences, tad rodas jautājums: vai tādējādi mūsu radnieciskie sakari nesniedzas vēl pāri mūsu tagadējās dzīves robežām?

«Protams, savādāk nemaz nevar būt. Fizisko eksistenču secības rezultātā starp gariem nodibinās sakari, kuri aizstiepjas pat līdz mūsu iepriekšējām dzīvēm; no tā bieži vien izriet simpātijas starp jums un dažiem gariem, kuri tagad liekas sveši.»

205.   Pēc dažu domām, atkārtotās iemiesošanās mācība izposta ģimenes saites, jo šīs saites līdz ar to aizstiepjas tālu aiz tagadējās eksistences robežām.

«Šī mācība nevis izposta, bet gan paplašina saites. Tā kā radniecība pamatojas uz pieķeršanos, kas bijusi iepriekš, tad vienas un tās pašas ģimenes locekļus vienojošās saites tāpēc kļūst vēl ciešākas. Šī mācība padara spēcīgākas ļaužu starpā pastāvošās brālības jūtas, jo varbūt jūsu kaimiņā vai kalpā ir iemiesojies gars, kam kādreiz bijusi asinsradniecība ar jums.»

-     Un tomēr atkārtotās iemiesošanās mācība mazina to nozīmīgumu, ko daži vēlas piešķirt savai radniecībai, jo par tēvu var būt gars, kurš agrāk piederējis pavisam citai dzimtai vai sabiedriskai kārtai.

«Tas tā ir, tomēr šāds nozīmīgums bieži vien pamatojas uz lepnību; vairums ļaužu godina savu senču titulus, dižciltību, bagātību. Cits nokaunēsies, ja tā sencis būs bijis godīgs kurpnieks, bet būtu lepojies, ja tā tuvākais asinsradinieks būtu izvirtis muižnieks. Bet nav cilvēku varā neko mainīt, jo Dievs dabas likumus radījis, neņemot vērā šo ļaužu godkārību.»

206.  Vai no tā fakta, ka starp gariem, kuri cēlušies no vienas un tās pašas ģimenes, īstenībā nav radniecības, jāsecina, ka senču kults pats par sevi ir muļķīgs?

«Nu, protams, ka nē, jo pienākas būt laimīgiem, apzinoties, ka piederi pie dzimtas, kurā reiz agrāk iemiesojušies augsti gari. Kaut arī gari nerodas viens no otra, tomēr tie izjūt pieķeršanos pret tiem, kas ar tiem saistīti radniecīgām saitēm, jo simpātijas jūtu vai iepriekšējo saišu dēļ šos garus nereti pievelk tā vai cita ģimene. Tomēr esiet pārliecināti, ka jūsu senču gari nav nemaz aizkustināti tās cieņas dēļ, kuru jūs tiem izrādāt, lepnības vai godkāres vadīti; viņu cienījamās īpašības atdzimst jūsos Ja papūlēsieties sekot viņu rādītajam labajam piemēram, un tikai tad piemiņa, kādā jūs viņus turēsiet, tiem būs ne vien patīkama, bet arī derīga.»

42.  § Ārienes un rakstura līdzība

207.  Vecāki nereti bērniem nodod tālāk savas ārienes īpatnības. Vai viņi tāpat ļauj bērniem pārmantot arī rakstura īpatnības?

«Nekādā ziņā, jo tiem ir dažādas dvēseles un tie ir pavisam atšķirīgas individualitātes. Ķermenis rodas no ķermeņa, bet gars nerodas no gara. Starp ģimenes locekļiem pastāv tikai asinsradniecība.»

-    Ar ko tad lai izskaidro dažkārt novērojamo bērnu un vecāku raksturu līdzību?

«Tie ir viens otram simpatizējošie gari, kuriem ir līdzīgas tieksmes.»

208.    Vai vecāku gars ietekmē bērna garu jau tūlīt pēc šā bērna piedzimšanas?

«Tam uz to ir ļoti liela ietekme; kā mēs jau teicām, garu aicinājums ir sekmēt vienam otra progresu. Nu, lūk! Vecāku garam uzdots caur audzināšanu attīstīt savu bērnu garu; tas ir svēts vecāku pienākums, un Ja ar to netiek galā, tad paši ir vainīgi.»

209.   Kāpēc labiem un kārtīgiem vecākiem nereti piedzimst bērni ar samaitātu raksturu? Citiem vārdiem runājot: kāpēc vecāku pozitīvās īpašības ne vienmēr ar simpātiju palīdzību spēj pievilināt labo garu, lai atdzīvinātu viņu bērnu?

«Ļaunais gars var izlūgties sev labus vecākus, cerēdams, ka to padomi virzīs viņu pa labākiem dzīves ceļiem, un nereti Dievs vecākiem uztic šo garu.»

210.    Vai vecāki ar savām domām un lūgšanām spēj sava bērna ķermenī ieaicināt labo garu un izdzīt zemāko garu?

«Nē, bet viņu varā ir uzlabot bērna ķermenī mītošo garu, kurš tiem tikai tāpēc vien ir uzticēts; tas ir vecāku pienākums. Slikti bērni būtībā ir domāti vecākiem kā pārbaudījums.»

211.    Kas radījis raksturu līdzību, kāda tik bieži vērojama brāļiem, it īpaši dvīņiem?

«Simpatizējošie gari, kuri jūtu līdzības dēļ tuvinājušies un ir laimīgi, ja var būt kopā.»

212.    Vai tajos bērnos, kuru ķermeņi ir savienoti un kuriem pat daži orgāni ir kopēji, mājo divi gari? Citiem vārdiem sakot: vai tiem ir divas dvēseles?

«Jā, bet tās ir tik līdzīgas, ka mēs to bieži vien uztveram kā vienu.»

213.   Tā kā gari iemiesojas dvīņos simpātiju dēļ, tad kā gan izskaidrojama tā nepatika, kāda dažkārt novērojama viņu starpā?

«Nemaz nav obligāti, lai dvīņos mājo tikai viens otram simpatizējošie gari; arī sliktie gari tāpat var vēlēties kopīgi cīnīties dzīves drāmā.»

214.    Kā lai komentē stāstus par bērniem, kuri kaujas vēl mātes miesās?

«Tā ir viena vienīga metafora! Lai tēlaināk aprakstītu, ka šo bērnu starpā valda sens naids, liek šim ienaidam iesākties vēl pirms piedzimšanas. Parasti jūs pilnībā neapzināties, ka tie ir tikai poētismi.»

215.  Kā rodas nacionālais raksturs, kas piemīt katrai tautai?

«Gariem arī ir ģimenes, kuras tiek dibinātas, pamatojoties uz viņu tieksmju un interešu līdzību, kuras ir vairāk vai mazāk attīrījušās atbilstoši to virzības pakāpei. Nu, lūk! Ikviena tauta ir kā liela ģimene, kurā sapulcējas viens otram simpatizējošie gari. Nosliece, uz kuru pamatojoties šo ģimeņu locekļi tiecas apvienoties, ir tās līdzības avots, kas eksistē ikvienas tautas atšķirīgajā raksturā. Vai varbūt tu domā, ka labie un cilvēciskie gari iemiesojas rupjā un cietsirdīgā tautā? Nē, gari simpatizē pūļiem tāpat kā atsevišķām personībām; un tikai to vidū tie jūtas savā stihijā.»

216.   Vai cilvēks savās jaunajās iemiesošanās reizēs saglabā tās tikumiskās dabas iezīmes, kādas tam bija raksturīgas iepriekšējās dzīvēs?

«Jā, tas var atgadīties; bet labojoties viņš mainās. Ari viņa sabiedriskais stāvoklis var izmainīties; ja no saimnieka tas kļūst par vergu, tad arī viņa gaume būs pavisam savādāka, un jums to būs grūti atpazīt. Tā kā viens un tas pats gars iziet caur saviem dažādajiem iemiesojumiem, tad viņa izpausmes šajās atšķirīgajās dzīvēs var būt nedaudz līdzīgas, kamēr kāda ievērojama uzlabošanās pilnībā neizmaina tā raksturu, un tad, piemēram, ja viņš ir nožēlojis grēkus, var no ļaunas un viltīgas būtnes pārvērsties par miermīlīgu un labu.»

217.   Vai cilvēks nākošajās iemiesošanās reizēs saglabā kādas iepriekšējās dzīvēs tam piemītošās ārienes iezīmes?

«Vecais ķermenis ir sairis, bet jaunajam nav nekāda sakara ar veco. Tomēr gars ķermenī atspoguļojas; protams, ka ķermenis nav nekas vairāk kā matērija. Bet, neskatoties uz to, tas veidots atbilstoši viņu atdzīvinošā gara īpašībām, bet šis gars dāvā ķermenim noteiktu veidolu, kas galvenokārt atspoguļojas tā sejā, un ne bez pamata acis tiek dēvētas par «dvēseles spoguli», t.i., dvēsele visvairāk atainojas tieši sejā. Tā, piemēram, dažu seju vaibsti ir ārkārtīgi neglīti, bet tomēr šīm sejām piemīt kaut kas simpātisks, jo tās ir laba, gudra, cilvēciska gara atspoguļojums; tai pašā laikā ir sastopamas fiziski ļoti pievilcīgas sejas, kas neatstāj uz apkārtējiem nekādu iespaidu, gluži pretēji, neskatoties uz visu skaistumu, tās rada pat riebumu. Tā kā nevajag domāt, ka vien labi veidoti ķermeņi ir vispilnīgāko garu ārējais apvalks, tu taču katru dienu sastop labus cilvēkus ar visnepievilcīgāko ārieni. Gaumju un tieksmju tuvība pat tad, ja nav krasi izteiktas līdzības, tātad var veidot to, ko mēdz dēvēt par «ģimenes līdzību».»

+ Tā kā ķermenim, kurā dvēsele tērpjas jaunās iemiesošanās laikā, nav nekādas obligātas kopības ar to ķermeni, kuru tā pametusi iepriekšējā dzīvē, jo tagadējo ķermeni tā visdrīzāk ir guvusi no pilnīgi cita avota, tad būtu nepareizi runāt par ārējo līdzību dažādās iemiesošanās reizēs; šī ārējā līdzība var būt tikai nejauša. Tomēr paša gara īpašības bieži vien izmaina orgāni, kuri domāti šo īpašību izpaušanai, un tā cilvēka sejai, visai viņa uzvedībai tiek uzlikts it kā atšķirības zīmogs. Tā visapspiestākā un beztiesiskā cilvēka vaibstos iespējams saskatīt diženuma un pašcieņas atblāzmu, bet liela augstmaņa maska var slēpt zemiskumu un neģēlību, kas tomēr kļūst redzams. Dažkārt tie, kuri nākuši no viszemākajiem sabiedrības slāņiem, bez jebkādām grūtībām apgūst augstākās sabiedrības manieres un paradumus, šķiet, ka tie pēkšņi ir no jauna atguvuši savu dabisko stihiju, turpretī citi, neraugoties uz piedzimšanu noteiktā vidē un izglītību, šajā sabiedrībā nekad īsti labi nejūtas. Kā gan vēl savādāk lai izskaidro šo parādību, ja ne ar tā atspoguļojumu, kas gars bijis iepriekšējā dzīvē?

SESTĀ NODAĻA GARU DZĪVE

Garu uztvere, sajūtas un ciešanas Viņpasaulē valdošās attiecības Garu simpātijas un antipātijas. «Mūžīgās puses» Atmiņas par dzīvi miesā Mirušo piemiņa. Bēres

47. § Garu uztvere, sajūtas un ciešanas

237.           Vai, atrodoties garu pasaulē, dvēsele izmanto tos pašus sajūtu orgānus, kuri tai vajadzīgi, dzīvojot uz Zemes?

«Jā, un arī citus, kuri tai nav bijuši, jo tās ķermenis bija it kā plīvurs, kas tos sedza. Prāts ir gara īpašība, bet tas visbrīvāk izpaužas, kad gars nav iekalts matērijas važās.»

238.             Vai garu uztveres iespējas un zināšanas ir neierobežotas? Vai tie zina visu?

«Jo vairāk tie tuvojas pilnībai, jo vairāk viņi zina; ja tie pieder augstākajam rangam, tad zina daudz; bet zemākie gari būtībā jebkurā sfērā ir vairāk vai mazāk neizglītoti.»

239.   Vai gariem ir dotas zināšanas par lietu sākumu?

«Tas atkarīgs no to attīstības pakāpes un tīrības; zemākie

gari par to nezina vairāk kā cilvēki.»

240.   Vai gariem ir tāda pati laika uztvere kā mums?

«Nē, un tas ir iemesls, ka jūs mūs ne vienmēr spējat saprast tad, kad tiek runāts par laikiem vai laikmetiem.»

+ Mūsu uztverē gari dzīvo ārpus laika; var teikt, ka laika ilgums tiem tiek anulēts, un laikmeti, lai arī cik gari tie liktos mums, viņiem šķiet kā acumirkļi, kuri izgaist mūžībā; tieši tāpat

izzūd un izlīdzinās augsnes nelīdzenums tam, kurš paceļas augšā un dodas Kosmosa telpā.

241.   Vai gariem par tagadni ir daudz precīzāki priekšstati nekā mums?

«Apmēram tāpat kā tam, kurš redz normāli, ir daudz patiesāks priekšstats par lietām nekā aklajiem. Gari redz to, ko nepamanāt jūs, tātad viņi par visu spriež savādāk nekā jūs, bet tas atkal savukārt ir atkarīgs no viņu attīstības pakāpes.»

242.  Kādas ir garu zināšanas par pagātni, un vai tās ir neierobežotas?

«Kad mēs nodarbojamies ar pagātni, tad tā ir tagadne, gluži tāpat kā tu atceries to, kas tevi satrieca tavā izraidīšanas reizē. Tikai, tā kā mums vairs nav no matērijas veidotā plīvura, kas aptumšo tagad tavu prātu, tad mēs atceramies to, kas tavā atmiņā izdzisis; bet ne viss ir zināms gariem; pirmkārt, tiem nav ziņu par viņu radīšanu.»

243.  Vai gariem ir zināms, kas būs nākotnē?

«Tas aiī ir atkarīgs no viņu pilnības; bieži vien tie nākamību tikai neskaidri paredz, bet tiem ne vienmēr ļauts to atklāt; kad gari redz nākotni, tad tā tiem šķiet kā tagadne. Atbilstoši tam, kā gars tuvojas Dievam, viņš arī daudz skaidrāk saskata nākamību. Pēc nāves dvēsele redz un ar vienu skatienu aptver savu iepriekšējo pārvietošanos, bet tā nespēj saskatīt to, ko tai gatavo Dievs; tam nepieciešams, lai pēc eksistenču virknes tā būtu pilnībā Viņā.»

-   Vai tiem gariem, kuri sasnieguši absolūtu pilnību, visā pilnībā ir zināms, kas notiks nākotnē?

««Visā pilnībā» nav piemēroti vārdi, jo vienīgi Dievs ir augstākais valdnieks, un neviens nespēj ar Viņu līdzināties.»

244.   Vai gari redz Dievu?

«Vienīgi augstākie gari redz Viņu un saprot; zemākie jūt Viņu un uzmin, ka Tas ir Viņš.»

-     Kad kāds no zemākajiem gariem stāsta, ka Dievs tam kaut ko aizliedz vai atļauj, kā tad viņš var zināt, ka šī atļauja vai aizliegums nāk no Dieva?

«Viņš neredz Dievu, bet jūt viņa augstāko varu, un, kad kaut ko nedrīkst darīt vai teikt, tad tas instinktīvi jūt neredzamu brīdinājumu, kas tam aizliedz to darīt. Vai gan jums pašiem nemēdz būt priekšnojautas, kas jums gluži kā slepeni brīdinājumi saka, ka to vai citu lietu nedrīkst vai arī drīkst darīt? Tas pats ir ar mums, tikai daudz lielākā mērā, jo, kā pats saproti, garu būtība ir daudz smalkāka par jūsējo, tāpēc viņi labāk spēj uztvert dievišķos brīdinājumus.»

-    Vai viņam šos norādījumus raida pats Dievs, vai arī tas notiek ar citu garu starpniecību?

«Viņš tos nesaņem tieši no Dieva; lai sazinātos ar Viņu, jābūt tā cienīgam. Dievs nodod tam Savus norādījumus ar to garu starpniecību, kuri atrodas daudz augstākā pilnības un zināšanu pakāpē.»

245.   Vai garu redzei tāpat kā cilvēku redzei piemīt zināmas robežas?

«Nē, tā neietilpst viņos pašos.»

246.   Vai gariem nepieciešama gaisma, lai redzētu?

«Viņi redz paši, tiem nav vajadzīga nekāda ārpasaules gaisma, tiem neeksistē tumsa, izņemot to, kurā viņi var atrasties grēku izpirkšanas dēļ.»

247.  Vai gariem raksturīga nepieciešamība pārvietoties attālumā, lai redzētu divos dažādos punktos? Vai tie, piemēram, spēj vienlaicīgi redzēt to, kas notiek divās dažādās Zemes puslodēs?

«Tā kā gars pārvietojas domas ātrumā, tad var teikt, ka tas visur redz vienlaicīgi; viņa domas var tikt pārraidītas un tiekties vairākos un dažādos virzienos; bet šīs spējas atkarīgas no gara tīrības pakāpes: jo mazāk tas ir attīrījies, jo aprobežotāka ir tā redze; vienīgi augstākie gari spēj aptvert visu veselumu.»

+ Garu redzes spējas ir viņu dabas pašsaprotama īpašība, kas pamatojas uz visu viņu būtību, gluži tāpat kā gaisma strāvo no ikvienas spīdošā ķermeņa daļiņas; tā ir varietāte visuma visaptverošajai gaišredzībai, kas vienlaicīgi ietver kā telpu, tā laiku un lietas, tai neeksistē ne tumsa, ne materiāla rakstura šķēršļi.

Nav grūti saprast, ka tā tam arī jābūt; cilvēka redze ir redzes orgāna darbība, šis redzes orgāns uztver ārpasaules gaismu, bez tās cilvēks tiek iegrūsts tumsā; tā kā gariem piemītošās redzes spējas ir to dabas iekšējā īpatnība, tad to redze nav atkarīga no gaismas, kas nāk no ārpuses; jo garam šīs spējas nekādā ziņā nav saistītas ar kādu ārēju objektu.

248.   Vai gars priekšmetus redz tikpat skaidri kā mēs?

«Pat vēl daudz precīzāk, jo viņš ar savu redzi var ietiekties

tur, kur jūs nespējat, nekas to neaptumšo.»

249.   Vai gari uztver skaņas?

«Jā, viņi uztver pat tās skaņas, kuras nav pa spēkam saklausīt jūsu rupji veidotajiem dzirdes orgāniem.»

-    Vai viņu dzirdes spējas gluži tāpat kā redzes spējas ir ietvertas visā viņu garīgajā būtnē?

«Visas sajūtas ir gara dabiskās īpašības un veido viņa būtnes daļu; kad tas iemiesojies no matērijas veidotā ķermenī, tad sajūtas līdz viņam nonāk tikai pa maņu orgānu kanāliem, bet, kad gars ir brīvs, tad šīs sajūtas vairs neierobežo noteikta vieta (tās nav lokalizētas).»

250.  Tā kā sajūtas ir pati gara daba, tad rodas jautājums: vai viņam iespējams no tā atslēgties?

«Gars redz un dzird tikai to, ko grib redzēt un dzirdēt. Tā ir kopīga likumsakarība, kas it īpaši attiecas uz augstākajiem gariem; turpretī nepilnīgie gari bieži vien ir spiesti pretēji savām vēlmēm dzirdēt un redzēt to, kas varētu izrādīties noderīgs, lai tie kļūtu labāki.»

251.   Vai gari izprot mūziku?

«Tu vēlies vaicāt: vai tie saprot jūsu mūziku? Un ka tā ir blakus debesu mūzikai? Tai harmonijai, par kuru neviens uz Zemes dzīvojošais nespēj sniegt jums ne vismazākos priekšstatus? Gluži tāpat varētu salīdzināt mežoņa dziesmu ar visliegāko melodiju. Tomēr zemākie gari varētu sajust zināmu baudu, klausoties jūsu mūziku, jo tiem vēl nav lemts izprast daudz cēlāku mūziku. Atbilstoši savām spēcīgi attīstītajām uztveres spējām gari izjūt bezgalīgo mūzikas valdzinājumu; es runāju par debesu mūziku, kas ir visskaistākais un vissaldākais, ko vien garīgā iztēle var iedomāties.»

252.   Vai garus saviļņo dabas skaistums?

«Dabas skaistums uz dažādām planētām ir tik atšķirīgs, ka to visu iespējams izzināt. Jā, gari izjūt šo skaistumu atkarībā no to novērtēšanas un izpratnes tieksmēm; augstākiem gariem piemīt visa kopuma skaistuma izpratne, tās priekšā nobāl atsevišķo tā komponentu skaistums.»

253.   Vai gari izjūt mūsu cilvēciskās vajadzības un fiziskās ciešanas?

«Viņi tās zina, jo ir visu to pārcietuši, bet gari šīs vajadzības un ciešanas neizjūt tik materiāli, kā tas raksturīgs jums, jo tie tagad ir gari.»

254.    Vai gari mēdz sajust nogurumu un atpūtas nepieciešamību?

«Viņi nespēj sajust nogurumu jūsu izpratnē, tātad tiem nav nepieciešama arī fiziskā atpūta, kāda vajadzīga jums, jo gariem nepiemīt tic orgāni, kuru spēku jums tik nepieciešams atjaunot; tomēr gars atpūšas, atrodoties pastāvīgā darbībā, taču tas nedarbojas materiālā, bet gan intelektuālā veidā, un arī gara atpūta ir vienīgi morāla. Tas nozīmē, ka mēdz būt tādi acumirkļi, kad gara domas vairs nav tik darbīgas un netiek raidītas uz kādu noteiktu objektu; tā ir visīstākā atpūta, kura gan nav salīdzināma ar ķermeņa atpūtu. Nogurums, kuru spēj izjust gari, ir tieši atkarīgs no viņu attīstības pakāpes: jo attīstītāki gari, jo mazāk atpūtas tiem nepieciešams.»

255.    Kad gars saka, ka viņš cieš, tad kāds veids ir šīm ciešanām?

«Garīgs nemiers tos nomoka daudz vairāk nekā fiziskas ciešanas.»

256.   Kāpēc tad atgadās tā, ka gari sūdzas par ciešanām, ko tiem sagādā aukstums vai karstums?

«Atmiņas par to. ko viņi pārcietuši dzīves laikā, bieži vien ir tikpat mokošas kā pali īstenība: nereti tas ir tikai salīdzinājums.

ar kura palīdzību (tā kā trūkst labāka līdzekļa) tie cenšas jums attēlot savu stāvokli. Kad gari atceras savu ķermeni, tad tos pārņem sajūta, kas ir līdzīga tai, kādu izjūtat jūs, kad, noģērbuši mēteli, domājat, ka jums vēl kādu laiku to būs jāvalkā.»

50.  § viņpasaule valdošās attiecības

277.  Vai garu rangu atšķirību dēļ rodas varas hierarhija; vai garu vidū eksistē subordinācija un autoritāte?

«Jā, pat ļoti lielā mērā; atkarībā no pārākuma pār citiem gariem piemīt vara, kuru tie īsteno, izmantojot savu neuzveicamo morālo autoritāti.»

-    Vai zemākie gari var izvairīties no augstāko garu varas izpausmes?

«Es taču teicu: «neuzveicama autoritāte».»

275.   Vai cieņa un varenība, kura cilvēkam piemitusi Zemes dzīvē, ļauj tam ieņemt vadošo vietu aiī garu pasaulē?

«Nē, jo šeit mazie tiks paaugstināti, bet lielie tiks pazemināti. Lasi psalmus.»

-    Kā lai mēs saprotam šo paaugstināšanu un pazemināšanu?

«Tu taču zini, ka gari atkarībā no savām pozitīvajām īpašībām un pilnības pakāpes pieder pie dažādām klasēm un rangiem. Nu, lūk! Viens no Zemes visvarenākajiem var tikt iedalīts garu pasaules pēdējā rangā, bet viņa kalps turpretī var atrasties pašā pirmajā rangā. Vai tu to saproti? Vai Jēzus nav teicis: «Kas zemojas, tiks paaugstināts, bet, kas sevi paaugstina, tiks pazemināts?»»

276.    Tas, kurš bija varens uz Zemes un ir nokļuvis pašā zemākajā pasaules rangā, droši vien jūtas pazemots?

«Nereti pat ļoti, it īpaši tad, ja šis cilvēks ir bijis augstprātīgs un skaudīgs.»

276. Vai karavīrs, kurš pēc kaujas garu pasaulē atkal sastopas ar savu ģenerāli, vēl aizvien atzīst, ka tas ir par viņu augstāks?

278.   Vai dažādu rangu gari dzīvo viņpasaulē, sajaukušies viens ar otru?

«Gan jā, gan nē; tas ir, tie satiekas, tomēr atšķiras cits no cita. Tie izvairās viens no otra vai arī tuvinās atkarībā no savu jūtu līdzības vai nesaderības, tāpat kā tas mēdz būt jūsu vidū. Tā ir vesela pasaule, bet jūsējā ir tikai tās bāls atspulgs. Viena ranga gari pulcējas kopā, pamatojoties uz savu līdzību, un veido grupas vai garīgās ģimenes, kuras vieno simpātijas un izvirzītais mērķis: labie laba darīšanas dēļ, sliktie tāpēc, ka vēlas darīt sliktu, kā arī kaunēdamies no savām kļūdām un izjūtot nepieciešamību atrasties sev līdzīgo vidū.»

+ Tā lielā pilsētā visu rangu un slāņu ļaudis redz viens otru un satiekas, nesajaucot citu ar citu, tā, pamatojoties uz gaumju līdzību, veidojas sabiedrības, bet netikums un labdarība pastāvīgi saskaras, tomēr tiem nerodas ciešāka saikne.

279.  Vai visi gari ir viens otram pieejami?

«Labiem gariem piemīt pilnīga pārvietošanās brīvība, tā ir vajadzīga, lai varētu iedarboties uz sliktajiem, tomēr ieeja tajā vietā, kur mājo labie gari, ir slēgta nepilnīgajiem gariem, lai tie tur nevarētu ienest slikto kaislību radīto satraukumu.»

280.   Kādas attiecības valda starp labajiem un sliktajiem gariem?

«Labie tiecas uzvarēt slikto ļaunās tieksmes, lai palīdzētu tiem virzīties augšup; tā ir viņu misija.»

281.   Kāpēc nepilnīgajiem gariem patīk mūs pavedināt uz ļaunumu?

«Skaudības dēļ. Tiem skauž, ka paši nav izpelnījušies būt labo vidū. Tic vēlas likt šķēršļus, lai vēl nepieredzējušie gari nesasniegtu augstāko labumu; viņi grib piespiest, lai ari citi izciestu to, ko viņi paši izcieš. Vai to pašu neesat novērojuši ari cilvēku vidū?»

282.   Kā gari savā starpā sazinās?

«Tie viens otru redz un saprot, vārds ir materiāls, tas ir gara atspoguļojums. Visuma fluīds veido pastāvīgu saikni staip tiem.

Šis fluīds ir domu pārraidīšanas starpnieks, gluži tāpat kā gaiss jums ir skaņu nesējs; tas ir savdabīgs visuma telegrāfs, kas saista visas pasaules un ļauj gariem sazināties.»

283.   Vai gari var slēpt savas domas viens no otra, un vai tiem iespējams noslēpties citam no cita?

«Nē, gariem viss notiek atklātā veidā, sevišķi, ja to attīstība ir nepilnīga. Tie var viens no otra attālināties, tomēr viņi cits citu vienmēr redz. Tomēr tā nav absolūta likumība, jo daži gari visā pilnībā spēj tapt citiem neredzami, ja vien uzskata, ka tas ir nepieciešams.»

284. Kā gari, kuriem nav ķermeņa, spēj veidot savu individualitāti un atšķirt sevi no citām tos ieskaujošām garīgām būtnēm?

«Tie savu individualitāti nostiprina ar perisprita palīdzību, kurš tos padara atšķirīgus citu no cita, gluži tāpat kā ļaudis atšķiras viens no otra dažādo ķermeņu dēļ.»

285.   Vai viens otru atpazīst tie gari, kuri kopīgi dzīvojuši uz Zemes? Vai dēls pazīst savu tēvu, bet draugs draugu?

«Jā, un tā notiek no paaudzes uz paaudzi.»

-    Kā tie ļaudis, kuri bijuši pazīstami Zemes dzīvē, atpazīst viens otru garu pasaulē?

«Mēs redzam savu iepriekšējo dzīvi un lasām tajā kā grāmatā; redzot savu draugu un ienaidnieku pagātni, mēs redzam arī to pāreju no dzīves nāvē.»

286.   Vai dvēsele, pametot savy nāves apvalku, uzreiz redz savus radiniekus un draugus, kuri vēl pirms viņas ir iegājuši garu valstībā?

««Uzreiz» nav īstais vārds, jo, kā mēs jau reiz teicām, dvēselei nepieciešams zināms laiks, lai no jauna iepazītu sevi un pārrautu no matērijas veidoto pārklāju.»

287.  Kā tiek uzņemta dvēsele, tai atgriežoties garu valstībā?

«Taisna cilvēka dvēsele tiek uzņemta kā mīļots brālis, kas

sen jau gaidīts, bet ļauna cilvēka dvēsele kā nicināma būtne.»

288.   Kādas jūtas pārņem nešķīstos garus, redzot, ka garu valstībā ienācis ļauns gars?

«Tiem sagādā apmierinājumu tas, ka viņi sastop sev līdzīgas būtnes, kuriem gluži tāpat kā viņiem pašiem nebūs mūžīgās svētlaimes. Notiek tieši tas pats, kas jūsu sabiedrībā, kad blēdis nokļūst pie sev līdzīgiem.»

289.  Vai dažkārt mūsu radinieki un draugi atnāk mūs sagaidīt tad, kad mēs atstājam zemes dzīvi?

«Jā, viņi sagaida dvēseli, kuru mīl; tie sveic to kā pēc atgriešanās no ceļojuma, kad tā ir veiksmīgi atgriezusies, izvairoties no ceļa briesmām; viņi palīdz šai dvēselei atbrīvoties no miesas pinekļiem. Tā ir labo garu privilēģija, kad tie, kuri viņus mīl, nāk tos sagaidīt; turpretī ļaunais gars paliek izolācijā vai arī ap to sapulcējas tikai tādi gari, kuri tam līdzīgi; tas arī ir viņu sods.»

290.  Vai radinieki un draugi vienmēr ir kopā pēc nāves?

«Tas atkarīgs no viņu paaugstināšanas un no ceļa, pa kuru tie iet, lai pavirzītos uz augšu. Ja viens no tiem ir vairāk pavirzīts un iet ātrāk par otru, tad viņi nevar palikt kopā; tie var redzēties, bet uz mūžīgiem laikiem savienoties tikai tad, kad spēs iet kopsolī un sasniegt vienlīdzību pilnības ziņā. Un vēl: neiespējamība tikties ar radiniekiem un draugiem dažkārt uztverama kā sods.»

51.  § garu simpātijas un antipātijas. «Mūžīgās puses»

291.  Vai bez kopīgajām simpātijām, kas balstās uz līdzjūtību, starp gariem pastāv vēl kāda pieķeršanās?

«Jā, tieši tāpat kā starp cilvēkiem; bet garus vienojošā saikne ir spēcīgāka, kad nav ķermeņa, jo gars nav pakļauts kaislību bangojumam.»

292.   Vai garu starpā mēdz būt arī naids?

«Ienaids ir tikai starp nešķīstajiem gariem; tie ir tie paši, kuri jūs kurina uz naidu un ķildošanos.»

293.    Vai tie. kuri Zemes dzīvē bijuši ienaidnieki, arī garu valstībā saglabās nepatiku vienam pret otru?

«Nē, tie sapratīs, ka viņu naids ir bijis muļķīgs, bet cēlonis niecīgs. Vienīgi nepilnīgi attīstīti gari saglabā sava veida niknumu, kamēr vien neattīrīsies. Ja tos šķīrušas vien materiālās intereses, tad tie vairs par to nedomās, tikko būs atbrīvojušies no matērijas. Ja starp tiem nebūs antipātiju, jo strīda iemesla neeksistēs, tad tie ar patiku tiksies viens ar otru.»

+ Tā divi skolnieki, sasniedzot nobriedušu vecumu, atzīst bērnības ķildu bēmišķīgumu un niecību un pārstāj viens uz otru dusmoties šo strīdu dēļ.

294.   Vai šķērsli simpātijām var radīt atmiņas par sliktumu, kuru cilvēki varēja nodarīt cits citam?

«Jā, tas pamudina tos attālināties vienam no otra.»

295.   Ko pēc savas nāves izjūt pret mums tie, kam mēs Zemes dzīvē esam darījuši pāri?

«Ja tic ir labi, tad, jums nožēlojot nodarīto, viņi piedos. Bet, ja tic ir ļauni, tad var saglabāt savu niknumu un dažkārt pat vajāt jūs jaunās iemiesošanās laikā. Dievs var atļaut šādu rīcību soda vietā.»

296. Vai garu individuālās pieķeršanās ir pakļautas pārmaiņām?

«Nē, jo gari nespēj vilties; viņiem vairs nav masku, zem kuras jūsu pasaulē mēdz slēpties liekuļi, tāpēc garu pieķeršanās ir nemainīgas tad, kad viņi paši ir tīri. Mīlestība, kas tos vieno, ir augstākās svētlaimes avots.»

297.  Vai pieķeršanās, kuru divas būtnes viena pret otru izjūt uz Zemes, vienmēr turpinās arī garu pasaulē?

«Jā, ja vien tā dibināta uz patiesām simpātijām; tomēr, ja fiziskajiem cēloņiem ir lielāks svars nekā garīgajām simpātijām, tad šī pieķeršanās beidzas līdz ar savu cēloņu eksistences beigām. Simpātijas, kas saista garus, ir daudz stabilākas un ilgstošākas nekā virs Zemes valdošās, jo tās nav pakļautas materiālām interesēm un patmīlībai.»

298.  Vai dvēseles, kurām jāsavienojas, jau no paša sākuma nolemtas šai savienībai, un vai katram no mums kaut kur neeksistē otra puse, ar kuru viņš reiz neizbēgami savienosies?

«Nē, dvēseļu starpā neeksistē atsevišķas un neizbēgamas savienošanās. Savienošanās eksistē starp visiem gariem, bet šīs vienotības pakāpe ir atšķirīga, tā ir atkarīga no garu ieņemamā ranga, t.i., no pilnības pakāpes, kuru tic sasnieguši: jo pilnīgāki viņi ir, jo vairāk tie savienoti. No nesaskaņām rodas visas cilvēku nelaimes; saskaņas rezultāts ir pilnīga laime.»

299.  Kā saprotams vārds «puse», kuru gari lieto, lai apzīmētu sev simpātiskus garus?

«Šis izteiciens nav precīzs; ja viens gars būtu tikai otra gara «puse», tad, būdams attālināts no tā, viņš būtu nepilns.»

300.   Vai gari, kuri pilnīgi simpatizē viens otram, reiz savienojušies, ir savienoti uz mūžu, vai arī tic var šķirties un savienoties arī ar citiem gariem?

«Visi gari savienoti savā starpā; es runāju par tiem, kuri sasnieguši pilnību. Uz zemākām planētām turpretī gars, paceļoties uz augšu, vairs neizjūt tādas pašas simpātijas pret tiem, kurus ir atstājis.»

301.  Vai divi gari, kuri izjūt savstarpējas simpātijas, viens otru papildina, vai arī šīs simpātijas ir pilnīgas identitātes rezultāts?

«Simpātijas, kuras pievelk vienu garu pie otra, ir pilnīgas viņu interešu un instinktu saskaņotības rezultāts; ja vienam būtu jāpapildina otrs, tad tas zaudētu savu individualitāti.»

302.  Vai šī pilnīgām simpātijām nepieciešamā identitāte ietver tikai domu un jūtu līdzību vai arī iegūtās pieredzes vienādību?

«Tā attiecas arī uz paaugstināšanas pakāpes vienādību.»

303.   Vai gari, kuri šobrīd vēl viens otram nesimpatizē, var to darīt vēlāk?

«Jā, visi viens otram simpatizēs. Tā gars, kurš šobrīd mīt uz tās vai citas zemākās planētas, pilnveidojoties sasniegs planētas, kur dzīvo otrs gars. Viņu tikšanās notiks ātrāk, ja augstākais gars, slikti ticis galā ar tam uzliktajiem pārbaudījumiem, paliks tai pašā līmenī.»

-    Vai divi līdzjūtīgi gari var beigt viens otram simpatizēt?

«Protams, ja viens no tiem ir slinks.»

+ Teorija par divām mūžīgajām pusēm ir alegorija, kas attēlo divu simpatizējošu garu savienošanos; šis apzīmējums tiek lietots pat vienkāršrunā, bet nav saprotams burtiski. Gari, kuri šo alegoriju lieto, noteikti nepieder pie visaugstākā ranga; viņu domu apvārsnis ir aprobežots, tāpēc tie savas domas attēlo ar frāzēm, pie kurām bija pieraduši vēl Zemes dzīves laikā. Tātad jāatmet doma par to, ka divi gari it kā būtu radīti viens otram, lai reiz mūžībā neizbēgami savienotos pēc tam, kad tie izcietuši īsāku vai garāku atšķirtības laiku.

52.  § atmiņas par dzīvi miesā

304.   Vai gars atceras savu dzīvi miesā?

«Jā, t.i., pēc tam, kad tas vairākkārt dzīvojis uz Zemes, tas atceras, kas viņš ir bijis, un, tici man, dažkārt tas smejas aiz žēluma pret sevi pašu.»

+ Tā cilvēku, kurš sasniedzis briedumu, vairs neuztrauc viņa jaunības trakulības vai bērnišķīgās kaprīzes.

305.    Vai gars tūlīt pēc nāves visā pilnībā atceras savu dzīvi miesā?

«Nē, šīs atmiņas atgriežas pie viņa kā kaut kas, kas iznirst no miglas, atbilstoši tam, kā gars sakoncentrē uz to savu uzmanību.»

306.   Vai gars visos sīkumos atceras visus savas dzīves notikumus; vai viņš aptver tos kopumā ar retrospektīvu skatienu?

«Viņš atceras visu atkarībā no tā, kāda šiem notikumiem ietekme uz tā tagadējo garīgo stāvokli; bet tu saproti, ka ir tādi viņa dzīves apstākļi, kuriem tas netiecas piešķirt nekādu nozīmi un kurus viņš pat netaisās atcerēties.»

-    Bet vai viņš tos varētu atcerēties, ja vien gribētu?

«Viņš spēj atcerēties pat visniecīgākos sīkumus; gan tos notikumus, kuri patiešām ir bijuši, gan arī tos, par kuriem viņš ir tikai domājis; bet, ja no šīm atmiņām nav nekāda labuma, tad gars to visu necenšas atcerēties.»

-     Vai garam redzams zemes dzīves mērķis saistībā ar nākamo dzīvi?

«Protams, ka ir redzams, un viņš to izprot daudz labāk nekā tad, kad mājoja vēl miesā; viņš saprot, ka nepieciešams attīrīties, lai sasniegtu bezgalību, un zina aiī, ka ikvienas eksistences laikā atbiīvojas no kaut kā netīra.»

307.   Kādā veidā iepriekšējā dzīve restaurējas gara atmiņā? Vai tas notiek ar iztēles spēku, vai arī tā gluži kā kinolenta slīd viņa acu priekšā?

«Gan viens, gan otrs: visi notikumi, kurus tam interesanti atcerēties, norisinās viņa acu priekšā, it kā tas būtu īstenībā, citi vairāk vai mazāk tīti domu miglā vai arī pavisam aizmirsti. Jo vairāk gars atbrīvojies no matērijas, jo mazāk uzmanības tas veltī materiālām lietām. Tā tu bieži vien izsauc klīstošu garu, kurš tikko pametis zemi, bet viņš neatceras ne to personu vārdus, kuras ir mīlējis, ne tos sīkumus, kuri tev šķiet svarīgi; tas viss viņu maz satrauc, tāpēc tiek nodots aizmirstībai. Toties viņš labi atceras galvenos notikumus, kuri palīdzējuši tam kļūt labākam.»

308.  Vai gars atceras visas savas dzīves, kuras bijušas pirms šīs pēdējās, kuru viņš tik tikko ir beidzis?

«Viss iepriekšējais parādās gara priekšā kā ceļinieka noieta ceļa posmi; bet, kā jau mēs teicām, gars neatceras absolūti katru soli, viņš atceras tos tik, cik tie ietekmē gara tagadējo stāvokli. Kas attiecas uz pašām pirmajām eksistences reizēm, ko var uzskatīt par gara bērnību, tad jāpiebilst, ka tās zūd nenoteiktībā un miglā un galu galā izgaist aizmirstības naktī.»

309.  Kāda ir gara attieksme pret tikko pamesto miesu?

«Kā pret slikti piegrieztu kleitu, kas visu laiku ir spiedusi un

no kuras tas visbeidzot ar prieku ir atbrīvojies.»

-     Kādas sajūtas to pārņem, skatoties uz savu sairstošo ķermeni?

«Gandrīz vienmēr nekādas, garam tas ir vienaldzīgs kā viss pārējais, kas to vairs neinteresē.»

310.   Vai pēc kāda laika gars atpazīst savas mirstīgās atliekas un dažādus priekšmetus, kas tam reiz piederējušas?

«Dažkārt, tas atkarīgs no tā, cik augstu ir tas punkts, no kura gars lūkojās uz zemes priekšmetiem un lietām.»

311.   Vai gara uzmanību piesaista cieņa, kāda tiek izjusta pret dažiem viņa atstātiem priekšmetiem, un vai garam patīkami vērot šo cieņu?

«Gars vienmēr ir laimīgs, ja to atceras; lietas, kas pēc viņa paliek, atdzīvina to palicēju atmiņā, bet garu pie jums pievelk jūsu domas, nevis šie priekšmeti.»

312.  Vai gari saglabā atmiņas par pēdējās iemiesošanās laikā pārciesto?

«Bieži vien tie saglabā atmiņā šis ciešanas, un atmiņas Jauj tiem labāk novērtēt garu stāvoklī izbaudītās svētlaimes cenu.»

313.  Vai cilvēkam, kurš šeit bijis laimīgs, pametot zemi, nav žēl šīs baudas?

«Tikai zemākie gari var sērot pēc baudas, kas atbilst viņu netīrajai dabai un būs jāizpērk ar ciešanām. Cildenajiem gariem mūžīgā laime šķiet tūkstoškārt vērtīgāka par efemērajām zemes baudām.»

+ Tā pieaugušais nicina spēles, par kurām sajūsminās bērnībā.

314.  Vai tas, kurš bija uzsācis kādu lielu, ļoti noderīgu darbu, citā pasaulē nožēlo, ka nāves dēļ šis darbs palicis nepabeigts?

«Nē, jo viņš redz, ka citiem uzdots to pabeigt. Gluži otrādi, viņš cenšas tā ietekmēt dažus miesā esošos, lai tie turpinātu viņa nepadarīto. Viņa mērķis virs zemes bija darīt visu cilvēces labā; šis mērķis paliek nemainīgs arī garu pasaulē.»

315.    Vai tas, kurš pēc sevis atstājis mākslas vai literārus darbus, saglabā pret saviem gara bērniem tādu pašu mīlestību, kādu tas izjuta virs zemes?

«Atkarībā no tā, cik tālu gars ir paaugstināts, viņš par šiem darbiem spriež, no cita viedokļa raugoties un bieži vien nopeļot tieši to, par ko visvairāk bija sajūsminājies.»

316.   Vai gars turpina interesēties par to, kas notiek uz zemes, par mākslas un zinātnes progresu?

«Tas atkarīgs no viņa paaugstināšanas pakāpes un no misijas, kāda tam jāveic. Tas, kas jums šķiet lielisks, nereti dažiem gariem visai maz ko nozīmē; tie par to interesējas tikpat, cik zinātnieks par skolnieka veikumu. Gars pēta to, kas varētu liecināt par iemiesoto garu pilnveidošanos un panākumiem.»

317.  Vai gariem pēc nāves saglabājas mīlestība pret dzimteni?

«Likums vienmēr ir viens un tas pats: augstāko garu tēvzeme ir Visums; uz Zemes viņu tēvzeme ir tur, kur sapulcējies visvairāk tiem simpātisko cilvēku.»

+ Garu stāvoklis un to skatījums uz lietām bezgalīgi mainās atkaiībā no viņu morālās un intelektuālās attīstības pakāpes. Augstākā līmeņa gari parasti uz Zemes nepavada daudz laika; viss, kas šeit tiek darīts, salīdzinājumā ar Bezgalības lielumiem ir tik niecīgs, lietas, kurām ļaudis veltī visvairāk uzmanības, viņu acīs ir tik bērnišķīgas, ka tas viss viņus ārkārtīgi maz interesē, ja vien tie nav aicināti šurp, lai darbotos cilvēces labā. Vidējā ranga gari šeit dzīvo daudz biežāk, kaut arī tiem piemīt cildenāka lietu izpratne par to, kāda ir, kad tie ir iemiesojušies šeit. Zemākie gari zināmā mērā te ir galvenie iemītnieki un veido neredzamās pasaules apkārt esošo masu; šie gari saglabā gandrīz tās pašas idejas, gaumes un tieksmes, kādas tiem bija raksturīgas tad, kad tie vēl tērpās matērijas apvalkā. Šie gari iejaucas mūsu sapulcēs, lietās un izklaidēs, kurās atbilstoši savam raksturam un temperamentam piedalās vairāk vai mazāk aktīvi. Tā kā tie nespēj paši apmierināt savas kaislības, tad viņi tīksminās uz to rēķina, kuri šīm kaislībām nododas, un vēl pamudina viņus. Šo garu vidū ir ari nopietnāki, kuri visu vēro pašizglītošanās un pilnveidošanās dēļ.

318.  Vai, nokļūstot garigā stāvoklī, kaut kā mainās garu idejas?

«Visai būtiski mainās; atbilstoši tam, kā gars zaudē saikni ar

matēriju, viņa idejas piedzīvo visai nozīmīgas pārvērtības; dažkārt gars var visai ilgi saglabāt tās pašas idejas, bet, mazinoties matērijas ietekmei, viņš visu sāk redzēt daudz skaidrāk; tieši tad uzsāk meklēt ceļu, kā pašam kļūt labākam.»

319.  Līdz savai iemiesošanās reizei gars jau bija pieredzējis spiritisku dzīvi; kāpēc gan viņš bija tik izbrīnījies, atgriežoties garu valstībā?

«Tas bija tikai pirmā acumirkļa un satraukuma efekts, kurš seko pēc pamošanās; vēlāk gars iepazīst sevi, tas notiek atbilstoši tam, kā pie viņa atgriežas atmiņas par bijušo un izgaist zemes dzīves iespaidi.»

53.  § mirušo piemiņa. bēres

320.    Vai garus emocionāli ietekmē to atmiņas, kurus viņi ir mīlējuši Zemes dzīvē?

«Daudz vairāk, nekā jūs spējat iedomāties; šīs atmiņas vairo garu laimi, ja viņi ir laimīgi; bet, ja tie ir nelaimīgi, tad tās dāvā tiem atvieglojumu.»

321.  Vai mirušo piemiņas dienā gari izjūt svinīgumu? Vai tie gatavojas satikties ar cilvēkiem, kuri nāk lūgt Dievu pie viņu mirstīgajām atliekām?

«Gari šajā dienā tāpat kā jebkurā citā atnāk, pakļaujoties vārdos neizteiktam aicinājumam.»

-    Vai šī diena garu uztverē ir tikšanās diena viņu apbedījumu vietā?

«Šajā dienā tur ir vairāk garu nekā parasti mēdz būt, jo vairāk ir arī tos piesaucošo cilvēku; bet katrs no šiem gariem ierodas tur tikai savu draugu, nevis svešinieku pūļa dēļ.»

-    Kādā veidolā gari turp ierodas un kādus mēs tos redzētu, ja tie varētu kļūt redzami?

«Viņi ierodas tādā izskatā, kādus mēs tos pazinām dzīves laikā.»

322.  Vai gari, kuri ir aizmirsti un kuru kapa kopiņas neviens neapciemo, atnāk turp, neskatoties uz to, un vai tie izjūt nožēlu tāpēc, ka neviens no draugiem viņus nav atcerējies?

«Kāda gan nozīme viņu uztverē vairs ir pasaulīgām lietām? Viņus piejums pievelk tikai sirsnīga pieķeršanās. Un, ja nav mīlestības, tad nav vairs nekā, kas varētu piesaistīt garu pie jums, jo viss Visums pieder viņam.»

323.  Vai garam tuvinieku atnākšana uz kapa kopiņu sagādā lielāku apmierinājumu nekā mājās skaitītas lūgšanas?

«Atnākšana uz kapiem ir tikai pierādījums tam, ka nebūtībā aizgājušo garu atceras un ka par viņu domā: tas ir tikai simbols. Es jau jums teicu, ka tieši lūgšana svētī piemiņas aktu; vietai, kur tas notiek, nav izšķirošas nozīmes, ja vien lūgšana nāk no sirds.»

324.   Vai tādu cilvēku gari, kuriem ceļ statujas un pieminekļus, piedalās to atklāšanas ceremonijās un vai tas sagādā tiem prieku?

«Daudzi ierodas, ja vien spēj atnākt, bet tos emocionāli daudz vairāk ietekmē pati piemiņa un nevis tiem parādītais gods.»

325.   Kāpēc daži cilvēki vēlas, lai tos apglabā kādā noteiktā vietā? Vai tāpēc, ka tie turp daudz labprātāk atgriežas pēc nāves? Un vai šis svarīgums, kāds piedēvēts tādam visnotaļ materiālas dabas jautājumam, nav gara nepilnības pazīme?

«Gara pieķeršanās kādai noteiktai vietai vai zemes gabaliņam ir tikumiskās nepilnvērtības pazīme. Ar ko gan augstāka gara uztverē viena zemes pēda ir labāka par citu? Vai gan viņš nezina, ka dvēsele tiks savienota ar tiem, kurus viņš mīl pat tad, ja to kauli būs šķirti?"

-    Vai rūpes, lai visi ģimenes locekļi būtu apglabāti vienā vietā, jāuzskata par necienīgu sīkumu?

«Nē, tas ir dievbijīgs paradums un simpātiju apliecinājums tiem, kuri tika mīlēti; ja arī gari šai apbedījumu vietu kopībai nepiešķir nekādu nozīmi, tomēr tā cilvēkiem ir visnotaļ derīga: tā atmiņas būs vairāk sakoncentrētas.»

326.   Vai dvēsele, kura atgriežas garīgajā dzīvē, izjūt godu, kas tiek parādīts tās nedzīvajam apvalkam?

«Kad gars jau ir sasniedzis noteiktu pilnības pakāpi, tad tam vairs nepiemīt pasaulīgā godkāre un viņš izprot visa tā niecību; bet tomēr zini, ka bieži vien mēdz būt arī tādi gari, kuri savas fiziskās nāves pirmajos mirkļos izjūt vislielāko labpatiku tiem parādītā goda dēļ vai arī skumjas, redzot, ka to apvalks ir visu aizmirsts; šie gari ir saglabājuši vēl dažus pasaulīgos aizspriedumus.»

327.   Vai gars piedalās savā bēru ceremonijā?

«Ļoti bieži viņš ir klāt, bet dažkārt tas visā pilnībā neapzinās notiekošo, ja vēl aizvien atrodas satraukuma stāvoklī.»

-   Cik viņam patīkami redzēt tos, kuri piedalās bēru ceremonijā?

«Tas ir atkarīgs no jūtām, kuras šos cilvēkus šurp atvedušas.»

328.   Vai tikko nomiruša cilvēka gars ir klāt tad, kad mantiniekiem tiek nolasīts viņa testaments?

«Gandrīz vienmēr ir klāt. Dievs tā vēlas, lai viņu izglītotu un lai sodītu vainīgos. Tieši tādā veidā gars var spriest, cik vērtas ir mantinieku asaras un apgalvojumi; tagad garam ir redzamas visas jūtas un viņš izjūt vilšanos, vērojot to cilvēku alkatību, kuri strīdas viņa atstāto lietu dēļ; tagad garam kļuvušas zināmas to patiesās jūtas; bet pienāks arī viņu laiks.»

329.  Vai instinktīvā cieņa, kuru visos laikos visu tautību cilvēki izjutuši pret mirušajiem, ir instinktīva nākošās dzīves priekšnojauta, kas piemīt šiem cilvēkiem?

«Tās ir dabiskas sekas; ja nebūtu nākošās dzīves, tad šī cieņa būtu bezmērķīga.»

septītā nodaļa ATGRIEŠANĀS MIESAS DZĪVĒ

Atgriešanās priekšvakars Dvēseles un miesas savienošanās Tikumiskās un intelektuālās īpašības Organisma ietekme Par bērnību Pasaulīgās simpātijas un antipātijas Pagātnes aizmiršana

54.   § atgriešanās priekšvakars

330.   Vai gari zina savu jaunās iemiesošanās laiku?

«Tie nojauš to, kā aklais sajūt uguni, kad tam tuvojas. Viņi zina, ka tiem atkal jādabū ķermenis, tieši tāpat kā jūs zināt, ka jums reiz būs jānomirst, kaut arī nenojaušat, kad īsti tas notiks.»

-             Tātad iemiesošanās no jauna ir garīgās dzīves nepieciešamība, gluži tāpat kā nāve ir miesas dzīves nepieciešamība?

«Pilnīgi pareizi, tā tas arī ir.»

331.  Vai visi gari ir norūpējušies par savu jauno iemiesošanos?

«Starp tiem ir tādi, kuri vispār par to nedomā un pat neizprot; var izskaidrot ar viņu augstāku vai zemāku attīstības pakāpi. Dažiem gariem nedrošība, ar kuru tie raugās pretī nākotnei, ir domāta kā sods.»

332.             Vai gars var tuvināt vai attālināt no jauna iemiesošanās brīdi?

«Viņš to var tuvināt, ja uz to virza savas vēlmes, bet tas spēj to arī attālināt, ja atkāpjas pārbaudījumu priekšā, jo garu vidū ir gan gļēvuļi, gan vienaldzības pārņemtie, bet tie neizbēgs no soda; viņi cietīs gluži kā tie, kuri atsakās no ārstnieciskas dziras, vienīgās, kas tos varētu izārstēt.»

333.   Ja kāds gars justos pilnīgi laimīgs šajā vidējā līmenī staip klīstošajiem gariem un netīkotu virzīties augšup, vai tad viņš līdz bezgalībai varētu atrasties šajā stāvoklī?

«Līdz bezgalībai nē, virzīšanās augšup ir nepieciešamība, kuru gars agri vai vēlu sāk izjust; visiem jāvirzās uz augšu: tas ir viņu liktenis, viņu sūtība.»

334.   Vai dvēseles savienošanās ar to vai citu ķermeni jau ir iepriekš noteikta, vai arī šī izvēle tiek izdarīta pašā pēdējā brīdī?

«Gars vienmēr tiek agrāk noteikts. Izvēloties pārbaudījumu, kuru tas vēlētos izturēt, gars lūdz iemiesošanās atjauju; bet Dievs, kurš zina un redz visus, jau iepriekš zināja un paredzēja, ka šī dvēsele savienosies tieši ar šo ķermeni.»

335.  Vai gars izvēlas ķermeni, kurā jāiemiesojas, vai arī tikai dzīves veidu, kas būs tam paredzētais pārbaudījums?

«Viņš var izvēlēties arī ķermeni, jo šā ķermeņa nepilnības būtībā ir pārbaudījumi, kuri palīdz tam virzīties augšup, ja pārvar šķēršļus, ar kuriem iznāk saskarties. Tomēr izvēle ne vienmēr atkarīga no paša gara, tādos gadījumos viņš var tikai lūgt.»

-   Vai gars pēdējā brīdī var atteikties iemiesoties tam izraudzītajā ķermenī?

«Ja viņš atteiktos, tad tā dēļ ciestu daudz vairāk nekā tas, kurš nav pakļāvies nekādam pārbaudījumam.»

336.   Vai var būt tā, ka bērns, kuram jāpiedzimst, neatrod garu, kurš vēlas tajā iemiesoties?"

«Tad iejauktos Dievs. Kad bērnam jāpiedzimst dzīvotspējīgam, tad tam vienmēr ir paredzēta dvēsele; nekas nav bijis radīts bez nodoma.»

337.  Vai Dievs var likt savienoties garam ar šādu ķermeni?

«Tos var uzlikt tāpat kā dažādus pārbaudījumus, jo sevišķi

tad, kad gars vēl lietpratīgi nespēj izdarīt izvēli. Grēku izpirkšanas dēļ garam var likt savienoties ar tāda bērna ķermeni, kurš savas piedzimšanas un stāvokļa dēļ var kļūt par garam domātā soda ieroci.»

338.  Ja atgadītos tā, ka vairāki gari būtu izteikuši vēlēšanos iemiesoties vienā un tajā pašā ķermenī, kā tad varētu atrisināt šādu problēmu?

«Daudzi var lūgt šādu iemiesošanos, šādos gadījumos pats Dievs izlemj, kurš no viņiem ir vispiemērotākais bērnam uzticētās misijas veikšanai; bet es jau teicu: gars tiek nozīmēts pirms tā brīža, kad tam jāsavienojas ar ķermeni.»

339.  Vai iemiesošanās brīdī mēdz izjust tādu pašu satraukumu kā tad, kad dvēsele atstāj miesu?

«Daudz lielāku un ilgstošāku satraukumu. Nāves brīdī gars atbrīvojas no verdzības, piedzimšanas momentā tas atkal nokļūst tajā.»

340.   Vai iemiesošanās brīdis garam ir svinīgs? Vai šī darbība viņa uztverē ir nopietna un svarīga?

«Gars līdzinās ceļotājam, kurš uzkāpj uz kuģa, lai dotos bīstamā un tālā braucienā, nezinot, vai viņš neatradīs nāvi jūras viļņos.»

+ Ceļotājs, uzkāpjot uz kuģa, zina, kādām briesmām tiek pakļauts, bet viņš nezina, vai kuģis noteikti avarēs; tā ir arī ar garu: viņš zina, kādiem pārbaudījumiem tiks pakļauts, bet nezina, vai tos izturēs.

Gluži tāpat kā nāve ir kaut kas līdzīgs gara atdzimšanai, tad arī iemiesošanās ir kaut kaut līdzīgs tā nāvei, precīzāk izsakoties, trimdai un cietumam. Gars pamet garu valstību fiziskās pasaules dēļ, tāpat kā cilvēks atstāj fizisko pasauli, lai dotos garīgajā. Gars zina, ka no jauna iemiesosies tieši, tāpat kā cilvēks skaidri zina, ka nomirs; bet abi to visā pihīībā apzinās tikai pēdējā mirklī, kad pienācis paredzētais laiks. Un tad, šajā kulminācijas momentā, garu pārņem satraukums; tas ir gluži kā cilvēka agonija; un šis stāvoklis ilgst tikmēr, kamēr viņa jaunā eksistence ir ieguvusi stabilitāti. Garam iemiesošanās tuvošanās ir kaut kas līdzīgs agonijai.

341.  Vai šī pirmsiemiesošanās uztraukuma cēlonis ir nedrošība, kurn gars izjūt, jo nezina, vai izturēs pārbaudījumus, ar kuriem sastapsies dzīvē?

«Jā, un tā ir diezgan liela uztraukuma cēlonis, jo šie pārbaudījumi aizkavēs vai arī veicinās gara virzīšanos uz priekšu, viss notiks atkarībā no tā, vai viņš tos labi vai slikti izturēs.»

342.  Vai iemiesošanās brīdī garu pavada viņa draugi, kuri ir klāt, tam aizejot no garu pasaules, gluži tāpat kā tie nāk to sagaidīt, kad šis gars tajā atgriežas?

«Tas ir atkarīgs, uz kuras planētas šis gars dzīvo. Ja viņš ir no tās planētas, kur valda Mīlestība, tad viņu mīlošie gari pavada līdz pēdējam brīdim, uzmundrina viņu un bieži vien seko tam dzīvē.»

343.   Vai šie garu izcelsmes draugi, kuri mums dzīvē seko, nav tie paši, kurus mēs reizēm redzam sapņos un kuri izrāda mums savu mīlestību un parādās mums nezināmā izskatā?

«Ļoti bieži tic ir viņi; tie atnāk jūs apciemot, tāpat kā jūs apciemojat cietumā ieslodzīto.»

55.  § dvēseles un miesas savienošanās

344.  Kurā mirklī dvēsele savienojas ar miesu?

«Savienošanās notiek apaugļošanās brīdī, bet visā pilnībā

pabeigta tā ir piedzimstot. No apaugļošanās momenta gars, kuram uzdots mājot šajā ķermenī, kura kļūst aizvien stiprāks līdz brīdim, kad bērns nāk pasaulē; mazuļa pirmais kliedziens vēstī par to, ka viņš tagad papildina cilvēku kopumu un ir aicināts kalpot Dievam.»

345.   Vai gara un ķermeņa savienošanās ir pabeigta jau apaugļošanās brīdī? Vai šī pirmā posma laikā gars varētu atteikties dzīvot tam paredzētajā ķermenī?

«Savienošanās ir pabeigta tajā ziņā, ka neviens cits gars nevarētu nomainīt to, kurš paredzēts šim ķermenim; bet, tā kā pavedieni, kuri saista garu ar miesu, vēl ir ļoti plāni, tad tie viegli pārtrūkst un var pārtrūkt arī gara dēļ, kurš atkāpies paša izraudzītā pārbaudījuma priekšā, tādā gadījumā bērns nedzīvos.»

346.   Kas notiek ar garu, ja ķermenis, kuru viņš izvēlējies, nomirst vēl pirms piedzimšanas?

«Tad tas izraugās citu.»

-    Kāda ir šo priekšlaicīgo nāvju nozīme?

«Šo nāvju cēlonis visbiežāk ir matērijas nepilnības.»

347.  Kāds labums garam varbūt no iemiesošanās ķermenī, kurš nomirst dažas dienas pēc piedzimšanas?

«Šajā gadījumā gars pilnīgi neapzinās savu eksistenci; šai nāvei nav gandrīz nekādas nozīmes; bieži vien, kā mēs jau teicām, tas ir vecākiem uzlikts pārbaudījums.»

348.  Vai gars jau iepriekš zina, ka viņa izraudzītajam ķermenim nav izredzes dzīvot?

«Dažreiz viņš to zina, bet, ja tas izraugās šo ķermeni tāpēc, tad tas nozīmē, ka viņš ir atkāpies pārbaudījuma priekšā.»

349.   Kad kaut kāda iemesla dēļ garam nav izdevusies iemiesošanās, vai tad tas uzreiz iegūst kādu citu eksistenci?

«Ne vienmēr uzreiz; garam nepieciešams laiks, lai veiktu jaunu izvēli, ja vien neizdevusies iemiesošanās jau nebija iepriekš ieplānota.»

350.  Vai gars nožēlo savu izvēli, kad tas jau ir savienots ar bērna ķermeni un vairs nedrīkst no tā atteikties?

«Vai tu gribi teikt, ka viņš gluži kā cilvēks žēlojas par dzīvi, kura tam ir? Un vai tam negribētos iemantot citu? Jā, ja viņš nožēlotu savu izvēli; bet viņš taču nezina, ka pats izvēlējies tādu dzīvi. Gars, kurš reiz ir iemiesojies, nevar nožēlot šo izvēli, kuru viņš vairs neapzinās kā paša izdarītu; bet gars var uzskatīt, ka nasta ir pārāk smaga, un, ja tam šķitīs, ka viņa spēkos nav to nest, viņš var izdarīt pašnāvību.»

351.  Vai gars izmanto visas savas spējas laikposmā no apaugļošanās līdz piedzimšanai?

«Vairāk vai mazāk, atkarībā no perioda, jo tas vēl nav iemiesojies, bet tikai savienots. No apaugļošanās brīža garu sāk pārņemt satraukums, bet tas liecina par to, ka tuvojas mirklis, kad nāksies uzsākt jaunu eksistenci; šis satraukums aizvien pieaug līdz pat piedzimšanas momentam; šajā starpposmā gara stāvoklis aptuveni atbilst iemiesotā gara stāvoklim ķermeņa miega laikā; tuvojoties piedzimšanas brīdim, gara domas izzūd gluži tāpat kā atmiņas par pagājušo, ko, ieejot dzīvē, tas vairs neapzinās; bet šīs atmiņas pakāpeniski atgriezīsies, kad viņš būs gara stāvoklī.»

352.    Vai piedzimšanas brīdī garam pilnībā piemīt visas viņa spējas?

«Nē, tās attīstās pakāpeniski kopā ar orgāniem. Viņam tā ir jauna dzīve, un tam nepieciešams iemācīties izmantot savus jaunos ieročus; domas atgriežas pamazām, kā tas notiek ar cilvēku, kurš pamostas no miega un atjēdzas stāvoklī, kurš ir pavisam savādāks, nekā bija pirms iemigšanas.»

353.  Tā kā gara un miesas savienošanās dīglī ir nepilnīga un tiek pabeigta tikai piedzimšanas brīdī, vai tad var uzskatīt, ka embrijam ir dvēsele?

«Gars, kuram tajā jāiemiesojās, kaut kādā veidā eksistē ārpus viņa; tātad embrijam, ja jārunā precīzi, nav dvēseles, jo iemiesošanās ir realizēta vēl ļoti nepilnīgi; tomēr embrijs ir saistīts ar to dvēseli, kura tajā mājos.»

354.   Kāda ir dzīve mātes miesās?

«Tā ir augoša stāda dzīve. Bet bērnam ir tāda dzīve kā dzīvniekam. Cilvēkam piemīt kā dzīvnieka, tā auga dzīve, kuras tas kopš dzimšanas papildina ar garīgo.»

355.  Vai mēdz būt tā, kā apgalvo zinātne, ka ir bērni, kuri no mātes klēpja piedzimst dzīvotnespējīgi; kāpēc tā notiek?

«Tas atgadās bieži; Dievs ļauj tā notikt, lai tas būtu kā pārbaudījums vecākiem vai arī garam, kurš iemiesojies šajā bērnā.»

356.  Vai ir tādi nedzīvi piedzimuši bērni, kuri nebija paredzēti gariem, lai tic varētu tajos iemiesoties?

«Jā, ir tādi, kuriem nekad nekam nav bijis gara, kuram tajos vajadzētu iemiesoties: viņiem nekad nebija jānotiek. Un tad šis bērns ir domāts tikai vecākiem.» [13]

-    Vai līdzīga būtne var sagaidīt termiņa beigas?

«Jā, dažkārt, bet pat tad tā nedzīvos.»

-   Tātad jebkuram bērnam, kurš pārcietis savu piedzimšanu, ir gars, kurš tajā ir iemiesojies?

«Kas gan šis bērns būtu bez tā? Tad tā nebūtu cilvēciska būtne.»

357.   Kā aborta sekas skar garu?

«Tā ir nerealizējusies dzīve, kuru jāsāk no jauna.»

358. Vai aborts ir noziegums neatkarīgi no apaugļošanās laika?

«Noziegums ir vienmēr, kad jūs pārkāpjat Dieva likumus.

Māte vai kāds cits vienmēr izdara noziegumu, atņemot bērnam dzīvību vēl pirms tā piedzimšanas, jo tas nozīmē, ka tiek traucēts dvēselei izciest pārbaudījumus, kuru ierocim vajadzēja būt dotajam ķermenim.»

359.  Ja bērna piedzimšanas dēļ mātes dzīvība atrastos briesmās, vai tad noziegums būtu upurēt bēmu, lai glābtu māti?

«Labāk upurēt to būtni, kuras nav, nevis to, kura ir.»

360.   Vai saprātīgi likt vienādības zīmi starp embriju un jau piedzimuša bēma ķermeni?

«Tajā visā saskatiet Dieva gribu un viņa darbu; neizturieties vieglprātīgi pret lietām, kuras jums jāciena. Kāpēc lai necienītu radīto, kas reizēm Radītāja gribas rezultātā vēl ir nepilnīgs? Tas ir Viņa nodoms, kuru nevienam nav lemts tiesāt.»

56.  § tikumiskās un intelektuālās īpašības

361.   No kurienes rodas cilvēka labās un sliktās tikumiskās īpašības?

«Tās būtībā ir viņa iemiesotā gara īpašības; jo tīrāks gars, jo vairāk cilvēks tiecas pēc visa labā.»

-    No tā var secināt, ka labs cilvēks ir laba gara, bet slikts cilvēks slikta gara iemiesojums.

«Jā; bet labāk saki (un tā būs pareizāk): nepilnīga gara iemiesojums, citādi var vēl padomāt, ka sliktie gari mūžīgi paliks slikti kā tie, kurus jūs saucat par dēmoniem.»

362.    Kāds ir to indivīdu raksturs, kuros iemiesojas mājas gari un vieglprātīgie gari?

«Tie ir vējagrābšļi, palaidņi, bet reizēm ari ļaunprātīgas būtnes.»

363.    Vai gariem piemīt tādas vājības, kas nav raksturīgas cilvēkiem?

«Nē, citādi tie būtu nodevuši tās arī jums.»

364.    Vai viens un tas pats gars dāvā cilvēkam kā tikumiskās, tā arī prāta īpašības?

«Protams, ka viens un tas pats, un pie tam atkarībā no sasniegtās attīstības pakāpes. Cilvēkam nemēdz būt divi gari.»

365.  Kāpēc ļoti gudri cilvēki, kam vajadzētu nozīmēt, ka tajos mīt augstāks gars, reizēm vienlaicīgi mēdz būt tik netikumiski?

«Tas ir tādēļ, ka tajos iemiesotais gars nav pietiekami tīrs un cilvēki tādos gadījumos pakļaujas citu daudz sliktāku garu ietekmei. Gars progresē ar tikko jūtamu augšupejošu kustību, bet viņa progress nenotiek uzreiz visos virzienos; vienā brīdī tas var vairāk pavirzīties zināšanu ziņā, otrā tikumībā.»

366.     Kā lai vērtē uzskatu, ka cilvēka dažādās garīgās un tikumiskās spējas it kā esot daudzu tajā iemiesoto garu izpausmes rezultāts, jo katram no šiem gariem piemītot savas īpatnējas īpašības?

«Nedaudz padomājot, nav grūti saprast, ka tā ir nejēdzība. Garam jāpiemīt visām spējām. Lai progresētu, tam nepieciešama vienota griba, un, ja cilvēks būtu dažādu garu kopums, tad šīs gribas nebūtu un viņš pazaudētu individualitāti, jo cilvēka nāves brīdī visi šie gari aizlidotu gluži kā putnu bars, kas izbēdzis no būra. Cilvēks bieži vien sūdzas, ka nesaprotot dažas lietas; kuriozi ir noskatīties, kā viņš pats vairo savas grūtības, kad turpat blakus ir pavisam vienkāršs un pilnīgi dabisks izskaidrojums. Tā atkal rezultāts tiek jaukts ar cēloni. Dotajā gadījumā ar cilvēku notiek tas pats, ko pagāni izdarīja ar Dievu. Viņi ticēja, ka ir tik daudz dievu, cik parādību dabā, bet arī starp pagāniem bija prātīgi cilvēki, kuri šajās parādībās saskatīja tikai viena un tā paša cēloņa, t.i., vienotā Dieva, sekas.»

+ Šajā sakarā abas pasaules fiziskā un tikumiskā mums piedāvā daudz salīdzinājumu. Agrāk ticēja, ka eksistē daudz matērijas veidu, jo parasti pievērsa uzmanību tikai parādību redzamai pusei; šodien mēs saprotam, ka visas parādības, par spīti visai savai daudzveidībai, pilnībā var būt tikai vienotās pirmatnējā matērijas modifikācijas.Tā arī dažādas spējas būtībā ir viena un tā paša cēloņa, kas ir dvēsele vai iemiesotais gars, izpausmes un nevis daudzu dvēseļu izpausmes, gluži tāpat kā dažādas ērģeļu skaņas būtībā rodas no viena un tā paša gaisa, nevis tikpat daudziem gaisa paveidiem, cik ir skaņu. Citādi, pamatojoties uz pretēju uzskatu sistēmu, izrietētu sekojošais: kad cilvēks zaudē vai iegūst kādas spējas, kādas tieksmes, tad tas notiek tāpēc, ka viņā ieiet vai no tā iziet tāds pats garu daudzums, bet tad iznāktu, ka cilvēks ir kāda daudzskaitlīga būtne, kurai nav nekādas individualitātes un ari nekādas atbildības. Bez tam vēl šādu uzskatu noraida neskaitāmi izpausmju piemēri, kuros gari pierāda mums savu personību un identitāti.

57.  § organisma ietekme

367.   Vai gars, savienojoties ar ķermeni, identificē ar ķermeni sevi ar matēriju?

«Matērija ir tikai gara apvalks, gluži tāpat kā apģērbs ir ķermeņa apvalks. Gars, savienojoties ar ķermeni, saglabā savas dabas īpatnības.»

368.   Vai gara spējas pēc savienošanās ar ķermeni izpaužas visā pilnībā?

«Spēju izpausme ir atkarīga no orgāniem, kuri ir šīs izpausmes ieroči; spējas kļūst vājākas matērijas rupjuma dēļ.»

-   Saskaņā ar to matērijas apvalks ir šķērslis gara spēju brīvai izpausmei līdzīgi, kā matētais stikls neļauj brīvi ieplūst gaismai?

«Jā, pie tam tāds šķērslis kā ļoti matēts stikls.»

+ Vēl ķermeņa rupjās matērijas iedarbību uz garu var salīdzināt ar glemainu ūdeni, kurš bremzē tajā iegremdēta ķermeņa kustību brīvību.

369.   Vai dvēseles spēju brīva izmantošana ir pakļauta orgānu attīstībai?

«Orgāni būtībā ir dvēseles spēju izpausmes ieroči; šī izpausme ir tieši atkarīga no šo orgānu attīstības un pilnības pakāpes, tieši tāpat kā darba kvalitāte ir atkarīga no to instrumentu kvalitātes, ar kuriem darbs tiek veikts.»

370.    Vai no šīs orgānu ietekmes teorijas nevar secināt par smadzeņu attīstības un tikumisko un intelektuālo īpašību attīstības saistību?

«Nejauciet cēloni ar sekām. Garam vienmēr piemīt tam raksturīgās spējas; galvenais ir tas, ka nevis orgāni dod spējas, bet gan spējas stimulē orgānu attīstību.»

-    Saskaņā ar šo apgalvojumu tātad cilvēka dažādo tieksmju daudzveidība izskaidrojama vienīgi ar stāvokli, kādu sasniedzis gars.

«Teikt, ka tas ir «vienīgi» tāpēc, būtu visai neprecīzi; vairāk vai mazāk attīstīta gara kvalitāte ir pamats, būtība, bet jāņem vērā ari matērijas ietekme, kura zināmā mērā ierobežo šo spēju izpausties.»

+ Iemiesojoties gars atnes zināmu noslieci, to vai citu īpašību nepieciešamību, un, ja pieļautu, ka ikvienai spējai atbilst atsevišķs orgāns, kas ir saistīts ar smadzenēm, tad šo orgānu attīstība būs sekas, nevis cēlonis. Ja spēju iesākums būtu meklējams orgānos, tad cilvēks būtu vienkārši mašīna bez savas gribas un bez spējām atbildēt par savu rīcību. Tad būtu jāpieņem, ka vislielākie ģēniji-zinātnieki, dzejnieki, mākslinieki-tikai tāpēc ir ģeniāli, ka tiem nejaušība dāvājusi specifiskus orgānus, no kā izriet, ka bez šiem orgāniem viņi nekādā ziņā nebūtu ģeniāli un ka pēdējais muļķis varētu sasniegt Ņūtona, Vergīlija vai Rafaēla lielumu, ja vien tam būtu tādi paši orgāni; šis pieņēmums būtu vēl nejēdzīgāks, ja to vēlētos pielietot attiecībā uz morāles īpašībām. Atbilstoši šai sistēmai Sv. Pāvils, ja vien tam daba būtu dāvājusi to vai citu orgānu, varētu kļūt nevis par svēto, bet gan par ļaundari, savukārt vislielākajam ļaundarim, izrādās, trūkst viena vienīga orgāna, lai kļūtu par svēto Pāvilu. Pieņēmumu, ka specifiski orgāni, ja vien tādi eksistē, ir sekundāri un attīstās spēju vingrinājumu rezultātā, gluži tāpat kā muskuļi nostiprinās kustību rezultātā, un jūs nebūsiet ieguvuši neko iracionālu. Ņemsim pašu triviālāko salīdzinājumu, kas ir spēcīgs tieši savas neapstrīdamības dēļ. Pēc dažām ārienes pazīmēm jūs bez grūtībām noteiksiet, ka cilvēks aizraujas ar pārmēiīgu alkohola lietošanu; vai šīs pazīmes padara viņu par dzērāju, vai arī viņa dzeršanas tieksme ir šo pazīmju radītāja? Var teikt, ka orgāniem piemīt to spēju zīmogs, kas ar šo orgānu palīdzību izpaužas.

59.  § par bērnību

379.  Vai gars, kas atdzīvinājis bērna ķermeni, ir tikpat attīstīts kā pieauguša cilvēka gars?

«Viņš var būt attīstītāks par pieauguša cilvēka garu, ja vien ir vairāk progresējis; tikai viņa orgānu nepilnība kavē tā izpausmi. Un tas rīkojas saskaņā ar tā ieroču dabu, ar kura palīdzību viņš var izpausties.»

380.   Vai gars, kurš atrodas mazgadīgā bērnā aiz to šķēršļu robežas, kurus orgānu nepilnība liek tā brīvības izpausmes priekšā, spēj domāt kā bērns vai arī kā pieaugušais?

«Kad viņš ir bērns, tad, protams, ka saprāta orgāni, nebūdami pietiekoši attīstīti, nespēj tam dāvāt visu to intuīciju, kas piemīt pieaugušajam; viņa prāts tiešām ir ļoti aprobežots līdz brīdim, kamēr laiks nedos tā saprātam briedumu. Iemiesošanos pavadošais satraukums un neskaidrība piedzimšanas brīdī vēl nebeidzas, tie izklīst pamazām atbilstoši orgānu attīstībai.»

+ Kāds novērojums apstiprina šo atbildi: bērna sapņi nav tādi paši kā pieaugušo, to priekšmets parasti ir bērnišķīgs, bet tas ir gara interešu rādītājs.

381.              Vai bērna nāves gadījumā gars tūlīt pat atgūst savu sākotnējo spēku?

«Viņam vajadzētu to izdarīt, jo tas ir atbrīvojies no sava miesas apvalka; tomēr tikai tad, kad atdalīšanās būs pilnīga, t.i., kad vairs nebūs nekādas saistības starp garu un ķermeni, gars no jauna atgūs savu sākotnējo prāta skaidrību.»

382.   Vai iemiesotais gars bērnībā cieš no ierobežojumiem un spiediena, kādu tas izjūt orgānu nepilnības dēļ?

«Nē, tāds stāvoklis ir dabiska nepieciešamība; tāda ir lietu daba, garam tas ir atpūtas laiks.»

383.   Kāpēc garam noderīgs bērnības laiks?

«Garam, kurš iemiesojies, lai pats pilnveidotos, šajā laikā ir pieejamākie no ārpasaules gūtie iespaidi, kuri sekmē viņa virzīšanos uz priekšu; tas jāatbalsta visiem, kuru uzdevums ir to audzināt un izglītot.»

384.   Kāpēc pirmās skaņas, ar kurām mazulis ienāk šajā pasaulē, ir kliedziens un raudāšana?

«Lai pievērstu sev mātes uzmanību un atgādinātu par vajadzībām, kas ar to ir saistītas. Vai gan tev nav skaidrs: ja bērns, neprazdams vēl runāt, mūs iepriecinātu ar sajūsmas kliedzienu, tad apkārtējie visai maz interesētos par to, kas viņam vajadzīgs. Tāpēc apbrīnojiet gaišredzības gudrību.»

385.     Kādā veidā noteiktā vecumā parādās rakstura izmaiņas, it īpaši beidzoties jaunības laikam; vai tas nav tādēļ, ka izmainījies pats gars?

«Tas notiek tāpēc, ka gars atkal atgūst savu dabu un parāda, kas viņš bijis agrāk.»

Jums nav zināms noslēpums, kuru bērni slēpj zem savas nevainības plīvura; jūs nezināt ne to, kas viņi tagad būtībā ir, ne aiī to, kas tie ir bijuši un kas vēl būs; tomēr jūs tos mīlat, jūs tos lutināt un lolojat tā, it kā viņi būtu daļa nojums pašiem; mātes mīlestība pret bērniem tiek uzskatīta par vislielāko mīlestību, kādu vien dzīva hūtne spēj izjust pret otru. No kurienes gan rodas šīs maigās simpātijas, jaukā labvēlība, ar kādu pavisam sveši cilvēki izturas pret bērniem? Vai jūs to zināt? Nē; tieši to es jums tūlīt paskaidrošu.

Bērni būtībā ir būtnes, kuras Dievs sūta jaunā dzīvē; un, lai tie nevarētu Viņam pārmest, ka Viņš pret tiem ir pārāk skarbs, Viņš tiem dāvā visas nevainīguma pazīmes; pat bērnam ar sliktu būtību visi pārkāpumi tiek maskēti aiz viņa rīcības neapzinības. Šī nevainība nav nekāds pārākums pār tiem, kas viņi bijuši agrāk; nē, tā ir tikai tās būtnes veidols, par kuru tiem jākļūst, un ja viņi tādi nav, tad visa atbildība gulstas uz pašiem. Bet ne tikai viņu pašu dēļ vien Dievs tiem dāvā šādu ārieni, Viņš to dara arī bērnu vecāku dēļ, kuru mīlestība šiem vārgajiem bērniem tik nepieciešama, bet šī mīlestība ievērojami mazinātos, ja vecāki skaidri pamanītu bērnu kašķīgumu un nesaticību, turpretī, redzot savu mazuļu labestību un maigumu, tie viņiem dāvā visas savas simpātijas un veltī vislielāko iejūtību un rūpes.

Bet, kad bērniem jau vairs nav nepieciešama viņu aizsardzība un palīdzība, kas bija vajadzīga 15-20 gadu laikā, tad visā kailumā atklājas to īstais individuālais raksturs: bērns paliek labs, ja savā būtībā tāds ir bijis, bet parādās dažādas rakstura nokrāsas, kuras agrā bērnībā vēl bija slēptas.

Varat redzēt, ka Dieva ceļi vienmēr ir vislabākie, pa kuriem vien iespējams iet, un, ja cilvēkam ir tīra sirds, tad nav grūti izprast tā izskaidrojumu.

Patiešām padomājiet par to, ka jūsu vidū piedzimstošo bērnu gars var atnākt no tādas pasaules, kurā viņš ir apguvis pavisam citādus paradumus; kāda gan tad būtu staip jums būtne, kura ieradusies ar kaislībām, kas pavisam jums nelīdzinās, ar pavisam atšķirīgām interesēm, gaumi; kā gan tamlīdzīga būtne vēl varētu jūsu vidū iemiesoties, ja vien ne tā, kā vēlējās Dievs, tas ir, caur bērnības sietu? Tajā unificējas visas domas, visi raksturi, visa to būtņu daudzveidība, kuras radījusi to pasauļu un planētu tumsa, uz kurām aug un nobriest dzīvas būtnes. Un jūs paši, kad nomirstat, nokļūstat it kā bērnībā, kur attopaties jaunu brāļu vidū; un savā jaunajā viņpasaules eksistencē jums nav nc jausmas par paradumiem, tikumiem, attiecībām, kuras pastāv šajā jums jaunajā pasaulē, jūs ar grūtībām šļupstat valodā, kurā neesat paraduši sazināties, tā ir daudz straujāka par jūsu tagadējām domām.

Bērnībai ir vēl cita nozīme: gari dodas fiziskajā dzīvē tikai tāpēc, lai pilnveidotos, kļūtu labāki; bērnu vājums padara tos elastīgus, padevīgus un pieejamus to būtņu padomiem un pieredzei, kuriem jāsekmē to progress; tieši šajā laikā iespējams izlabot to raksturu un apslēpt sliktās tieksmes; tāds ir vecāku pienākums, ko tiem uzticējis Dievs, tāda ir viņu svētā misija, par kuras izpildi tiem vajadzēs atbildēt.

Tādējādi bērnība ir ne vien derīga, vajadzīga un nepieciešama, bet arī ir dabisks to likumu rezultāts, kurus noteicis Dievs un kuri regulē Visumu.

60.  § pasaulīgās simpātijas un antipātijas

386.  Vai divas būtnes, kuras viena otru ir agrāk mīlējušas, var sastapties jaunās fiziskās iemiesošanās laikā un atpazīt viena otru?

«Nē, tās nespēj viena otru atpazīt; bet tās izjūt savstarpēju tieksmi; bieži vien intīmajām attiecībām, kuras balstās uz patiesu pieķeršanos, nav cita cēloņa. Divas būtnes tuvinās it kā nejaušu apstākļu dēļ, bet šie apstākļi būtībā ir divu tādu garu savstarpējā pievilkšanās, kuri meklē viens otru pūlī.»

-    Bet vai tiem nebūtu patīkami vienam otru atpazīt?

«Ne vienmēr; atmiņas par iepriekšējām dzīvēm radītu daudz lielākas neērtības, nekā jūs domājat. Pēc nāves viņi viens otru pazīs, tie zinās visu par kopā pavadīto laiku.»

387.   Vai vienmēr simpātijas pamatojas uz iepriekš eksistējošu pazīšanos?

«Nē, divi gari, kuri sader kopā, dabīgi meklē viens otru neatkarīgi no tā, vai tie, cilvēki būdami, viens otru ir pazinuši.»

388.   Vai tikšanās, kuras dažkārt kādam cilvēkam notiek ar dažādiem ļaudīm un kuras parasti uzskata par nejaušām, nav abpusēju simpātiju rezultāts?

«Starp domājošām būtnēm pastāv sakari, kuri jums pagaidām nav zināmi. Magnētisms ir šīs zinātnes pamatā, kuru jūs labāk sāksiet saprast tikai vēlāk.»

389.  Kā rodas instinktīvais riebums, kuru reizēm jau no pirmā skatiena mēdz izjust pret dažiem ļaudīm?

«Tie ir antipātiskie gari, kuri nojauš un atšifrē viens otru, tiem nav nepieciešams pat sarunāties.»

390.   Vai vienmēr instinktīvas antipātijas ir slikta rakstura pazīme?

«Diviem gariem nav nepieciešams būt sliktiem tikai tāpēc, ka tie viens otram nesimpatizē; antipātijas var rasties tāpēc, ka trūkst domu līdzības; bet, gariem virzoties augšup, atšķirības mazinās un izgaist arī antipātijas.»

391.   No kurienes vispirms rodas divu cilvēku starpā pastāvošās antipātijas: vai no cilvēka, kura gars ir sliktāks, vai tā, kura gars labāks?

«Gan no viena, gan otra puses, bet iemesli un sekas ir atšķirīgi. Slikts gars izjūt antipātijas pret jebkuru, kurš to varētu nopelt un atmaskot; pirmoreiz ieraugot šādu cilvēku, viņš zina, ka tas viņu neatzīs par labu; viņa izvairīgums pārvēršas naidā, skaudībā un rada vēlēšanos nodarīt ļaunumu. Bet labais gars izjūt pretīgumu pret ļauno, jo zina, ka tas viņu nesapratīs un nedalīsies ar to priekos un bēdās; bet labais jūtas stiprs savā pārākumā, viņš pret otru nejūt ne naidu, ne skaudību; viņš apmierinās ar to, ka žēlo viņu un izvairās no tā.»

61.   § pagātnes aizmiršana

392.   Kāpēc gars, kurš iemiesojies, zaudē atmiņas par savu pagātni?

«Cilvēks nevar un viņam arī nevajag zināt visu, tā grib Dievs Savā gudrībā. Bez aizmirstības plīvura, kas no viņa sedz noteiktas lietas, cilvēks būtu apžilbis gluži kā būtne, kura pēkšņi no tumsas nokļuvusi spilgtā gaismā. Pagātnes aizmiršanas dēj cilvēks var vairāk būt viņš pats.»

393.   Kā cilvēks var atbildēt par savu rīcību un izpirkt grēkus, kurus neatceras? Kā viņš var gūt labumu no iepriekšējās dzīvēs gūtās pieredzes, ja šīs dzīves ir nodotas aizmirstībai? Varētu vēl saprast, ka dzīves ciešanas bijušas tam laba mācība, ja vien viņš atcerētos šo ciešanu cēloņus; bet no tā brīža, kopš viņš tos vairs neatceras, katra nākošā eksistence viņam šķiet it kā pirmā, un tas vienmēr sāks no jauna. Kā lai šādu lietu stāvokli saskaņo ar Dieva taisnīgumu?

«Katrā jaunajā dzīvē cilvēks kļūst aizvien gudrāks, un viņš labāk spēj atšķirt labo no sliktā. Kāds būtu viņa nopelns, ja viņš atcerētos visu pagājušo. Kad gars atkal atgriežas savā sākotnējā dzīvē, kura ir garīgā, tad visa viņa pagājusī iemiesošanās redzama tā priekšā gluži kā spogulī; viņš redz izdarītās kļūdas, kuras ir tā ciešanu cēlonis, viņš redz arī to, kas viņu varēja atturēt no šīs kļūdīšanās. Viņš saprot, ka stāvoklis, kādā tas patlaban atrodas, irpilnīgi taisnīgs, un viņš meklē tad tādu dzīvi, ar kuru varētu izlabot tikko beigušos. Viņš meklē tādus pārbaudījumus, kuri ir līdzīgi tiem, caur kuriem tas tikko izgājis, vai arī cīņas, kuras, kā viņš pats domā, var sekmēt tā virzīšanos augšup, un lūdz, lai augstāk stāvošie gari palīdzētu veikt šo jauno uzdevumu, pie kura tas ķeras, jo zina, ka gars, kurš tam jaunajā eksistencē dots par vadoni, palīdzot tam izlabot agrākās kļūdas, dāvās tam sava veida instinktīvu iepriekšējo kļūdu apjausmu. Šī instinktīvā apjausma ir domas; kad jums rodas nelaba vēlēšanās, kas jūs bieži apciemo, tad jūs instinktīvi tai pretojaties, lielākoties šo pretošanos attiecinot uz noteikumiem, kurus jums ieaudzinājuši vecāki; bet patiesībā runā jūsu sirdsapziņas balss un šī balss ir atmiņa par pagājušo, balss brīdina, lai jūs atkal neatkārtotu tās pašas kļūdas, kuras agrāk esat izdarījuši. Ja jauno eksistenci uzsākušais gars drosmīgi izturēs šos pārbaudījumus un pretosies, tad pēc savas atgriešanās garu valstībā tas pavirzīsies augšup garu hierarhijā.»

+ Ja mums fiziskās dzīves laikā nav precīzu atmiņu par to, kas mēs esam bijuši un ko mēs iepriekšējās eksistences reizēs esam labu un sliktu izdarījuši, tad mums tomēr ir nojausma par to visu, un mūsu instinktīvās tieksmes un gaumes ir zināma pagātnes reminiscence, par to mūs arī brīdina mūsu sirdsapziņa, kura nav nekas cits kā vien mūsu vēlme neatkārtot iepriekšējās kļūdas.

394.     Vai ļaudis, kuri mīt daudz attīstītākās pasaulēs par mūsējo, kurās nav nepieciešams pakļauties visām pār mums šeit valdošajām vajadzībām un kurās nav šejienes slimību, vai šie ļaudis saprot, ka ir laimīgāki par mums? Laime vispār ir relatīvs jēdziens; to izjūt, salīdzinot ar mazāk laimīgu stāvokli. Tā kā dažas no šīm pasaulēm tomēr nav sasniegušas pilnību, kaut arī ir labākas par mūsējo, tad tur mītošiem ļaudīm ir savi nelaimes iemesli. Tā, piemēram, bagātie, kuri dzīvo mūsu vidū, kaut arī nesaskaras ar materiālajām problēmām, kas nomāc nabagos, tomēr tāpat kā nabagie ir pakļauti šejienes likstām, kuru dēļ arī viņu dzīvē ir ne mazums rūgtuma. Nu, lūk, tad es vaicāju: vai šo citu pasauļu apdzīvotāji, atrodoties savā stāvoklī, nejūtas tikpat nelaimīgi kā mēs un vai tie nežēlojas par savu likteni, jo tiem salīdzināšanai trūkst atmiņu par vēl sliktāku eksistenci?

«Uz šo jautājumu jādod divas dažādas atbildes. Ir pasaules, kuru iemītniekiem ir visai precīzs un skaidrs priekšstats par savām iepriekšējām dzīvēm; viņi var un prot novērtēt laimi, kuru Dievs atļauj tiem baudīt. Bet ir arī tādas pasaules, kuru iedzīvotājiem, lai gan tie atrodas daudz labākos apstākļos par jūsējiem, tomēr mēdz būt pašiem savas reizēm pat ļoti lielas nepatikšanas un nelaimes; tie nenovērtē savu laimi tāpēc vien, ka tiem nav atmiņu par vēl daudz nelaimīgāku eksistences stāvokli. Bet, ja viņi, būdami cilvēki, to nenovērtē, tad, atrodoties garu stāvoklī, izlabo šo kļūdu.»

+ Vai gan pagājušo eksistenču aizmiršanas momentā, it īpaši tad, kad tās bijušas mokošas, nav jūtams Gaišredzības rādītājpirksts, vai gan te neizpaužas dievišķā gudrība? Un tieši augstākajās pasaulēs atmiņas par nelaimīgām dzīvēm atnāk kā ļauns sapni, šīs eksistences tad uzpeld atmiņā. Vai gan atmiņas par jau pārciesto vēl vairāk nepadziļinātu zemākajās pasaulēs esošās nelaimes? Secināsim, ka viss, ko Dievs darījis, ir izdarīts labi, un mums neklājas kritizēt Viņa darbus un runāt par to, kā Viņam būtu vajadzējis veidot Visumu.

Atmiņas par mūsu iepriekšējām individualitātēm būtu sagādājušas visai būtiskas neērtības; dažos gadījumos tās mūs neticami pazemotu; citās reizēs tās varētu modināt mūsu lepnību un tādējādi iekaltu važās mūsu gribas brīvību. Dievs mūsu uzlabošanai ir devis tieši tik daudz un tieši to, kas mums nepieciešams un kas ir pilnīgi pietiekošs: sirdsapziņas balsi un mūsu instinktīvās tieksmes; Viņš atbrīvoja mūs no tā, kas varētu mums kaitēt. Piebildīsim vēl: ja mēs atcerētos savus iepriekšējos darbus, tad atcerētos ari to, ko citi agrāk darījuši, un tādas zināšanas ļoti negatīvi ietekmētu sabiedriskās attiecības. Tā kā mēs ne vienmēr varam lepoties ar savu pagātni, tad bieži vien visai izdevīgi ir tas, ka tā ietīta aizmirstības plīvurā. Tas ir saskaņā ar garu mācību par pasaulēm, kuras garu hierarhijā atrodas augstāk par mūsējo. Šajās pasaulēs, kur valda vien labestība, atm:ņas par pagātni nenes sev līdzi sāpes; lūk, kādēļ tur savu iepriekšējo eksistenci atceras tāpat, kā mēs atminamies to, ko esam darījuši vakar. Kas attiecas uz zemākajās pasaulēs pavadīto laiku, tad tas, kā mēs jau teicām, ir tikai ļauns sapnis un ne vairāk.

395.  Vai mums var būt dažas atklāsmes vai atmaskojumi, kas attiecas uz mūsu iepriekšējām dzīvēm?

«Ne vienmēr. Tomēr daži zina, kas tie bijuši un ko darījuši; ja tiem būtu ļauts to pavēstīt, tad tie būtu visai neparasti un negaidīti paziņojumi,»

396.   Daži uzskata, ka viņiem esot visai neskaidras atmiņas par nezināmo pagātni, kura tiem šķiet kā acumirklīga kāda sapņa atblāzma, kuru veltīgi pūlas atcerēties. Vai tās ir tikai ilūzijas?

«Dažkārt tā ir realitāte; bet bieži vien tā var būt arī ilūzija, kurai nav jātie, jo šāds priekšstats var būt pārrkairinātas iztēles auglis.»

397.   Vai daudz augstāka līmeņa fiziskajās eksistencēs, nekā ir mūsējā, mēdz būt precīzākas atmiņas par iepriekšējām eksistences reizēm?

«Jā, jo vairāk ķermenis zaudē savu saistību ar matēriju, jo vieglāk atminēties. Atmiņas par pagājušo ir daudz skaidrākas tām būtnēm, kuras dzīvo augstāka līmeņa pasaulēs.»

398.    Tā kā cilvēka instinktīvās tieksmes ir viņa pagātnes atbalss un atmiņas, tad no tā laikam gan izriet, ka, izpētot šīs tieksmes, viņš var iepazīt agrāk izdarītās kļūdas?

«Jā, zināmā mērā; tomēr jāņem vērā arī to uzlabošanās, kas varēja notikt gara dabā, un tos lēmumus, kuras pieņēmis neiemiesotā veidolā; viņa tagadējā eksistence var būt daudz labāka par iepriekšējo.»

-     Vai tā tāpat var būt arī sliktāka par iepriekšējo, t.i., vai cilvēks savā jaunajā dzīvē var izdarīt tādas kļūdas, kādas nav pieļāvis agrākajā eksistences reizē?

«Tas atkarīgs no viņa augšupvirzības pakāpes; ja viņš neprot cīnīties ar kārdinājumiem, tad tas var tikt pavedināts uz jaunu kļūdīšanos, kas būs izvēlētā stāvokļa sekas; bet kopumā šādas kļūdas drīzāk liecina par stagnāciju, bet ne par virzīšanos atpakaļ, jo gars var vai nu iet uz priekšu, vai arī stāvēt uz vietas, bet nevis doties atpakaļ.»

399.  Tā kā fiziskās dzīves likstas vienlaicīgi uzskatāmas par iepriekšējo kļūdu izpirkšanu un arī par nākamiem pārbaudījumiem, vai jāsccina, ka pēc to veida var spriest par cilvēka dzīvi tā iepriekšējās eksistences reizē?

«Jā, ļoti bieži, jo katrs tiek sodīts tieši ar to, ko pats ir nogrēkojies, bet no tā nav jāizdara absolūti secinājumi; daudz pareizāk būtu spriest, izpētot instinktīvās noslieces un pamudinājumus, jo pārbaudījumi, kurus jāpārcieš garam, ir vērsti kā uz nākotni, tā arī uz pagātni.»

+ Sasniedzis robežu, kuru tā dzīvei nospraudusi Gaišredzība, gars pats izvēlas pārbaudījumus, kuriem vēlētos tikt pakļauts, lai paātrinātu savu augšupvirzību, t.i., viņš izvēlas to dzīves veidu, kurš, pēc viņa domām, visvairāk spējīgs sniegt līdzekļus mērķa sasniegšanai; un šie pārbaudījumi vienmēr saistīti ar kļūdām, kuras viņam jāizpērk. Ja viņš iztur visus pārbaudījumus, tad pavirzīsies augšup, bet, ja ne, tad tam vajadzēs sākt visu no jauna.

Gars vienmēr izmanto savu brīvo gribu; tieši pateicoties šai brīvībai, neiemiesots gars izvēlas fiziskās dzīves pārbaudījumus, bet iemiesojies izlemj par nosprausto uzdevumu veikšanu vai atstāšanu novārtā, kā arī izvēlas starp labo un ļauno. Ja neatzīst cilvēka gribas brīvību, tad tas nozīmē, ka cilvēks tiek pazemināts līdz mašīnas līmenim.

Atgriezies fiziskajā dzīvē, gars uz kādu laiku zaudē atmiņas par iepriekšējām dzīvēm, it kā tās no viņa slēptu plīvurs; tomēr dažreiz viņš neskaidri atceras šīs dzīves, un tās viņam pat dažos apstākļos var atklāties; bet tad tas notiek tikai pēc augstāko garu gribas, kuri to vienmēr dara laba un vērtīga mērķa dēļ un nekad vienīgi tāpēc, lai apmierinātu dīku ziņkāri.

Nākošās dzīves nevar tikt atklātas tāpēc, ka tās atkarīgas no tā, kā cilvēks veidos savu tagadējo eksistenci, un arī no sekojošās paša gara veiktās izvēles.

Gara uzlabošanos netraucē tas, ka ir aizmirstas iepriekšējās kļūdas: lai gan viņam par to nav precīzu atmiņu, tomēr zināšanas par tām, kas tam piemita vēl klīstošā stāvoklī, un vēlēšanās tās labot vada garu pa intuīcijas ceļu un ierosina pretoties ļaunumam; šis ierosinājums ir sirdsapziņas balss, kuru stiprina gari, kuri ir par viņu nomodā, ja vien šis gars uzklausa labās pamācības, kuras tam sūta šie modrie gari.

Ja cilvēks arī neko nezina par iepriekšējās dzīvēs veikto, tad viņš vienmēr var uzzināt, kāda veida kļūdās tas vainojams un kāds pārsvarā ir bijis viņa raksturs. Viņam tikai vajag sevi izpētīt, tad tas varēs spriest, kas viņš ir bijis, nevis ievērojot to, kas viņš ir patlaban, bet gan iedziļinoties savās nosliecēs.

Miesā pavadītās dzīves neveiksmes jāizcieš vienlaicīgi gan pagātnes kļūdu, gan arī nākamības dēļ. Tās mūs padara tīrākus un virza augšup, ja vien mēs tās panesam klusējot un bez kurnēšanas.

Pārciešamo likstu un pārbaudījumu raksturs liecina par to, kas mēs esam bijuši un ko esam padarījuši, gluži tāpat kā šeit pēc soda lieluma mēs varam spriest par noziedznieka pārkāpumiem. Tā, piemēram, kāds savas lepnības dēļ tiks sodīts ar pazemojumu, visā dzīves laikā viņš būs pakļauts citai personai; skopais un tas, kurš slikti bija izlietojis savu bagātību, tiks sodīti ar nabadzību; tas, kurš cietsirdīgi izturējies pret citiem, izbaudīs cietsirdību uz savas ādas; tirāns tiks sodīts ar verdzības mokām; slikts dēls izjutīs savu bērnu nepateicību, sliņķis mokošu un nebrīvu darbu utt.

ASTOTĀ NODAĻA DVESELES ATBRĪVOŠANA

Miegs un sapņi Spiritiskās vizītes dzīvo cilvēku vidū Okultā domas pārraidīšana Letarģija, katalepsija, šķietamā nāve Somnambulisms Ekstāze Otrā redze

62.  § miegs un sapņi

400.  Vai iemiesotais gars ar prieku mājo savā miesas apvalkā?

«Tas ir apmēram tāpat, kā tu vaicātu, vai ieslodzītajam patīk

būt cietumā. Iemiesotais gars nemitīgi tiecas pēc atbrīvošanās, un, jo rupjāks ir tā apvalks, jo vairāk tas vēlas no tā tikt vaļā.»

401.   Vai miega laikā dvēsele atpūšas tāpat kā miesa?

«Nē, gars nekad nav bezdarbīgs. Miega laikā pavedieni, kas

viņu saista ar ķermeni, kļūst vājāki un, tā kā ķermenim gars tobrīd nav vajadzīgs, tas lidinās telpā un stājas daudz tiešākos kontaktos ar citiem gariem.»

402.  Kas liecina par gara brīvību miega laikā?

«Sapņi. Vari būt drošs, ka tad, kad ķermenis miegā atpūšas, garam ir vairāk iespēju nekā nomoda stāvoklī; tam ir atmiņas par pagātni, un dažkārt tas spēj paredzēt nākotni; viņam piemīt liels spēks, un tas var sazināties ne vien ar gariem, kuri mīt vienā pasaulē ar to, bet arī ar citās pasaulēs dzīvojošiem. Jūs bieži sakāt: «Es redzēju dīvainu sapni, briesmīgu sapni, bet tas viss bija tik neticami un nelīdzinājās nekam.» Jūs maldāties, tā runājot; bieži vien tās ir vienkārši atmiņas par tām vietām un lietām, kuras esat redzējuši vai vēl redzēsiet kādā citā eksistences reizē vai brīdī. Tā kā ķermenis ir it kā sastindzis, gars cenšas pārraut savas važas un tādēļ nododas meklējumiem pagātnē vai nākotnē.

Nabaga ļaudis, cik maz jums zināms par pašām ikdienišķākām dzīves parādībām! Jūs uzskatāt sevi par pietiekoši izglītotiem, bet visparastākās lietas jums sagādā grūtības; jums nav atbildes uz visiem bērniem raksturīgo jautājumu: «Ko mēs darām tad, kad guļam? Kas ir sapņi?»

Miegs daļēji atbrīvo dvēseli no miesas. Kad cilvēks guļ, viņš pagaidām atrodas tādā pašā stāvoklī, kāds iestājas jau uz ilgāku laiku pēc nāves. Gariem, kuri nāves brīdī ātri atbrīvojas no matērijas, savā laikā bijuši saprātīgi sapņi; miegā tie sazinās ar daudz augstāk stāvošām garu hierarhijas būtnēm: viņi ceļo, sarunājas ar viņām un no tām mācās; viņi pat strādā tādus darbus, kurus, šeit nomirstot, tur atrod pilnībā pabeigtus. Tam visam jums vēlreiz jāmāca nebaidīties no nāves, jo,, runājot kāda svētā vārdiem, jūs nomirstat katru dienu.

Viss iepriekš teiktais attiecas uz augstajiem gariem; attiecībā uz ļaužu masām, kurām nāves brīdī ilgas stundas jāpavada tajā satraukumā un nenoteiktībā, par kuru mēs jau runājām, tad jāsaka, ka tās iet vai nu uz pasaulēm, kas ir zemākas par Zemi, kurp tos sauc senās pieķeršanās, vai arī meklē varbūt pat zemiskākas baudas par tām, kurām tic nododas šeit; viņi dodas smelties vēl necienīgākas, pretīgākas un ļaunprātīgākas doktrīnas nekā tās, kuras tic izplatījuši jūsu vidū. Nu, bet simpātijas pie jums uz Zemes rada tas apstāklis, ka pamostoties jūs izjūtat sirsnīgu tuvību pret tiem, ar kuriem tikko kā esat pavadījuši kopā astoņas vai deviņas laimes un labpatikas stundas. Tas izskaidro arī mūsu nepārvaramās antipātijas, jo dvēseles dziļumos mēs zinām, ka šiem ļaudīm ir pavisam citāda apziņa nekā mums, un mēs tos pazīstam, kaut arī nekad neesam redzējuši. Tas izskaidro arī vienaldzību, jo cilvēkam nav raksturīgi iegūt aizvien jaunus draugus, zinot, ka viņam ir vecie, kuri to mīl un cicnī. Ar vienu vārdu sakot, miegs ietekmējušu dzīvi vairāk, nekā jūs domājat.

Ar miega starpniecību gari atrodas pastāvīgā saistībā ar brīvo garu pasauli, un tieši tas ļauj augstākajiem gariem bez īpaša riebuma iemiesoties jūsu vidū. Dievs vēlējās, lai tie, saskaroties ar netikumu, varētu iegūt spēkus no labestības avota, lai viņi, atnākuši izglītot citus, paši nesapītos maldu ceļos. Miegs ir vārti, kurus tiem atvēris Dievs, lai viņi varētu doties pie saviem debesu draugiem, tā ir atpūta pēc darba, gaidot lielo pilnīgo atbrīvošanos, kura ļaus tiem atgriezties patiesajā vidē.

Sapņi ir atmiņas par to, ko jūsu gars ir redzējis miega laikā; bet ievērojiet sekojošo: jums ne vienmēr mēdz būt sapņi, jo ne vienmēr jūs atceraties redzēto vai arī darāt to tikai daļēji. [14]

Tā vispār nav jūsu dvēsele visās tās izpausmēs: bieži vien tās ir tikai atmiņas par jūsu aiziešanu vai atgriešanos pavadošo uztraukumu, kam pievienojas atmiņas par to, ko esat izdarījuši, vai arī par to, kas jūs nemitīgi nodarbina nomoda stāvoklī; kā lai citādāk izskaidro visnejēdzīgākos sapņus, kurus redz kā visizglītotākās būtnes, tā arī visvienkāršākie mirstīgie? Ļaunie gari izmanto sapņus pat tādēļ, lai mocītu vājas un biklas dvēseles.

Drīz vien jūs varēsiet izsekot, kā veidojas citāda veida sapņi, kuri ir tikpat seni kā tic, kas jums ir zināmi, tikai jūs par tiem neko nenojaušat. Žannas d’Arkas, svētā Jēkaba, ebreju praviešu un dažu indiešu svēto vīzijas ir tādas dvēseles atmiņas, kas pilnīgi atbrīvojusies no ķermeņa, tās ir atmiņas par to otro dzīvi, par kuru es jums nupat stāstīju. Mēģiniet atšķirt abu veidu sapņus, domājot par to, ko atceraties; citādi jūs sapīsieties pretrunās un kļūdās, kuras slikti ietekmēs jūsu ticību.»

+ Sapņi būtībā ir dvēseles atbrīvošanās produkts; dvēsele, pārtrūkstot dzīves darbībai un sakariem ar fizisko pasauli, kļūst daudz neatkarīgāka. Tā rodas arī sava veida nenoteikta gaišredzība, kas aizsniedzas pat līdz visattālākajām vai nekad neredzētām vietām, bet dažkārt līdz citām pasaulēm un planētām. No šejienes arī izriet atmiņas, kas rekonstruē notikumus, kuri norisinājušies tagadējās vai iepriekšējo dzīvju laikā; nezināmās pasaulēs notiekošā vai notikušā tēlu dīvainība, kas sajaukusies ar šīs pasaules lietām, arī veido dīvainas un neskaidras ainas, kurām pirmajā mirklī, šķiet, trūkst jēgas un saistības.

Sapņu nekonsekvence izskaidrojama arī ar tiem pārrāvumiem, kuri rodas, nepilnīgi atceroties to, kas mums rādījies sapnī. Tāds izrādītos stāsts, ja to uz labu laimi izveidotu no atsevišķām frāzēm vai vienota stāstījuma frāžu drumslām: ja savāktu kopā šī pazaudētā kopuma atlikušos fragmentus, tad tie liktos nesaprotami un bezjēdzīgi.

403.   Kāpēc mēs ne vienmēr atceramies nosapņoto?

«Tas, ko tu sauc par «miegu», ir ne vairāk kā ķermeņa atpūta, jo gars atrodas nemitīgā kustībā; tur viņš atkal atgūst kaut ko no savas brīvības un satiekas ar tiem, kuri tam dārgi, vienalga, vai tie būtu no šīs vai arī kādas citas pasaules; tā kā ķermenis veidots no smagas un rupjas matērijas, tad tas tikai ar pūlēm saglabā no gara gūtos iespaidus, jo gars tos nav dabūjis ar ķermeņa orgānu starpniecību.»

404.   Ko lai domā par sapņiem piedēvēto nozīmi?

«Sapņi vispār nav tik pravietiski, kā tos izprot viltvārži orākuli, jo aplami ticēt, ka kāda parādīšanās sapnī vēstī par to, ka tas patiešām arī notiks nomoda stāvoklī. Sapņi ir patiesi tajā nozīmē, ka tajos parādās īstenie, ar garu saistītie tēli, kam nereti nav nekāda sakara ar fiziskajā dzīvē notiekošo; bieži vien, kā mēs jau teicām, tās ir vienkārši atmiņas; dažkārt tās var būt kādas nākotnes priekšnojautas, ja to atļauj Dievs, vai arī vīzija par to, kas dotajā momentā notiek kādā citā vietā, uz kurieni ir devusies dvēsele. Vai gan jums nav zināmi daudzi piemēri, kad ļaudīm sapnī parādās viņu radinieki vai draugi, lai brīdinātu par to, kas ar viņiem notiks? Kas gan cits ir šīs parādības, ja ne šo ļaužu dvēseles vai gari, kuri atnākuši ar jums satikties? Iegūtā pārliecība, ka tas, ko jūs redzējāt, patiešām ir noticis, būs pierādījums tam, ka te nav iejaukta iztēle, it īpaši tad, ja par šo lietu jūs iepriekšējā vakarā nekādā ziņā neesat domājuši.»

405.   Sapnī dažkārt redz priekšnojautām līdzīgas lietas, kuras tomēr nepiepildās; kāpēc tas tā notiek?

«Tās var piepildīties ja ne ķermenim, tad garam, t.i., gars redz lietu, kuru vēlas tāpēc, ka drīz to iegūs. Nav jāaizmirst, ka miega laikā dvēsele vienmēr vairāk vai mazāk atrodas matērijas ietekmē un tātad nekad pilnīgi neatbrīvojas no pasaulīgām idejām; no tā izriet, ka iepriekšējās dienas rūpes var sapnī redzētajam piešķirt vēlamā vai biedējošā nokrāsu; tieši šo parādību mēs mēdzam dēvēt par iztēles darbību. Kad cilvēku spēcīgi nodarbina kāda ideja, tad viņš ar to saista visu, ko redz.»

406.   Kad mēs sapnī redzam, ka mums labi pazīstami ļaudis, kuri ir sveiki un veseli, veic tādas darbības, par kurām tie nekādā ziņā pat nedomā, vai tad tā nebūs tīrā fantāzija?

««Par kurām tie nekādā ziņā pat nedomā» ko gan tu par to zini? Viņu gars var apciemot tavējo tieši tāpat, kā tavējais var apraudzīt viņējo, un tu ne vienmēr zini, par ko viņi domā. Vēl bez tam attiecībā pret tiem, kurus pazīstat, jūs pēc savas vēlēšanās bieži vien pielietojat citās eksistences reizēs notiekošo vai notikušo.»

407.  Vai gara atbrīvošanai nepieciešams, lai ķermenis būtu iegremdējies pilnīgā miegā?

«Nē, gars atkal atgūst savu brīvību, līdzko atslēdzas maņu orgāni: lai atbrīvotos, tas izmanto visus atelpas brīžus, kurus tam vien atvēl ķermenis. Līdzko iestājas dzīvības spēku panīkums, gars atbrīvojas; jo vājāks ķermenis, jo brīvāks gars.»

+ Tāpēc pusmiegs vai vienkārši jūtu notrulināšanās bieži vien rada šos pašus tēlus, ko miegs.

408.    Dažkārt mums šķiet, ka mēs dzirdam mūsu iekšienē skaidri izteiktus vārdus, un tie nav nekā saistīti ar to, kas mūs dotajā momentā nodarbina; kāpēc tā atgadās?

«Jā, un tās pat var būt veselas frāzes, it īpaši tas notiek tad, kad sāk notrulināties ārējās sajūtas. Dažreiz tā ir tāda gara, kurš vēlas ar tevi sazināties, teikto vārdu vāja atbalss.»

409.   Dažkārt tādā stāvoklī, kuru vēl nevar uzskatīt par pusmiegu un kad mūsu acis ir aizvērtas, mēs redzam skaidrus tēlu, sejas, mēs saskatām to vissīkākās detaļas; vai tā ir redzes darbība vai iztēle?

«Tā kā ķermenis ir nekustīgs, gars tiecas saraut savas ķēdes: viņš pārvietojas un redz; ja miegs būtu pilnīgs, tad tas būtu sapnis.»

410.   Dažreiz miega vai pusmiega laikā rodas domas, kuras šķiet ļoti labas, bet tomēr, neskatoties uz visām pūlēm, neizdodas restaurēt, tās izgaist no atmiņas; no kurienes nāk šīs domas?

«Tās būtībā ir atsvabināta gara brīvības rezultāts; gars šajā laikā cik vien iespējams pilnīgi izmanto savas spējas. Bieži vien tie ir citu garu doti padomi.»

-   Kam kalpo šīs idejas vai padomi, ja tie izzūd no atmiņas un tos nav iespējams izmantot?

«Šīs idejas dažkārt vairāk pieder garu, nevis fiziskai pasaulei; bet visbiežāk mēdz būt tā: ja ķermenis tos aizmirst, tad gars atceras, un ideja vajadzīgajā brīdī atgriežas kā pēkšņs uzplaiksnījums.»

411.  Vai iemiesotais gars zina savas nāves laiku tajos brīžos, kad tas ir atbrīvojies no matērijas un darbojas kā gars?

«Bieži vien viņš to nojauš; dažreiz pat ļoti skaidri apzinās un tieši tā nomoda stāvoklī gūst naitīvas zināšanas par to; daži ļaudis dažkārt ar lielu precizitāti paredz savu nāves brīdi.»

412.   Vai gara darbība ķermeņa miega vai atpūtas laikā var radīt šī ķermeņa nogurumu?

«Jā, jo gars turas pie ķermeņa, kā pie staba piesiets gaisa balons turas pie tā; un tieši tāpat, kā gaisa balona satricinājumi sašūpo stabu, tā arī gara darbība iedarbojas uz ķermeni un var izsaukt tā nogurumu.»

413.   Kā redzams, no dvēseles atbrīvošanās miega laikā izriet, ka mums vienlaicīgi ir divas paralēlas dzīves: miesas dzīve, kura mūs saista ar fizisko pasauli, un gara dzīve, kura mūs saista ar okulto pasauli; vai tā ir?

«Atbrīvošanās stāvoklī miesas dzīve dod vietu dvēseles dzīvei; bet tās nav divas dažādas eksistences; pareizāk būtu teikt, ka tās ir vienas un tās pašas eksistences divas fāzes, jo cilvēks vienlaicīgi nedzīvo divas dzīves.»

414.    Vai divi pazīstami cilvēki var viens otru apciemot miega laikā?

«Jā, un arī daudzi citi, kuri uzskata, ka nav pazīstami, satiekas un viens ar otru sarunājas. Tev var būt, kaut arī tu pat nenojaut, draugi citā zemē un citā pasaules daļā. Tas fakts, ka miega laikā jūs satiekaties ar draugiem, radiniekiem, paziņām un ļaudīm, kuri var būt jums noderīgi vai interesanti, ir tik ikdienišķs, ka jūs ar to nodarbojaties gandrīz vai katru nakti.»

415.   Kāds var būt šo nakts vizīšu noderīgums, ja mēs tās neatceramies?

«Pēc pamošanās par tām parasti mēdz saglabāties intuitīvas zināšanas, un tas bieži vien ir dažādu pēkšņi radušos ideju avots, par kuru izcelsmi jūs neesat prātojuši. Bet tās būtībā ir smeltas no šīm nakts sarunām.»

416.  Vai cilvēks pēc savas vēlēšanās var izsaukt šīs spiritiskās vizītes? Vai viņš var iemiegot, piemēram, sacīt: «Šonakt es gribu satikties ar tāda un tāda cilvēka garu, gribu ar to sarunāties un šo to tam pateikt.»

«Lūk, kas notiek. Cilvēks iemieg, viņa gars mostas patiesajai dzīvei, un tas, ko nolēmis cilvēks, viņa garam nav jāuztver kā likums; viņa gars nereti pat nedomā apmierināt cilvēka vēlmes, jo cilvēka dzīve garu maz interesē tad. kad viņš ir atbrīvojies no matērijas. Tas attiecas uz cilvēkiem, kuri jau ir diezgan labi attīstīti garīgā ziņā, pārējie toties savu garīgo eksistenci pavada pavisam savādāk; tie nododas kaislībām vai arī paliek pilnīgā

bezdarbībā. Var notikt arī tas, ka gars saskaņā ar savu neseno nodomu dosies sastapt tos, kurus vēlējās redzēt, bet pats par sevi fakts, ka viņš nomodā grib to izdarīt, vēl nav iegansts veikt to, atrodoties citā stāvoklī.»

417.   Vai zināms daudzums iemiesoto garu tādējādi var sapulcēties un sarīkot sanāksmi?

«Bez šaubām; senas vai jaunas draudzības saites bieži vien tādā veidā savieno dažādus garus, kuri ar prieku mēdz būt kopā.»

+ Ar vārdu «senas» te jāsaprot draudzības saites, kas izveidojušās iepriekšējās eksistences reizēs. Pamostoties mēs atnesam sev līdz nojausmu par idejām, kuras esam smēluši no šīm okultajām sarunām; bet šo ideju avots mums vairs nav zināms.

418.    Vai cilvēks, kurš domā, ka kāds no viņa draugiem ir miris (bet īstenībā tas tā nav), varētu sastapties ar viņu gara veidolā un tādējādi uzzināt, ka viņš ir dzīvs? Vai viņam pēc pamošanās tādā gadījumā būs nojausma par to?

«Kā gars viņš, protams, to var redzēt un zināt tā likteni; un, ja vien viņam nav uzlikts pārbaudījums ticēt sava drauga nāvei, tad tam būs priekšnojauta, ka draugs ir dzīvs, gluži tāpat kā viņam var būt priekšnojauta par drauga nāvi.»

64.  § okultā domas pārraidīšana

419.   Kā var notikt, ka viena un tā pati ideja vai, piemēram, kāds atklājums, rodas un vienlaicīgi tiek veikts vairākās vietās?

«Mēs jau teicām, ka miega laikā gari sazinās savā starpā; nu lūk! Kad ķermenis pamostas, gars atceras uzzināto, un cilvēks tic, ka pats to ir atklājis vai izgudrojis. Tādējādi uzreiz vairāki cilvēki var izdarīt kādu vienu atklājumu. Kad jūs sakāt, ka kāda ideja karājas gaisā, tad šis tēlainais izteiciens ir patiesāks un precīzāks, nekā jūs domājat, katrs veicina šīs idejas izplatīšanos, pats to pat nenojaušot.»

+ Mūsu gars tādējādi bez mūsu ziņas bieži vien pats atklāj citiem gariem to, kas nomoda laikā ir bijis mūsu rūpju objekts.

420.   Vai gari var savā starpā sazināties tad, kad ķermenis ir pilnīgi pamodies?

«Gars ķermenī nav ieslēgts gluži kā kastē, tas apstaro visu sev apkārt, tāpēc tas pat nomoda stāvokli var sazināties ar citiem gariem, kaut ari tad viņam ir daudz grūtāk to izdarīt.»

421.  Kā var notikt, ka diviem pilnīgā nomodā esošiem cilvēkiem bieži vien vienlaicīgi galvā iešaujas viena un tā pati doma?

«Tie ir divi viens otram simpatizējoši gari, kuri lasa viens otra domas pat tad, kad ķermenis neguļ.»

+ Starp gariem, kuri pastāvīgi sazinās savā starpā, pastāv domu pārraide, un divi cilvēki redz un saprot viens otru, tiem nav nekādas vajadzības izmantot valodu. Par viņiem var teikt, ka tie sarunājas garu valodā.

65.  § letarģija, katalepsija, šķietamā nāve

422.    Letarģiķi un katalcptiķi parasti redz un dzird tiem apkārt notiekošo, bet nespēj to parādīt; vai tie savas sajūtas iegūst ar acīm un ausīm?

«Nē, tas notiek ar gara starpniecību; gars pazīst pats sevi, bet nespēj sazināties ar citiem iemiesotājiem.»

-    Kāpēc viņš nespēj sazināties?

«Tam pretojas ķermeņa stāvoklis, šis īpašais orgānu stāvoklis dod jums skaidru pierādījumu, ka cilvēkā bez ķermeņa ir vēl kaut kas, jo ķermenis vairs nefunkcionē, bet gars turpina darboties.»

423.  Vai gars letarģijas stāvoklī var pilnībā atdalīties no ķermeņa tā, lai tam piešķirtu visas nāves ārējās pazīmes, un vai pēc tam tas atkal var atgriezties atpakaļ ķermenī?

«Letarģijas stāvoklī ķermenis nav miris, jo dzīvības procesi tajā turpinās; dzīvības spēks tajā mīt slēptā veidā kā tauriņa kūniņā, bet tas nekādā ziņā nav iznīcināts; bet gars ir savienots ar ķermeni, kamēr vien tas ir dzīvs; kad īstā nāve un orgānu sairums pārrauj šīs saites, tad atdalīšanās ir pilnīga, un gars vairs neatgriežas. Kad cilvēks, kam bijušas visas nāves pazīmes, atgriežas dzīvē, tad tas nozīmē, ka nāve nav bijusi pilnīga.»

424.  Vai, savlaicīgi rūpējoties un kopjot, iespējams atjaunot saikni, kas gatava pārtrūkt, un tādējādi atsaukt dzīvē to, kurš bez šādas palīdzības būtu nomiris pavisam?

«Jā, nešaubīgi, un jūs katru dienu varat novērot apliecinājumus šādai parādībai. Šādos gadījumos magnētisms bieži vien ir varens līdzeklis, jo tas ķermenim dāvā dzīvības fluīdu, kura tam trūkst, lai nodrošinātu orgānu darbību.»

+ Letarģijai un katalepsijai ir vienāds iemesls jūtīguma un kustību pagaidu zaudējums kāda vēl nenoskaidrota fizioloģiska cēloņa rezultātā; šīs abas parādības atšķiras ar to, ka letarģijā dzīvības spēku izsīkums ir pilnīgs, un līdz ar to ķermenim parādās nāves ārējās pazīmes, bet katalepsijā dzīvības spēku zudums ir lokalizējies un var skart lielāku vai mazāku ķermeņa daļu tādējādi, ka ļauj prātam pilnīgu izpausmes brīvību, un tā katalepsiju nav iespējams saukt par nāvi. Letarģija vienmēr ir dabiska; katalepsija reizēm ir spontāna, bet tā var būt mākslīgi izsaukta un pārtraukta, izmantojot magnētisma iedarbību.

66.   § Somnambulisms

425.   Vai dabiskajam somnambulismam ir kāda saistība ar sapņiem? Kā tas ir izskaidrojams?

«Tā ir zināma dvēseles neatkarība, daudz lielāka nekā miegā, un tad viņas spējas izpaužas vēl vairāk; tai ir uztvere, ar kuru tā nav apveltīta pat sapnī, kas pats par sevi nav nekas cits kā nepilnīga somnambulisma stāvoklis.

Somnambulismā gars pilnībā pieder pats sev; tā kā no matērijas veidotie orgāni ir gandrīz pilnīgi atslēgušies, tad tic vairs nesaņem ārpasaules iespaidus. Šis stāvoklis īpaši izpaužas miega laikā; tas ir mirklis, kad gars var pagaidām atstāt ķermeni, jo tas bauda matērijai nepieciešamo atpūtu. Kad var novērot somnambuliskās parādībās, tad ar tās vai citas darbības veikšanu aizņemtais gars izmanto savu ķermeni tieši tāpat, kā fizisko izpausmju fenomenos tas izmanto galdu, kādu citu no matēri jas veidotu priekšmetu vai arī pat jūsu roku. To sapņu laikā, kurus mēdz atcerēties, orgāni, tai skaitā arī atmiņas orgāni, sāk mosties un vēl nepilnīgā veidā gūst priekšmetu vai ārējo cēloņu radītus iespaidus un nodod tos garam, kurš, pats tobrīd atpūšoties, no tiem uztver tikai neskaidrus, bieži vien nesaistītus iespaidus, kuriem ārēji it kā nav nekāda cēloņa un kuri ir sajaukti ar miglainām atmiņām par pašreizējo vai iepriekšējo dzīvi. Tāpēc viegli saprast, kāpēc somnambuliskās personas neko neatceras un kāpēc atmiņā palikušie sapņi visbiežāk ir bezjēdzīgi. Es saku «visbiežāk», jo atgadās arī tā, ka tie būtībā ir kādu iepriekšējās dzīves notikumu atmiņu sekas un pat dažkārt savdabīga nojausma par nākamību.»

426.   Vai tā saucamais magnētiskais somnambulisms ir saistīts ar dabisko somnambulismu?

«Tas irtas pats, tikai mākslīgi izraisīts.»

427.   Kāda ir magnētiskā fluīda daba?

«Tas ir dzīvības fluīds, animalizētā elektrība, kas ir visuma fluīda modifikācija.»

428.   Kāds ir somnambuliskās gaišredzības cēlonis?

«Mēs jau reiz teicām: to visu redz jūsu dvēsele.»

429.    Kādā veidā somnambuliska persona var redzēt caur necaurspīdīgiem ķermeņiem?

«Ķermeņi ir necaurspīdīgi tikai jūsu rupji veidoto acu skatījumā; vai gan mēs jums neteicām, ka garam matērija nav nekāds šķērslis, jo viņš tai brīvi iziet cauri. Bieži vien tas jums stāsta, ka redz ar pieri, ceļgalu utt., jo jūs, kas esat pilnībā iegrimuši matērijā, nevarat saprast, kā viņš var redzēt bez redzes orgānu palīdzības; gars arī pats nereti tikai tāpēc vien, ka šāds skatījums raksturīgs jums. uzskata, ka tam šie orgāni nepieciešami, bet, ja dosiet tam brīvu vaļu, tad viņš sapratīs, ka redz ar visam ķermeņa daļām vai, pareizāk sakot, redz ārpus sava ķermeņa.»

430.    Ja reiz somnambuliskas personas gaišredzība ir tās dvēseles vai gara gaišredzība, tad kāpēc tā neredz visu un bieži vien kļūdās?

«Nepilnīgiem gariem nav lemts redzēt un zināt visu; tu lieliski saproti, ka tiem vēl piemīt jums raksturīgie maldi un aizspriedumi; un vēl: kad tie saistīti pie matērijas, tad visā pilnībā neizmanto savas garīgās spējas. Dievs cilvēkam dāvāja šīs spējas, lai viņš tās izlietotu derīga un nopietna mērķa labā, bet ne tāpēc, lai zinātu to, ko nav lemts zināt; lūk, kāpēc somnambulas nevar pateikt visu.»

431.   Kāds ir somnambulu iedzimto ideju cēlonis, un kā šī persona var precīzi runāt par lietām, kuras nepārzina nomoda stāvoklī un kuras atrodas tālu aiz viņas prāta spēju robežām?

«Izrādās, ka somnambulai piemīt daudz vairāk zināšanu, nekā tu domā, tikai tās ir snaudošā bezdarbībā, jo viņas tagadējais apvalks ir pārāk nepilnīgs, un somnambula šīs zināšanas neatceras. Bet galu galā kas par to? Matērijā iemiesotais gars, kurš sava uzdevuma veikšanai nokļuvis pie mums, atrodas tādā stāvoklī, kas to pamodina no letarģijas. Mēs tev bieži esam teikuši, ka vairākkārtēji iemiesojamies; tieši šīs pārmaiņas liek garam materiāli zaudēt to, ko viņš varēja uzzināt iepriekšējās eksistences laikā; ieejot stāvoklī, ko mēs dēvējam par krīzi, «viņš daudz ko atceras par sevi", bet ne vienmēr tas atceras visu; gars kaut ko zina, bet nespētu pateikt, no kurienes ir šīs zināšanas. Līdzko pāriet krīze, izgaist jebkuras atmiņas, un gars atkal ieslīgst pilnīgā tumsā.»

+ Pieredze rāda, ka somnambulas saņem arī ziņojumus no citiem gariem, kuri tiem pavēstī, kas viņiem jāpasaka, un aizstāj tos viņu zināšanu nepietiekamības gadījumā; tas it īpaši uzskatāmi redzams medicīniskos priekšrakstos: somnambulas gars redz slimību, bet cits gars norāda tam, kādas zāles un ārstēšana ir nepieciešamas. Šī dubultā darbība dažkārt ir ļoti skaidri manāma un atklājas tādos izteicienos kā: «man teica, lai es sakot» vai arī «man aizliedz to pastāstīt". Pēdējā gadījumā vienmēr ir bīstami pūlēties tomēr iegūt atbildi, kuru jums atsakās dot, jo tā vieglprātīgiem gariem paveras iejaukšanās iespējas, bet tic mēdz runāt bez jebkādiem sirdsapziņas pārmetumiem un par patiesību nerūpējoties.

432.    Kā izskaidrojamas dažu somnambulu spējas redzēt no attāluma?

«Vai gan dvēsele miega laikā neceļo, veicot visdažādākos attālumus? Tas pats notiek arī somnambulismā.»

433.   Vai somnambuliskās gaišredzības lielākā vai mazākā attīstības pakāpe ir saistīta ar iemiesotā gara fizisko organizāciju vai dabu?

«Kā ar vienu, tā ar otru; mēdz būt tāda fiziskā uzbūve, kas var sekmēt vai arī traucēt gara atbrīvošanos no matērijas.»

434.   Vai somnambulas izmantotās spējas ir tās pašas, kuras piemīt garam pēc miesas nāves?

«Līdz zināmai pakāpei, jo jāņem vērā tās matērijas ietekme, ar kuru tas vēl saistīts.»

435.   Vai somnambula var redzēt citus garus?

«Lielākā daļa ļoti labi redz garus; tas ir atkarigs no viņu gaišredzības pakāpes un rakstura, bet dažkārt paši to neapzinās un uzskata garus par fiziskām būtnēm; it īpaši tā notiek ar tādiem, kuriem nav ne mazākā priekšstata par spiritismu, tie vēl neizprot garu būtību, tas viņus pārsteidz, tāpēc tie tic, ka redz dzīvus cilvēkus.»

+ Tas pats nāves brīdī notiek ar tiem, kuri domā, ka vēl dzīvi. Tiem nekas nešķiet izmainījies, viņiem liekas, ka gariem ir tādi ķermeņi kā jums, un paši sava ķermeņa šķietamību tie uzskata par realitāti.

436.    Vai somnambula, kura redz no attāluma, redz no tā punkta, kur atrodas tās ķermeni, vai arī no tā, kur mīt dvēsele?

«Kāpēc gan tā jautājat, ja zinām, ka redz dvēsele, nevis ķermenis?»

437.   Tā kā dvēsele pārvietojas telpā, tad rodas jautājums: kā somnambula var ar savu ķermeni gūt aukstuma vai karstuma sajūtu tai vietā, kur atrodas tās dvēsele, kura reizēm mēdz būt ļoti tālu no ķermeņa?

«Dvēsele pilnībā nav pametusi ķermeni, viņa vienmēr ar neredzamu pavedienu saistīta ar to; šis pavediens tad arī ir sajūtu novadītājs. Kad divi dažādās pilsētās mītoši cilvēki sazinās savā starpā ar elektrības palīdzību, tad viņu domu saistpavediens ir elektrība, tāpēc tic var sarunāties tā, it kā būtu viens otram blakus.»

438.   Vai somnambulas spēju pielietojums kaut kā ietekmē tās gara stāvokli pēc nāves?

«Pat ļoti ietekmē, kā ikviena jebkuru Dieva dāvāto spēju slikta vai laba izmantošana.»

67.  § ekstāze

439.   Kāda ir atšķirība staip ekstāzi un somnambulismu?

«Ekstāze vienkārši ir daudz tīrāks somnambulisms; dvēsele,

atrodoties ekstāzes stāvoklī, ir vēl neatkarīgāka.»

440.   Vai patiešām ekstāzē esoša cilvēka gars ieiet augstākajās pasaulēs?

«Jā, viņš tās redz un saprot tajās dzīvojošo laimi, tāpēc arī viņš vēlētos tajās palikt; tomēr ir pasaules, kuras nav pieejamas nepilnīgi attīrītiem gariem.»

441.   Ja ekstāzē esošais izsaka vēlēšanos atstāt šo zemi, vai tad viņš runā vaļsirdīgi, un vai viņu no šī nodoma neattur pašsaglabāšanās instinkts?

«Tas atkarīgs no paša gara attīrīšanās pakāpes; ja viņš redz tādu nākotni, kas ir labāka par tagadējo dzīvi, tad tas pieliek visas pūles, lai pārrautu pavedienus, kas to saista pie zemes.»

442.  Ja ekstāzē esošajam ļautu brīvu vaļu, vai tad viņa dvēsele pilnīgi spētu pamest savu ķermeni?

«Jā, viņš var nomirt; tāpēc tas jāatsauc atpakaļ, izmantojot visu, kas to saista pie zemes, un it īpaši parādot viņam: ja viņš tieši tagad saraus važas, kas viņu šeit notur, tad tas būs visdrošākais veids, kā nenokļūt tur, kur viņš vēlāk varētu būt laimīgs.»

443.  Ir lietas, kuras, pēc ekstāzē esošā apgalvojumiem, viņš it kā redzot, bet kuras tomēr ir skaidri nojaušami iztēles augļi, kas piesūcināti ar pasaulīgajiem ticējumiem un aizspriedumiem.Tātad ne viss, ko viņš redz, ir realitāte?

«Tas, ko šī persona redz, ir reāls viņai pašai, bet, tā kā tās gars nemitīgi atrodas pasaulīgu ideju ietekmē, tad var visu redzēt sev raksturīgi vai arī, precīzāk izsakoties, var redzēto attēlot ar tiem aizspriedumiem un idejām raksturīgiem izteicieniem, kuri tai vai jums tikuši iebaroti un ieaudzināti; to šī persona dara, lai viņu labāk saprastu, bet tieši šajā ziņā tā var maldīties.»

444.   Vai var ticēt ekstāzē esošo personu atklājumiem?

«Šīs personas ļoti bieži var kļūdīties, jo sevišķi tad, kad

vēlas ietiekties tādās sfērās, kuras cilvēkiem nav lemts izzināt, jo tieši šādos gadījumos tās vai nu atrodas aci pret aci pašas ar savām idejām vai ari kļūst par melīgu garu upuriem, šie gari izmanto ekstāzē esošo personu entuziasmu, lai tās apmuļķotu.»

445.  Kādus secinājumus iespējams izdarīt no somnambulisma un ekstāzes eksistences? Vai šīs parādības nav savdabīga pielāgošanās nākošajai dzīvei?

«Pareizāk būtu teikt, ka cilvēks sāk saprast bijušo un nākamo dzīvi. Lai viņš izzina šīs parādības, jo tā būs iespējams atrast daudzu tādu noslēpumu un mīklu atrisinājumu, kuras viņa saprāts pūlas izprast.»

446.  Vai somnambulisma un ekstāzes parādības var būt saskaņotas ar materiālismu?

«Tas, kurš šīs parādības izzina, labas gribas vadīts un bez aizspriedumiem, nevar būt ne materiālists, ne ateists.»

447.   Vai paradiba, kuru mēdz dēvēt par «otro redzi», kaut kādā veidā saistīta ar sapņiem un somnambulismu?

«Tas viss ir viens un tas pats; tas, ko tu sauc par «otro redzi», ir tas pats gars, tikai daudz brīvāks, kaut arī viņa ķermenis nav pat vēl iegrimis miegā. Otrā redze ir dvēseles redze.»

448.  Vai otrā redze mēdz eksistēt nemitīgi?

«Spējas jā, bet to pielietojums nē. Mazāk materiālās pasaulēs par jūsējo gari atsvabinās daudz brīvāk un sakarus nodibina vienīgi ar domas palīdzību, tomēr neizslēdzot arī sakarīgas runas pielietojumu; arī otrā redze šajās pasaulēs mēdz būt lielākoties pastāvīga īpatnība; šo pasauļu garu normālo stāvokli var salīdzināt ar gaišredzīgo somnambulu stāvokli; tāpēc šie gari parādās daudz vieglāk nekā tic, kuri iemiesoti daudz rupjākos ķermeņos.»

449.   Vai otrā redze attīstās patvaļīgi vai arī pēc to personu vēlēšanās, kuri ar to ir apveltīti?

«Visbiežāk tā mēdz būt patvaļīga, bet nereti nozīmīgu lomu spēlē arī vēlēšanās un griba. Tā, piemēram, tām personām, kuras jūs dēvējat par pareģiem un zīlniecēm, tieši griba palīdz iedarbināt šo redzi, ko jūs saucat par gaišredzību.»

450.  Vai otro redzi iespējams attīstīt vingrinājumu rezultātā?

«Jā, darbs vainagojas ar progresu, un tā paceļas aizkars,

kurš aizvilkts priekšā dažādām lietām.»

-    Vai šīs spējas atkarīgas no organisma uzbūves?

«Saprotams, zināma loma šeit ir fiziskai uzbūvei, ir tādas uzbūves, kas tam nekā nepakļaujas.»

451.   Kā lai izskaidro to, ka dažās ģimenēs šī otrā redze tiek pārmantota?

«To var izskaidrot ar pārmantoto fiziskās organizācijas līdzību, kā arī ar citām fiziskajām īpašībām; bez tām šīs spējas tiek attīstītas ar sava veida audzināšanu, ko arī viens nodod otram.»

452.  Vai tiesa, ka daži apstākļi sekmē otrās redzes attīstību?

«Slimība, briesmu tuvošanās, liels uztraukums var to attīstīt. Ķermenis dažreiz atrodas tādā īpašā stāvoklī, kas ļauj garam saskatīt to, kas acīm paliek nemanāms.»

+ Krīžu un nelaimju laiki, lieli satraukumi, visbeidzot, visi morālās jūtas saasinošie cēloņi dažkārt izraisa otrās redzes rašanos. Šķiet, ka pati Gaišredzība briesmu brīdī dāvā mums šo briesmu novēršanas līdzekli. Šīs likumsakarības piemērus mums varētu minēt sektanti un citas personas, kuras tikušas izsekotas un vajātas.

453.  Vai ļaudis, kuriem dāvāta otrā redze, vienmēr to apzinās?

«Ne vienmēr; viņiem tā šķiet kaut kas dabisks; daudzi no

tiem uzskata, ka ikvienam, kurš sevi būtu uzmanīgāk pavērojis, atklātos šīs spējas.»

454.    Vai otrās redzes kategorijā ierindojama arī dažu tādu personu tālredzība, kuras, nebūdamas apveltītas ar kādām īpašām spējām, tomēr par visu spriež daudz precīzāk un smalkāk nekā citi?

«Tas vienmēr notiek tāpēc, ka dvēsele strāvo brīvāk un spriež labāk nekā tad, kad atrodas zem matērijas apvalka.»

-    Vai šīs spējas dažos gadījumos var palīdzēt paredzēt notikumu galu?

-    «Jā; tās dāvā arī priekšnojautas, jo ir daudz šo spēju pakāpju; vienam un tam pašam cilvēkam var būt visas vai arī tikai dažas no šīm pakāpēm.»

DEVITA NODAĻA GARU IEJAUKŠANĀS FIZISKAJĀ PASAULĒ

Garu iekļūšana mūsu domās Gani okultā iedarbība uz mūsu domām un rīcību Apsēstie Garu pieķeršanās dažiem cilvēkiem Sargeņģeļi. Gari aizsargātāji, draudzīgie un simpatizējošie gari Priekšnojautas Garu ietekme uz dzīves notikumiem Garu iedarbība uz dabas parādībām Gari kauju laikā Līgumi ar nešķīsto Okultais spēks. Talismani. Burvji Svētība un lāsts

70. § Garu iekļūšana mūsu domās

456.   Vai gari redz visu, ko mēs darām?

«Viņi var to redzēt, jo jūs pastāvīgi esat to ielenkumā, tomēr katrs redz to, kam viņš pievērš uzmanību, jo par tām lietām, kas tam vienaldzīgas, gars neraizējas.»

457.   Vai gari var zināt mūsu visslēptākās domas?

«Nereti tie zina arī to, ko jūs pat paši no sevis vēlētos noslēpt; no gariem nav iespējams noslēpt ne iīcību, ne domas.»

-   Iznāk tā, ka vieglāk kaut ko noslēpt no cilvēka, kamēr viņš dzīvs, bet pilnīgi neiespējams to izdarīt pēc tā nāves?

«Tieši tā; kad domājat, ka esat droši paslēpuši no svešām acīm, tieši tobrīd bieži vien atrodaties garu pulka ielenkumā, kas jūs cieši vēro.»

458.   Ko par mums domā šie gari?

«Visādi mēdz būt. Draiskulīgiem gariem ir jautri, kad tie sarīko mazas nerātnības, it īpaši tad, ja jūs tāpēc zaudējat pacietību. Turpretī nopietniem gariem žēl, ka jums atgadījusies kāda ķibele, un tie cenšas jums palīdzēt.»

459.   Vai gari ietekmē mūsu domas un rīcību?

«Šajā ziņā viņu ietekme ir daudz lielāka, nekā jūs uzskatāt, t jo bieži tieši viņi vadajūs.»

460.   Vai mūsu domas raksturīgas mums pašiem, vai arī kāds tās ir iedvesis?

«Jūsu dvēsele ir gars, kurš domā: jums zināms, ka par vienu un to pašu lietu jums ienāk prātā vairākas domas, kuras bieži vien ir pavisam pretrunīgas; nu, lūk: to vidū vienmēr ir gan tās, kas radušās jūsos pašos, gan arī tās, kas nāk no mums; jūs jūtaties nedroši'tāpēc, ka jūsos ir divas idejas, kuras cīnās viena ar otru.»

461.     Kā lai atšķir mūsu pašu domas no tām, kas mums iedvestas?

«Kad kāda doma tiek iedvesta, tad šķiet, it kā runātu kāda balss. Pašu domas parasti mēdz būt pirmā pamudinājuma domas. Bet jums tas nemaz nav svarīgi, bieži vien jums to vispār nevajag zināt, tad cilvēka rīcībai raksturīga lielāka brīvība; ja cilvēks izlēmis iet pa labestības ce|u, tad to dara ar lielāku degsmi; ja viņš turpretī izvēlējies slikto ceļu, tad arī viņa atbildība pieaug.»

462.  Vai ģēniji un citi gudri cilvēki vienmēr savas idejas smeļ tikai no pašu dzīlēm vien?

«Dažkārt ideju radītājs ir viņu pašu gars, bet bieži vien tās iedveš citi gari, kuri uzskata, ka viņi ir šo ideju cienīgi un ka tic būs spējīgi tās izprast. Kad šie ļaudis sevī neatrod idejas, tad tie vēršas pie savas iedvesmas; tādējādi viņi veic garu izsaukšanu, paši to pat nenojaušot.»

+ Ja būtu nepieciešams, lai mēs skaidri spētu atšķirt mūsu pašu domas no garu iedvestajām, tad Dievs mums šim nolūkam būtu dāvājis tādus līdzekļus, kādus Viņš ir devis, lai mēs varētu atšķirt dienu no nakts. Bet, ja kāda lieta paliek nenoteikta, tad tas tikai nozīmē, ka tā jābūt vispārējā labuma interesēs.

463.     Dažkārt mcdz sacīt, ka pirmais dvēseles pamudinājums vienmēr ir labs; vai tiešām tā ir?

«Tas var būt kā labs, tā slikts, visu nosaka iemiesotā gara daba. Tas var būt labs tiem, kuri klausās labus padomus.»

464.   Kā lai atšķir, vai iedvestā doma nāk no laba vai slikta gara?

«Aplūkojiet to uzmanīgāk; labo garu padomi vienmēr ir labi un ved uz labestību; jums pašiem jāatšķir.»

465.   Kādā nolūkā nepilnīgie gari mūs grib iegrūst postā?

«Lai jūs ciestu tāpat, kā ir cietuši viņi paši.»

-    Vai tāpēc to ciešanas samazināsies?

«Nē, viņi to dara vienkārši aiz skaudības, ka citi var būt par tiem laimīgāki.»

-    Kādas ciešanas viņi grib izraisīt?

«Tās ir ciešanas, kuras saistītas ar to, lai piederētu būtņu zemākajam līmenim un atrastos tālu no Dieva.»

466.    Kāpēc Dievs ļauj gariem mūs musināt uz ļauniem darbiem?

«Nepilnīgi gari būtībā ir instrumenti, kas paredzēti, lai pārbaudītu cilvēku ticību labajam un to, cik pastāvīga ir šī ticība. Tev kā garam jāvirzās tālāk zinātnē par Bezgalību, tādēļ tev arī jāiztur ļaunie pārbaudījumi un jānostājas uz labestības ceļa. Mūsu uzdevums ir virzīt tevi uz šo ceļu, bet, kad uz tevi iedarbojas slikta ietekme, tad tas vienkārši nozīmē, ka ar savām vēlmēm pats to esi piesaistījis, jo zemākie gari vienmēr ierodas tev palīdzēt, kad tu vēlies darīt ļaunu; tic var palīdzēt tikai tad, kad tu pats gribi ļaunumu. Ja tev piemīt nosliece uz slepkavību, tad tev visapkārt drūzmēsies vesels garu bars, kuri tevī nostiprinās domas par slepkavību; tomēr tev blakus būs arī citi, kuri centīsies tevi ietekmēt uz labo pusi; līdz ar to rodas līdzsvars un tu kļūsti par sava likteņa saimnieku.»

+ Lūk, tādējādi Dievs mums pašiem ļauj izvēlēties ceļu, pa kuru iet. kā arī dod brīvību piekāpties tām vai citām savstarpēji pretējām ietekmēm.

467.  Vai var atbrīvoties no tādū garu ietekmes, kuri musina uz ļaunumu?

«Jā, jo tic piesienas tikai tiem, kuri tos izsauc ar vēlmju starpniecību vai arī piesauc ar savām domām.»

468.  Vai gari, pret kuru ietekmi cīnās viņu upuru griba, mēdz atteikties no saviem plāniem?

«Bet kas gan tiem, tavuprāt, būtu darāms? Ja neko nav iespējams nodarīt, tad vieta tiek atbrīvota citiem; tomēr pēc atkāpšanās viņi tikai gaida izdevīgu brīdi, lai varētu atkal uzbrukt, gluži tāpat kā kaķis uzglūn pelei.»

469.  Kā var neitralizēt ļauno garu ietekmi?

«Darot labu un visās lietās paļaujoties uz Dievu, jūs atvairīsiet jebkuru zemāko garu ietekmi un neļausiet tiem valdīt pār jums. Atturieties no ieklausīšanās tādu garu pamudinājumos un padomos, kuri izraisa jūsu ļaunās domas, rada nesaskaņas jūsu starpā un modina sliktas kaislības. It īpaši sargieties no tiem, kuri glaimo jūsu lepnībai, jo tie ķeras pie jūsu visvājākās vietas. Lūk, kāpēc Jēzus Tēvreizē saka: «Kungs, neļauj mums padoties kārdinājumam un atpestī no ļauna».» [15]

470.   Vai tie gari, kuri tiecas mūs pavedināt uz ļaunu un tādējādi pārbauda mūsu rakstura stingrību un turēšanos pie labā, dara to tikai tāpēc, ka tiem dots tāds uzdevums; ja tie šo uzdevumu pilda, vai tad tiem jābūt par to atbildīgiem?

«Neviens gars nesaņem uzdevumu darīt ļaunu; kad viņš to dara, tad rīkojas tikai savas vēlēšanās dēļ un tāpēc arī pats izjūt visas šīs rīcības sekas. Dievs var ļaut garam tā darīt, lai jūs pārbaudītu, bet Viņš nepamudina šo garu uz to; jūsu uzdevums ir noraidīt visu musināšanu uz ļaunu.»

471.   Kad mēs bez redzama iemesla sajūtam kādas nenoteiktas skumjas, uztraukumu vai iekšēju apmierinājumu, vai tad tas saistīts vienīgi ar fizisko stāvokli?

«Tas gandrīz vienmēr ir tādu vēstījumu sekas, kurus jūs tobrīd, paši nezinot, saņemat no gariem vai arī esat ieguvuši no tiem miega laikā.»

472.    Vai tie gari, kuri vēlas pavedināt mūs uz ļaunu, izmanto apstākļus, kuros mēs atrodamies, vai arī var veicināt šādu apstākļu izveidošanos?

«Tie izmanto apstākļus, bet bieži vien tos arī izsauc, grūžot jūs bez jūsu pašu ziņas uz jūsu iekāres objektu. Tā, piemēram, cilvēks atrod uz zemes nelielu naudas summu: tādā gadījumā nav jādomā, ka gari to viņam ir nolikuši, bet tic var pamudināt, lai cilvēks ietu tieši pa to ielas pusi, gari arī iedveš domu, ka šī nauda jāpiesavinās; tomēr tai pašā laikā citi gari pamācīs, lai atdod naudu tās īpašniekam. Tāpat ir arī ar visiem citiem kārdinājumiem.»

72. § Apsēstie

473.   Vai kāds gars var uz noteiktu laiku iemitināties dzīva cilvēka apvalkā, t.i., kāda cita gara atdzīvinātā ķermenī, un darboties caur šo ķermeni tā gara vietā, kurš tajā ir iemiesojies?

«Gars neieiet ķermenī tā, kā tu ieej mājā; tam jākļūst līdzīgam iemiesotajam garam, jāiegūst tās pašas īpašības un tie paši trūkumi kā viņam, lai darbotos kopā ar šo garu; bet tikai iemiesotais gars tieši iedarbojas uz matēriju, kurā ir iemiesojies, iedarbojas tā, kā pats vēlas. Iemiesoto garu nevar nomainīt neviens cits, jo gars un ķermenis ir saistīti viens ar otru līdz tam laikam, kas tiek saukts par materiālās eksistences robežu.»

474.  Ja nav apsēstības, t.i., divu garu kopīgas dzīvošanas vienā un tajā pašā ķermenī, vai tad dvēsele var būt tik atkarīga no cita gara, lai atrastos viņa pakļautībā un būtu līdz tādai pakāpei apsēsta, ka tās griba izrādītos zināmā mērā paralizēta?

«Jā, tie arī būs īstie apsēstie; bet tev jāzina, ka tamlīdzīga kundzība nekad nerealizējas bez tās būtnes piedalīšanās, pret ko tā izpaužas. Un tādējādi uzkundzēties var vai nu pēc šīs būtnes vēlēšanās, vai arī tās vājības dēļ. Bieži vien par apsēstajiem uzskatīja epileptiķus un vājprātīgos, kaut arī tiem drīzāk bija vajadzīga ārsta palīdzība, nevis ekzorcisms.»

+ Vārds «apsēstais» savā vienkāršrunas nozīmē pauž pieņēmumu par «dēmonu» (t.i., ļaunprātīgo būtņu kategorijas) eksistēšanu un atrašanos kopā ar dvēseli konkrēta cilvēka ķermenī. Tā kā šajā nozīmē dēmoni neeksistē un gari vienlaicīgi nevar dzīvot vienā un tai pašā ķermenī, tad nav arī «apsēsto», kas atbilstu šim vārdam piešķirtajai jēgai. Vārds «apsēstais» jālieto tikai, apzīmējot to absolūto atkarību, kādā var atrasties iemiesotā dvēsele attiecībā pret nepilnīgiem gariem, kuri pakļāvuši šo dvēseli sev.

475.  Vai pašam ir iespējams aizdzīt ļaunos garus un atbrīvoties no to kundzības?

«Ja vien ir nelokāma griba, tad vienmēr var nosviest jūgu.»

476.   Vai nevar tā gadīties, ka ļauno garu izraisītais apžilbums izrādās tik spēcīgs, ka paverdzinātais neko pat nepamana; vai tādā gadījumā kāda cita persona nevar darīt galu šai verdzībai; kā tai būtu jārīkojas?

«Ja tas ir labs cilvēks, tad var palīdzēt viņa griba, aicinot talkā labos garus; jo labāks cilvēks, jo lielāka vara tam pār nepilnīgajiem gariem, lai tos varētu attālināt, un pār labajiem, lai tos piesauktu. Tomēr šis labais cilvēks izrādītos bezspēcīgs, ja paverdzinātais pats netiektos atbrīvoties; jo ir taču tādi ļaudis, kuriem patīk atrasties atkarībā no kāda, šāds stāvoklis pilnībā atbilst viņu gaumei un vēlmēm. Bet visos gadījumos nekādas ietekmes uz notiekošo nebūs tam, kam nav tīras sirds; labie gari to noniecinās, bet sliktie no tā nebaidīsies.»

477.  Vai garu izdzīšanas formulai piemīt kāda iedarbība pret citiem gariem?

«Nē; kad šie gari redz, ka kāds šo lietu uztver nopietni, tas viņus uzjautrina un tie spītīgi dara savu.»

478.   Vai mēdz būt labu nodomu iedvesmoti ļaudis, kuri tomēr ir apsēstie; kāds ir vislabākais līdzeklis, lai atbrīvotos no gariem apsēdējiem?

«Jānovājina viņu pacietība; nedrīkst ievērot to pamudinājumus; jāparāda tiem, ka viņi veltīgi tērē laiku; tad, redzot, ka neko nav iespējams panākt, tie liks mierā.»

479.   Vai lūgšana ir iedarbīgs līdzeklis, lai izdziedinātos no apsēstības?

«Lūgšana vienmēr ir drošs atbalsts; bet esiet pārliecināti par to, ka nedrīkst aprobežoties tikai ar dažu vārdu nomurmināšanu un vēlamā saņemšanu. Dievs palīdz tiem, kuri paši darbojas, nevis tikai apmierinās ar vienu vienīgu lūgšanos. Tātad nepieciešams, lai apsēstais no savas puses darītu visu nepieciešamo, lai pats sevī iznīcinātu to cēloni, kas pievelk ļaunos garus.»

480.     Kā lai saprot to velnu izdzīšanu, par kuru runāts evaņģēlijā?

«Tas atkarīgs no iztulkošanas. Ja par «nelabo», «dēmonu» jūs dēvējat ļauno garu, kas pakļāvis sev kādu cilvēku, tad var teikt sekojošo: kad viņa ietekme būs pārvarēta, tad viņš tiešām izrādīsies izdzīts. Ja jūs ar vārdu «nelabais» apzīmējat slimību, tad, izdziedējuši slimību, jūs tāpat teiksiet, ka esat izdzinuši nelabo. Ikviena lieta var būt patiesa vai melīga atkarībā no nozīmes, kāda tiek piešķirta vārdiem. Visas dižākās patiesības var izrādīties aplamas, ja aplūkos vienīgi formu, atstājot novārtā būtību, vai arī tad, ja alegoriju sapratīs burtiski. Apgūstiet un iegaumējiet labi šo likumību, jo to var pielietot it visur.»

74.   § Garu pieķeršanas dažiem cilvekiem

484.   Vai gari izjūt īpašu labvēlību pret noteiktiem ļaudīm?

«Labi gari simpatizē labiem ļaudīm vai arī tiem, kuri ir spējīgi pilnveidoties; zemākie turpretī simpatizē netikumīgiem cilvēkiem vai arī tiem, kuri tādi var kļūt; no tā arī rodas viņu pieķeršanās kā sajūtu līdzības sekas.»

485.  Vai garu simpātijās pret dažiem ļaudīm pamatojas vienīgi uz tikumiskām jūtām?

«Patiesas simpātijas, pieķeršanās, mīlestība nesatur nekā no miesiskā; bet, kad kāds gars ir pieķēries cilvēkam, tad šī pieķeršanās ne vienmēr balstās uz simpātijām, te var būt piejauktas arī atmiņas par cilvēciskām vājībām.»

486.    Vai gari interesējas par mūsu nelaimēm un labklājību? Vai tos, kuri vēl mums labu, apbēdina nelaimes, kuras mēs pārciešam dzīvē?

«Labie gari vēl tik daudz laba, cik spēj padarīt, visi jūsu prieki tos dara laimīgus. Viņi jūtas apbēdināti par jūsu nelaimēm, kad tās neuzņemat lēnprātīgi, jo tad šīs bēdas jums izrādīsies veltīgas; no viņu viedokļa skatoties, šajā gadījumā jūs visvairāk esat līdzīgi tādam slimniekam, kurš atvaira rūgtas zāles, kas tūlīt pat palīdzētu tam atveseļoties.»

487.   Kāds ļaunuma veids fiziskais vai tikumiskais visvairāk apbēdina tos garus, kuri jūt mums līdz?

«Visapbēdinošākie ir jūsu egoisms un nejūtība: viss ļaunums ceļas no šīm īpašībām; bet šiem gariem smieklīgas šķiet visas iedomātās nelaimes, kuras rada lepnība un godkārība; viņi priecājas par tām jūsu bēdām, kuras saīsina jūsu pārbaudījuma laiku.»

+ Gari, kuri zina, ka fiziskā dzīve ir tikai laicīga un ka to pavadošās ciešanas būtībā ir tikai līdzeklis labāka stāvokļa sasniegšanai, bēdājas par mums vairāk to tikumisko iemeslu dēļ, kuri mūs attālina no šī stāvokļa, nevis fizisko nelaimju dēļ, kuras ir tikai pārejošas.

Gari maz rūpējas par mūsu pasaulīgajām idejām, gluži tāpat kā mēs atstājam aiz muguras savas bērnišķīgās skumjas, kad izaugam lieli.

Gars, kurš mūsu dzīves likstas uztver tikai kā augšupvirzīšanās līdzekli, uzskata šīs nastas par dziedinošu krīzi, kuras misija glābt slimnieku. Gars jūt līdzi mūsu ciešanām, kā mēs jūtam līdzi sava drauga ciešanām, bet, tā kā viņš uz lietām raugās no nedaudz savādāka un daudz patiesāka skatu punkta nekā mēs, tad tas šīs lietas arī novērtē drusku citādāk; bet tai laikā, kad labā piekritēji mūsu nākamības interesēs nostiprina mūsu drosmi, citi cenšas iegrūst mūs izmisumā, lai nākotnē no mums maksimāli attālinātos.

488.  Vai citā dzīvē pārgājušie radinieki un draugi izjūt pret mums lielākas simpātijas nekā mums svešie gari?

«Bez šaubām, un viņi bieži vien savu spēku robežās apsargā kā gari.»

-   Vai tie izjūt pieķeršanos, kuru mēs pret tiem esam saglabājuši?

«Pat ļoti, bet viņi aizmirst tos, kuri viņus ir aizmirsuši.»

75.   § Sargeņģeli. Gari aizsargātāji, draudzīgie un simpatizējošie gari

489.  Vai ir gari, kuri izjūt pieķeršanos kādam konkrētam cilvēkam, lai to aizsargātu?

«Jā, tas ir viņa garīgais brālis, tas, ko jūs mēdzat dēvēt par «labo garu».»

490.   Kas jūsu izpratnē ir sargeņģelis?

«Augstākā ranga gars, kurš aizsargā.»

491.   Kāda ir šī gara misija?

«Tāda pati, kāda ir tēva misija attiecībā pret viņa bērniem: tam jāvada savi aizbilstamie pa labestības ceļu, jāpalīdz ar padomiem, jāmierina tos bēdu gadījumā un jāstiprina viņu vīrišķība dzīves pārbaudījumu laikā.»

492.  Vai aizsargājošie gari saistīti ar cilvēku no pašas viņa piedzimšanas?

«No dzimšanas līdz nāves brīdim, bieži vien tas seko savam aizbilstamajam līdzi ari pēc nāves garīgajā dzīvē un pat pavada to nākošajās iemiesošanās reizēs, jo, salīdzinot ar gara dzīvi, šīs iemiesošanās būtībā šķiet visai īsi laika sprīži.»

493.    Vai gars kļūst par aizstāvi un sargu pats pēc savas vēlēšanās, vai arī tas vienkārši ir viņa pienākums?

«Garam ir jūs modri jāsargā, jo viņš uzņēmies šo pienākumu, bet tam ir arī izvēles tiesības, un gars ņem savā aizsardzībā viņam simpātiskos cilvēkus. Vieniem gariem tas viss sagādā prieku, citi to uztver kā misiju vai pienākumu.»

-     Pieķeroties kādam konkrētam cilvēkam, gars varbūt atsakās aizsargāt citus?

«Nē, bet viņu labā tas tik ļoti nepūlas.»

494.   Vai gars aizstāvētājs nemitīgi paliek saistīts ar tā aizbildniecībai uzticēto cilvēku?

«Bieži vien atgadās, ka daži gari atstāj savu sargposteni, lai veiktu citus uzdevumus, bet tad kāds cits gars atnāk tos nomainīt.»

495.   Vai mēdz notikt tā, ka aizsargājamais gars atsakās no sava aizbilstamā, ja tas spītīgi noraida visus viņa padomus?

«Viņš no tā attālinās, ja redz, ka visi viņa padomi ir bijuši veltīgi un ka aizbilstamais izjūt daudz stiprāku vēlēšanos padoties zemāko garu ietekmei; bet aizsargājošais gars nekad pilnīgi nepamet savu aizbilstamo un vienmēr ļauj tam viņu saklausīt; tieši cilvēks tad aizver savu garīgo dzirdi. Bet aizsargājošais gars atgriežas vienmēr, kad viņu pasauc.

Ir tāda mācība, kurai ar savu valdzinājumu un labestību vajadzētu pārliecināt pat visneticīgākos: tā ir mācība par sargeņģeļiem. Vai nav tiesa, ka augstākā mērā nomierinoši un uzmundrinoši ir domāt, ka tev blakus pastāvīgi ir augstākas būtnes, kuras gatavas palīdzēt tev uzkāpt stāvajā labestības virsotnē; tās būtībā ir daudz uzticamāki un labāki draugi nekā tie, kurus vari sastapt zemes virsū. Šīs augstākās būtnes te atrodas pēc Dieva pavēles; Viņš tās norīkojis tev blakus; tās ir tev blakus Dieva mīlestības dēļ un veic visbrīnišķīgāko, bet mokošāko uzdevumu. Jā, lai kur tu arī būtu, šis draugs vienmēr būs kopā ar tevi: moku kambari, slimnīcā, netiklības namā, vientulībā; nekas nespēs jūs abus izšķirt, tu nevarēsi viņu saredzēt, bet tava dvēsele sajutīs tā maigos uzmundrinājumus un padomus.

Ja vien jūs patiešām zinātu šo patiesību! Cik reižu tā būtu jums palīdzējusi kritiskā brīdī; cik reižu tā jūs būtu izglābusi no ļaunajiem gariem! Bet cik gan reižu dienas gaismā šim labestības eņģelim nācās jums vēstīt: «Vai es tev neteicu? Bet tu neizdarīji… Vai es neparādīju, kāda bezdibeņa priekšā tu stāvi? Bet tu tieši uz to… Vai gan es ar patiesības vārdiem neapelēju pie tavas sirdsapziņas? Bet tu sekoji melīgiem norādījumiem…» Ak vai! Izvaicājiet savus sargeņģeļus, radiet starp viņiem un jums to maigo tuvību, kāda valda vislabāko draugu starpā! Nemēģiniet neko no viņiem slēpt, jo tiem piemīt Dieva acis, un jums tās neapmānīt. Padomājiet par nākamību; pacentieties šajā dzīvē virzīties augšup, no tā jūsu pārbaudījumi kļūs īsāki, bet eksistences daudz laimīgākas. Esiet drosmīgāki, ļaudis! Reizi par visām reizēm atmetiet aizspriedumus un slepenas domas; nostājieties uz jaunā ceļa, kas plešas jūsu priekšā, ejiet pa to uz priekšu! Ejiet! Jums ir pavadoņi, ejiet aiz tiem: jūs nevarēsiet paiet garām mērķim, jo šis mērķis ir pats Dievs.

Bet tiem, kuri nodomāja, ka augstākiem gariem patiešām nav iespējams nodarboties ar tik darbietilpīgu un nemitīgu uzdevumu, mēs sacīsim, ka iedarbojamies uz jūsu dvēselēm, atrodoties pat daudzu miljonu kilometru attālumā no jums: telpa mums nav nekāds šķērslis, mūsu gars saglabā saistību ar jūsējo. Mums piemīt tādas spējas, kuras jūs nespējat ne apzināties, ne saprast, bet esiet droši: Dievs nav uzlicis mums tādus uzdevumus, kuri būtu pāri mūsu spēkiem, un Viņš nav jūs uz Zemes atstājis vienus pašus bez draugiem un atbalsta. Katram sargeņģelim ir savs aizbilstamais, kuru viņš vēro, kā tēvs vēro savus bērnus; sargeņģelis ir laimīgs, redzot, ka aizbilstamais nostājies uz pareizā ceļa, bet viņš cieš, kad tas noniecina viņa padomus.

Nebaidieties, ka apniksiet mums ar saviem jautājumiem, jautājot jūs kļūsiet daudz stiprāki un laimīgāki. Tieši ikviena cilvēka sazināšanās ar tā draudzīgo garu pārvērš visus cilvēkus par medijiem; par šobrīd vēl nezināmiem medijiem, kuri izpaudīs savas spējas vēlāk un aizpildīs visu gluži kā bezgalīgs okeāns, lai sagrautu neticību un neizglītotību. Mācītie ļaudis, māciet arī citus; talantīgie cilvēki, audziniet savus brāļus, palīdziet tiem augšup virzīt ies! Jūs nenojaušat, kādu darbu tādējādi darāt; tas ir Kristus darbs, misija, kuru jums uzdevis veikt Dievs. Kāpēc gan vēl jums Dievs devis saprātu un zināšanas, ja ne tādēļ, lai jūs tās nodotu tālāk saviem brāļiem un palīdzētu tiem virzīties uz priekšu pa laimes un mūžīgās svētlaimes ceļu?

Svētais Ludviķis, Svētlaimīgais Augustīns.»

+ Mācībā par sargeņģeli, kurš vēro savu aizbilstamo neatkarīgi no attāluma, kas atdala pasaules, nav nekā pārsteidzoša; tieši otrādi, tā ir dižena un cēla. Vai gan mēs šeit, laicīgajā pasaulē, neredzam, kā tēvs modri seko savam bērnam, pat atrodoties tālumā, vēstulēs palīdz tam ar saviem padomiem? Tātad kāpēc brinīties, ka gari var vadīt tos, ko ņēmuši savā aizstāvībā, var vest tos no vienas pasaules uz otru, jo viņu uztverē pasaules atdalošais attālums ir maznozīmīgāks nekā atstatums, kas atdala kontinentus uz zemes? Vai gan viņiem nav visuma fluīda, kas saista visas pasaules un savieno tās vienotā veselumā, fluīda, kas ir neierobežots domu pārraidītājs līdzīgi tam, kā mums gaiss ir skaņu pārraidītājs?

496.   Tā kā gars, kas atstāj savu aizbilstamo, nedara tam labu, tad rodas jautājums: vai viņš var nodarīt tam ļaunu?

«Labie gari nekad nedara ļaunu: viņi dod iespēju to darīt tiem, kuri aizņem viņu vietu; tad jūs visās uzbrūkošās likstās vainojat likteni, kaut ari vainīgi esat paši.»

497.  Vai aizsargājošais gars var atstāt savu aizbilstamo tāda gara varā, kurš varētu vēlēt tam ļaunu?

«Lai neitralizētu labo garu darbību, pastāv ļauno savienība; bet, ja pats aizbilstamais to grib, tad viņš atdod visus spēkus savam labajam garam. Var arī tā gadīties, ka labais gars kaut kur citā vietā ir sastapis labo gribu, kurai nepieciešama viņa palīdzība, un viņš izmanto šo labadarīšanas iespēju, gaidot mirkli, kad tā aizbilstamais sāks izjust patiesu nepieciešamību pēc viņa.»

498.   Kad aizsargājošais gars ļauj savam aizbilstamajam iet dzīvē pa nepareizu ceļu, vai tas neliecina par viņa bezspēku cīņā pret ļaunajiem gariem?

«Nevis par bezspēku, bet gan par nevēlēšanos, jo rezultātā viņa aizbilstamais, izejot no šiem pārbaudījumiem, izrādīsies daudz pilnīgāks un izglītotāks; gars ar labu domu starpniecību palīdz tam ar saviem padomiem; gars viņam iedveš šīs labās domas un saka priekšā, kā pareizi rīkoties, bet aizbilstamais par nožēlu ne vienmēr to uzklausa. Tikai cilvēka vājums, vieglprātība un lepnums piešķir spēku ļaunajiem gariem; viņu vara pār jums balstās uz to, ka jūs tiem nepretojaties.»

499.   Vai aizsargājošais gars nemitīgi atrodas kopā ar savu aizbilstamo? Vai nemēdz būt tādi apstākļi, kad viņš, neatstājot to pavisam, tomēr uz kādu laiku zaudē viņu no sava redzesloka?

«Mēdz būt tādi apstākļi, kad aizbilstamajam aizsargājošā gara klātbūtne nav nepieciešama.»

500.   Vai kādreiz pienāk tāds mirklis, kad garam vairs sargeņģelis nav vajadzīgs?

«Jā, tas notiek tad, kad viņš sasniedzis tādu attīstības līmeni, lai spētu pats sevi vadīt, gluži tāpat kā reiz pienāk mirklis, kad skolniekam vairs nevajag skolotāju; bet tas nenotiek piejums uz Zemes.»

501.   Kāpēc gari uz mūsu eksistenci iedarbojas okultā veidā un tad, kad mūs aizsargā, nedara to daudz jūtamāk?

«Ja jūs rēķinātos ar viņu atbalstu, tad paši nebūtu neko darījuši un jūsu gars neattīstītos. Tā attīstībai ir nepieciešama pieredze, un nereti viņam šī pieredze jāiegūst pašam; viņam jātrenē savi spēki, bez tā viņš līdzinātos bērnam, kuram nav ļauts staigāt vienam un kuru visu laiku kāds atbalsta. Jums labu vēlošo garu darbība vienmēr ir tā veidota, lai saglabātu jūsu gribas brīvību, jo, ja jums nav atbildības, tad jūs nevirzāties pa ceļu, kuram jāaizved jūs pie Dieva. Ja cilvēks neredz viņam sniegto atbalstu, tad viņš pilnīgi paļaujas pats uz saviem spēkiem; tomēr viņa pavadonis to vēro un laiku pa laikam brīdina par draudošajām briesmām.»

502.   Vai aizsargājošais gars, kuram izdodas aizvest savu aizbilstamo pa labestības ceļu, gūst arī sev kādu labumu?

«Tas ir nopelns, kas tiek viņam ieskaitīts un kas ietekmēs kā viņa virzīšanos augšup, tā arī laimi. Šis gars ir laimīgs, redzot, ka tā rūpes vainagojušās panākumiem, viņš priecājas par to tā, kā skolotājs priecājas par sava skolnieka sekmēm.»

-     Vai viņš ir atbildīgs (tad, ja nav ticis galā) par savu uzdevumu?

«Nē, jo viņš jau tā ir darījis visu, ko vien spējis.»

503.  Vai aizstāvošais gars, redzot, ka viņa aizbilstamais, par spīti visiem padomiem, iet pa nepareizo ceļu, izjūt tāpēc mokas, un vai tas nemazinās viņa svētlaimi?

«Šis gars skumst par aizbilstamā maldiem un žēlo viņu, bet šīs skumjas nav tik mokošas kā tad, ja tēvs cieš bērnu dēļ, jo gars zina, ka pret šo kaiti ir zāles un ka šodien nepaveiktais tiks padarīts rīt.»

504.   Vai mēs varam uzzināt mūsu aizstāvja vai sargeņģeļa vārdu?

«Kā jūs gribat zināt vārdus, kuri jums neeksistē? Vai arī jūs uzskatāt, ka garu vidū ir tikai tie, ar kuriem jūs esat pazīstami?"

-    Kā tad lai viņu izsauc, ja nezina viņa vārdu?

«Dodiet viņam to vārdu, kurš jums patīk, augstākā gara vārdu, pret kuru jūs izjūtat simpātijas vai arī cieņu; jūs aizsargājošais gars atnāks uz šo aicinājumu, jo visi labie gari būtībā ir brāļi un palīdz cits citam.»

505.   Vai gari aizsargātāji, kuri tiek saukti pazīstamos vārdos, vienmēr patiešām ir tie, kuru vārdus nes?

«Nē, bet tie nes sev simpātisko garu vārdus, pēc kuru pavēles tie bieži vien arī ierodas. Jums nepieciešami vārdi, lūk, viņi arī izvēlas tādu vārdu, kas iedveš jums uzticību. Arī jūs taču tad, kad paši personīgi nespējat izpildīt kādu uzdevumu, sūtāt savā vietā kādu citu, kurš rīkosies jūsu vārdā.»

506.   Vai tad, kad būsim garīgajā dzīvē, mēs pazīsim garu, kurš uzņēmies pār mums aizbildnību?

«Jā, jo jūs bieži vien to esat pazinuši ari iepriekš, pirms iemiesošanās.»

507.  Vai visi aizbildniecību uzņēmušies gari noteikti pieder pie augstākā ranga? Vai to vidū var būt ari vidējā ranga gari? Vai, piemēram, tēvs var kļūt par garu, kurš aizsargā savu bērnu?

«Viņš to var, bet, lai varētu būt par aizbildni, nepieciešams sasniegt noteiktu augšupvirzības pakāpi, kā ari Dieva dāvātu varu un labestību. Tēvam, kurš apsargā savu bērnu, pašam var palīdzēt kāds daudz augstāks gars.»

508.   Vai gari, kuri samērā labvēlīgos apstākļos ir pametuši zemi, vienmēr var aizstāvēt tos, kurus mīl un kuri pēc viņiem palikuši dzīvot uz zemes?

«Viņu spēki ir vairāk vai mazāk ierobežoti; stāvoklis, kādā tie atrodas, ne vienmēr dāvā tiem pilnu rīcības brīvību.»

509.  Vai garīgi nepilnvērtīgiem cilvēkiem un mežoņiem arī ir savi aizsargājošie gari? Ja jā, tad rodas jautājums: vai tic pieder pie tikpat augsta ranga kā pietiekošu augšupvirzības pakāpi sasniegušus cilvēkus aizsargājošie?

«Katram cilvēkam blakus ir gars, kas modri to vēro, bet darbarīkam jāatbilst apstrādājamam materiālam. Jūs taču bērnu, kuram tikai jāiemācās lasīt, neliksiet apmācīt filozofijas pasniedzējam? Gara aizbildņa progress seko viņa aizbilstamā gara progresam. Jūs paši, kurus modri sargā augstāks gars, varat savukārt kļūt par zemāk esoša gara sargeņģeli, un panākumi, kurus palīdzēsiet tam sasniegt, sekmēs arī jūsu augšupvirzību. Dievs neprasa no gara vairāk par to, ko tas var dot, balstoties uz savu dabu un sasniegto attīstības pakāpi.»

510.  Kad savu bērnu sargājošs tēvs no jauna iemiesojas, vai tad viņš turpina to aizsargāt?

«Tas jau ir grūtāk, bet atbrīvošanās mirklī viņš lūdz kādu tam simpatizējošu garu, lai tas viņam šajā lietā palīdzētu. Tomēr gari uzņemas tikai tādus uzdevumus, kurus spēj pilnīgi paveikt. Iemiesotais gars fiziskās eksistences pasaulēs ir visai spēcīgi pakļauts savam ķermenim, tas viņam traucē visā pilnībā veltīt sevi līdzīgam uzdevumam, t.i., personīgi darboties; tāpēc nepilnīgi augšupvirzītos pašus atbalsta garu hierarhijā augstāk stāvošie gari un, ja viena no tiem kaut kāda iemesla dēļ nav, tad to aizstāj otrs.»

511.   Vai bez sargeņģeļa katram cilvēkam nav piestiprināts ari kāds ļaunais gars, lai to musinātu uz sliktām lietām un līdz ar to dotu iespēju izdarīt izvēli starp labo un slikto?

««Piestiprināts» nav īstais vārds. Patiešām ļaunie gari ikvienā izdevīgā brīdī cenšas novirzīt no pareizā ceļa, bet, kad kāds no tiem piesaistās cilvēkam, tad to viņš dara pats pēc savas iniciatīvas, jo cer, ka cilvēks viņu klausīs; tad arī norisinās cīņa starp labo un slikto, un šajā cīņā uzvar tas, kuram cilvēks atļauj ņemt virsroku.»

512.  Vai mums var būt vairāki aizsargājošie gari?

«Blakus katram cilvēkam vienmēr ir vairāk vai mazāk augšup pavirzījušies tam simpatizējošie gari, kuri tam pieķērušies un interesējas par viņu un tā lietām, bet tieši tāpat cilvēkam blakus ir ari tādi gari, kuri pavedina viņu uz ļaunu.»

513.  Vai simpatizējošie gari darbojas kāda norīkojuma dēļ?

«Dažkārt tiem var būt kāds pagaidu rīkojums, bet visbiežāk

tos piesaista domu un jūtu līdzība kā labās, tā ļaunās lietās.»

-   Tad iznāk tā, ka simpatizējošie gari var būt kā labi, tā slikti?

«Jā, lai kāds ari būtu cilvēka raksturs, tas vienmēr atradīs sev simpatizējošus garus.»

514.   Vai tuvie, radinieciskie gari ir tie paši, kuri cilvēkam simpatizē un to apsargā?

«Ir daudz nokrāsu kā apsargāšanai, tā ari simpātijām, tā ka sauciet to, kā gribat. Tuvs, radniecisks gars ir drizāk mājas draugs.»

+ No šiem paskaidrojumiem un piezīmēm, kas veiktas, pārrunājot cilvēkiem piesaistīto garu problēmu, var secināt:

1)  aizstāvošais gars, sargeņģelis vai labais gars gars, kura uzdevums sekot cilvēkam un palīdzēt tā attīstībā; šis gars attīstības ziņā vienmēr atrodas augstāk par savu aizbilstamo;

2)   tuvie, radnieciskie gari saistīti ar noteiktiem ļaudīm uz īsāku vai garāku laiku, lai būtu tiem noderīgi savu bieži vien diezgan pieticīgo spēku robežās; tic ir labsirdīgi, bet dažkārt maz virzījušies augšup un pat nedaudz vieglprātīgi; viņi labprāt nodarbojas ar personīgās dzīves vajadzībām un darbojas tikai pēc aizstāvošo garu pavēles un atļaujas;

3)   simpatizējošie gari ir tie, kurus pie mums saista kaut kāda īpaša pieķeršanās un noteikta gaumju un jūtu līdzība kā labās, tā arī sliktās lietās; viņu attiecību ilgums gandrīz vienmēr pakļauts dažādiem apstākļiem;

4)   ļaunie gari ir nepilnīgie vai samaitātie gari, kuri piesaistās cilvēkam, jo to mērķis ir novirzīt cilvēku no pareizā ceļa, bet šie gari darbojas pēc savas iniciatīvas un nevis tāpēc, ka tiem uzlikts tāds pienākums; viņu neatlaidība ir tieši atkarīga no viegluma pakāpes, ar kādu tie panāk savu; cilvēkam dota pilnīga brīvība: tas var vai nu visu laiku klausīties šo garu balsīs vai arī tos no sevis atgrūst.

515.    Ko lai domā par cilvēkiem, kuri vai pielīp pie dažiem, lai tos vai nu neatlaidīgi grūstu postā vai arī vestu pa labestības ceļu?

«Daži ļaudis patiešām gandrīz vai apbur citus, un to valdzinājums šķiet nepārvarams. Kad tas notiek ļaunu nodomu dēļ, tad tie būtībā ir ļaunie gari, kurus izmanto citi tiem līdzīgie, lai labāk paverdzinātu. Dievs var to atļaut, lai jūs pārbaudītu.»

516.   Vai mūsu labie un sliktie gari varētu iemiesoties, lai daudz tiešākā veidā pavadītu mūs dzīvē?

«Dažkārt tā notiek; bet bieži vien tie šo uzdevumu uzliek citiem sev simpātiskiem iemiesotiem gariem.»

517.   Vai ir tādi gari, kuri piesaistās veselai ģimenei, lai to apsargātu?

«Daži gari izjūt simpātijas pret vienas un tās pašas ģimenes locekļiem, kuri dzīvo kopā un ir saistīti ar mīlestības saitēm.»

518.  Tā kā garus pie ļaudīm piesaista simpātijas, vai tas pats nenotiek ar gariem un cilvēkiem, kuri kādu konkrētu lietu dēļ sanākuši kopā un rīko sapulci?

«Gari galvenokārt mēdz būt tur, kur atrodas tiem līdzīgie; tur viņi jūtas savā stihijā un vairāk ir pārliecināti, ka tos uzklausīs. Cilvēks atkarībā no savām nosliecēm pievelk sev garus, vienalga, vai viņš būtu viens vai ari veidotu kādu vienotu kolektīvu, piemēram, sabiedrību, pilsētu vai tautu. Tātad ir sabiedrības, pilsētas un tautas, kuras atbalsta vairāk vai mazāk augsti gari, viss ir atkarīgs no viņu aizbilstamo rakstura un valdošajām kaislībām. Nepilnīgie gari attālinās no tiem, kuri tos noraida: no tā izriet, ka atsevišķu cilvēku un visu kolektīvu tikumiskās pilnveidošanās rezultātā tiek aizdzīti prom sliktie gari un pievilkti labie, kuri rada un vairo labestības jūtas ļaužu masās, gluži tāpat kā citi var tajās uzkurināt nelāgas kaislības.»

519.   Vai lieliem ļaužu kopumiem, piemēram, sabiedrībām, pilsētām, nācijām, mēdz būt savi īpaši aizsargājoši gari?

«Jā, jo šie kopumi būtībā ir kolektīvas individualitātes, kuras iet uz vienotu mērķi un kam ir nepieciešama augstākā vadība.»

520.   Vai gari, kuri vada masas, ir daudz augstāki par tiem, kuri ir atsevišķu cilvēku aizbildņi?

«Viss ir atkarīgs kā no masu, tā arī atsevišķo cilvēku attīstības pakāpes.»

521.   Vai daži gari var veicināt mākslas progresu, atbalstot tos, kuri ar viņu nodarbojas?

«Ir īpaši gari aizsargātāji, kuri atbalsta tos, kas viņus izsauc, protams, tad, kad šie gari uzskata izsaucējus par palīdzības cienīgiem; bet ko gan tie būtu darījuši ar tādiem, kuri sevi godā par to, kas viņi nekad nav bijuši? Gari nemēdz atvērt acis akliem un ausis kurliem.»

+ Senie ļaudis tos ir padarījuši par īpašām dievībām; mūzas nebija nekas cits kā vien zinātnes un mākslas aizsargātājgaru alegoriska personifikācija, līdzīgi tam kā penati bija mājas pavardu un ģimeni aizsargājošie gari. Mūsu laikā mākslām, dažāda veida darbībai, pilsētām, valstīm ari ir savi aizbildņi, kas tos aizsargā, tic būtībā ir augstākie gari, kaut arī darbojas zem cita vārda.

Tā kā katram cilvēkam ir tam simpatizējošie gari, tad var secināt, ka ļaužu kolektīvos simpatizējošo garu kopība atrodas saistībā ar indivīdu kopību un ka nepiederīgi gari tur tiek piesaistīti domu un gaumju līdzības dēj; tātad jāpiebilst, ka šīs apvienības tāpat kā atsevišķie cilvēki atkarībā no vairākuma domāšanas veida vairāk vai mazāk atbalsta un pakļauj garu ietekmei.

Iemesli, kas piesaista garus tautām, irto tikumi, parašas, valdošais raksturs, it sevišķi likumi, jo nācijas raksturs atspoguļojas tās likumos. Ļaudis, kuri savstarpējās attiecībās ļāvuši uzvaru svinēt taisnīgumam, līdz arto gūst virsroku pār ļauno garu ietekmi. Visur, kur likumi svētī netaisnību, kas ir pilnīgi pretēja cilvēcīgumam, labie gari ir mazākumā, bet aizvien pieaugošais ļauno garu bars tur nāciju pār to valdošo ideju gūstā un paralizē nedaudzās labās ietekmes, kas izgaist pūlī, gluži tāpat kā pazūd daži graudi, kuri izbārstīti starp ērkšķiem. Izpētot tautu vai ļaužu kopību tikumus, nav grūti izveidot priekšstatus par okultajiem iemītniekiem, kuri ietiecas viņu domās un darbībā, lai caur tiem izpaustu paši sevi. [16]

76.  § Priekšnojautas

522.  Vai priekšnojautas vienmēr ir kāds brīdinājums, ko sūta aizsargājošais gars?

«Priekšnojauta ir sirsnīgs okults padoms, ko dod jums labu vēlošs gars. Tas ir arī cilvēka veiktās izvēles intuīcijā, tā ir instinkta balss. Garam pirms iemiesošanās piemīt zināšanas par eksistences galvenajām fāzēm, t.i., par tiem pārbaudījumiem, kuriem pretī viņš dodas; ja šīs zināšanas ir spilgtas, tad gars savā iekšienē saglabā par tām noteiktus iespaidus, un šie iespaidi, būdami sirdsapziņas balss, pirms noteiktā laika pienākšanas pamostoties, kļūst par priekšnojautu.»

523.  Priekšnojautas un instinkta balss vienmēr ir kas nedaudz neskaidrs un nenoteikts; ko lai darām, ja mums trūkst pārliecības?

«Kad izjūti nenoteiktību, tad vērsies pie sava labā gara un lūdz Dievu, visu mūsu Tēvu, lai Viņš tev atsūtītu kādu no Saviem sūtņiem, t.i., vienu no mums.»

524.   Vai mūs aizsargājošo garu brīdinājumi attiecas tikai uz mūsu garīgo dzīvi vai arī uz uzvedības normām, kādas mums jāievēro savā personīgajā dzīvē?

«Uz visu to; kā gan iespējams dalīt šīs abas lietas? Jūsu aizstāvji cenšas izdarit tā, lai jūs dzīvotu vislabākajā no visiem iespējamajiem veidiem, bet jūs bieži vien neieklausieties labajos brīdinājumos un paši savas vainas dēļ esat nelaimīgi.»

+ Mūsu aizbildņi gari palīdz mums ar saviem padomiem, izmantojot sirdsapziņas balsi, ar kuru tie mūs uzrunā; bet, tā kā mēs tam nepiešķiram vajadzīgo nozīmi, tad viņi dod mums vēl tiešākus norādījumus, par saviem palīgiem izvēloties ļaudis, kuri ir mums apkārt. Lai katrs izanalizē dažādus laimīgus un nelaimīgus savas dzīves apstākļus, un tad viņš ieraudzīs, ka vienmēr ir saņēmis padomus, kuri diemžēl ne vienmēr ievēroti, bet kuri būtu varējuši viņu pasargāt no daudzām nepatikšanām.

77.  § Garu ietekme uz dzīves notikumiem

525.   Vai gari kaut kā ietekmē dzīves notikumus?

«Protams, viņi taču tev dod padomus.»

-   Vai, izņemot to iedvestās domas, viņi vēl kādā veidā ietekmē dzīves notikumus, t.i., vai viņi spēj tieši iedarboties uz tiem?

«Jā, bet viņi nekad nedarbojas aiz dabas likumu robežām.»

+ Mēs kļūdaini iztēlojamies, it kā garu darbībai jāizpaužas tikai ar ārkārtēju fenomenu starpniecību; mums gribētos, lai viņi ierastos ar brīnumu palīdzību, un mēs vienmēr iedomājamies, ka viņi ir apbruņojušies ar burvju nūjiņu. Bet nekā tāda nav; lūk, kāpēc garu iejaukšanās mums šķiet okulta, un tas, kas tiek veikts ar viņu līdzdalību, mums liekas pilnīgi dabisks. Tā, piemēram, gari izraisa divu cilvēku tikšanos, bet tiem šķitīs, ka satikušies nejauši; gari iedveš kādam domu, ka jāiet caur to vai citu vietu; viņi piesaistīs cilvēka uzmanību tam vai citam apstāklim, kam jānoved pie rezultāta, ko gari vēlas panākt, gala rezultātā izrādīsies, ka cilvēks, būdams pārliecināts, ka seko pats savai ierosmei, līdz ar to saglabās savu gribas brīvību.

526.   Tā kā gari iedarbojas uz matēriju, vai tie var radīt noteiktu ietekmi, lai izraisītu kādu notikumu? Piemēram, kādam cilvēkam jāmirst: viņš kāpj pa trepēm, trepes salūst, un cilvēks aiziet bojā; vai kāpņu salūšanu neizsauc gari, lai piepildītos šī cilvēka liktenis?

«Pilnīgi pareizi irtas, ka gari iedarbojas uz matēriju, bet viņi to dara, lai pildītu dabas likumus, nevis lai tos izpostītu, liekot kādā noteiktā brīdī risināties negaidītam un tiem pretējam notikumam. Minētajā piemērā kāpnes salūza tāpēc, ka bija satrunējušas, vai arī tāpēc, ka nebija pietiekami izturīgas, lai noturētu dotā cilvēka svaru; ja cilvēka liktenis ir nomirt tādā veidā, tad gari pārliecinās viņu, ka jāuzrāpjas pa šīm trepēm, kurām zem tā svara jāsalūst, un viņa nāve šķitīs pavisam dabiska un nebūs nekādas vajadzības tādēļ taisīt kādus brīnumus.»

527.   Minēsim kādu citu piemēru, kur nav nekādas saistības ar dabisko matērijas stāvokli, piemēram, kad cilvēku nosit zibens; viņš slēpjas no lietus zem koka, uzplaiksnī zibens, un cilvēks tiek nosists. Vai gari varēja izsaukt zibeni un virzīt to uz cilvēku?

«Tas ir gluži tas pats, kas iepriekš. Zibens uzplaiksnīja zem šī koka un tajā pašā brīdī, jo tā bija jānotiek pēc dabas likumiem; zibens netika raidīts uz šo koku tāpēc, ka zem tā atradās cilvēks, bet cilvēkam tika iedvesta doma, ka jānoslēpjas zem koka, kurā iespers zibens; jo kokam zibens trāpīja neatkarīgi no tā, vai zem tā stāvēja vai nestāvēja cilvēks.»

528.  Ļaunprātīgs cilvēks citam met ar kādu priekšmetu, kurš to tikai viegli skar, nevis trāpa. Vai tas var notikt tāpēc, ka kāds labu vēlošs gars pavirzījis šo priekšmetu sāņus?

«Ja cilvēkam nav jātop ievainotam, tad labvēlīgais gars iedvesīs tam domu, ka jāpaiet sāņus, vai ari šis gars tā spēs ietekmēt naidnieka redzi, ka tas slikti nomērķēs; jo, ja priekšmets ir mests, tad tas lido pa to trajektoriju, pa kuru tam jālido »

529.   Ko lai domā par dažās leģendās pieminētajām noburtajām lodēm, kuras it kā vienmēr trāpot mērķī?

«Tā ir vistīrākā izdoma; cilvēks dievina brīnumus un neaprobežojas vienīgi ar dabas brīnumiem.»

-     Vai dzīves notikumus vadošie gari var sastapties ar to garu pretestību, kuri vēlas pretējo?

«Jānotiek tam, ko vēlas Dievs; ja notiek aizkavēšanās vai arī radies šķērslis, tad tas viss ir Viņa gribas dēļ.»

530.  Vai visas sīkās grūtības, kas aizšķērso mūsu plānus, un tāpat arī mūsu paredzējumu nepildīšanās nevar būt vieglprātīgo un izsmējīgo garu izsaukta; īsāk sakot: vai viņi nav radījuši to, ko mēdz dēvēt par «sīkām cilvēku dzīves likstām»?

«Viņam tīri labi patīk šīs ķibeles, kuras objektīvi ir jūsu pacietību vingrinoši pārbaudījumi; bet šie gari atmet visām savām blēņām ar roku, redzot, ka nespēj neko panākt. Bet būtu netaisnīgi un neprecīzi šiem gariem uzlikt visu atbildību par kļūmēm, kuru galvenie vaininieki savas vieglprātības un paviršības dēļ esat vien jūs paši, jo tu vari būt pārliecināts: ja plīst trauki, tad tā drīzāk ir tavas personīgās neveiklības, nevis garu veiklības izpausme.»

-    Vai dažādas nepatikšanas izsaucošie gari tā rīkojas aiz ienaida pret konkrēto cilvēku vai aiī bez noteikta iemesla, vienīgi niknuma dēļ uzbrūk pirmajam pretimnācējam?

«Gan viens, gan otrs; dažkārt tie mēdz būt ienaidnieki, kurus esat ieguvuši šajā vai arī kādā citā dzīvē un kuri jūs vajā; citreiz tas notiek bez jebkāda iemesla.»

531.   Vai to cilvēku nelabvēlība, kuri mums zemes dzīvē darījuši ļaunu, izgaist līdz ar viņu fiziskās eksistences pārtrūkšanu?

«Bieži vien tie atzīst savu netaisnību un nodarīto ļaunumu; bet nereti viņu naidīgā attieksme pret jums saglabājas, un tad viņi turpina jūs vajāt, ja vien Dievs to pieļauj jūsu nākamo pārbaudījumu dēļ.»

-    Vai var pielikt tam visam punktu, un kā tas izdarāms?

«Jā, var lūgt Dievu par viņiem, un, ja tiem uz jaunu atbildēsim ar labu, tad tie beigu beigās sāks saprast to, ka dara nepareizi; ja spēj pacelties pāri viņu nodarījumiem, tad tic liks mierā, jo redzēs, ka ar savām vajāšanām neko nav panākuši.»

+ Pieredze rāda, ka daži gari turpina savu atriebību no vienas eksistences otrā un ka tādējādi pārinodaritājs agri vai vēlu izpērk tos aizvainojumus, kurus tas kādam nodarījis.

532.  Vai gariem piemīt spēks atvairīt dažiem cilvēkiem nelaimes un piesaistīt tiem labklājību?

«Tas nenotiek pilnā mērā, jo ir nelaimes, kuras tiem uzlikusi Gaišredzība; bet gari vājina jūsu mokas, dāvājot jums pacietību un lēnprātību.

Ziniet arī, ka bieži vien jūsu spēkos ir atvirzīt no sevis vai arī vismaz mazināt visas šīs nelaimes un bēdas; Dievs jums dāvājis prātu, lai jūs to pielietotu, un tieši šajā ziņā gari jums it īpaši nāk palīgā, iedvešot labas domas; bet gari palīdz tikai tiem, kuri paši prot sev palīdzēt; te slēpjas vārdu jēga: «Meklējiet, tad jūs atradīsit; klaudziniet, tad taps atvērts.»

Ziniet arī to, ka šķietams ļaunums ne vienmēr tāds ir; bieži vien no tā iznāk labums, kas ir lielāks par šo ļaunumu, tieši to jūs arī nesaprotat, jo domājat tikai par esošo momentu un savu personu.»

533.   Vai gari var palīdzēt dabūt tās balvas, ko sniedz bagātība, ja vien viņiem to palūdz?

«Dažkārt jā, un tad tas ir domāts kā pārbaudījums, bet visbiežāk viņi atsakās paklausīt, gluži tāpat kā jūs atsakāt bērnam, kurš sagribējis to, ko nedrīkst.»

-    Vai šādus lūgumus apmierina labie vai sliktie gari?

«Gan vieni, gan otri; tas atkarīgs no nodoma; bet visbiežāk tie ir gari, kuri vēlas jūs ievilkt postā un izmanto bagātības sniegtās baudas par savas vēlmes realizēšanas līdzekli.»

534.  Kad it kā liktenīgā veidā apstākļi kavē mūsu plānu īstenošanu, vai tas ari nav kāda gara iedarbības dēļ?

«Reizēm tic ir gari, bet reizēm un pat visbiežāk tā ir jūsu pašu neveiklība. Jūsu stāvoklim un raksturam ir liela ietekme. Ja jūs nopūlaties ne savā darba laukā, tad tur nav vainīgi gari; jūs paši sev esat ļaunie gari.»

535.  Kad piedzīvojam kādu laimīgu notikumu, vai tad mums par to jāpateicas savam garam, kas mūs ir pasargājis?

«Jo sevišķi pateicieties Dievam Tam Kungam, bez Viņa atļaujas nenotiek nekas; pēc tam pateicieties labajiem gariem, Viņa gribas izpildītājiem.»

-    Kas notiek, ja Viņam nepateicas?

«Tas, kas notiek ar nepateicīgajiem.»

-    Bet tomēr ir ļaudis, kuri nc lūdz Dievu, ne pateicas, bet visur gūst panākumus?

«Jā, bet jāredz arī gals; viņi visai dārgi samaksās par acumirklīgo laimi, kuru nav pelnījuši; jo vairāk viņi saņem, jo vairāk tiem nāksies atdot.»

78.  § Garu iedarbība uz dabas parādībām

536.  Vai varenās dabas parādības, piemēram, stihiju trakošana, radušās nejauši, vai ari tām ir Gaišredzības noteikts mērķis?

«Visam esošajam ir savs cēlonis, kuram pateicoties tas ari ir, un nekas nenotiek bez Dieva atļaujas.»

-    Vai vienmēr šo parādību objekts ir cilvēks?

«Dažkārt to rašanās tieši saistīta ar cilvēku, bet bieži to vienīgais mērķis ir dabas fizisko spēku līdzsvara un harmonijas atjaunošana.»

-    Mēs lieliski saprotam, ka Dieva griba ir pirmcēlonis šajā gadījumā un arī visos pārējos, bet, tā kā mums zināms, ka gari iedarbojas uz matēriju un ka tic ir Dieva gribas paudēji, tad mēs vaicājam, vai daži no tiem kaut kā neiedarbojas uz stihijām, lai tās ierosinātu, nomierinātu un virzītu.

«Bet tas taču ir pavisam skaidrs; vai arī jūs uzskatāt, ka varētu būt kaut kā citādāk? Dievs tieši neietekmē matēriju; Viņam ir uzticami izpildītāji visās pasauļu hierarhijas pakāpēs.»

537.  Seno cilvēku mitoloģija pilnībā balstās uz spiritiskajām idejām vienīgi ar to atšķirību, ka viņi garus uzskatīja par dieviem; viņu dieviem vai gariem dotas īpašas tiesības un ari pienākumi; tā, piemēram, vieni pārvaldīja vējus, otri zibeni, citi bija zemkopju aizbildņi utt.; vai šādai ticībai nav nekāda pamatojuma?

«Tā ir gan pamatota, bet jāsaka, ka tā pilnībā neietver visu patiesību.»

-    Vai šī paša iemesla dēļ var būt ari gari, kuri mīt zemes iekšienē un vada ģeoloģijas procesus?

«Šie gari nedzīvo burtiski pazemē, bet saskaņā ar saviem pienākumiem virza un vada tās lietas un procesus, kuri ir to pārziņā. Reiz jums būs šo parādību izskaidrojums, tad jūs tās labāk varēsiet saprast.»

538.   Vai gari, kuri vada dabas parādības, veido īpašu kategoriju garīgajā pasaulē; vai viņi ir no visām pārējām būtnēm atšķirīgi, vai arī tie ir gari, kuri bija iemiesojušies, kādi tagad esam mēs?

«Tie ir gari, kuri iemiesosies vai arī bija iemiesojušies.»

-    Vai šie gari pieder pie garu hierarhijas augstākajiem vai arī pie zemākajiem rangiem?

«Tas atkarīgs no tā, cik viņu loma ir materiāla vai saprātīga; vieni pavēl, bet citi izpilda; tie, kuri rada materiālas parādības, vienmēr pieder zemākajam rangam, tas ir kā garu, tā arī cilvēku vidū.»

539. Vai dažu parādību, piemēram, vētru radīšanā piedalās kaut kāds viens gars vai ari vesela masa kopā apvienojušos garu?

«Neskaitāmas masas.»

540.    Vai gari, kuri ietekmē dabas parādības, rīkojas pēc savas gribas, pārzinot šo lietu, vai arī kādas instinktīvas, neprātīgas ierosmes dēļ?

«Vieni jā, otri nē. Ņemsim šādu salīdzinājumu: iztēlojies dzīvnieku miriādes, kas jūrā veido salas un arhipelāgus; vai gan tu domā, ka aiz visa tā nav Gaišredzības noteikts mērķis un ka šī zemeslodes virsmas pārveidošana nav nepieciešama vispārējai harmonijai? Starp citu, šīs lietas veic dzīvnieki, kuri atrodas uz viszemākās attīstības pakāpes un rūpējas tikai paši par savām vajadzībām, tiem nav ne mazākā priekšstata par to, ka viņi būtībā ir Dieva ieroči. Nu, lūk! Tā pat viszemākie gari ir derīgi vienotajam veselam; tai laikā, kad tic pielāgojas dzīvei un pirms tiem rodas pilna savas rīcības un gribas brīvības apziņa, viņi iedarbojas uz dažām parādībām, kuru izpildīšanas ieroči paši ir, to pat nenojauzdami; sākumā viņi ir vienkārši izpildītāji; vēlāk, kad attīstīsies to prāts, viņi pavēlēs un vadīs materiālās pasaules lietas; vēl vēlāk viņi spēs vadīt morālās pasaules lietas. Lūk, tādā veidā dabā viss kalpo un saistās, sākot no atoma līdz pat crceņģelim, kurš pats sāka, būdams atoms; apbrīnojams harmonijas likums, kura visaptverošo viengabalainību pagaidām nespēj aptvert jūsu aprobežotais gars.»

79.  § Gari kauju laikā

541.    Kad notiek kauja, vai tad katrai karojošajai pusei blakus ir gari, kuri to atbalsta un tai palīdz?

«Jā, un daži no tiem vairo šo karotāju bezbailību.»

+ Tieši tā kādreiz senie ļaudis attēloja dievus, kuri nostājās vienas vai otras tautas pusē. Šie dievi bija alegoriskos tēlos atveidoti gari.

542.  Karā taču taisnība pieder tikai vienai pusei; kā gan gari var nostāties netaisnīgo pusē?

«Jums lieliski zināms, ka ir tādi gari, kuri tiecas vien uz ķildām un izpostīšanu; tiem karš ir karš, tos maz interesē lietas taisnīgums.»

543.    Vai daži gari var ietekmēt karavadoņa nodomus un kampaņas plānus?

«Bez jebkādām šaubām, gari var ietekmēt šos un ari jebkurus citus nodomus.»

544.  Vai ļaunie gari varētu pamudināt karavadoni veikt tādu operāciju, kas beigtos ar sakāvi?

«Jā, bet vai gan viņam nav savas gribas un brīvības? Ja saprāts tam neļauj atšķirt patiesu ideju no melīgas, tad viņš uz savas ādas izjūt šādas rīcības sekas, un tam labāk nevajadzētu dot pavēles, bet gan kļūt par ierindnieku un pavēļu izpildītāju.»

545.   Vai karavadoni dažkārt vada kas līdzīgs «otrajai redzei» un nojausmai, kas iepriekš parāda tam viņa vadīto operāciju rezultātu?

«Ar ģēnijiem bieži vien tā ari notiek; viņi to nosauc par iedvesmu, kas ļauj tiem rīkoties visai pārliecinoši; šī iedvesma nāk no gariem, kuri viņus vada un mērķa sasniegšanai izmanto tās spējas, ar kurām viņi ir apveltīti.»

546.   Kas notiek ar kauju karstumā bojāgājušo gariem? Vai viņi pēc savas nāves vēl interesējas par kauju?

«Daži no tiem interesējas, bet citi dodas prom no cīņu vietas.»

+ Kaujas laukā norisinās tas pats, kas notiek visos vardarbīgas nāves gadījumos: pirmajā bridī gars ir izbrinījies un pat it kā apdullis, tam negribas ticēt, ka viņš ir miris; viņam vēl aizvien šķiet, ka tas piedalās kaujā; tikai pamazām tam atklājas patiesība.

547.   Vai tie gari, kuri, ļaudis būdami, cīnījās viens ar otru. saskata cits citā ienaidnieku un vēl pēc nāves izjūt savstarpēju naidu?

«Tādās minūtēs gars nekad nesaglabā aukstasinību. Pirmajā brīdī viņš vēl var būt nikns uz savu naidnieku un pat vajā to; bet, kad sakopo domas, tad redz, ka viņa uzbudinājums ir bezmērķīgs,bet atkaribā no sava rakstura viņš tomēr vairāk vai mazāk saglabā šī uzbudinājuma pēdas.»

-    Vai viņš vēl aizvien dzird ieroču troksni?

«Jā, visā pilnībā.»

548.   Vai gars, kurš nesatricināmi kā skatītājs vēro kauju, bija arī liecinieks tam, kā dvēsele atdalījās no miesām, un kā viņš uztvēra šo parādību?

«Ir maz tādu nāvju, kas pārsteidz vienā acumirklī. Ugu laika sprīdi gars, kura ķermenis ticis nāvīgi ievainots, vēl to neapzinās; kad gars sāk pats sevi atpazīt, tad var pamanīt garu, kurš kustas blakus savam līķim; tas šķiet tik dabiski, ka mirušā ķermeņa skats neatstāj nekādu nepatīkamu iespaidu; tā kā visa dzīvība pāriet garā, tad tikai tas piesaista uzmanību; tieši ar viņu notiek sarunas un viņam nodod ari pavēles.»

80.   § Līgumi ar nešķīsto

549.   Vai ir daļa patiesības stāstos par līgumiem, kuri tiek noslēgti ar ļaunajiem gariem?

«Nē, tādu līgumu nav, bet ir ļauna daba, kas simpatizē ļaunajiem gariem. Piemēram, tu vēlies mocīt savu kaimiņu, bet nezini, kā to lai iesāk; tad paaicini zemākos garus, kuri tā vien tīko pēc ļaunuma, un par tev sniegto palīdzību tie savukārt vēlas, lai tu kalpotu viņu ļaunajiem nodomiem; bet tas nenozīmē, ka tavs kaimiņš nevar no viņiem atbrīvoties ar pretējas apvārdošanas un savas gribas palīdzību. Tas, kurš grib darīt ko ļaunu, līdz ar to piesauc sev ļauno garu palīdzību; un tad viņš ir spiests tiem kalpot, gluži tāpat kā tie kalpo viņam, jo tiem viņš nepieciešams tā ļaunuma dēļ, ko tie grib paveikt. Lūk, to tad arī var dēvēt par «līgumu ar tumsas spēkiem».»

+ Atkarība no zemākajiem gariem, kurā cilvēks kādreiz nokļūst, izveidojas tāpēc, ka viņš pieķēries to iedvestajām ļaunajām domām, bet nevis kādu līguma apstiprināfti saistību dēļ. «Līgums» šī vārda ikdienišķā izpratnē drīzāk ir alegorija, kura attēlo ļaunu, nešķīstiem gariem simpatizējošu cilvēka dabu

550.    Kāda ir fantastisko leģendu jēga, saskaņā ar kurām daži ļaudis it kā esot pārdevuši savas dvēseles sātanam, lai iegūtu no tā kādas priekšrocības?

«Visas pasakas ietver kādu pamācību un tikumisku jēgu; jūsu nelaime ir tā, ka jūs visu vienmēr uztverat burtiski. Minētā leģenda ir alegorija, kuru iespējams izskaidrot tādējādi: tas, kurš sauc palīgā garus, lai iegūtu no tiem Fortūnas veltes vai arī kādas citas priekšrocības, tā rīkojoties, kurn par Gaišredzību; viņš atsakās no tās misijas, kuru saņēmis, un no izciešamajiem pārbaudījumiem, šīs atsacīšanās sekas viņš izjutīs savā nākošajā dzīvē. Tas nenozīmē, ka viņa dvēsele uz mūžīgiem laikiem būs iegrūsta postā; bet, tā kā tā vietā, lai atbrīvotos no matērijas, viņš aizvien vairāk tajā ieslīgst, tad tas, kas sagādāja prieku virs zemes, tam trūks garu pasaulē, kamēr viņš visu neizpirks, izturot jaunus pārbaudījumus, kuri varbūt pat izrādīsies daudz ietekmīgāki un mokošāki nekā tie, no kuriem viņš bija atteicies. Tikai tāpēc vien, ka viņš tik ļoti mīl materiālās baudas, tas nokļūst nešķīsto garu atkarībā; klusa noruna starp šiem gariem un viņu ved to uz «bojāeju», bet cilvēkam ar labo garu atbalstu vienmēr ir viegli daiīt galu šai norunai, līdzko viņam pašam rodas stingra vēlēšanās tā rīkoties.»

81.   § Okultais spēks. Talismani Burvji

551.   Vai ļauns cilvēks ar tam uzticīga ļaunā gara palīdzību var nodarīt pāri savam tuvākajam?

«Nē, Dievs to nepieļautu.»

552.  Ko lai domā par ticēšanu noskaušanas spēkam, kurš it kā dažiem piemītot?

«Dažiem cilvēkiem piemīt ļoti liels magnētiskais spēks, kuru viņi diemžēl var izmantot visai sliktos nolūkos, ja viņu gars ir slikts, tādā gadījumā tos atbalsta citi ļaunie gari; bet neticiet kāda iedomāta «maģiskā spēka» eksistencei, kas pastāv tikai māņticīgu ļaužu uztverē, kuri nezina patiesos dabas likumus. Fakti, kurus mēdz šajā sakarā minēt, būtībā ir patiesi, bet tie ir slikti novēroti un vēl daudz sliktāk izprasti.»

553.   Kāda var būt vārdisku formulu un paņēmienu iedarbība, ar kuru palīdzību daži cilvēki cenšas pakļaut sev garu gribu?

«To iedarbība būs tāda, ka cilvēki, kuri patiešām tam visam tic, būs smieklīgi; pretējā gadījumā tie būs vienkārši sodu pelnījuši krāpnieki. Jebkura veida vārdiskās formulas ir tikai blēdība; nav neviena sakramentāla vārda, nevienas kabalistiskas zīmes, nedz talismana, kam būtu kāda iedarbība uz gariem, jo tie tiek piesaistīti vienīgi ar domām un nevis ar materiālām lietām.»

-    Bet vai gan daži gari nav diktējuši kabalistiskas formulas?

«Jā, jums dažkārt gadās sastapt tādus garus, kuri jums norāda dažādas zīmes, dīvainus vārdus vai kuri jums nosaka noteiktas darbības, ar kuru palīdzību jūs veicat to, ko mēdzat dēvēt par «buršanu, apvārdošanu»; bet varat būt pilnīgi droši, ka šie gari pārjums smejas un ļaunprātīgi izmanto jūsu uzticēšanos.»

554.   Vai tas, kurš tic tā dēvētajam par sava talismana spēkam, nevar ar šo ticību piesaistīt sev kādu garu, jo tad taču darbojas doma, bet talismans ir tikai simbols, kas palīdz viņam virzīt šo domu?

«Tas tā ir; bet piesaistāmā gara daba atkarīga no tā, cik tīri nodomi un augstas jūtas viņu izsaucošajam cilvēkam; reti mēdz būt tā, ka tam, kurš tic kaut kāda talismana spēkam, būtu drīzāk morālas, nevis materiālas dabas mērķis; jebkurā gadījumā tas nozīmē, ka šim cilvēkam piemīt domu nenozīmīgums un vājums, bet tas pats par sevi pievelk nepilnīgus un palaidnīgus garus.»

555.  Kāda jēga ielikta apzīmējumā «burvis»?

«Tic, kurus jūs dēvējat par «burvjiem», ja vien tiem piemīt laba griba, būtībā ir ar magnētiskām spējām, piemēram, ar magnētisko spēku, otro redzi, apveltīti ļaudis; tā kā viņi dara tādas lietas, kuras jūs neizprotat, tad jūsos nostiprinās ticība, ka viņiem ir dāvāts pārdabisks spēks. Vai gan jūsu zinātnieki neizglītotu ļautiņu skatījumā bieži vien nelīdzinājās burvjiem?»

+ Spiritisms un magnētisms ļauj mums izprast ļoti daudz tādu parādību, par kurām neizglītotie ir sacerējuši virkni dažnedažādu neticamu nostāstu, kuru fakti iztēles spēku dēļ tika pārspīlēti. Šo abu vienotu veselu veidojošo zinātņu sniegtās zināšanas atklāj šo lietu realitāti un patieso cēloni, tāpēc tās ir vislabākā aizsardzība pret māņticīgām idejām, jo tās parāda, kas ir un kas nav iespējams, gan to, kas atrodas likumu robežās, gan arī to, kas ir tikai aplams ticējums.

556.   Vai tiešām daži ļaudis apveltīti ar spējām dziedināt ar vienu vienīgu pieskārienu?

«Magnētisks spēks var atteikties arī uz to, ja vien šo spēku uztur jūtu šķīstums un karsta vēlēšanās darīt labu, jo tad jums palīgā dodas labie gari [17] ; bet nav jātic pārāk lētticīgu vai aizrāvušos ļautiņu stāstiem, jo viņi ir noskaņoti saskatīt brīnumus visvienkāršākajās un visdabiskākajās lietās. Jāsargās arī no tādu cilvēku apgalvojumiem, kuri savtīgos nolūkos mēdz izmantot citu lētticību.»

82.   § Svēfība un lāsts

557.  Vai svētība un lāsts var piesaistīt labo un ļauno pie tām būtnēm, kas ir to objekti?

«Dievs vispār neuzklausa netaisnīgus lāstus, un tas, kurš tos izrunājis, ir Viņa acīs vainīgs. Tā kā ir divi pretēji garu veidi: labie un sliktie gari, tad tā var izpausties to pagaidu iedarbība, kas attiecas pat uz matēriju; bet šī ietekme tiek realizēta tikai ar Dieva gribu kā šīs ietekmes objekta papildus pārbaudījums. Jāsaka, ka visbiežāk nolād tieši sliktos un svētību dod labiem. Tomēr ne lāsts, ne arī svētība nekad nespēj novērst Gaišredzību no taisnīguma ceļa; lāsts aizsniedz nolādēto tikai tāpēc, ka viņš ir ļauns, un svētības aizstāvība izpaužas vien tad, ja cilvēks ir tās cienīgs.»

DESMITĀ NODAĻA GARU NODARBOŠANĀS UN SŪTĪBA

83.   § Garu nodarbošanās un sūtība

558.  Vai gariem bez pašpilnveidošanās ir vēl kādi citi darbi?

«Viņi sekmē Visuma harmonijas uzturēšanu, tā pildot Dieva

gribu, kura palīgi tie ir. Garīgā dzīve ir pastāvīga nodarbošanās, kurai nepiemīt nekā mokoša, pretēji tam, kā tas ir piejums, uz zemes; gariem nav ne fiziska noguruma, ne rūpju, kas ir saistītas ar fiziskām vajadzībām.»

559.   Vai ari zemākie un nepilnīgie gari pilda Visumā kādu derīgu uzdevumu?

«Katram ir savs pienākums. Vai gan viszemākās kategorijas mūrnieks nepiedalās kopā ar arhitektu mājas celšanā?"

560.   Vai katram garam piemīt savas īpatnējas īpašības?

«Mums visiem jādzīvo visur un jāiegūst zināšanas par visām lietām, pārmaiņus esot visās Visuma daļās. Bet «visam savs laiks», tā viens šodien piepilda savu likteni šajā pasaulē, otrs izpildīs to vai arī ir izpildījis citā laikā uz zemes, ūdenī, gaisā utt.»

561.   Vai funkcijas, kuras gari parasti izpilda, ir katram pastāvīgas vai arī tās pieder pie noteiktu rangu sevišķajām tiesībām un pienākumiem?

«Visiem jāiziet caur dažādām hierarhijas pakāpēm, lai varētu pilnveidoties. Dievs Savā taisnīgumā nevarēja vieniem dot zināšanas bez darba, jo citiem tās iespējams gūt tikai, pieliekot vislielāko sasprindzinājumu.»

+ Tas pats notiek starp ļaudīm: neviens nesasniedz visaugstāko meistarības pakāpi kāda veida darbībā, pirms nav smēlies nepieciešamās zināšanas šīs darbības vismazāko sastāvdaļu praksē.

562.    Tā kā visaugstākā ranga gariem vairs nav ko iegūt, vai tad tie neatrodas absolūtā miera stāvoklī, vai arī tiem tāpat ir kādas nodarbības?

«Vai gan viņiem veselu mūžību būtu jānīkst bez darba? Mūžīga laiskošanās būtu tiem mūžīgās mocības.»

-    Kāds ir viņu nodarbību veids?

«Saņemt pavēles tieši no Dieva, izplatīt tās Visumā un sekot to izpildīšanas gaitai.»

563.   Vai gari nepārtraukti ir ar kaut ko aizņemti?

«Jā, nepārtraukti, ja ņem vērā to, ka viņu domas vienmēr ir darbībā, jo tie dzīvo ar domām. Bet nevajag pielīdzināt garu nodarbības cilvēku darbošanās veidam; jau pati darbošanās gariem sagādā prieku un baudu Jo viņi apzinās, ka atnes labumu.»

-     To var saprast, kad tiek runāts par labiem darbiem; bet vai tāpat ir arī ar zemākajiem?

«Zemākie gari nodarbināti viņu dabai līdzīgos darbos. Vai gan jūs paši melnstrādnickam vai ari kādam nemākulim uzticētu tādu darbu, ar kuru var tikt galā tikai mācīts cilvēks?"

564.    Vai garu vidū ir arī tādi, kuri mīt dīkā, vai tādi, kuri nenodarbojas ar derīgām lietām?

«Jā, bet šis ir tikai pagaidu stāvoklis, kas saistīts ar viņu prāta attīstības etapiem. Protams, ka viņu vidū ir arī tādi, kuri gluži kā cilvēki dzīvo sev vien; bet šī laiskošanās tos nospiež, un agri vai vēlu augšupvirzības vēlme liks tiem izjust nepieciešamību pēc nodarbošanās, un tad ir laimīgi par to, ka atraduši sev pielietojumu. Mēs runājam par gariem, kuri sasnieguši to punktu, kad tie apzinās paši sevi un savu brīvo gribu, jo, tiem rodoties, viņi ir līdzīgi jaundzimušiem bērniem, kuri rīkojas vairāk pēc instinkta, nevis pēc noteiktas gribas.»

565.  Vai gari iepazīstas ar mūsu mākslas darbiem un interesējas par tiem?

«Viņi interesējas par to, kas var liecināt par jūsu garīgo izaugsmi un progresu.»

566.   Vai gars, kurš uz zemes sevi veltījis noteiktam darbības veidam, bijis, piemēram, gleznotājs vai arhitekts, garu pasaulē turpina interesēties par tiem darbiem, kuriem devis priekšroku šejienes dzīvē?

«Viss saplūst kopējā mērķī. Ja tas ir dižens, tad viņš interesējas par šiem darbiem tādā mērā, kādā tas var sekmēt viņa palīdzību dvēselēm to augšupvirzībā pie Dieva. Jūs tomēr aizmirstat, ka gars, kurš kādā jums zināmā iemiesošanās reizē ir nodarbojies ar mākslu, var citā savā dzīvē, kas jums nav zināma, nodarboties ar pilnīgi atšķirīgu mākslas veidu, jo tam jāzina un jāprot viss, tikai tā var kļūt pilnīgs; atkarībā no augšupvirzības pakāpes tam var vispār nebūt nekādas specializācijas; tieši to es domāju, sakot, ka viss saplūst kopējā mērķī. Atcerieties vēl sekojošo: tas, kas jūsu atpalikušajā pasaulē šķiet cildens, vairāk attīstītu pasauļu skalā ir uzskatāms par bērnišķīgu nieku. Kā gan jūs varat gribēt, lai tādās pasaulēs dzīvojuši gari, kur eksistē jums nezināmas mākslas, spētu sajūsmināties par darbiem, kas viņu skatījumā liekas skolnieciski? Es jau jums teicu: viņi interesējas par to, kas var liecināt par progresu.»

-    Mēs saprotam, ka tā varētu būt ar ļoti attīstītiem gariem, bet ja nu mēs runātu par daudz viduvējākiem, kuri vēl nav pacēlušies pāri pasaulīgām idejām?

«Ar tādiem viss ir citādāk; viņu skatījums ir daudz aprobežotāks, un tie var sajūsmināties par to, kas sajūsmina jūs.»

567.  Vai gari dažreiz iejaucas mūsu nodarbībās un baudās?

«Viduvējie gari, kā tu viņus dēvē, iejaucas gan; tie nemitīgi

ir ap jums un atkarībā no sava rakstura aktīvi piedalās tajos darbos, ko veicat jūs; patiešām nepieciešams, lai tā būtu, jo tas ļaudis virza pa dažādām dzīves takām, rosina vai mazina viņu kaislības.»

+ Gari atkarībā no savas pārākuma vai nepilnības pakāpes nodarbojas ar šīs zemes lietām. Augstākajiem gariem, protams, piemīt spējas aplūkot tās līdz pat vismazākajiem sīkumiem, bet viņi to dara tikai tādā mērā, kādā tas veicina progresu; vienīgi zemākie gari piešķir tam nozīmi atkarībā no atmiņām, kuras vēl nav izzudušas, un no materiālajiem priekšstatiem, kuri nav pilnīgi nobružājušies.

568.   Vai gari, kuriem jāveic kāda misija vai sūtība, dara to tad, kad nav iemiesojušies vai arī iemiesotā stāvoklī?

«Viņiem var būt misijas, kas jāpilda gan vienā, gan otrā stāvoklī; dažiem klīstošajiem gariem tā ir visai nopietna problēma.»

569.  Kādas misijas var būt uzticētas klīstošajiem gariem?

«Tās ir tik daudzveidīgas, ka būtu neiespējami tās aprakstīt;

starp tām ir arī tādas, kuras jūs nevarat saprast. Gari izpilda Dieva gribu, un jūs nespējat apjēgt visus Viņa nodomus.»

+ Garu misijas mērķis vienmēr ir labums. Vai nu kā gariem, vai arī kā cilvēkiem tiem uzdots veicināt cilvēces, tautu vai atsevišķu cilvēku progresu, vairāk vai mazāk plašā, speciālā ideju lokā tiem jāsagatavo noteiktu notikumu ceļi, jāseko noteiktu lietu izpildes gaitai. Dažu garu misijas ir daudz ierobežotākas un zināmā mērā personiskas vai arī tādas, kurām ir vienīgi vietēja nozīme, piemēram, slimo, mirstošo, skumstošo aprūpēšana, to pieskatīšana, par kuru vadītājiem un sargiem viņi ir kļuvuši, kā arī to vadīšana ar viņiem sniegto padomu vai iedvesto labo centienu palīdzību. Var teikt, ka ir tik daudz misiju un uzdevumu veidu, cik ir interešu veidu, kurām jārealizējas un jātiek apmierinātām vai nu fiziskajā, vai tikumiskajā pasaulē. Gars virzās uz priekšu atkarībā no veida, kā viņš paveic savu uzdevumu.

570.   Vai gari vienmēr iedziļinās nodomos, kurus tiem uzdots izpildīt?

«Nē, to vidū ir tādi, kuri mēdz būt kā akli ieroči; bet citi ļoti labi zina, kāda mērķa labad darbojas.»

571.  Vai tikai augstie gari veic misiju?

«Misijas svarīgums ir saistībā ar gara spējām un augšupvirzīšanās pakāpi. Ziņnesis, kurš nogādā dcpešu, arī veic kādu misiju, bet tā ir pavisam citādāka nekā ģenerālim uzticētā.»

572.   Vai misija garam tiek uzdota, vai arī viņš izraugās to pēc savas vēlēšanās?

«Viņš to lūdz un ir laimīgs, kad viņa lūgums tiek uzklausīts.»

-    Vai vienu un to pašu misiju nevar vienlaicīgi izlūgties vairāki gari?

«Jā, bieži mēdz būt vairāki kandidāti, bet ne visi tiek pieņemti.»

573.  Kāda ir iemiesoto garu misija?

«Izglītot ļaudis; palīdzēt tiem pavirzīties; uzlabot to institūtus ar tiešu un materiālu līdzekļu palīdzību; misijas būtībā ir vairāk vai mazāk vispārīgas un svarīgas; tas, kurš apstrādā zemi, tāpat veic noteiktu misiju, gluži kā cilvēks, kurš pārvalda valsti, vai arī tas, kurš māca citus. Dabā viss ir savstarpēji saistīts; tai pašā laikā, kad gars caur iemiesošanos attīrās, tas šādā veidā palīdz īstenot Gaišredzības ieplānoto. Šeit katram ir sava sūtība, jo ikviens kādā ziņā var izrādīties derīgs.»

574.  Kāda uz Zemes varētu būt to ļaužu misija, kuri no brīva prāta ir nederīgi?

«Patiešām ir tādi cilvēki, kuri dzīvo tikai paši sev un nav spējīgi būt kaut kam derīgi. Tās būtībā ir nabaga nelaimīgas būtnes, kuras jāžēlo, jo tiem bargi vajadzēs izpirkt savu brīvprātīgo nederību, viņu sods bieži vien sākas jau tieši jūsu pasaulē, kur tie izjūt garlaicību un pretīgumu pret dzīvi, kuras varā viņi atrodas.»

-    Tā kā tiem bija izvēle, tad kāpēc tie tomēr deva priekšroku tādam dzīvesveidam, kurš tiem nevarēja atnest nekādu labumu?

«Ari garu vidū ir slinkie, kuri izvairās no grūtas dzīves. Dievs viņiem to atļauj, bet vēlāk tic paši no savas rūgtās pieredzes atskārtīs pašu nederīguma radītās neērtības un pirmie lūgs iespēju atgūt zaudēto laiku. Var būt arī tā, ka viņi iepriekš bija izvēlējušies daudz nozīmīgāku dzīvi, bet, ķērušies pie lietas, spēji atkāpās un padevās to gani ietekmei, kuri tos pavedināja uzsākt laiskošanos.»

575.    Parastās nodarbības mums drīzāk šķiet kā «pienākumi», nevis kā «misija» šī vārda pilnā nozīmē. Saskaņā ar ideju, kas ir vārda nozīmes pamatā, «misijai» vairāk piemīt ārkārtējs svarīgums, un tā ir mazāk personiskas dabas. Kā, no šī viedokļa raugoties, var uzzināt, vai cilvēkam uz Zemes ir kāda reāla misija?

«Pēc viņa veiktajiem dižajiem darbiem, pēc tā progresa un panākumiem, uz kuriem viņš aizved sev līdzīgos.»

576.  Vai ļaudīm, kuriem ir svarīga misija, tā tika uzticēta jau pirms piedzimšanas, un vai viņi to zina?

«Dažkārt jā, bet visbiežāk viņiem tas nav zināms. Atnākot uz Zemi, tiem ir visai neskaidrs mērķis; misija izkristalizējas pēc to piedzimšanas atkarībā no apstākļiem. Dievs noved tos uz ceļa, pa kuru ejot, tiem jāpilda Viņa nodomi.»

577.   Vai tad, kad cilvēks dara ko derīgu, viņš vienmēr rikojas kādas iepriekšējas un agrāk noteiktas misijas dēļ vai arī viņam var būt uzticēta neparedzēta misija?

«Viss cilvēka darītais nav kādas iepriekš noteiktas sūtības rezultāts; viņš bieži vien ir ierocis, kuru izmanto kāds gars, lai paveiktu kaut ko tādu, ko viņš pats uzskata par derīgu. Piemēram, kāds gars domā, ka būtu labi uzrakstīt grāmatu, ar to viņš arī būtu nodarbojies, ja vien būtu iemiesojies; tā nu gars mekļē tādu rakstnieku, kurš vislabāk spēj izprast un izteikt viņa domas; gars iedveš rakstniekam ideju par šo grāmatu un vada šīs idejas īstenošanas darbu. Tādējādi šis cilvēks vispār nav atnācis uz Zemi ar misiju radīt tamlīdzīgu literāru sacerējumu. Tas pats notiek arī ar dažiem mākslas darbiem un atklājumiem. Vēl jāpasaka, ka miega laikā iemiesotais gars tieši sazinās ar klīstošo garu, un viņi veic visas norunas par darbu izpildi.»

578.  Vai gars savas vainas dēļ var neizpildīt tam uzdoto?

«Jā, ja tas nav augstākais gars.»

-    Kādas ir šīs rīcības sekas?

«Tam nāksies atjaunot savu uzdevumu: tas ir viņam domātais sods; bet pēc tam viņš tiek pakļauts paša radītā ļaunuma sekām.»

579.   Tā kā gars saņem savu misiju no Dieva, tad rodas jautājums: kā gan Dievs var šādu svarīgu, visus interesējošu misiju uzticēt tādam garam, kurš varētu to arī neizpildīt?

«Vai gan Dievs nezina, ka Viņa karavadonis vai nu svinēs uzvaru, vai arī tiks sakauts? Viņš to zina, esiet par to droši, un, kad lieta ir īpaši svarīga, tad Viņa plāni nekad netiek uzlikti tiem, kuriem šis darbs jāatstāj pusceļā. Jums viss saistās ar nākamības zināšanu, kas piemīt Dievam, bet nav dota jums.»

580.    Vai garam, kurš iemiesojies noteiktas misijas veikšanai, mēdz būt tādas pašas bažas kā tam, kurš caur to iziet kā caur pārbaudījumu?

«Nē, viņam ir pieredze.»

581.   Ļaudis, kuri būtībā ir lāpas, kas ar savu ģenialitāti nes gaismu cilvēku ciltij, noteikti veic kādu misiju; bet starp tiem ir arī tādi, kuri kļūdās un kopā ar lielām patiesībām izplata arī tikpat lielus maldus. Kā lai vērtē viņu misiju?

«Kā viņu pašu izkropļotu. Tie atrodas zemāk par uzdevumu, pie kura ķērušies. Tomēr jārēķinās arī ar apstākļiem; ģeniālie ļaudis bija spiesti runāt atbilstoši laikam, kurā dzīvoja, un tā mācība, kura daudz attīstītākā laikmetā šķiet maldīga vai bērnišķīga, savam gadsimtam varēja izrādīties pilnīgi pietiekoša.»

582.  Vai tēva lomas pildīšanu var uzskatīt par misiju?

«Tā ir neapstrīdama misija; tai pašā laikā tas ir ļoti svarīgs

pienākums, kas cilvēkam uzliek tādu atbildību, kurai attiecībā uz viņa nākamību ir daudz lielāka nozīme, nekā cilvēks domā. Dievs licis bērnu vecāku aizbildniecībā, lai tie viņu virzītu pa labestības ceļu, Viņš šo uzdevumu ir atvieglojis, veidojot bērnu trauslu, maigu un padevīgu, tātad pieejamu visiem iespaidiem; bet ir tādi vecāki, kuri vairāk rūpējas par to, lai uzlabotu savā dārzā kokus, jo tie dāvās tad pēc iespējas vairāk augļu;

šie vecāki neveltī vajadzīgo uzmanību bērna rakstura izlabošanai. Un, ja šis bērns vecāku vainas dēļ neizturēs pārbaudījumus, tad vecāki par to tiks sodīti, un nākošā dzīvē tiem tiks bērnu ciešanas, jo viņi nebija izdarījuši no tiem atkarīgo, lai bērns virzītos pa labestības ceļu.»

583.    Ja bērns, neskatoties uz vecāku rūpēm, tomēr ies pa nepareizo ceļu, vai arī tad būs atbildīgi vecāki?

«Nē, tomēr, jo sliktāki bērna dotumi, jo grūtāks būs vecāku uzdevums, un arī jo lielāki būs viņu nopelni, ja tiem izdosies novirzīt to no ļaunā ceļa.»

-   Ja, neskatoties uz vecāku sliktajiem piemēriem un nevērību, bērns tomēr kļūst par labu cilvēku, vai arī tad šīs bērna pozitīvās īpašības pieskaitītas vecāku nopelniem?

«Dievs ir taisnīgs.»

584.   Kāds varētu būt tāda iekarotāja misijas raksturs, kura mērķis ir tikai savas godkārības apmierināšana un kurš tālab neatkāpjas nekādu šā mērķa izraisīto nelaimju priekšā?

«Visbiežāk viņš ir tikai ierocis, kuru Dievs izmantojis Savu nodomu īstenošanai, un šīs nelaimes bieži vien ir līdzekļi, lai paātrinātu tās vai citas tautas virzīšanos uz priekšu.»

-    Tas, kurš ir šo pārejošo nelaimju ierocis, taču ir svešs labumam, kas no tām var rasties, jo viņš bija izvirzījis tikai kādu personisku mērķi; vai viņam tiks pierēķināts šis nepatvaļīgi izraisītais labums?

«Katrs saņem pēc viņa darbiem, pēc tā labuma, kuru viņš gribēja darīt, un pēc viņa centienu diženuma.»

+ Iemiesotajiem gariem ir to fiziskajai eksistencei raksturīgas nodarbošanās. Kad tie atrodas klīstošā vai neiemiesotā stāvoklī, tad viņu nodarbības atbilst to augšupvirzības pakāpei. Vieni ceļo pa dažādām planētām, mācās un gatavojas jaunajai iemiesošanās reizei. Citi, kas ir tālāk pavirzījušies, nodarbojas ar progresa problēmām, virzot notikumus un iedvešot auglīgas domas; viņi atbalsta ģeniālus cilvēkus, kuri sekmē cilvēces virzību uz priekšu. Trešie iemiesojas veikt progresa misiju. Ceturtie ņem savā aizbildniecībā atsevišķus cilvēkus, ģimenes, organizācijas, pilsētas un tautas, kļūstot par to sargeņģeļiem, draudzīgajiem un aizsargātājgariem. Piektie vada dabas parādības un stihijas, irto tiešais darbojošais spēks. Viduvējie gari iejaucas mūsu darīšanās un izklaidēs.

Nešķīstie vai nepilnīgie gari ciešot un skumstot gaida brīdi, kad Dievs tiem dos attīstības un grēku izpirkšanas līdzekļus. Ja viņi dara ļaunu, tad tikai spītējot labajam, par kuru pagaidām nespēj tīksmināties.

VIENPADSMITĀ NODAĻA MINERĀLU, AUGU UN DZĪVNIEKU PASAULE

Minerāli un augi Dzīvnieki un cilvēks Metampsihoze (dvēseļu pārceļošana)

84.  § Minerāli un augi

585.    Ko jūs domājat par dabas sadalīšanu trīs valstībās vai arī divās klasēs: organisko un neorganisko būtņu klasēs? Daži īpašā pasaulē iedala cilvēku dzimumu. Kurai no šīm kvalifikācijām dodat priekšroku?

«Tās visas ir labas; viss atkarīgs no redzes viedokļa. Materiālā līmenī ir tikai organiskās un neorganiskās būtnes; no morālā viedokļa acīmredzot eksistē četras klases, četras valstības.»

+ Šīm četrām klasēm tiešām ir spilgti izteikti raksturi, kaut arī to robežas nav visai skaidras: nedzīvā, minerālu valsti veidojošā matērija ietver sevī tikai mehānisku spēku; no nedzīvās matērijas veidotajiem augiem piemīt dzīvība un no nedzīvās matērijas sastāvošajiem dzīvniekiem arī ir dzīvība, tic bez tam vēl apveltīti ar zināmā mērā instinktīvu, aprobežotu prātu, kam piemīt savas eksistences un individualitātes apziņa; cilvēks, kuram dāvāts viss, kas ir augos un dzīvniekos, valda pār visām pārējām klasēm ar sava īpašā neierobežotā prāta palīdzību, kas dod tam nākamības apziņu, nemateriālo lietu izpratni un zināšanas par Dievu.

586.  Vai augiem piemīt viņu eksistences apziņa?

«Nē, tie nedomā; viņiem ir tikai organiskā dzīvība.»

587.  Vai augi kaut ko sajūt? Vai viņi cieš, kad tos kropļo?

«Augi gūst fiziskus iespaidus, kuri rodas, iedarbojoties uz matēriju, bet augiem nav jušanas spēju; tiem nav sāpju sajūtas.»

588.  Vai spēks, kas pievelk vienu augu pie otra, nav atkarīgs no viņu gribas?

«Jā, jo augi nedomā. Tas ir mehānisks matērijas spēks, kas iedarbojas uz matēriju; viņi nevarētu tam pretoties.»

589.   Dažiem augiem, piemēram, mimozai un mušķērājam, ir raksturīgas īpašas kustības, kuras liecina par lielu jūtīgumu un dažos gadījumos pat par kaut ko līdzīgu gribai; mušķērāja «lāpstiņas» satver mušu, kura nosēdusies uz šī auga zieda, lai sūktu tā nektāru; mušķērājs it kā gatavo mušai slazdus, lai pēc tam to nogalinātu. Vai šie augi apveltīti domu spējām? Vai tiem ir griba, un vai tie neveido kādu starpposmu starp augu un dzīvnieku valsti? Vai tā nav pāreja no vienas uz otru?

«Dabā viss ir pāreja [18] paša fakta dēļ, ka nekur nav līdzības un tomēr viss ir savstarpēji saistīts. Augi nedomā, tātad tiem nav gribas. Gliemežiem un visiem zoofītiem nepiemīt domāšanas spējas: viņiem ir tikai akls un dabisks instinkts.»

+ Cilvēka organisms rāda mums līdzīgu kustību piemērus, kustības bez gribas līdzdalības, gremošanas un asinsrites funkcijās; pilorijs (vārtnieks) saraujas, saskaroties ar dažiem ķermeņiem, un tādā veidā aizšķērso tiem cauriešanu. Tam pašam jānotiek ar mimozu, kuras kustības nekādā ziņā neliecina par uztveres un vēl jo mazāk par gribas nepieciešamību.

590.   Vai tad augiem tāpat kā dzīvniekiem nepiemīt pašsaglabāšanās instinkts, kurš mudina meklēt to, kas var izrādīties derīgs, un liek izvairīties no tā, kas var tiem kaitēt?

«Tas ir sava veida instinkts: viss atkarīgs no tā, cik plaši jūs šo vārdu skaidrojat; bet tas ir tīri mehānisks. Kad ķīmiskajā reakcijā novērojat divu ķermeņu savienošanos, tad tas nozīmē, ka tie atbilst viens otram, t.i., starp tiem ir tieksme (afmitāte), bet to jūs nesaucat par instinktu »

591.   Vai augstākās pasaulēs augu un pārējo būtņu daba ir daudz pilnīgāka?

«Viss ir daudz pilnīgāks; bet augi ir un paliek augi, tāpat kā dzīvnieki vienmēr paliek dzīvnieki, bet cilvēki cilvēki.»

85.   § Dzīvnieki un cilvēks

592.  Ja mēs salīdzināsim cilvēku un dzīvniekus pēc to prāta īpašībām, tad robežlīniju it kā būtu grūti novilkt, jo daži dzīvnieki šajā ziņā ir daudz pārāki par dažiem cilvēkiem. Vai šo norobežošanu var veikt precīzāk?

«Šajā jautājumā jūsu filozofu starpā nav vienprātības: vieni grib, lai cilvēks būtu dzīvnieks, citi vēlas, lai dzīvnieks būtu cilvēks; un nevienam no viņiem nav taisnības; cilvēks ir absolūti īpaša būtne, kura dažkārt pagrimst ļoti zemu, bet spēj pacelties ļoti augstu. Fiziskā plānā cilvēks līdzīgs dzīvniekam un nav tik labi apveltīts kā daudzi no viņiem; dzīvniekiem daba devusi visu to, ko cilvēks spiests izgudrot ar sava prāta palīdzību, paša vajadzību apmierināšanai un pašuzturēšanai; cilvēka ķermenis sairst tāpat kā dzīvnieka ķermenis, tas ir tiesa, bet cilvēka garam lemts īpašs liktenis, kuru spējīgs saprast vienīgi cilvēks, jo tikai viņš ir pilnīgi brīvs. Nabaga ļaudis, kuri nogrimstat zemāk par lopiem! Vai gan jūs nezināt, ar ko jūs no viņiem atšķiraties? Cilvēku jūs varat pazīt pēc viņa domām par Dievu.»

593.  Vai var apgalvot, ka dzīvnieki rīkojas, vienīgi instinkta vadīti?

«Tā ir vēl viena sistēma. Visai patiesi teikts, ka instinkts valda pār lielāko daļu dzīvnieku; bet vai tad tu viņu vidū neredzi tos, kuru darbību diktē pilnīgi noteikta griba. Tā ir prāta izpausme, bet tas ir aprobežots.»

+ Bez instinkta daži dzīvnieki nenoliedzami parāda noteiktu gribu rīkoties ar noteiktu nozīmi un atkarībā no apstākļiem; tas izpaužas sarežģītās, saskaņotās darbībās, ko viņi veic. Dzīvniekiem tātad piemīt noteikta veida prāts, kura izpausme vairāk koncentrēta uz pašu fizisko vajadzību apmierināšanas līdzekļiem un rūpēm par pašuzturēšanu. Viņiem nav nekādas daiļrades, nekādas uzlabošanās; lai arī kāda būtu māksla, kas mūs sajūsmina, vērojot viņu darbus, tas ir tas pats, ko viņi ir darījuši iepriekš un ko tieši tādā pašā veidā dara tagad, ne labāk un ne sliktāk, atbilstoši pastāvīgām un nemainīgām formām un proporcijām. Putnēns, kas atdalīts no sava bara, izaudzis ar tādām pašām sekmēm vij savu ligzdu pēc tā paša modeļa, kaut arī neviens to nav apmācījis. Ja daži no viņiem arī ir uzņēmīgāki pret apmācību, ko iegūst no cilvēka, tad viņu vienmēr šauros ietvaros ieslēgtā prāta attīstība ir radusies, cilvēkam iedarbojoties uz pakļāvīgu dabu, jo viņiem nav raksturīgs nekāds progress; un ar cilvēka palīdzību gūtais progress ir spokains un tīri individuāls, jo savā vaļā atstāts dzīvnieks tūlīt pat atgriezīsies dabas noteiktajās robežās.

594.  Vai dzīvniekiem ir valoda?

«Ja jūs ar to domājat no vārdiem un zilbēm sastāvošu valodu, tad nē, bet, ja runā par sazināšanās līdzekli starp tiem, tad jā; viņi viens otram pasaka daudz vairāk, nekā jūs domājat; bet viņu valoda tāpat kā to idejas aprobežojas ar to vajadzībām.»

-    Ir dzīvnieki, kuriem nav balss; kāda ir viņu valoda?

«Viņi viens ar otru sazinās, izmantojot citus līdzekļus. Vai tad jums, cilvēkiem, par sazināšanās līdzekli kalpo tikai vārdi? Ko gan tu teiksi par mēmajiem? Dzīvniekiem, kuri ir savstarpēji saistīti, ir līdzekļi, lai cits citu bridinātu un parādītu savas sajūtas. Vai gan tu domā, ka zivis viena otru nesaprot? Tā ka cilvēkam nepiemīt ārkārtēja valodas lietošanas privilēģija; atšķirība tikai tāda, ka dzīvnieku valoda ir instinktīva un aprobežojas ar to vajadzību un ideju loku. bet cilvēku valoda turpretī var pilnveidoties un pielīdzinās visām viņa prāta koncepcijām.»

+ Tik tiešām, zivis, kuras migrē lielā masā, gluži kā bezdelīgas barā, pakļaujas vadonim, kas virza to kustību, tāpēc tām nepieciešami līdzekļi, lai brīdinātu un saprastu cita citu, kā arī lai lūgtu viena otrai padomu. Varbūt, ka viņas to dara ar daudz asākas redzes palīdzību, kas ļauj tām atšķirt signālus, ko viņas raida cita citai; bet var arī būt, ka ūdens ir starpnieks, kas nodod tām noteiktas vibrācijas. Lai kā arī būtu, nav apšaubāms fakts, ka viņām ir savstarpējās sazināšanās līdzekļi, gluži tāpat kā tic ir pārējiem dzīvniekiem, kuriem nav balss, bet kuri veic kādus kopīgus darbus. Vai gan pēc tam jābiīnās, ka gari var sazināties cits ar citu, neizrunājot ne vārda?

595.  Vai dzīvnieku darbībās izpaužas gribas brivība?

«Tie nav vienkārši mašīnas, kaut arī jūs tā uzskatāt, bet viņu gribas brīvība aprobežojas ar to vajadzībām un nevar līdzināties ar cilvēkam piemītošo brīvību. Tā kā dzīvnieki ir daudz zemāki par cilvēku, tad viņiem ir arī citi pienākumi. Viņu brīvība aprobežota ar materiālās dzīves darbībām.»

596.   Kas ir cēlonis dažiem dzīvniekiem piemītošajām spējām atdarināt cilvēka valodu, un kāpēc šīs spējas drīzāk sastopamas putnu vidū, nevis, piemēram, starp pērtiķiem, kuru uzbūve daudz vairāk līdzinās cilvēku uzbūvei?

«Cēlonis ir īpašā balss saišu uzbūve saistībā ar atdarināšanas instinktu; pērtiķis kopē žestus, bet daži putni atdarina balsi.»

597.  Tā kā dzīvniekiem piemīt prāts, kas liecina par zināmu darbības brīvību, tad rodas jautājums: vai viņos ir kāds pirmsākums, kas nav atkarīgs no matērijas?

«Jā, un tas pārdzīvo ķermeni.»

-    Vai šis pirmsākums ir dvēsele, kas līdzīga cilvēka dvēselei?

«Tā arī zināmā mērā ir dvēsele, ja jūs gribat tā izteikties; viss ir atkarīgs no satura, kas tiek piešķirts šim vārdam', bet šī dvēsele visai ievērojami atpaliek no cilvēka dvēseles. Starp dzīvnieka dvēseli un cilvēka dvēseli ir tāds pats attālums, kāds ir starp cilvēka dvēseli un Dievu.»

598.  Vai dzīvnieka dvēsele pēc nāves saglabā savu individualitāti un pašapzināšanos?

«Savu individualitāti saglabā gan, bet ne sava «cs» apzināšanos. Prāta dzīve paliek neizpaustā stāvoklī.»

599.   Vai zvcru dvēselēm piemīt izvēles brīvība iemiesoties tajā vai citā dzīvniekā?

«Nē, tai nav gribas brīvības.»

600.   Vai dzīvnieka dvēsele, kas pārdzīvojusi ķermeni, pēc nāves klejo līdzīgi cilvēka dvēselei?

«Tā ir savdabīga klejošana, jo dvēsele šeit nav saistīta ar miesu, bet tas arī nav klīstošais gars. Klīstošais gars ir domājoša būtne, kas rīkojas saskaņā ar savu brīvo gribu; dzīvnieka garam nepiemīt šīs spējas; pašapzināšanās ir galvenā gara īpašība. Tūlīt pēc nāves dzīvnieka garu klasificē gari, kuru pienākumos tas ietilpst, un viņš gandrīz tūlīt pat tiek izmantots turpmākiem iemiesojumiem; tam nav laika nodibināt attiecības ar citām garīgām būtnēm.»

601.    Vai dzīvnieki seko progresēšanas likumam tāpat kā cilvēki?

«Jā, tāpēc augstākās pasaulēs, kur daudz vairāk attīstīti cilvēki, arī dzīvnieki ir attīstītāki un tiem piemīt daudzkārt pilnīgāki sazināšanās līdzekļi; bet pēc sava stāvokļa tie vienmēr ir zemāki par cilvēkiem un pakļaujas tiem; viņi ir cilvēka gudrie kalpi.»

+ Te nav nekā neparasta; iedomāsimies, ka mūsu saprātīgajiem dzīvniekiem sunim, zilonim, zirgam būtu tāda ķermeņa uzbūve, kas tiem ļautu nodarboties ar roku darbu; ko gan visu tie izdarītu cilvēka vadībā?

602.   Vai dzīvnieki tāpat kā cilvēks progresē savas gribas virzīto darbu rezultātā vai arī tas notiek gudru spēku dēļ?

«Gudru spēku dēļ, jo dzīvniekiem neeksistē grēku izpirkšana.»

603.    Vai augstākajās pasaulēs dzīvnieki zina par Dieva esamību?

«Nē, cilvēks viņu acīs ir dievs, gluži tāpat kā cilvēki kādreiz garus uzskatīja par dieviem.»

604.  Tā kā dzīvnieki, kaut arī augstākās pasaulēs pilnveidoti, tomēr atrodas par cilvēkiem zemāk, tad no tā izriet, ka Dievs ir radījis saprātīgas būtnes, kurām uz mūžu jāatrodas pakļautības un nepilnvērtības stāvoklī, bet tas, šķiet, runā pretī dažādu

veidu un progresa vienotībai, kas izpaužas visos Viņa darbos.

«Viss dabā saistīts tādām saitēm, kuras jūs vēl nespējat pamanīt, un pat visām it kā nesaistītākajām lietām ir saskares punkti, kurus cilvēks savā tagadējā stāvoklī nekad nevarēs izprast. Viņš var tos sākt saprast, picpūlot savu prātu, bet viņa prāts spēs skaidri redzēt Dieva radīto tikai tad, kad pilnīgi attīstīsies un atsvabināsies no lepnības un gara tumsības aizspriedumiem; līdz tam laikam viņa aprobežotās idejas liks viņam uz visu skatīties no sīkumaina un šaura redzes punkta. Jums jāzina, ka Dievs nevar būt pretrunā pats ar sevi un ka viss dabā harmonizējas ar kopējo likumu starpniecību, kuri nekad neatkāpjas no Radītāja diženās gudrības.»

-    Tādējādi saprāts ir kopējā īpašība un saskarsmes punkts starp dzīvnieka un cilvēka dvēseli?

«Jā, bet dzīvniekiem piemīt tikai materiālās dzīves saprāts, bet cilvēka saprāts tam dāvā arī morālo dzīvi.»

605.   Ja ņem vērā visus starp cilvēku un dzīvniekiem pastāvošos saskares punktus, vai nevar nodomāt, ka cilvēkam ir divas dvēseles: dzīvnieciskā dvēsele un garīgā dvēsele, un, ja viņam nebūtu bijusi šī otrā dvēsele, tad tas varētu dzīvot tikai kā lops; citiem vārdiem sakot, dzīvnieks ir cilvēkam līdzīga būtne, kuram tikai nav garīgās dvēseles. Un no tā varētu secināt, ka labie un sliktie instinkti būtībā ir tikai vienas vai otras dvēseles gūtā pārsvara sekas.

«Nē, cilvēkam nav divu dvēseļu; bet miesai ir savi instinkti, kas ir tās orgānu sajūtu rezultāts. Cilvēkam ir divējāda daba: tā ir kā dzīvnieciska, tā garīga; ar savas miesas starpniecību tas saistīts ar dzīvnieku dabu un to instinktiem, bet ar dvēseles starpniecību viņš saistīts ar garu dabu.»

-     Tātad garam ne vien jācenšas atsvabināties no savām nepilnībām, bet arī jācīnās ar matērijas ietekmi?

«Jā, jo viņš ir nepilnīgāks, jo spēcīgāka saistība starp garu un matēriju; vai tad jūs to neredzat? Nē, cilvēkam nav divu dvēseļu; katrā atsevišķā būtnē ir tikai viena vienīga dvēsele. Dzīvnieka dvēsele un cilvēka dvēsele viena no otras atšķiras līdz tādai pakāpei, ka viena dvēsele nevar atdzīvināt ķermeni, kas radīts otrai. Bet, ja cilvēkam arī nav dzīvnieka dvēseles, kas to ar savām kaislībām ierindo dzīvnieka līmenī, tad tam ir miesa, kas to nereti nogremdē līdz viņu līmenim, jo no viņa miesas radītais ķermenis ir būtne, kam piemīt dzīvniecīgums un savi nesaprātīgi instinkti, kas aprobežojas ar rūpēm par pašsaglabāšanos.»

+ Gars, iemiesojoties cilvēka ķermenī, atnes sev līdz intelektuālo un morālo pirmsākumu, kas paceļ cilvēku pāri dzīvniekam. Abas cilvēkam piemītošās dabas no diviem dažādiem avotiem baro tā kaislības, vienas rodas no dzīvnieciskās dabas instinktiem, citas no tā, ka nav attīrījies pats gars, kura iemiesojums ir cilvēks un kurš vairāk vai mazāk simpatizē dzīvniecisku instinktu rupjībai. Attīroties gars pakāpeniski atbrīvojas no matērijas ietekmes; atrodoties tās ietekmē, viņš tuvinās lopam; atsvabinoties no šīs ietekmes, cilvēks paceļas līdz paša sūtībai.

606.  Kur dzīvnieki smejas saprātīgo pirmsākumu, kas veido tiem piemītošās dvēseles īpašo uzbūvi?

«Visuma saprātīgajā stihijā.»

-Tātad cilvēka un dzīvnieka saprāts ir radies no kopēja avota?

«Par to nav pat vismazāko šaubu, bet cilvēkā tas guvis īpašu attīstību, kas to paceļ virs tā līmeņa, kurā tas par dzīvu būtni padara dzīvnieku.»

607.  Tika teikts, ka cilvēka dvēsele rodoties piedzīvo fiziskā dzīvē savas bērnības laiku, ka tās prāts ir tikko izveidojies un ka tā piemērojas dzīvei; kur gars veic pirmo savas eksistences fazi?

«Eksistenču virknē, kuras ir pirms tā perioda, ko jūs dēvējat par «cilvēcisko».»

-    Dvēsele tādējādi ir radības zemāko būtņu saprātīgs pirmsākums?

«Vai tad mēs neteicām, ka dabā viss ir saistībā un tiecas pēc vienotības? Tieši šajās būtnēs, par kurām jūs īstenībā tik maz zināt, veidojas saprātīgais pirmsākums, pamazām individualizējas un piemērojas dzīvei, kā mēs jau stāstījām. Tas ir iepriekšējais darbs, līdzīgs augu augšanai; tā rezultātā saprātīgajā pirmsākumā notiek būtiskas pārmaiņas un tas kļūst par garu. Tad arī sākas viņa cilvēciskais periods, bet līdz ar to rodas arī savas nākamības apziņa, spējas atšķirt labo no sliktā un atbildība par savu rīcību; tas ir līdzīgi tam, kā bērnībai seko pusaudža gadi, bet pēc tiem jaunība un visbeidzot briedums. Un cilvēkam šāda veida izcelsmē nav nekā pazemojoša. Vai gan dižos ģēnijus kaut kā pazemo tas, ka tic mātes miesās ir bijuši tikai nepilnīgi embriji? Ja kaut kādu iemeslu dēļ cilvēkam vajadzētu izjust pazemojumu, tad tie būtu viņa necienīgums un negodīgums Dieva priekšā, nespēja iekļūt Dieva nodomu dzīlēs un apjēgt visuma harmoniju pārvaldošo likumu gudrību. Iepazīstiet Dieva diženumu šajā sajūsminošajā harmonijā, kas visu dabā esošo saliedē vienā veselā. Noticēt tam, ka Dievs it kā būtu varējis izdarīt kaut ko bezmērķīgu un it kā būtu radījis saprātīgas būtnes, kam nav nākamības, nozīmētu zaimot Dieva labsirdību, kas plešas pār visu Viņa radīto.»

-    Vai šis cilvēciskais periods sākas uz mūsu Zemes?

«Zeme vispār nav pirmās cilvēciskās iemiesošanās izejas punkts; cilvēciskais periods parasti sākas hierarhiski daudz zemākās pasaulēs; tomēr tas nav absolūts likums, un var gadīties, ka kāds gars jau no paša cilvēciskā posma sākuma ir bijis spējīgs dzīvot uz Zemes. Bet tas bieži tā nenotiek, tas drīzāk varētu būt izņēmuma gadījums.»

608. Vai cilvēka garam pēc nāves piemīt to eksistenču apziņa, kuras bijušas pirms cilvēciskā perioda?

«Nē, jo tikai ar šo periodu sākas viņa garīgā dzīve, un viņš diez vai atceras pat savas pirmās cilvēciskās eksistences reizes, gluži tāpat kā cilvēks vairs neatceras savu agrās bērnības laiku un to laiku, ko pavadījis mātes miesās. Lūk, kāpēc gari saka, ka neatceras savu pirmsākumu.»

609.  Vai gars, kurš uzsācis cilvēciskās eksistences periodu, vēl saglabā tā saucamā «pirmscilvēciskā» perioda iezīmes?

«Tas atkarīgs no laika atstatuma, kas atdala šo periodu no pagājušā mirkļa, tas atkarīgs arī no šajā laikā notikušā progresa. Dažu iemiesošanās reižu laikā tam vēl var būt zināms vairāk vai mazāk izteikts sākotnējā stāvokļa atspulgs, jo dabā nemēdz būt krasu pāreju; vienmēr eksistē posmi, kas saista būtņu un notikumu ķēžu galus; tomēr, attīstoties gribas brīvībai, izgaist «pirmscilvēciskā» perioda pēdas. Pirmie panākumi nāk lēnām, jo griba vēl pagaidām nepalīdz tos gūt; pēc tam progresēšana aizvien paātrinās atbilstoši tam, kā pilnveidojas gara pašapziņa.»

610.   Tātad gari, kuri teica, ka cilvēks esot īpaša, atsevišķa būtne, ir kļūdījušies?

«Nē, vienkārši jūsu jautājums netika tālāk attīstīts, un, starp citu, ir arī tādas lietas, kuras notiek savā laikā. Cilvēks patiešām ir īpaša, atsevišķa būtne, jo tam piemīt tādas spējas, kas to atšķir no visām pārējām, un arī tā liktenis ir pavisam savādāks. Starp visiem citiem dzīvo radību veidiem cilvēku cilts ir tieši tā, kuru Dievs Kungs ir izvēlējies to būtņu iemiesošanai, kuras spējīgas iepazīt Viņu.»

86. § Metampsihoze (dvēseļu pārceļošana)

611.   Vai tad, ja runājam par dzīvo būtņu kopīgo rašanos no to saprātīgā pirmsākuma, neiznāk, ka atzīstam mācību par dvēseļu pārceļošanu?

«Divām lietām var būt viena un tā pati izcelšanās un tomēr tās vēlāk var nemaz nelīdzināties viena otrai. Kurš gan atpazītu koku, tā lapas, ziedus un augļus, ja aplūkotu bezveidīgo dīgli, kas ir sēkliņā, no kuras radies šis koks? No tā mirkļa, kad saprātīgais pirmsākums sasniedz to pakāpi, kas nepieciešama, lai kļūtu par garu un ieietu cilvēciskajā eksistēšanas periodā, tas vairs nav saistīts ar savu sākotnējo stāvokli un vairs nav dzīvnieciska dvēsele, kā koks vairs nav sēkla. Viss, kas cilvēkā vēl saglabājies no dzīvnieciskuma, ir viņa miesa, kā ari kaislības, kuras radījusi miesas ietekme un matērijai piemītošais pašsaglabāšanās instinkts. Tātad nevar apgalvot, ka kāds cilvēks ir kaut kāda dzīvnieka gara iemiesojums, un no tā izriet, ka metampsihoze tās parastajā izpratnē ir visai neprecīzs priekšstats.»

612.  Vai cilvēka ķermeni atdzīvinošais gars varētu iemiesoties dzīvniekā?

«Tas būtu regress, bet gars neregresē. Upe netek savas iztekas virzienā. [19] »

613.   Lai cik arī kļūdaina nebūtu metampsihozes ideja, vai tomēr tā nav dažādu cilvēka eksistenču nojausmas rezultāts?

«Līdzīgas intuitīvas nojausmas iespējams gūt šajā, kā ari daudzos citos ticējumos; bet šo tāpat kā vairumu citu intuitīvo ideju cilvēks ir izkropļojis.»

+ Mācība par dvēseļu pārceļošanu būtu patiesa, ja to izprastu kā dvēseļu progresēšanu no zemākā stāvokļa uz augstāko, kad tā būtu saņēmusi aizvien jaunu attīstību, kas pārveidotu tās dabu; šī mācība ir melīga, ja to iztulko kā tiešu dzīvnieka pārtapšanu par cilvēku (un it īpaši otrādi cilvēka par dzīvnieku), jo tā tiek pausta regresa un sajaukšanās ideja; tā kā saplūšana nevar būt iespējama starp divu dažādu sugu fiziskām būtnēm, tad tā ir droša pazīme, ka tās atrodas atšķirīgos līmeņos un ka to pašu var teikt arī par gariem, kuri šīs būtnes atdzīvina. Ja viens un tas pats gars varētu pēc kārtas atdzīvināt gan vienu, gan otru no šīm būtnēm, tad tas liecinātu par viņu identisko dabu, kura būtu izpaudusies to materiālās atražošanās iespējā. Iemiesošanās, par kuru stāsta gari, turpretī balstās uz dabas augšupejošu attīstību un uz cilvēka progresēšanu viņa paša ciltī, kas gan neatņem neko no tā diženuma. Cilvēka vērtību mazina vien tas, ka viņš slikti izmanto spējas, kuras Dievs dāvājis, lai cilvēks varētu virzīties uz priekšu. Lai kā arī būtu, metampsihozes mācības senatnība un vispārība, kā arī tas, ka ievērojami cilvēki to atklāti atzinuši, apstiprina to, ka pārceļošanas princips sakņojas pašā dabā; tā ka tās drīzāk ir liecības šī principa labā un nevis pret to.

Gara izejas punkts ir viens no tiem jautājumiem, kuri saistīti ar lietu pirmsākumu un ir Dieva noslēpums. Cilvēkam nav lemts to zināt absolūti, viņš var tikai veidot savus pieņēmumus un vairāk vai mazāk patiesas sistēmas. Paši gari arī nebūt nezina visu; bet par to, ko viņi nezina, tiem arī var būt personīgais viedoklis, kurš ir lielākā vai mazākā mērā saprātīgs.

Tā, piemēram, trūkst vienprātības par attiecībām, kuras pastāv starp cilvēku un dzīvniekiem. Pēc dažu domām, gars cilvēcisko periodu sasniedz, tikai attīstoties un individualizējoties dažādos zemāko radības būtņu līmeņos. Saskaņā ar citu uzskatiem cilvēka gars vienmēr esot piederējis cilvēka rasei, neizejot caur dzīvnieciskās dzīves posmu. Pirmajai no šīm sistēmām ir tāda priekšrocība, ka tā piešķir mērķi dzīvnieku nākotnei; dzīvnieki tādējādi būtu veidojuši pirmo posmu domājošo būtņu ķēdē; otra sistēma vairāk glaimo pašam cilvēkam, un to īsumā varētu šādi raksturot.

Dažādas dzīvnieku sugas vispār nerodas intelektuāli viena no otras progresēšanas ceļā; tā, piemēram, gliemeža gars vēlākā attīstības gaitā nekļūst par zivs, putna, četrkājaiņa un pērtiķa garu; katra suga ir absolūts tips kā fiziski, tā arī morāli, ikviens no šī tipa indivīdiem smeļ no visuma avota to saprāta pirmsākuma daudzumu, kas tam nepieciešams atkarībā no orgānu pilnveidotības pakāpes un no lietas, ar kuru tam dabas apritē ir jānodarbojas; šī saprāta pirmsākuma daudzumu viņš nāves gadījumā atdod atpakaļ kopējai masai. Daudz attīstītāko pasauļu dzīvnieki tāpat ir atsevišķas sugas, kuras ir piemērotas šo pasauļu vajadzībām un to cilvēku augšupvirzības pakāpei, kuru palīgi tie ir; garīgā ziņā šie dzīvnieki nerodas no zemes sugām. Bet ar cilvēku ir savādāk. No fiziskā viedokļa raugoties, viņš veido posmu dzīvo būtņu ķēdē; bet no morāles viedokļa starp dzīvniekiem un cilvēku ir nozīmīgs saiknes pārrāvums; cilvēkam piemīt dvēsele vai gars, Dieva dzirksts, kas to apveltī ar tikumiskām jūtām un intelektuālu nozīmīgumu, kā nav dzīvniekiem; cilvēkā tā ir galvenā būtne, kura eksistē vēl pirms ķermeņa un pārdzīvos to, saglabājot savu individualitāti. Kāda ir gara izcelsme? Kāds ir tā izejas punkts? Vai to veido individuālais saprātīgais pirmsākums? Šis noslēpums ir tāds, ka nav vērts to censties izprast, kā mēs jau teicām, var tikai veidot dažādas sistēmas. Tas, ko mēs precīzi zinām un ko vienlaicīgi apstiprina kā saprāts, tā arī pieredze, ir gara izdzīvošana, tā individualitātes saglabāšana pēc nāves, viņa spēju pilnveidošana, tā laimīgais vai nelaimīgais stāvoklis, kas atbilst viņa augšupvirzības pakāpei pa labestības ceļu, kā arī visas tikumiskās patiesības, kas ir šī stāvokļa sekas. Kas attiecas uz noslēpumainajiem sakariem, kas pastāv starp cilvēku un dzīvniekiem, tad tas ir Dieva noslēpums, gluži tāpat kā daudz citu lietu, un mūsu tagadējās zināšanas par to nekādā ziņā nesekmētu mūsu augšupvirzību, tāpēc par to būtu lieki runāt.

īss garu mācības izklāsts

1. Dievs ir augstākā gudrība, visa esošā pirmcēlonis. Dievs ir mūžīgs, viens vienīgs, nevielisks, neapstrīdams, visvarens, taisnīgs un labs. Viņa pilnība ir bezgalīga;*nav iespējams iedomāties, ka Viņā varētu būt kaut vissīkākā nepilnība, tad Viņš nebūtu Dievs.

2. Dievs radīja vielu, kas veido pasaules; Viņš radīja arī saprātīgās būtnes, kuras mēs dēvējam par gariem; tiem uzdots pēc nemainīgajiem radīšanas likumiem pārvaldīt vieliskās pasaules, un atbilstoši savai dabai tie spējīgi pilnveidoties, lai tuvotos Dievam.

3. Gars būtībā ir saprātīgs pirmsākums; mums nav zināma viņa iekšējā būtība; mūsu uztverē viņš ir nevielisks, jo tam nav nekādas līdzības ar to, ko mēs dēvējam par vielu.

4. Gari būtībā ir inviduālas būtnes, kurām ir ēterisks, bezsvara, par «perispritu» saukts apvalks, kas ir gāzveida ķermeņa paveids un cilvēka veidola prototips. Šīs būtnes mīt kosmosa telpā, pārvietojas tajā zibens ātrumā un veido neredzamo pasauli.

5.   Mums nav zināms garu radīšanas sākums un veids; mēs zinām tikai to, ka tie radīti vaļsirdīgi un nekompetenti, t.i., bez labestības un ļaunuma zināšanām, bet ar vienādām spējām darīt kā vienu, tā otru, jo taisnīgais Dievs nevarētu atbrīvot vienu no darba, uzkraujot to citiem, lai tie aizietu līdz pilnībai. Sākumā šīs būtnes atrodas it kā bērnībā, tiem nav pašiem savas gribas, un viņi pilnībā neapzinās arī savu eksistenci.

6.   Tā kā garu brīvā griba attīstās vienlaicīgi ar saprašanu, tad Dievs viņiem sacīja: «Jūs visi varēsiet sasniegt visaugstāko svētlaimi, kad gūsiet trūkstošās zināšanas un paveiksiet Manis uzlikto darbu. Strādājiet, lai paspētu; lūk, jūsu mērķis: jūs to sasniegsiet, ievērojot likumus, kuriem esmu licis iespiesties jūsu sirdsapziņā.» Apveltīti ar gribas vērtību, vieni izvēlas visīsāko, t.i., labestības ceļu, bet cit ivisgarāko, t.i., ļaunuma ceļu.

7.   Dievs nav radījis ļaunumu; Viņš noteicis likumus, un šie likumi vienmēr ir labestības caurstrāvoti, jo Viņš ir labs; precīzi izpildot šos likumus, var kļūt pavisam laimīgs, bet ar gribas brīvību apveltītie gari ne vienmēr tos ievēro, un to nepaklausības sekas ir ļaunums. Tā nu var teikt, ka viss, kas atbilst Dieva likumiem, ir labs, bet ļauns ir tas, kas ir pretstatā šiem likumiem.

8.  Kā Dieva visvarenības ieroči gari uz noteiktu laiku tērpjas vislielākā apvalkā, lai piedalītos vielisko pasauļu lielās lietās. Vingrinoties darbā, kas nepieciešams to fiziskajai eksistencei, tie pilnveido savas garīgās spējas un, tādējādi pildot Dieva likumu, gūst tādas vērtības, kas viņiem palīdz nonākt līdz mūžīgajai laimei.

9.   Sākumā iemiesošanās garam netika uzlikta kā sods vai grēku izpirkšanas līdzeklis: tā nepieciešama viņa attīstībai un Dieva plānu pildīšanai, visiem jāpakļaujas šiem plāniem, lai arī kāds būtu to izvēlētais ceļš; starpība tikai tāda, ka pa labestības ceļu ejošie ātrāk virzās uz priekšu un mazāk grūtos apstākļos ātrāk sasniedz mērķi.

10.   Iemiesojušies gari veido cilvēci, kas apdzīvo ne tikai mūsu planētu vien, bet ari visas pārējās kosmosa telpā izkaisītās pasaules.

11. Cilvēka dvēsele ir iemiesojies gars. Lai atbalstītu to viņa mācības apgūšanā, Dievs tā varai pakļāvis dzīvniekus, kuru instinkti un tieksmes ir pielāgoti viņu vajadzībām.

12.   Gars pilnveidojas pats sava darba rezultātā; nespējot vienas vienīgas fiziskās eksistences laikā gūt visas pie mērķa novedošās morālās un garīgās īpašības, viņš tās iegūst, pateicoties eksistenču virknei; katrā no tām viņš izdara pāris soļu uz priekšu progresa virzienā.

13.  Ikvienā fiziskās eksistences reizē garam jāapgūst mācība, kas ir atbilstoša tā attīstībai; jo vairāk grūtību, jo augstāk tas tiek novērtēts. Tādējādi ikviena jauna eksistence ir jauns pārbaudījums, kas tuvina garu mērķim. Šo eksistenču skaits nav noteikts. No gara gribas atkarīga to samazināšana, ja pastiprināti strādā pie savas tikumiskās pilnveidošanās; gluži tāpat kā strādnieka griba un cītīgums spēj samazināt darba pabeigšanai nepieciešamo dienu skaitu.

14.  Kad dzīve pavadīta slikti, tad garam no tās nav nekāda labuma, un viņam viss jāsāk no jauna vairāk vai mazāk grūtos, no viņa nekrietnuma un nolaidības atkarīgos apstākļos; tieši tāpat notiek arī dzīvē: nākošā dienā esi spiests paveikt to, ko ne esi padarījis iepriekšējā vakarā.

15.  Garīgā dzīve ir gara normālā dzīve, tā ir mūžīga; dzīve miesā ātri paiet un irīslaicīga; tā ir tikai viens mūžības mirklis.

16.  Šo fizisko eksistenču starpposmos gars klīst. Klaiņošana nemēdz ilgt kādu noteiktu laika sprīdi; šajā stāvoklī gars var būt laimīgs vai nelaimīgs atkarībā no tā, cik labi vai slikti tas izmanto jis savas pēdējās eksistences reizes iespējas; viņš izzina tos cēloņus, kuri paātrina vai palēnina tā panākumus, un izvēlas savai nākošajai dzīvei tādus pārbaudījumus, kuri vairāk par citiem sekmēs tā augšupvirzību; bet dažkārt viņš kļūdās vai krīt zemāk, cilvēka veidolā neizpildot tās saistības, kuras viņš kā gars ir uzņēmies.

17.    Grēcīgais gars garu pasaulē tiek sodīts ar morālām ciešanām, bet fiziskajā dzīvē ar fiziskajām mokām. Viņa skumjas būtībā ir tā grēkošanas, t.i., Dieva likumu neievērošanas sekas; tās vienlaicīgi ir gan šķīstīšanās no pagātnes grēkiem, gan arī nākotnes pārbaudījumi; tādējādi lepns cilvēks var tikt pak|auts pazemojumiem, tirāns kļūst par vergu, bet ļauns bagātnieks par vergu.

18.  Ir tādas pasaules, kuru gariem atkarībā no to veikuma ir dažādas pakāpes un atšķirīgi fiziskās eksistences apstākļi. Mazāk paveikušajam garam ir rupjāks un vieliskās ķermenis, bet atbilstoši savai attīrišanās pakāpei tas pāriet uz morāli un fiziski augstākām pakāpēm. Zeme nav ne pirmā un ne pēdējā, bet gan viena no visvairāk atpalikušajām pasaulēm.

19.  Grēcīgie gari iemiesojas mazāk attīstītās pasaulēs, kur, izciešot fiziskās dzīves bēdas, šķīstās no saviem grēkiem. Šīs pasaules tiem ir īstas šķīstītavas, bet, cenšoties morāli pilnveidoties, tic var atbrīvoties no tām. Zeme ir viena no šādām pasaulēm.

20.  Dievs, būdams taisnīgs un labs, nenosoda būtnes, kuras Pats radījis, uz mūžīgiem laikiem par to, ka tās kaut kad grēkojušas; Viņš vienmēr tām dāvā līdzekļus panākumu sasniegšanai un to ļauno darbu izlabošanai, kurus tās varējušas izdarīt. Dievs piedod, bet pieprasa nožēlot grēkus, laboties un atgriezties uz labestības ceļa; tā ka soda ilgums ir atkarīgs no tā, cik neatlaidīgi gars dara ļaunu; tad to, kurš mūžīgi vēlētos palikt uz sliktā ceļa, gaidītu mūžīgs sods; tomēr, līdzko vāja nožēlas gaisma apmirdz grēcinieka sirdi, Dievs dāvā tam Savu žēlsirdību. No tā izriet, ka moku mūžīgums izprotams relatīvā un nevis nešaubīgā nozīmē.

21.  Iemiesojoties gari atnes līdz visu, ko guvuši iepriekšējās eksistences reizēs; lūk, kāpēc ļaudīm instinktīvi piemīt īpašas spējas, labas vai sliktas tieksmes, kuras šķiet iedzimtas. Sliktās dabiskās noslieces būtībā ir gara nepilnības atliekas, no kurām viņš vēl pilnīgi nav atbrīvojies, tās ir viņa iepriekšējo trūkumu pazīmes un pirmdzimtais grēks šī vārda patiesā nozīmē. Ikvienas eksistences laikā garam jāatbrīvojas no kādām nepilnībām.

22.   Tas, ka iepriekšējās dzīves tītas aizmirstības plīvurā, ir Dieva labdarība. Dievs savā labestībā vēlējās atbrīvot cilvēku no atmiņām, kas visbiežāk ir nepatīkamas. Ikvienā jaunā dzīvē cilvēks mēdz būt tas, par ko viņš pats sevi ir izveidojis: tas viņam ir jauns sākums, viņš zina savus patiesos trūkumus; viņš zina, ka tie ir iepriekšējo sekas, no tā cilvēks var secināt, ko īsti sliktu tas ir izdarījis, un tas ir pietiekoši, lai veiksmīgi cīnītos par savu trūkumu likvidēšanu. Ja cilvēkam kādreiz bijuši tādi trūkumi, kādu tagad vairs nav, tad ar tiem vairs nevajag nodarboties, jo viņam pietiks arī ar esošo trūkumu izskaušanu.

23.   Ja pieņemtu, ka dvēsele iepriekš nav dzīvojusi, tad izrietētu, ka šī dvēsele radīta kopā ar ķermeni; atbilstoši šim pieņēmumam dvēselei nevar būt nekādu attiecību ar tiem, kuri ir dzīvojuši pirms viņas. Tad rodas jautājums, kā Dievs, kurš ir tik taisnīgs un labs, varēja uzlikt tai atbildību par cilvēku ciltstēva vainu, sodot šo dvēseli par pirmdzimto grēku, kuru tā pati nemaz nav izdarījusi. Turpretī, ja saka, ka dvēsele atdzimstot sev līdzi atnes iepriekšējo eksistenču nepilnību iedīgļus un ka savā tagadējā dzīvē tā tiek pakļauta iepriekšējās grēkošanas sekām, tad tā iespējams loģiski izskaidrot pirmdzimto grēku, jo šajā gadījumā dvēsele atbild tikai par pašas grēkiem, un to spēj saprast un atzīt katrs.

24.  Iedzimto tikumisko un prāta spēju daudzveidība pierāda, ka dvēsele dzīvojusi iepriekš; ja tā būtu radīta kopā ar tagadējo ķermeni, tad tas neatbilstu Radītāja labestībai, jo Viņam nav raksturīgi radīt cilvēkus tā, ka vieni ir daudz vairāk paguvuši nekā otri. Kāpēc gan ļaudis mēdz būt mežonīgi un izglītoti, labi un ļauni, dumji un gudri? Viss izskaidrojams ar to, ka vieni dzīvojuši ilgāk nekā otri un ir guvuši daudz vairāk pieredzes.

25.   Ja tagadējā dzīve būtu vienīgā un ja tai vajadzētu uz mūžiem izlemt nākošo dvēseles likteni, kāds tad būtu mirstošo

zīdaiņu liktenis? Tā kā tie nav izdarījuši ne labu, ne ļaunu, tad viņi nav arī nopelnījuši nedz apbalvojumu, nedz sodu. Ja, Kristus vārdiem runājot, «katram būs pēc viņa darbiem», tad šiem zīdaiņiem nebūs tiesību baudīt eņģeļu pilnīgo laimi, bet nav pelnījuši arī, lai tā viņiem tiktu atņemta. Pasakiet taču, ka tie savā nākošajā dzīvē varēs paveikt to, ko nav paspējuši iepriekšējā, saīsinātajā eksistences reizē, un tad nebūs nekādu izņēmumu.

26.   Kāds šī paša iemesla dēļ gan būtu kretīnu un garā vājo liktenis? Tā kā tie neapzinās ne labo, ne slikto, tad viņi nevar arī atbildēt par savu rīcību. Vai gan Dievs būtu taisnīgs un labs, ja tas būtu radījis vājprātīgas dvēseles tikai tāpēc, lai tām lemtu nelaimīgu dzīvi bez jebkādām tiesībām uz apbalvojumiem? Tomēr, ja atzīsiet, ka kretīna un garā vājā dvēsele ir nosodīts gars, kurš atrodas tādā ķermenī, kas nav spējīgs pārraidīt viņa domas un kurā gars jūtas gluži kā važās iekalts spēkavīrs, tad viss būs atbilstoši Dieva taisnīgumam.

27.    Šajās secīgajās iemiesošanās reizēs gars, pamazām šķīstoties no saviem netikumiem un darbā pilnveidojoties, sasniedz savu fizisko eksistenču beigas; tad viņš tiek ierindots tīro garu vai eņģeļu rangā un apbalvots ar mūžīgo Dieva vērošanu un pilnīgu svētlaimi.

28.   Kamēr ļaudis atrodas uz Zemes, lai šķīstītos, tikmēr Dievs kā labs tēvs tos nav atstājis vienus pašus bez ceļvežiem. Pirmkārt tiem ir gari aizbildņi vai sargeņģeļi, kuri tos vēro un cenšas virzīt pa labestības ceļu; bez tam cilvēkiem tiek sūtīti gari, kuriem uz Zemes uzdots veikt īpašu pienākumu, tie ir augstāko attīstības pakāpi sasniegušie gari, kuri laiku pa laikam iemiesojas cilvēku vidū, lai ar saviem darbiem apgaismotu tiem ceļu un sekmētu progresu. Kaut arī Dievs lika Savam likumam iespiesties cilvēku sirdsapziņā, tomēr Viņš vēlas to izteikt vēl skaidrāk; vispirms Viņš tiem atsūtīja Mozu; bet Mozus likumi bija pielāgoti tā laika ļaudīm; viņš tiem stāstīja tikai par pasaulīgo dzīvi, par tās sodiem un balvām. Pēc tam parādījās Kristus, lai Mozus likumus papildinātu ar daudz augstāku mācību: par daudzām garīgās dzīves eksistencēm, par tikumiskajiem sodiem un apbalvojumiem. Mozus vadīja, cilvēkus iebiedējot, bet Kristus ar mīlestību un labestību.

29.    Spiritisms, kas mūsdienās tiek labāk izprasts, neticīgajiem acīmredzamo pievieno teorijai; tas ar nenoliedzamiem faktiem pierāda nākamo dzīvi, tas skaidri un viennozīmīgi runā par to, par ko Kristus runāja līdzībās; tas izskaidro neatzītas vai nepareizi iztulkotas patiesības; tas parāda neredzamās vai garu pasaules eksistēšanu un atklāj cilvēkam nākošās dzīves noslēpumus; tas noraida materiālismu kā sacelšanos pret Dieva visvarenību; visbeidzot, tas cilvēku starpā rada mīlestības un savstarpējās saistības valstību valstību, kuru novēlējis Kristus.

30.    Spiritisms nav jauna gaisma, bet gaisma, kas vairāk iedarbojas uz jūtām, jo no visām zemes pusēm dzird to balsis, kuri te agrāk dzīvojuši. Padarot neskaidro redzamu, spiritisms iznīcina melīgos apgalvojumus, un tam jāapvieno cilvēki vienā ticībā, jo ir tikai viens Dievs, un Viņa likumi visiem ir vieni un tie paši; visbeidzot, tas apzīmē laikmetu, kuru pareģoja Kristus un pravieši.

31.  Ļaužu nodarītā ļaunuma iemesls ir lepnība, patmīlība un visas sliktās kaislības. Netikumiem saduroties, cilvēki viens otru padara nelaimīgus un cits citu soda. Kad mīlestība uz tuvāko un lēnprātība nomainīs patmīļu un lepnību, tad tie vairs necentīsies kaitēt viens otram; viņi cienīs ikviena līdzcilvēka tiesības, to starpā valdīs saprašanās un taisnīgums.

32.   Bet kā lai iznīcina patmīlību un lepnību, kuras cilvēka sirdī šķiet iedzimtas?

Patmīlība un lepnība cilvēka sirdī atrodas tāpēc, ka ļaudis būtībā ir gari, kuri sākumā izvēlējušies slikto ceļu un soda izciešanai ir nosūtīti uz Zemi, tas ir viņu pirmgrēks, no kura daudzi vēl nav atbrīvojušies. Caur spiritismu Dievs pēdējoreiz aicina izpildīt Kristus mācīto likumu: mīlestības un žēlsirdības likumu.

33.  Tā kā Zeme ir sasniegusi noteiktu laiku, kurā tai jākļūst par laimes un miera mājokli, tad Dievs nevēlas, lai iemiesotie ļaunie gari turpinātu to satricināt un vēl aizvien kaitētu labajiem; un tāpēc ļaunajiem ir jāpazūd. Tie dosies šķīstīties no savām pretlikumībām uz zemākām pasaulēm, kur savas pilnveidošanās dēļ atkal pūlēsies vairāku eksistenču laikā, kuras būs vēl nelaimīgākas un grūtākas nekā tās, kuras tie pavadīja uz Zemes. Šajās pasaulēs viņi veidos jaunu, daudz izglītotāku paaudzi. Izmantojot iegūto pieredzi, viņiem vajadzēs sekmēt šo pasauļu atpalikušo būtņu attīstību; tas arī būs viņu sods. Viņi pāries uz labāku pasauli tikai tad, kad to būs nopelnījuši, tādā veidā viņi virzīsies uz priekšu, kamēr sasniegs pilnīgo šķīstību. Ja Zeme ir bijusi viņu šķīstītava, tad šīs zemākās pasaules būs viņu elle, no kurienes tomēr cerība nav izdzīta uz visiem laikiem.

34.                       Tobrīd, kad uz padzīšanu nosodītā paaudze ātri vien izzudīs, radīsies jauna, kuras ticība pamatosies uz kristīgu spiritismu. Mēs jau piedzīvojam šīs pārmaiņas, kas vēstī par morālo atdzimšanu, uz kuras tuvošanos norāda Spiritisms.

Noteikumi, kuri izriet no garu pamācībām

35.   Galvenais Spiritisma mērķis ir padarīt cilvēkus labākus. Tajā jāmeklē tikai tas, kas var vairot viņu morālos un garīgos panākumus.

36.   Patiess spirits ir nevis tas, kurš tic garu izpausmēm, bet gan tas kurš izmanto viņu pamācības. Ticība vien neko nedod, ja tā neliek virzīties uz priekšu pa panākumu ceļu un nedara mūs labākus attiecībā pret tuvākajiem.

37.   Patmīlība, lepnība, mīlestība, godkārība, alkatība, ienaids, skaudība, greizsirdība, ļaunu valodu izplatīšana būtībā ir dvēseles čūlas, ko iespējams izārstēt tikai ar mīlestību pret tuvāko un lēnprātību.

38.  Ticība Spiritismam atnes labumu tikai tam, par kuru var sacīt: «Šodien viņš ir labāks nekā vakar.»

39.   Svarīgums, kādu mēdz piešķirt šīs pasaules labumiem, ir apgriezti proporcionālās attiecībās ar ticību garīgai dzīvei; šaubas par savu nākotni liek cilvēkam meklēt baudas šajā pasaulē, kā arī vilina apmierināt kaislības, bieži vien atnesot postu tuvākajiem.

40.   Pasaulīgās likstas būtībā ir kā dvēseli dziedējošas zāles; tās glābj viņu nākošajai dzīvei, gluži tāpat kā mokoša ķirurģiska operācija glābj slimnieka dzīvību un atdod viņam veselību. Tāpēc Kristus ir teicis: «Svētīgi tie, kam bēdas, jo tie tiks iepriecināti.»

41.   Savās bēdās neraugieties uz tiem, kuri jums šķiet laimīgāki pārjums, bet gan uz tiem, kuri cieš vēl vairāk.

42.   Izmisums ir dabisks tam, kurš domā, ka ar fiziskās dzīves pārtrūkšanu beidzas viss, bet tas ir neiedomājams cilvēkam, kurš tic nākošās dzīves iespējamībai.

43.    Cilvēks pats bieži vien ir savu šīs pasaules nelaimju vaininieks; lai viņš šķīstī savu ļaunprātību avotu, tad cilvēks ieraudzīs, ka tas ir radies viņa lepnības un alkatības, tātad Dieva likumu neievērošanas dēļ.

44.   Lūgšana ir Dieva godināšanas rituāls. Lūgt Dievu nozīmē domāt par Viņu, tuvoties Viņam, sazināties ar Viņu.

45.   Kurš cītīgi un no visas sirds lūdz Dievu, tas kļūst stiprāks pret tumsas spēku kārdinājumiem, un Dievs viņam palīgā sūta labos garus. Šī palīdzība nekad netiek atteikta, ja vien patiesi lūdz palīdzēt.

46.   Patiešām derīgāk ir nevis ilgi, bet gan labi lūgt Dievu. Daži uzskata, ka vērtīgāka ir gara lūgšana, un tanī pašā laikā tic piever acis savu trūkumu priekšā. Viņu uztverē lūgšana ir nodarbošanās un nevis sevis izzināšana.

47.   Tas, kurš par saviem grēkiem lūdz Dievam piedošanu, to arī saņem tikai tad, kad ir mainījis savu uzvedību. Labi darbi ir vislabākā lūgšana, jo tie tiek vērtēti augstāk nekā vārdi.

48.  Visi labie gari ieteic lūgt Dievu. Nepilnīgie gari lūdz lūgšanas kā viņu ciešanu atvieglošanas līdzekli.

49.  Lūgšana nespēj izmainīt Radītāja noteikto, bet gari, kuri cieš, redzot, ka ar viņiem nodarbojas, vairs nejūtas pilnīgi pamesti un tik ļoti nelaimīgi, lūgšanas modina viņos vīrišķību, kā arī vēlēšanos nožēlot grēkus un laboties; tās var arī novērst no ļaunām domām. Tādējādi lūgšanas spēj ne vien atvieglot, bet arī saīsināt šo garu ciešanas.

50.   Lai katrs lūdz Dievu pēc savas pārliecības un tā, kā tam šķiet vispiedienīgāk, jo veids nav nekas, bet doma ir viss; nodomu patiesīgums un šķīstums, lūk, kas ir galvenais, viena labestīga doma ir vairāk vērta nekā vārdu birums, kas atgādina dzirnavu troksni un nav nācis no sirds.

51.   Pēc Dieva gribas ļaudīm, kuriem pieder spēks un vara, ir jābūt vājo aizstāvjiem; stiprais, kurš paverdzina vājāko, tiek Dieva nolādēts, bieži vien viņš saņem savu sodu jau šajā dzīvē, nemaz negaidot nākošo.

52.   Bagātība ir noguldījums, no kura tās īpašnieks izmanto tikai ienākumus, lai neaiznestu to līdzi zārkā; viņam būs stingri jāatskaitās par šīs bagātības izlietošanu.

53.   Pārbaudīšana ar bagātību ir bīstamāka nekā pāraudzināšana ar nabadzības palīdzību, jo tad mēdz būt daudz vairāk kārdinājumu izlietot pasaulīgos labumus ļaunos nolūkos; daudz grūtāk ir ievērot mērenību nekā samierināties ar Dieva gribu.

54.   Triumfējošs patmīlis un materiālās baudās iegrimis bagātnieks ir drīzāk nožēlas, nevis skaudības vērti, jo nav jāaizmirst, kādas beigas tos gaida. Izmantojot biedējošu to būtņu piemēru, kuras agrāk dzīvojušas un atnāk mums pavēstīt par savu likteni, spiritisms atspoguļo sekojošo Kristus vārdu patiesību: «Kas pats paaugstināsies, tas tiks pazemots; un, kas pats pazemosies, tas tiks paaugstināts.»

55.   Mīlestība uz tuvāko ir augstākais Kristus likums: «Mīliet cits citu kā brāļi; mīliet savu tuvāko kā sevi pašu; piedodiet saviem ienaidniekiem; visu, ko jūs gribat, lai cilvēki jums dara, tāpat dariet arī jūs viņiem.» Tas viss ietverts vārdos «tuvākā mīlestība».

56.    Labdarība neaprobežojas vienīgi ar žēlastības dāvanu, jo ir žēlastība domās, vārdos un darbībā. Domās žēlastīgs ir tas, kurš iecietīgi izturas pret sava tuvākā trūkumiem; vārdos žēlsirdīgs ir cilvēks, kurš nerunā neko tādu, kas varētu kaitēt viņa tuvākajam; darbos žēlsirdīgs ir tas, kurš atbilstoši saviem spēkiem palīdz tuvākajam.

57.   Nabags, kurš dala savu maizes kumosu ar to, kurš ir vēl nabadzīgāks, Dieva acīs ir žēlsirdīgāks un daudz vērtīgāks par to, kurš dod lieko, sev neko neatraujot.

58.  Tas, kurš pret savu tuvāko izjūt naidu, niknumu, skaudību, kurš piemin ļauni nodarīto, nav žēlsirdīgs; viņš melo, izliekoties par kristieti, un tādējādi apvaino Dievu.

59.   Visu kastu, visu sektu un cilšu ļaudis, jūs visi esat brāļi, jo Dievs jūs visus sauc pie sevis; tāpēc sniedziet viens otram roku, lai arī kāds būtu Viņa pielūgšanas veids, un nepārmetiet citam, ka tas it kā ir zaimotājs, jo zaimošana ir tad, kad tiek pārkāpts Kristus sludinātais tuvākā mīlestības likums.

60.   Mīlot paši sevi, ļaudis nemitīgi cīnās savā starpā, mīlot savu tuvāko, tic dzīvos mierā. Tātad, ja visu viņu institūtu pamatā būs mīlestība uz tuvāko, tad vienīgi tā var stabilizēt viņu laimi Zemes virsū; Kristus vārdiem runājot, tikai tā vien var nodrošināt viņu laimi nākamībā, jo tā ietver visu labo, kas ļaudis aizvedīs līdz pilnībai. Ja ir patiesa mīlestība uz tuvāko, tāda, kādu sludināja un pauda Kristus, tad vairs nav patmīlības, lepnības, naida, nenovīdības, ļaunu vārdu, nav vairs pārmērīgas pieķeršanās šīs pasaules labumiem. Tāpēc Spiritisma likums ir: «Bez mīlestības uz Dievu un bez mīlestības uz tuvāko nav glābiņa.»

Karogs, kuru mēs atklāti paceļam, ir kristīgā spiritisma un visas cilvēces spiritisma karogs. Zem tā jau sanāk ļaudis no visām zemeslodes malām, saprotot, ka tas ir glābšanas riņķis, sabiedriskās kārtības pamati, jauna cilvēces laikmeta vēstnesis.

Mēs aicinām visas spiritiskās biedrības atbalstīt šo lielo lietu. Lai viņi no vienas pasaules malas uz otru pastiepj viens otram pretī roku gluži kā brāļi, un tādējādi viņi ļaunumu iekals nesaraujamās važās.

Neticīgie! Jūs varat smieties par gariem un par tiem, kuri tic viņu izpausmēm. Ja vien uzdrošinieties, tad varat smieties arī par šiem viņu mācītajiem noteikumiem, kuros ietverts jūsu pašu glābiņš, jo, ja no Zemes pazustu mīlestība uz tuvāko, tad ļaudis viens otru saplosītu, un jūs varbūt izrādītos pirmie upuri. Ir tuvu tas laiks, kad garu atklāti sludinātie noteikumi kļūs par drošības ķīlu un par zīmi, ka var uzticēties visiem tiem, kuri šos noteikumus glabā sirdī. Kāds gars sacīja: «Reiz smējās par dancinātajiem galdiņiem, bet nekad nesmiesies par filozofiju un pamācībām, kas no tā visa izriet.» Patiešām, sākot no šīm pirmajām kādu laiku dīku un ziņkārīgu ļaužu izpriecām kalpojošām parādībām, dažu gadu laikā veikts visai garš ceļš. Jūs varbūt teiksiet, ka šīs morāles mācības ir novecojušas un ka gariem vajadzētu būt pietiekoši daudz prāta, lai mācītu kaut ko jaunāku. (Ne viena vien kritiķa «asprātīga» frāze.) Jo labāk! Ja tā novecojusi, tad tas nozīmē, ka ir eksistējusi vienmēr un jo vainīgāki ir ļaudis, kuri šīs pamācības nav ievērojuši; vienīgi īstas patiesības ir mūžīgas. Spiritisms ļaudīm šīs pamācības atgādina nevis vienam cilvēkam domāta paziņojuma veidā, bet gan ar pašu garu balsīm, kuri līdzīgi eņģelim sauc: «Ticiet, ka tie, kurus dēvējat par «mirušiem», ir dzīvāki par jums pašiem, jo viņi redz to, ko jūs neredzat, un dzird to, ko nedzirdat; atpazīstiet būtnēs, kuras ierodas ar jums sarunāties, savus tuviniekus, draugus un visus tos, kurus esat mīlējuši, virs Zemes dzīvojot, un kuri jums šķita neatgriezeniski zaudēti; vai! tiem, kuri domā, ka ar miesas nāvi viss beidzas, jo to maldi tiks cietsirdīgi izkliedēti; vai! tiem, kuri nogrēkojušies pret tuvākā mīlestības likumu, jo tie tiks pakļauti tām ciešanām, kuras sagādājuši citiem! Uzklausiet cietējus, kuri jums saka: «Mēs ciešam tāpēc, ka neatzinām Dieva visvarcnību un šaubījāmies par Viņa bezgalīgo žēlsirdību; mēs ciešam savas lepnības, patmīlības, skopulības un visu to slikto kaislību dēļ, kuras nespējām pārvarēt; mēs ciešam tā ļaunuma dēļ, kuru esam nodarījuši savam tuvākajam, aizmirstot tuvākā mīlestības likumu.»

Neticīgie! Mācītie vīri, kuri sludināt līdzīgus likumus, pasakiet, vai tic ir smieklīgi, labi vai slikti. Ļaudis, kuri būtu šo likumu pildījuši, raugoties no sabiedriskās kārtības viedokļa, pasakiet, vai jūs tādēļ būtu laimīgi vai nelaimīgi, labāki vai sliktāki.

«Garu grāmatai» tikpat maz vajadzīgi komentāri kā «Bībelei» vai «Bhagavat gitai», kā «Vēdām» vai «Upanišadām». Tā veltīta vismīklainākajai un svarīgākajai problēmai, kas satrauc cilvēci visā tās vēstures gaitā: vai dzīve pēc nāves turpinās? Ja jā, tad kāda tā ir, un kas tādā gadījumā ir nāve? Kāpēc vispār mēs atrodamies šeit? Atbildi uz šiem un līdzīgiem jautājumiem iespējams atrast «Garu grāmatā».

Alāna Kardeka grāmatas izrādīsies spēcīgas konkurentes (ja vispār šajā sfērā iespējams runāt par konkurenci) Blavatskas kundzes sacerējumiem vai arī «Dzīvās Ētikas» grāmatām. Pie tam A. Kardeka darbiem piemīt neapstrīdama priekšrocība, jo tos raksturo vienkāršība, skaidrs izklāsts, stingra loģika, pamatdomas harmoniskums, smalks izpildījums un mēra sajūta.

Saturs

Nepieciešamie paskaidrojumi…………………………………

PIRMCĒLOŅI…………………………………….

Pirmā nodaļa

Dievs…………………………………………………………………

1. § Dievs un bezgalība

2.  § Dieva eksistences pierādījumi

3.  § Dievības īpašības

4.   § Panteisms

Otrā nodaļa

Visuma kopējie pamati un stihijas

5.  § Lietu sākuma zināšanas

6.   § Gars un matērija

7.  § Matērijas īpašības

8.   § Kosmosa telpa……………… L………………………..

Trešā nodaļa

Radīšana

9.  § Pasauļu radīšana

10.  § Dzīvo būtņu radīšana

11. § Zemes iedzīvotāji. Ādams……………………….

12.  § Cilvēku rasu dažādība

13. § Pasauļu daudzveidība

14.  § Bībele par radīšanu

Ceturtā nodaja

Dzīvības sākums

15.  § Organiskās un neorganiskās būtnes

16.  § Dzīvība un nāve

17.  § Saprāts un instinkts

SPIRITISKĀ VAI GARU PASAULE……………..

Pirmā nodala

Gari……………………………………………………………………………….

18.  § Garu rašanās un daba

19.  § Normālā sākotnējā pasaule

20.   § Garu forma un visuresība…………………………………….

21.   § Perisprits……………………………………………………………….

22.   § Garu rangu atšķirības…………………………………………..

23.   § Garu hierarhija……………………………………………………..

24.  § Trešais rangs. Nepilnīgie gari

25.   § Otrais rangs. Labie gari…………………………………………

26.  § Pirmais rangs. Tīrie gari

27.   § Garu progresēšana

28.  § Eņģeļi un dēmoni…………………………………………………

Otrā nodala

Garu iemiesošanās

29.   § Iemiesošanās mērķis

30.  § Par dvēseli

31.  § Materiālisms

Trešā nodaļa

Atgriešanās no dzīves miesā garīgajā dzīvē…

32.  § Dvēsele pēc nāves

33.  § Dvēseles atdalīšanās no ķermeņa

34.  § Spiritiskais satraukums

Ceturtā nodaļa

Daudzkārtējās eksistences

35.   § Par pārmiesošanos

36.  § Pārmiesošanās taisnīgums

37.  § Iemiesošanās dažādās pasaulēs

39.  § Bērnu liktenis pēc nāves

40.   § Garu dzimte

41.   § Radniecība, radniecības saites

42.   § Ārienes un rakstura līdzība………………………………….

Sestā nodaja

Garu dzīve

47. § Garu uztvere, sajūtas un ciešanas……………………………

50.  § Viņpasaulē valdošās attiecības

51.  § Garu simpātijas un antipātijas. «Mūžīgās puses» …

52.  § Atmiņas par dzīvi miesā

53.  § Mirušo piemiņa. Bēres

Septītā nodala

Atgriešanās miesas dzīvē…………………………………………………

54.  § Atgriešanās priekšvakars

55.  § Dvēseles un miesas savienošanās

56.  § Tikumiskās un intelektuālās īpašības

57.  § Organisma ietekme

59.  § Par bērnību

60.  § Pasaulīgās simpātijas un antipātijas

61.  § Pagātnes aizmiršana

Astotā nodaļa

Dvēseles atbrīvošana

62.   § Miegs un sapņi

63.  § Spiritiskās vizītes dzīvo cilvēku vidū

64.  § Okultā domas pārraidīšana]……………………….

65.  § Letarģija, katalepsija, šķietamā nāve

66.   § Somnambulisms

67.   § Ekstāze

68.   § Otrā redze

Devītā nodaļa

Garu iejaukšanās fiziskajā pasaulē

70.  § Garu iekļūšana mūsu domās

71.  § Garu okultā iedarbība uz mūsu domām un rīcību .

72.  § Apsēstie

74.  § Gani pieķeršanās dažiem cilvēkiem

75.  § Sargeņģeļi. Gari aizsargātāji, draudzīgie un simpatizējošie gari

76.  § Priekšnojautas

77.  § Garu ietekme uz dzīves notikumiem……….

78.  § Garu iedarbība uz dabas parādībām………

79.  § Gari kauju laikā……………………………………….

80.  § Līgumi ar nešķīsto…………………………………..

81.  § Okultais spēks. Talismani. Burvji…………….

82.   § Svētība un lāsts……………………………………….

Desmitā nodala

Gani nodarbošanās un sūtība

83.  § Garu nodarbošanās un sūtība…………………

Vienpadsmitā nodaļa

Minerālu, augu un dzīvnieku pasaule..

84.  § Minerāli un augi

85.  § Dzīvnieki un cilvēks

86.  § Metampsihoze (dvēseļu pārceļošana)……..

īss garu mācības izklāsts………………………………………..

Noteikumi, kuri izriet no garu pamācībām…………….

Saturs…………………………………………………………………….

Alans Kardeks GARU GRĀMATA

Parakstīta iespiešanai 05.02.98. Formāts 84x108/32. Apjoms 14 iespiedi. Iespiesta a/s "Preses nams", Balasta dambī 3, Rīgā, LV-1081.

Izdošanai sagatavots SIA "N.I.M.S.", reģ. nr. 000323173,

Aspazijas bulv. 24-508., Rīga, LV-1050, tālrunis 7225215.

Kardeks A.

535 Garu grāmata. R.: Grāmata, 1998. 224 lpp.

ISBN 9984-57 l-36-x

UDK 128:133

•    horoskopu sastādīšana

•   gaišredzība

•    darbs ar fotogrāfiju

•    lāsta noņemšana

•   zīlēšana pēc kārtīm

Baznīcas iela 41/43, Rīga Tālr. 7313179

Darba laiks 10.00-18.00 (izņemot svētdienas)

paskaidrojumi tekstā

[1] mūsdienu modernā zinātne jau nonākusi līdz šo realitāšu atzīšanai un aptveršanai. Zinātnes valodā perisprits tiek dēvēts par «bioplazmas ķermeni». (P.G.)

[2] teksts, kurš atrodas pēdiņās pēc jautājumiem, ir garu burtiskā atbilde uz tiem uzdoto jautājumu. Ar+ apzīmēju pielikumus un piebildes, kuras izdarījis A.Kardcks, lai tās nesajauktu ar jautājumiem un gani atbildēm uz tiem. Bet, kad šie papildinājumi un piezīmes veido veselus paragrāfus, tad Kardeka tekstam nav klāt šīs zīmes, jo to nebūs iespējams ne ar ko sajaukt. (J.R.)

[3] ateisti uzskata, ka noliedz dievu. īstenībā tic tikai apgāž savus primitīvos priekšstatus par viņu. Un savus primitīvos priekšstatus tie atkal primitīvi atspēko. Patiesa ideja par Dievu nevar tikt atspēkota, jo tā ir bezgalīga un nav iekalta formulējumu robežās. Patiešām, kā gan iespējams atspēkot to, kam nav un nevar būt galīgā definējuma, to, kas ir bezgalīgs, kam nav robežu, kas ir neizmērojams un attiecībā uz kuru ikviens visdrosmīgākais definējums ir tikai vēl viens izpratnes mēģinājums, kam nav pa spēkam izsmelt to, ko nav iespējams izprast un noformulēt. (J.R.)

[4] ar šo principu iespējams izskaidrot visiem hipnotizētājiem pazīstamo parādību, kura pamatojas uz to, lai ar gribas spēku piešķirtu kādai vielai, piemēram, ūdenim, visdažādākās īpašības: noteiktu garšu un pat citu vielu aktīvās īpašības. Tā kā ir tikai viens pirmsākuma elements un citu ķermeņu īpašības būtībā nav nekas cits kā vien šī elementa modifikācijas, tad izriet, ka visnekaitīgākā viela var iemiesot to pašu principu kā nāvi nesošā. Tā ūdens, kas sastāv no vienas daļas skābekļa un divām ūdeņraža daļām, kļūst korozīvs, ja divkāršo skābekļa proporciju. Analogu transformāciju iespējams veikt ar gribas vadītu magnētisku darbību. (A.K.)

[5] skat. arī jogu mācību par prānu. (j. r.)

[6] skat. arī jogas ramačaraki «Hatha-jogas» nodaļas «Mūsu draugs dzīvības spēks», «Dievišķā radītāja radītais», «Jogu rūpes par fizisko ķermeni». (J. R.)

[7] nimbs kā svētuma simbols liecina par piederību gani un nevis cilvēku pasaulei. (J.R.)

[8] lasītājam jāsaprot, ka šeit publicētā Kardeka garu klasifikācija pilnībā attiecas arī uz cilvēkiem, kuri būtībā ir tie paši gari, tikai uz īsu brīdi ieslēgti miesas cietumā. Satiekoties savas dzīves ce|os ar dažādiem cilvēkiem un pielietojot attiecībā uz tiem šo klasifikāciju, cilvēks spēs pareizi novērtēt ikvienu un secināt, ko no tā iespējams sagaidīt un kā pret to vajag izturēties. (J.R.)

[9] gars tā radīšanas bridī nav ne labs, ne slikts, tas vienkārši ir neitrāls, bet tam vienādā mērā ir noslieces kā uz labu, tā uz sliktu. Uzreiz pēc savas radīšanas viņš atrodas izvēles priekšā, stāv it kā krustcelēs un prāto: kurp iet? Atdodoties vienu tieksmju varai, viņš ies pa labestības ceļu, padodoties citām tieksmēm, tas nostāsies uz |aunuma ceļa. Šī sākotnējā izvēle ļoti nozīmīgi ietekmēs viņa tālāko likteni, tuvinās to pilnībai, ja gars būs gājis uz pilnības pusi, vai ari attālinās viņu no tās, ja viņš būs gājis uz pretējo pusi. Bet tā ir tikai vienkāršota shēma, īstenībā visbiežāk mēdz būt tā, ka šie ceļi sarežģīti savijas, un veiktā nozīmīgums, ikviena vērtība tiek noteikta pēc rezultējošā spēka. (J.R.)

[10] «mūsu dvēsele tie esam mēs paši, tā ir mūsu pagātne, tagadne un nākotne, tas ir viss, ko mēs esam izdarījuši, un viss, ko mēs vēl radīsim. Bet galvenais nav tas, kas tai ir, bet gan tas. kas tā ir. Jo tai lemts ne tikai visu iegūt, bet arī k|ūt par visu.» (J.R.)

[11] diemžēl šis mierinājums šodien vairs nav spēkā. Tagad tamlīdzīgas idejas pārvērstas par doktrīnu (marksisms tāpat kā jebkurš materiālisms balstās tieši uz tām) un, ja tās arī nav vispāratzītas, tad vismaz ir plaši izplatītas… (J.R.)

[12] visu to |oti labi saprot izvirtuļi un dažnedažādi cilvēku lopiskuma argumentētāji. Kad XVIII gadsimta beigās materiālisms Francijā cīnījās pret reliģiju, tad kopā ar to, tikai daudz konsekventāk, filozofiskā ziņā darbojās tādi domātāji kā marķīzs dc Sads, Žakobs Vems u.c. Patiešām tikai garīgs aklums un nekonsekvence atļauj materiālistiem un tā sauktajiem «humānistiem» veidot savas cilvēkmīlošās un sabiedrībai tīkamās teorijas. Šie bēdīgi slavenie filozofi nav spējīgi saskatīt: ja nav Dieva, tad nav arī dvēseles, bet tad nav arī nemirstības, un tad filozofiski pareizi var būt tikai marķīzs dc Sads, Žakobs Vems no vienas puses un A. Šopenhauers. Dž. Leopardi un E. fon Hartmans no otras puses. (J.R.)

[13] tas attiecas ne vien uz bērniem, kuri piedzimuši nedzīvi, bet arī uz spontāniem abortiem. Tā ir nelaime un smags pārbaudījums vecākiem. Tieši šajā nozīmē arī tiek teikts, ka šis bērns ir tikai vecākiem.

[14] mūsu smadzenes atceras tikai to, ko pašas uztvērušas apkārtējā pasaulē, kuras atspoguļošanai tās ir domātas. Tāpēc to, ko uztvērušas nevis smadzenes, bet gan tieši jūsu gars, nespēj rekonstruēt smadzenes, it īpaši tad, ja mūsu gara uztvertie tēli, idejas un sajūtas atšķiras no parastajiem tēliem, idejām un sajūtām, kuras nomoda stāvoklī uztvērušas smadzenes. No tā arī izriet pilnīgais sapņu trūkums, kad cilvēkam pamostoties ir tāda sajūta, it kā viņš vispār nebūtu redzējis sapņus; tā ir droša pazīme tam, ka viņa gars šajā naktī atradies ļoti augstā garīgās dzīves sfērā, tāpēc ST cilvēka smadzenes, bezpalīdzīgi nespēdamas attēlot šīs gara sajūtas, rāda tam tikai pilnīgu tukšumu un izjūtu trūkumu, līdzīgi fotofilmiņai, kura tiks pārgaismota un rādīs mums pilnīgu tumsu tad, ja tiks pakļauta pārmērīgai gaismas iedarbībai. Tā arī mums sapņu trūkuma gadījumā jāzina, ka dvēsele ir bijusi augstā garīgā sfērā, gluži tāpat kā pēc fotopapīra sagaismošanas mēs varam secināt, ka tā ir bijusi pakļauta gaismas iedarbībai. (J.R.)

[15] Šis tulkojums principiāli atšķiras no sinodiskā. Te nc Dievs ieved mūs kārdināšanā, bet mēs lūdzam Viņu dot mums spēku nepadoties kārdinājumiem un izturēt pārbaudījumus, kā arī palīdzēt mums attīrīties no sliktā un izdzīt ļaunumu no mums pašiem. (J.K.)

[16] Šīs rindas ļoti labi raksturo to, kas septiņu gadu desmitu laikā notika sirpja un āmura valstī. (J. R.)

[17] «ja mēs reiz vēlēsimies sasniegt lielus mērķus, tad mums naks palīgā ne vien labdari, bet arī dievi.» (F. Bekons) (J. R.)

[18] «daba netaisa lēcienus.» (aristotelis)-(/. r.)

[19] Šī ir ļoti svarīga vieta. Te paskaidrota austnimu mācību neprecizitāte, saskaņā ar kurām cilvēka gars varot iemiesoties dzīvniekā un pat augā. (./.R.)

Content

Kardeks Alāns Garu grāmata

Nepieciešamie paskaidrojumi

PIRMCĒLOŅI

PIRMĀ NODAĻA. DIEVS

OTRĀ NODAĻA VISUMA KOPEJIE PAMATI UN STIHIJAS

TREŠĀ NODAĻA RADĪŠANA

CETURTĀ NODAĻA DZĪVĪBAS SĀKUMS

GARU VAI SPIRITISKĀ PASAULE

PIRMĀ NODAĻA GARI

OTRĀ NODAĻA GARU IEMIESOŠANĀS

TREŠĀ NODAĻA ATGRIEŠANĀS NO DZĪVES MIESĀ GARĪGAJĀ DZĪVĒ

CETURTĀ NODAĻA DAUDZKĀRTĒJĀS EKSISTENCES

SESTĀ NODAĻA GARU DZĪVE

septītā nodaļa ATGRIEŠANĀS MIESAS DZĪVĒ

ASTOTĀ NODAĻA DVESELES ATBRĪVOŠANA

DEVITA NODAĻA GARU IEJAUKŠANĀS FIZISKAJĀ PASAULĒ

DESMITĀ NODAĻA GARU NODARBOŠANĀS UN SŪTĪBA

VIENPADSMITĀ NODAĻA MINERĀLU, AUGU UN DZĪVNIEKU PASAULE

Saturs

paskaidrojumi tekstā