Martinsons Jānis

Gudrības skola

Jānis Martinsons

Gudrības skola

.

IEVADS

Kā tas minēts šinī projektā, gudrs ir tas cilvēks, kurā mājo pazemība, pieticība un cilvēku mīlestība. Šo īpašību attīstīšana ir cilvēku izglītošana. Šādu izglītošanu varēs veikt gudrības skolas ar dzīves mācības palīdzību. Dzīves mācībā ir apskatīta pazemība, pieticība un cilvēku mīlestība un šo īpašību attīstīšana un piemērošana dzīvē. Tādā kārtā gudrības skolas būs izglītības iegūšanas iestādes.

Esošās skolas, kas māca zināšanas, ir zināšanu skolas. Tās nevienu audzēkni neizglīto, jo viņas pat nepiemin pazemību, pieticību un cilvēku mīlestību. Tāpēc nepareizi dēvēt esošās skolas par izglītības iegūšanas iestādēm.

Lai audzēkņi iegūtu izglītību ir nepieciešams zināšanu skolas pārveidot par gudrības skolām. To darot, zināšanu skolās vispirms būtu nepieciešama dzīves mācība.

Jānis Martinsons

ZINĀŠANU SKOLA

Prasība atcerēties zināšanas

Skolas tagad to apmeklētājiem galvenā kārtā māca dažādas zināšanas, tāpēc tās var dēvēt par zināšanu skolām. Šīs zināšanas pa lielākajai daļai skolu audzēkņiem neinteresē. To, ko skolēni vēlētos dzirdēt, tiem nemāca. Zināšanu iegaumēšana skolās ir nepatīkama ne tikai audzēkņiem ar vāju atmiņu un zemām prāta spējām, bet arī tiem, kas ir apdāvināti, jo neinteresanto ar prieku nemācās neviens. Ja skolu audzēkņi un skolotāji būtu atklāti un vaļsirdīgi, tad audzēkņi atzītos, ka viņiem nepatīk mācīties to, ko no tiem prasa skolas, un skolotāji apliecinātu, ka viņiem tāpat nepatīk mācīt to, kas skolu programmās paredzēts. Žurnāliste D. Tomsone atklāti pasaka, ka ASV skolās matemātiku, fiziku un ķīmiju vienādi ienīst kā skolotāji, tā bērni. – Skolotāji bez sevišķas patikas atkārto programmā paredzēto un audzēkņi tāpat, garlaikodamies un ar nepatiku mocīdamies, ir spiesti visu noklausīties un atcerēties. Visa skolu saime jūt, ka kaut kas nav kārtība, bet neviens ir nedomā pat izteikt savus uzskatus, kur nu vēl kaut ko darīt. Ar smagu sirdi visi nes tiem uzticēto nastu. Tā ir mācījušies un mocījušies paši skolotāji savā laikā, to pašu viņi prasa atkal no saviem audzēkņiem.

Zināšanu skolās nav neviena mācību priekšmeta, kurā apskatītā viela audzēkņiem nebūtu "jāiekaļ" un jāatkārto mehāniski, bet kuru tie varētu noklausīties brīvi un nepiespiesti, kā to dara pieaugušie, kas cenšas atcerēties tikai to, kas tiem interesē un ir vajadzīgs, par nepatīkamo un nevajadzīgo nemaz neinteresējoties. Tā, piemēram, gatavojoties ceļot uz kādu zemi, katrs vēlas iepazīties ar šīs zemes ģeogrāfiju. Mēģinot audzēt kādus stādus vai kokus, mēs ieinteresējamies par visu šim nolūkam vajadzīgo. Skolu jaunatnei šīs brīvības trūkst. Lai beigtu skolu, audzēkņiem ir jāpārvar nepatika pret neinteresantajām un nevajadzīgajām zināšanām.

Lai skolu audzēkņi iegaumētu mācītās zināšanas, katru dienu un katru stundu pārbauda viņu atmiņā palikušo zināšanu daudzumu. Zināšanu skolā tāpēc izcilā stāvoklī ir visi ar labu atmiņu apbalvotie, kas spēj veikli atkārtot mācīto, lasīto un dzirdēto. Tie viegli atceras dažādus nosaukumus, skaitļus un izteicienus. Atcerēšanās sacensībās tie ir vienmēr pirmajās vietās, un tiem ir vaļā ceļš tālākām skolas gaitām. Tie viegli tiek pāri visām pārbaudījumu nepatikšanām, tos apbalvo un viņos sāk rasties iedomība, pārākuma apzina un tieksme lepoties citu priekšā. Ne patika mācīties un iegaumēt zināšanas, bet gan dziņa pārspēt citus un atstāt aiz sevis ir tā, kas viņus skubina arvien tālāk. Tajos aug un nostiprinās ļauns prieks par citu neveiksmēm un egoistiskas tieksmes pēc pirmās vietas un uzslavas. Pirmo vietu tomēr ir maz, tāpēc viss vairums jauniešu dabū smagi izjust tiem uzlikto jūgu.

Visiem ir zināms, ka vislabāk jauno uztver un atceras mazi bērni un jaunākie skolēni, kas sevišķi veikli iemācās svešas valodas. Tas tāpēc, ka mazi bērni visu atkārto mehāniski. Šādu mehānisku atkārtojumu prasa arī skolās, kāpēc vissekmīgāk skolu prasības var veikt tie, kas garīgā ziņā stāv tuvāk maziem bērniem, tas ir, kam ir laba mehāniskā atmiņa.

Cilvēki ar labu atmiņu ir pieraduši atcerēties visu, neko nešķirojot. Viss viņiem liekas vienlīdz svarīgs, visu, ko tie nezina, viņi cenšas iegaumēt. Ar labu atmiņu apbalvotie ir savā ziņā nelaimīgi cilvēki, jo tie atceras tik daudz svešu uzskatu, ka nav iespējams tos pārstrādāt, saskaņot un no tiem izveidot kaut ko patstāvīgu un jaunu. To tie arī nemēģina darīt, iztiekot ar atmiņā uzņemto mehānisko atkārtošanu.

Patstāvīgu ceļu gājēji, jaunu uzskatu paudēji parasti nevar lepoties ar sevišķi labu atmiņu un spējām iemācīties. Šopenhauers norāda, ka ģēnijiem dažreiz nemaz nav izcila atmiņa. "No sākuma es domāju, ka spējas mācīties ir vāja gara pazīme, paradokss," saka Tolstojs, "bet es patiesībā neticēju tam, jo es pats nemācījos labi; bet tagad es esmu pārliecināts, ka tā ir patiesība un ka tas nevar būt citādi. Lai uzņemtu citu cilvēku idejas, nedrīkst būt pašam savas."

Skolu prasība atcerēties iepriekš lasīto vai stāstīto visvairāk traucē patstāvīgu uzskatu un jaunu ideju rašanos. Audzēkņu pašu uzskatus skolas neprasa, patstāvīgu gara rosību uzskata par nevēlamu, jo tā var traucēt uzdotā sekmīgu iemācīšanos. Zināšanu iegūšana un svešu uzskatu atcerēšanās ar laiku izdzēš visu oriģinālo. Kas spēj visu paši vērtēt un negrib neko pieņemt par pareizu pret savu pārliecību, tiem mehāniskā iemācīšanās un atcerēšanās, skolu gaitās ejot, kļūst arvien grūtāka un nepatīkamāka. Pret tiem smagi grēko zināšanu skolas, prasot atkārtot mācīto un uzskatot to atbildi par labāku, kas tuvāka oriģinālizteikumam. "Pastāvošie skolu audzināšanas paņēmieni iedveš riebumu patstāvīgi domājošam un kombinējošam prātam, kas pretojas, kad smadzenes grib piepildīt ar sausu, no galvas iemācītu grabažu balastu", saka Forels.

Kad visi pārbaudījumi ir izturēti, visas mocības pārvarētas, tad ikviens ir laimīgs, ka pret savu gribu atmiņā uzņemto var atkal nodot aizmirstībai.

Katrs, kas savu skolas gaitu laikā ir izturējis pārbaudījumus, var atzīties, ka drīz vien pēc pārbaudījumiem no uzņemtajām zināšanām maz kas ir palicis atmiņā. Atmiņā paliek tikai tas, kas tur nogūlies labprātīgi, bez spaidiem, un kas tur būtu iekļuvis arī bez sevišķas mācīšanās un pārbaudījumu izturēšanas. Turpretī spaidu kārtā uzņemtais viss pazūd līdz ar šo spaidu izzušanu. Izņēmums ir vienīgi tās amata zināšanas, kas tūlīt pēc skolas beigšanas jālieto praktiskajā dzīvē, turpretī visas pārējās zināšanas izgaist un to uzņemšanai veltītais laiks jāuzskata par zaudētu. Mācīšanās un pārbaudījumi daudziem ir vienīgi sagandējuši katru prieku vēlāk dzīvē atkal lietot grāmatas un iedziļināties to saturā. Daudz ir to, kas ir gatavi darīt visu, lai tikai nebūtu atkal jānodarbojas ar ienīstajām zināšanām.

Skolu audzēkņi pēc gadiem ilgas mācīšanās kļūst par zināšanu automātiem, kas atkārto svešus uzskatus, nedomājot par to pareizību un nejautājot, cik svarīgi vai nozīmīgi ir šie fakti, kurus tie atkārto. Pamazām tiem sāk likties, ka šie uzskati ir viņu pašu. Visi skoloto spriedumi ir no citiem pārņemti, vispārpazīstami slēdzieni, pret kuriem nostāties vai tos pārveidot viņi nevēlās tāpēc, ka nav raduši to darīt. Viņi kā skaņu plates atskaņo visu ieskaņoto un ar šo atskaņojumu lepojas to priekšā, kuriem šādu zināšanu trūkst. Zināšanu krāšana, atkārtošana un lepošanās ar tām ir kļuvusi par tradīciju, nemaz nedomājot par šo zināšanu vērtību un neapjaušot, ka sevis un citu veidošana par zināšanu automātiem ir nekam nederīga nodarbošanās.

Piespiest sevi vai citus uzņemt atmiņā visu lasīto vai dzirdēto, kas nemaz neinteresē, ir tikpat nepareizi, kā piespiest lietot ēdamvielas, kas negaršo un ir pretīgas. Negaršīgas un nepatīkamas barības uzņemšanai pretojas organisms, un tāpat nevēlamas un pretīgas garīgās barības uzņemšanai pretojas sirdsapziņa. Ja organisma prasības visi cenšas vairāk vai mazāk ievērot, tad sirdsapziņas balsi nomāc un apklusina. It sevišķi mazi bērni un jaunatne aiz bailēm no sodīšanas un neizpratnes dēļ klusē, kaut arī tie nevēlētos uzņemt to garīgo barību, ko tiem sniedz. Bet, ja kādam kaut kas nepatīk, tas rāda, ka viņam nepatīkamais nav vajadzīgs, vai ir pat kaitīgs. Kā negaršīgs ēdiens nāk par ļaunu organismam, tāpat arī nepatīkama garīgā barība ir nevēlama un, ja arī to uzņemam, tad drīz vien tā atkal izzūd no atmiņas. Ja valdītu brīvība, tad neviens necenstos atcerēties neinteresanto, nepatīkamo un nevajadzīgo.

Disciplīna un sodi

Jaunatni tagad aicina pēc iespējas vairāk mācīties zināšanas, lai rastos nepieciešamie darbinieki zinātnei, tehnikai, rūpniecībai un tirdzniecībai. Šinī materiālisma pasaules interešu laukā jauniešus ievada jau pamatskolas, kuru apmeklēšana ir obligāta un kurās visus iepazīstina ar dažādām zināšanām.

Skolu obligātajām prasībām iemācīties nepatīkamās zināšanas pretojas bērnu un jauniešu sirdsapziņa, bet šo pretošanos neviens neievēro. Kā skolās, tā arī mājās bērnus piespiež rīkoties pret sirdsapziņu, liekot tiem pārvarēt nepatiku, nevēlēšanos, pretīgumu, bailes un kaunu, ko tiem rada viņu sirdsapziņa, reaģēdama uz pieaugušo pavēlēm. Turpretī to, kas bērniem patīk, dara prieku, pēc kā tiekties tos skubina viņu sirdsapziņa, vecāki un skolotāji daudzreiz aizliedz. Pieaugušie, kas paši ir pieraduši neievērot savas iekšējās balss prasības, bērnu sirdsapziņas rupju neievērošanu uzskata par dabīgu un pašu par sevi saprotamu.

Lai salauztu skolu jaunatnes pretošanos pret obligāto zināšanu mācīšanos, ir izgudroti dažādi sodi un spaidu līdzekļi, jo bez tiem maz būtu to, kas labprātīgi pievērstos zināšanām. Ar sodu un aizliegumu palīdzību bērnus piespiež mierīgi sēdēt klases telpās un klausīties stundām, dienām un gadiem ilgi to, kas viņus neinteresē. Tāpēc jau pirmie soļi skolu gaitās ir nepatīkami, jo tie saistās ar brīvības ierobežošanu un radināšanu pie nebrīvības. Jaunajiem skolas gaitu sācējiem, kas ar smaidu sejā bija pulcējušies kopā, drīz vien ir jāpiedzīvo vilšanās un nepatikšanas, kad sāk birt pirmie sodi un draudi. Bērnu rokām un kājām uzliek važas — līdz ko tiek grib kustēties tā, kā to organisms prasa, draud sods. Kad tie gribētu atstāt piesmakušās telpas un iet tur, kur tiem patīk, atkal draud sods. Ja tie grib runāt tad, kad tiem ir kaut kas sakāms, tos atkal soda. Kad tie runā vai jautā to, kas nepatīk viņu audzinātājam vai arī kas nav paredzēts attiecīgā stundā, tie atkal saņem sodu. Katru padošanās un piemērošanās soli apbalvo ar uzslavu, katru pretestību un nevēlēšanos padoties soda. Lai šie mazie vergi, kam atņemta brīvība, būtu labāk saskatāmi un novērojami, tos tāpat kā cietumniekus ietērpj vienādos formastērpos.

Lai panāktu savu, skolas vispirms lieto dažādus draudus. Parastākie draudi ir baidīšana ar paredzētajiem pārbaudījumiem un ar atstāšanu uz otru gadu tanī pat klasē, ja pārbaudījumi netiktu izturēti. Šos draudus skolotāji atkārto katru dienu un pastiprina ar nepietiekamu atzīmju

palīdzību. Skolu jaunatni šī draudu atmosfēra uztrauc un prasība katru dienu iemācīties kaut ko neinteresantu padara viņus saīgušus un nelaimīgus. Jo ilgāk skolas kāds apmeklē, jo vairāk pieaug dažādie draudi. Pārbaudījumu draudi sagandē jaunatnes skolas gadus. Uztraukums un nepatikšanas, kas saistās ar gatavošanos pārbaudījumiem, atstāj graujošu, nospiedošu iespaidu uz jūtīgo jaunatni. Domas par pārbaudījumiem nomāc un aizēno visu pārējo. Viss, ko tie dara, ir pārbaudījumu draudu ietekmēts. Pārbaudījumiem ikviens gatavojas ar vislielāko nepatiku, jo tiem parasti jāziedo jaukākās dienas pavasaros un daudzkārt arī naktis. Šādu nenormālu vergu darbu tomēr prasa no jaunatnes, kuras garīgās un fiziskās spējas vēl nav pilnīgi attīstījušās.

Tā kā ar draudiem vien nav iespējams panākt, lai bērni rīkotos pret savu sirdsapziņu, tad lieto dažādus sodus – bargus vārdus, rājienus, atstāšanu pēc stundām, ziņošanu vecākiem un uzvešanās atzīmes pazemināšanu, kā arī izslēgšanu no skolas un ievietošanu labošanas iestādēs. Garīgi atpalikušās zemēs lieto pat miesassodus – pēršanu.

Visbrutālākais un nežēlīgākais sods ir pēršana. Izmantot fizisko pārspēku pret mazu bērnu ir noziegums. Pērienu visbiežāk lieto tie, kas neprot bērnus audzināt, kas paši sevi nekad nav audzinājuši un kam tāpēc pašiem ir lieli trūkumi. Tie parasti pret bērniem izturas rupji un netaisni, tā ka nav jābrīnās, ka bērnos vērojama pretestība un nepaklausība. Despotiskie, varmācīgie un necilvēcīgie pieaugušie ar miesassodiem bērnos iepotē tādu pašu necilvēcību, kāda mājo viņos pašos.

Sodīšana vienmēr ir zināma ļaunuma nodarīšana, bet ar ļaunu nevienā nevar ieaudzināt labas, pozitīvas īpašības. Sodīšana nevis mazina, bet gan vairo ļaunumu, tā ir varmācība pret jūtīgajām bērnu dvēselēm. Russo kategoriski nostājas pret sodīšanu, teikdams: "Nekad nesodiet savu audzēkni, jo viņš nezina, kas ir darīt ļaunu." Sodītājs atklāj, ka viņā mājo ļaunums, ko tas iepotē jaunietī. Soda saņēmējā vairojas dusmas, spītība un naids. Soda saņemšana ikvienā rada atriebības domas un vēlēšanos kādreiz rīkoties tāpat pret citiem. Ar sodiem jauniešos iznīcina patstāvību, drosmi, uzņēmību un padara tos bailīgus, gļēvus un neuzņēmīgus. Ar sodiem iepotē bailes no skolotājiem, priekšniekiem, vadītājiem un valdītājiem, ieaudzinot aplamo uzskatu, ka pēdējie ir augstāki, pārāki cilvēki un tāpēc tiem vienmēr jāpaklausa.

Jaunieši un pieaugušie, kam jūtīgāka sirds un kuru sirdsapziņas balss ir ļoti attīstīta, ir vienmēr nostājušies pret varmācīgo sodīšanu, pret jebkādiem spaidiem un brīvības ierobežojumiem, izrādot nepaklausību. Jo jūtīgāks kāds bērns vai jaunietis, jo skaidrāk tas sadzird savu sirdsapziņas balsi un vairāk cenšas to ievērot. Viņš protestē pret visām pavēlēm un komandām, kuras tam dod nevērojot to, ko viņa sirdsapziņa saka. Viņš izrāda nepaklausību un neatlaidīgi turas pretī visiem mēģinājumiem novirzīt to no pareizā ceļa. Dievs jūtīgos bērnos savu balsi — sirdsapziņu ir radījis tik spēcīgu, ka visas nesaskaņas un pretrunas ar to liek tiem raudāt un tā darīt dzirdamus sirdsapziņas protestus. Viņi lej asaras tur, kur citi viņu biedri, kuru sirdsapziņas balss ir vāja, paliek vienaldzīgi. Tieši gudrākajiem bērniem visvairāk nākas ciest vecāku, audzinātāju un pieaugušo nejūtīguma, netaisnas rīcības un rupjas izturēšanās dēļ.

Nepaklausībai pamatā ir pozitīvas garīgās norises: patstāvības tieksmes, asa taisnības izjūta un cilvēku līdztiesīguma atzīšana. Nedisciplinētie skolu audzēkņi un pieaugušie ir tie, kas visiem līdzekļiem cenšas tikt ārā no nebrīvības un ierobežojumiem. Tie ir visi garīgi pārākie, kas nevēlas vergot, kas tik viegli neļaujas pakļauties varai. Viņi jau skolas laikā atsakās iegaumēt sausos zināšanu faktus un mierīgi klausīties to, kas tiem neinteresē un ko tie nevēlas dzirdēt. Tāpēc tos atzīst par vājiem skolēniem, kaut gan viņi interesējas par visu to, kas tuvāks viņu garam, bet par ko interesēties neprasa skolu programmas.

Garīgi pārākie vienmēr ir nostājušies pret skolu prasībām pēc zināšanu "iekalšanas", tie ir centušies tikt vaļā no skolu spaidiem pēc iespējas ātrāk, kāpēc ir bijuši vairāk vai mazāk nedisciplinēti. Nedisciplinēto skolēnu izturēšanas ir protests pret mācību saturu un mācīšanās spaidu raksturu. Kur mācīšanās notiek labprātīgi, tur nedisciplinētībai nav vietas. Nepaklausība un pretestība rāda, ka kaut kas nav kārtībā, ka no audzēkņiem prasa to, ko nedrīkstētu prasīt. Nepaklausības gadījumā vaina būtu jāmeklē nevis tanī pusē, kas nepaklausa, bet gan tanī, kas radījusi šo nepaklausību. Ja skolotājs izturas pret audzēkņiem netaisni, netaktiski, prasa iemācīties nepatīkamu, neinteresantu mācību vielu, tad nav brīnums, ka trūkst disciplīnas. Skolotājiem vispirms jāmaina sava izturēšanās, audzinot pirmā kārtā sevi. Neiespējami tomēr ir atteikties no programmā paredzētās mācību vielas un pievērsties tam, kas audzēkņus interesē. Ja skolu vadība uzliek par pienākumu iemācīt neinteresantas zināšanas, ko gan nabaga skolotājs citu var darīt, kā lietot visus līdzekļus, lai ar varu panāktu to, ko viņa priekšniecība prasa. Bardzība, dusmošanās, uztraukšanās, ļaunuma izrādīšana un sodīšana ir nepieciešamas, lai zināšanu skolu skolotāji īstenotu nedabīgās, nepatīkamās un pat pretīgās skolu programmu prasības un uzturētu disciplīnu. Līdz ar to no pirmās skolas dienas ir liegta iespēja izglītot jaunatni, padarīt to labāku, vairot tanī mīlestību, jo jaunieši katru dienu redz un jūt skolotāja nelaipno, bargo, aso izturēšanos. Tie vēro nepārtrauktu varas līdzekļu lietošanu pret tiem, kam zināšanu iegaumēšana nav vainagojusies panākumiem. Cik daudz reiz gan arī pašiem skolotājiem iežēlojas sirds par šiem mazajiem mocekļiem, bet viņi nespēj neko te darīt. Tie paši ir vergi, kuru rokas saista tehnikas un zinātnes pasaules noteiktā mācību programma. Ja arī tie audzēkņus mēģina izglītot ārpus mācību stundām, rīta sanāksmēs, mācību pārtraukuma laika sarunās un sarīkojumos, kuru darba kārtība nav noteikta programmās, tad tomēr pārsvarā ir nepatīkamo zināšanu uzspiešana, kas atkal likvidē to, ko audzēkņi ir guvuši. Brīvo brīžu laipnais un sirsnīgais skolotājs tad ir spiests pārvērsties par bargu un dusmīgu kungu. Šāda nelaipna skolotāju izturēšanās ne tikai atstāj negatīvu iespaidu uz jaunatni, bet sabeidz arī skolotāju veselību, padarot viņus par nervoziem, slimiem un nelaimīgiem cilvēkiem.

Automātisku svešu domu atkārtošanu, aklu paklausību, padošanos visam bez ierunām, var prasīt tikai no garīgi mazattīstīta indivīda, kas nespēj pats spriest, kam vajadzīga citu vadība, kāpēc tas šādai vadībai ir ar mieru padoties. Par šādiem garīgi ierobežotiem cilvēkiem visus cenšas pāraudzināt pastāvošās skolas, jo tādus ir vieglāk vadīt un pakļaut kā skolā, tā dzīvē.

Gadiem ilgi vergojot zināšanu skolās jaunatne iegūst vergu dabu un īpašības — izlikšanos, lišķību, tieksmi vienmēr pakļauties, paciest netaisnību, neteikt patiesību, glaimot un bez pretrunām paklausīt visām pavēlēm, vienalga ko šīs pavēles liek darīt. Tolstojs ir teicis, ka pastāvošās skolas rada ne tikai riebumu pret mācībām, bet sešos gados tās iemāca audzēkņiem liekulību un krāpšanu, kas rodas no nedabīgā stāvokļa, kādā audzēkņi atrodas. Pēc Tolstoja domām tanī momentā, kad bērns ir zaudējis neatkarību un oriģinalitāti, momentā, kad viņā parādās dažādi slimības simptomi – liekulība, bezmērķa melošana, miegainība un tā tālāk, viņu sāk uzskatīt par normālu skolēnu un skolotāj s kļūst apmierināts ar to.

Ar sodu palīdzību izaudzina paklausīgus vergus, kuriem vairs nav drosmes sacelties pret saviem apspiedējiem. Par autoritāti atzītās personas vārdi tiem ir pavēle, tie ir pieraduši neievērot savu sirdsapziņas balsi, izmetot no galvas katras šaubas par pavēles pareizību un vajadzību to ievērot. Tā rodas cilvēki, kas nekad neuzdrošināsies kritizēt, vērtēt, izteikt priekšlikumus, ierosinājumus vai arī prasīt reformas. Disciplinētie un paklausīgie bērni ir arvien rātni skolēni un vēlāk priekšzīmīgi valsts pavēļu ievērotāji, bet īstenībā tie ir tikai figūras, kuras citi bīda pēc vajadzības un kas patstāvīgas gaitas nespēj uzsākt. Viņi vienmēr gaida, ko citi tiem liks darīt, jo paši savu ceļu tie atrast nespēj. Disciplinētie jaunieši un pieaugušie, kam visu laiku ir bijusi liegta iespēja izrādīt patstāvību vārdos un rīcībā, kļūst par liekulīgiem tukšu vārdu lietotājiem, jo tā tie ir droši, ka nesaņems pārmetumus par nedisciplinētību. Kas gribētu atklāt patiesību vai arī prasīt kādas pārgrozības, tos necieš. Disciplīnas uzturētājiem nekas tā nekaitē, kā patiesība un maldu atklāšana. Ar spaidu līdzekļiem gandrīz vienmēr uztur visu novecojušo, nevajadzīgo un pat kaitīgo. Tikai tie, kas uzdrošinās nepaklausīt, ir visos laikos spējuši izdarīt vēlamās reformas.

Pie verdziskās padevības un atkarības jaunieši ir tā pieraduši, ka beidzot to sāk uzlūkot par normālu parādību, un tāpēc pēc skolas beigšanas tīri automātiski prasa atkal tādu pat vergošanu no nākošās paaudzes gan ģimenēs, gan dzīvē. Tā verdzība cilvēku savstarpējās attiecībās turpina eksistēt arvien tālāk, kaut arī oficiāli tā skaitās atcelta. Tikt vaļā no šī verdzības ir grūti jau tāpēc vien, ka to nespēj un nevēlās saskatīt, atzīt un par verdzību saukt visi tie, kas par vergiem ir audzināti no mazām dienām. Un tā joprojām mierīgā garā un netraucēti zināšanu skolas nevis izglīto audzēkņus, bet padara tos par zinātnes un tehnikas vergiem, kas savā dzīvē spēj tikai kā mašīnas kalpot ieliktā vietā un tur automātiski veikt to, ko tiem liek.

Skolu beigšanas diplomi apliecina to, ka jaunietis ir kļuvis par paklausīgu vergu, kas runās tikai to, ko zinātnes un tehnikas pasaule vēlas dzirdēt, kas nekad nemēģinās atbrīvoties no šīs verdzības un prasīt garīgu un fizisku brīvību. Jo padevīgāks šāds diplomētais vergs, jo labāk to atalgo, turpretī visus, kuros kvēlo kaut dzirkstele brīvības, cenšas sodīt un izstumt, uzskatot par nevēlamiem elementiem. Cilvēku pakļaušana zinātnes un tehnikas diktatūrai, visa šī varas, draudu un spaidu sistēmas skolās, ar kuras palīdzību cenšas panākt zināšanu atcerēšanos, padara neiespējamu jaunatnes izglītošanu un līdz ar to vislielākā mērā kavē visas cilvēces garīgo attīstību. Kamēr vien pastāvēs mūslaiku sabiedriskās iekārtas balsts – zināšanu skolas, tik ilgi turpināsies ar viņām saistītais ļaunums – varas un draudu lietošana un sodīšana, jo citādi nav iespējams piespiest audzēkņus mācīties nepatīkamo un vergot. Tolstojs saka, ka skolai nav tiesību un tai nevajadzētu atmaksāt un sodīt, bet pastāvošās skolas nevar iztikt bez sodiem. Sodīšanu nav iespējams novērst, neiznīcinot pašas zināšanu skolas un nemainot sabiedrisko iekārtu, jo ļaunumu nevar iznīcināt, nelikvidējot tā cēloni. Lai apturētu ļaunuma vairošanu jaunatnē, līdzšinējām zināšanu skolām ir jāizbeidz sava darbība. Zinātnes un tehnikas diktatūrai ir jāsabrūk, lai gudrība varētu vairoties cilvēkos un no verdzības varētu atbrīvoties jaunieši, kas savus labākos gadus pavada nebrīvībā un spaidu darbos, visus savus spēkus un enerģiju ziedojot nevērtīgo zināšanu iegūšanai, darīdami to, ko tie vismazāk vēlētos darīt, ja viņi būtu pilnīgi brīvi.

Zināšanu skolas un gudrība

Pastāvošās skolas māca dažādas zināšanas, bet neinteresējas par gudrības vairošanu. Tās neattīsta audzēkņos gudra cilvēka tikumus – pazemību, pieticību un cilvēku mīlestību, nerāda jaunatnei gudrības ceļu. Tieši vai netieši tā atbalsta skolu apmeklētāju tieksmes pēc materiāliem labumiem un goda, tā ievirzīdamas tos gudram cilvēkam pilnīgi nepiemērotajā materiālisma ceļā. Skolu jaunatne mācās tai nepatīkamās zināšanas, lai varētu iegūt diplomus un ar to ieņemt "augstākus" posteņus, valdīt pār citiem, apmierināt savu godkārību un varas kāri, bet par visām lietām – pelnīt daudz naudas. Šiem augstprātīgajiem un varaskārajiem materiālistiem sveša ir pazemība, pieticīga dzīve un atteikšanās. Cilvēku mīlestību tie nepazīst. Viņu prātus aizņem vienīgi domas par to, kā citus vairāk izmantot, lai vairotu savu labumu.

Zināšanu skolas attīsta vienīgi jaunatnes prātu, par dvēselēm, par sirds un jūtu dzīves izkopšanu tās nedomā. Tāpēc šīs skolas jauno paaudzi neizglīto, neveido par labākiem cilvēkiem. Zināšanu skolu beidzēji pa lielākajai daļai ir neizglītoti. No mūslaiku skolām audzēkņus nedaudz izglīto vienīgi pamatskolas, kurās ir dažas iespējas pievērsties skolēnu Jūtu dzīves veidošanai. Mazāk izglīto vidusskolas, kur vairāk prasa prāta spējas un jūtu dzīvei pievēršas samērā maz. Augstskolas, kas nodarbojas ar speciāliem priekšmetiem, studējošos gandrīz nemaz neizglīto. No tiem prasa tikai prāta darbību, par viņu jūtu dzīvi un īpašībām neviens neinteresējas.

Zināšanu skolās gandrīz visi mācību priekšmeti ir tādi, kuros ar gudrības problēmām neiznāk saskarties. Arī tādi priekšmeti, kā literatūra, filozofija un psiholoģija, kur varētu plaši apskatīt dažādus jautājumus, kas saistās ar gudrību, nodarbojas tikai ar sausiem, neinteresantiem zināšanu faktiem. Skolās tagad jāmāca vispāratzīto autoritāšu uzskati un jāapskata to darbi, kaut arī tajos nekādu garīgu vērtību nebūtu un visiem tie liktos nesaprotami, garlaicīgi un pat pretīgi.

Daudz laika tagad skolās veltīgi izšķiež tādu personu darbības apskatei, kam, spriežot pēc viņu darbiem un izturēšanās, ir trūcis gudrības. Tā ir pieņemts izcilu uzmanību veltīt karavadoņiem un karavīriem, lasot un iztirzājot skolās viņu nežēlības un brutālās rīcības aprakstus. Šiem vīriem sveša ir cilvēku mīlestība un līdz ar to arī gudrība. Tāpat plaši skolās apskata dažādu valdnieku un valstsvīru darbību, kaut gan šo vīru augstprātība un varaskāre nevienam nevar noderēt par ceļa rādītāju. Skolas cildina arī bagātnieku čaklumu un centību savas mantas vairošanā, mācot sekot viņu piemēram un tādā kārtā arvien vairāk attālināties no gudra cilvēka dzīves ceļa.

Zināšanu skolā gan piemin arī vīrus, kurus varam dēvēt par gudriem un kuri ir interesējušies par gudrību, bet tā ir tikai faktu reģistrēšana. Ir jāiegaumē šo cilvēku biogrāfijas, sarakstīto grāmatu nosaukumi un to iznākšanas gadi. Šo autoru darbu saturu apskatot, kavējas pie mazsvarīgiem sīkumiem, apsverot atsevišķu vārdu nozīmi un mēģinot šo saturu iedabūt dažādos zinātniskos iedalījumos, pētot un salīdzinot jēdzienus un to definīcijas. Bez tam visu šo "zinātnisko" iztirzājumu mēdz izteikt grūti saprotamos, svešvārdiem piebārstītos teikumos. Šajos "zinātnisko" teikumu plūdos pazūd viss, ko autors teicis par gudrību un tas, kas varētu pozitīvi iespaidot lasītāju vai klausītāju gara dzīvi. Neinteresantās zināšanas par tiem cilvēkiem, kas rakstījuši par gudrības jautājumiem, atsvešina skolu audzēkņus no tiem un atņem patiku kavēties viņu gara pasaulē pēc skolas beigšanas. Zināšanu skolas nepalīdz audzēkņiem pārdzīvot, izjust un uzņemt sevī ievērojamu cilvēku vērtīgākos uzskatus.

Gudrības ceļa meklētājiem tagad nākas "izēsties" cauri zināšanu kalniem, jo tiem norāda tur meklēt pareizo ceļu. Cik daudz gan laika tādā kārtā cilvēki nepatērē veltīgi, lai atrastu iemaldījušos norādījumus par gudrību plašajā zināšanu laukā! Zināšanu iegaumēšana, kas aizņem visu skolas laiku, attur skolu apmeklētājus no interesēšanās par gudrību un tāpēc, skolu nobeidzot, tajos nav izkopti gudra cilvēka tikumi vairāk nekā skolu gaitas sākot, jo tie ir novirzīti nepareizā ceļā. Pavisam sveša tiem ir pareizā nostāja dažādās dzīves situācijās, jo visā skolas un studiju laikā tie nekad nav nopietni pievērsušies dzīves problēmu apskatei, un tāpēc viņi dzīves jautājumos ir lielāki neprašas nekā tie, kuri ikdienas gaitās ir vērojuši un izjutuši visu, kas ap viņiem notiek. Skolas beigušie neinteresējas par to, kā jādzīvo, tie nespēj atšķirt labo no ļaunā, vēlamo no nevēlamā un svarīgo no nesvarīgā. Dzīves gaitu sācēji nezina, kam īsti sekot. Vilinājumu un aicinājumu ir daudz, bet, nezinot pareizo ceļu, daudzi nomaldās, un dažreiz šī maldīšanās var turpināties visu mūžu. Jaunās paaudzes prāts pievēršas daudz kam tādam, no kā būtu jānovēršas. Jaunatne seko aicinājumiem, kuru autoriem pašiem trūkst gudrības. īstais ceļš paliek nestaigāts un neizmēģināts.

Vienpusīgā zināšanu iegaumēšana, gadiem ilgā zināšanu skolu apmeklēšana, kas saistīta ar nepatiku pret zināšanām, rada vispārēju garīgo interešu mazināšanos. Skoloto cilvēku gara dzīve ir neizkopta. Tukšas un nenozīmīgas ir viņu sarunas, tiem trūkst savu patstāvīgu spriedumu. Viņu raksturīgākā īpašība ir lepošanās ar savām skološanās gaitām, kaut arī zināšanu iegaumēšana tiem nekad nav patikusi, kaut arī no mācītā nekas daudz nav vairs palicis atmiņā. Viņu augstprātībai un lepnībai pamatā ir pārliecība, ka skolas tos ir izglītojušas un ka viņi ir pārāki par tiem, kas šīs skolas nav beiguši. Daži, šādā kārtā sevi cildinādami, pavada visu mūžu, neatskārzdami, ka diploms, augstais atalgojums un iespēja izvairīties no fiziska darba nav nekādi ieguvumi. Ja arī citu priekšā tie lepojas ar skolu beigšanu, tad savās sirdīs mācītie ļaudis tomēr nav apmierināti. Viņi jūt, ka kaut kas nav kārtībā, ka kaut kā trūkst, ka dzīvei it kā nav jēgas un nozīmes. Sekas tam ir dzīves traģēdijas, apnikums un vienaldzība. Lai šo neapmierinātību neizjustu tik asi, tie apreibinās ar alkoholu un citām indēm. Ka lielākajai daļai mācīto ļaužu brīvajā laikā nekas cits nav prātā, kā alus glāze, kāršu partija vai arī medības, tas tikai liecina par viņu garīgo trulumu un neattīstību.

Garīgi attīstītie savas spējas tagad izlieto nevietā, apmeklēdami skolas un iegaumēdami zināšanas. Skolās iegūtās zināšanas bieži vien dzīvē nav vajadzīgas, bet vajadzīgas drīz vien pēc skolas beigšanas ir aizmirsušās un atkal jāmācās par jaunu, jātās ir nepieciešamas. Tāpēc skolās pavadītais laiks tagad ir jāuzskata par nelietderīgi izlietotu. Zināšanu iegaumēšana ir tikai prāta spēju un atmiņas vingrināšana, kurai pievēršoties, cilvēki zaudē laiku un iespēju vairot sevī garīgumu, izkopt savu jūtu dzīvi un tā sevi izglītot, resp. vairot gudrību sevī. Tikai sevis izglītošanas darbs var piešķirt ikviena dzīvei jēgu un nozīmi.

Gudrākie no skolu beigušajiem jau drīzi aptver, ka viņi skolā guvuši gaužām maz un ka tiem jāsāk pašiem sevis izglītošana, ko darīt tos ir aizkavējusi zināšanu uzņemšana. Gandrīz visi, kas ir ievērojami ar savu gudrību, ir varējuši apliecināt, ka skolas tiem ir devušas tikai amata zināšanas vai arī dzīvē pavisam nevajadzīgas zināšanas, kas viņu gara dzīvei nav pielikušas nekā vērtīga. Zināšanu skolu beigšanas vienīgais, patiesi vērtīgais ieguvums ir iespēja apstiprināt tikko minētā slēdziena pareizību. R. Dekarts (R. Descatres) par to ir teicis: "Kad es biju pabeidzis visas studiju gaitas un sevi, kā tas bija parasts, būtu drīkstējies pieskaitīt "mācītiem", tad man bija radušās pavisam citas domas. Šaubas un maldi apņēma mani un sakarā ar manu mācīšanās kāri tikai tas likās vienmēr skaidrāks un skaidrāks kļuvis, proti, ka es nekā nezinu."

Skolas beigušie līdzīgi Gētes Faustam nu var apsvērt zināšanu iegūšanas un studiju mazvērtīgumu. Fausts atzīstas, ka ir cītīgi studējis filozofiju, medicīnu, jurisprudenci un teoloģiju, bet, ka pēc visām šīm studijām tas nav kļuvis gudrāks, bet ir tāds pat muļķis, kā bijis pirms tam. Tā ir visu mācīto un studēto traģēdija, ka tie šo atziņu iegūst tikai tad, kad ir "izēdušies" cauri zināšanām un veltīgi izšķieduši savu dārgo dzīves laiku. Cik daudz nelietderīgi pavadītu gadu būtu aiztaupīts, ja šīs atziņa būtu visiem pilnīgi skaidra jau pirms zināšanu iegūšanas!

R Jurēvičs min šādus raksturīgus vārdus vēstulē, kuru viņam rakstījis kāds inženieris: "Tu nevari iedomāties, kā es nīstu šo arodu, ko esmu muļķa zēna prātā sev izvēlējies. Man ir kauns atcerēties, ka vīra gados esmu šīs eksaktās "zināšanas" cildinājis." Tā jūtas visi modernās tehnikas un zinātnes vergi — inženieri, mehāniķi un tehniķi, kuru vienmuļais, garlaicīgais, nedzīvais darbs tos nomāc un padara par cilvēkiem — automātiem. Vairums no tiem gan var būt jūt šo traģēdiju, bet kautrējas atzīt savus maldus. Daudzi atkal pārvar nepatīkamo savā darbā naudas dēļ, ko viņi iegūst par savu darbu. Bet ir, varbūt, arī tādi, kuru garīgās prasības ir tik zemas un kuru gars ir tā notrulināts, ka tie nemaz neaptver savu stāvokli un neilgojas no tā tikt laukā. Pēdējie modernai tehnikai un zinātnei, protams, ir vispiemērotākie.

Jūtīgi, ar gudrību apveltīti cilvēki dažreiz jau skolu apmeklēšanas laikā, bet visbiežāk pēc skolu beigšanas, uzsāk patstāvīgu sava gara izglītošanu.

"Es pilnīgi izbeidzu zinātņu studijas, tiklīdz mans vecums atļāva man atbrīvoties no skolotāju vadības. Es nolēmu nemeklēt nevienu citu zinātni, kā tikai to, ko es varētu atrast sevī pašā vai arī lielajā pasaules grāmatā," saka R. Dekarts. Gudram cilvēkam ir iespējams sevi izglītot arī bez skolu apmeklēšanas, mācoties tieši no dzīves vai arī iepazīstoties ar gudrāko vīru mācībām no grāmatām. Pastāvošo skolu prasības vienmēr traucē iet to ceļu, pa kuru īsta izglītība visērtāk sasniedzama. Tomēr ne katrs var sevi izglītot, jo vairumam nav ne mazākās nojausmas, kas jādara un kur meklējama gudrības mācība. Skolas nav tos izglītojušas, un tāpēc tie arī neprot sevi tālāk izglītot. To ievērojot ir jāatzīst par ārkārtīgi nenormālu pašreizējais stāvoklis, kad pilnīgi trūkst skolu, kurās cilvēki varētu iegūt īstu izglītību. Cik gan svētīga būtu skolu palīdzība dzīves maldu novēršanā un pareizā ceļa rādīšanā tiem, kam nav iespējas šo ceļu atrast un atšķirt! Tam vajadzētu būt skolu galvenajam uzdevumam. Bet, lai skolas šo uzdevumu varētu veikt, tām jābūt gudrības un nevis zināšanu sniedzējām, tām jābūt gudrības skolām.

GUDRĪBAS SKOLA

Uzdevums un mērķis

Kā jau iepriekšējā nodaļā minēts, zināšanu mācīšanās tagad pastāvošajās skolās audzēkņiem ir nepatīkama. Jaukākās atmiņas no skolas laikiem saistās ar to, kas atrodas ārpus zināšanu iegaumēšanas, t. i., ar skolas sabiedrisko dzīvi, sarīkojumiem, ekskursijām, draudzīgu attiecību nodibināšanu u. 1.1. Svarīgs ir apstāklis, ka skolu audzēkņi nonāk līdzīga vecuma jauniešu pulkā, kam visiem ir kopīgas intereses. Tas viss padara skolas apmeklēšanu patīkamāku un palīdz mazināt piespiestās zināšanu uzņemšanas radīto pretīgumu.

Ir gan arī zināšanu skolu tiešajā darbā daži brīži, kurus audzēkņi ar patiku atceras. Tie ir brīži, kuros iemirdzas kāds stars no gudrības un patiesības gaismas. Šādu gaišu brīžu, kad gudrs audzinātājs var veikt to audzināšanu, kādu diktē viņa sirdsapziņa, ir maz mūslaiku skolās. Tie iespējami tagad vienīgi kopīgajās rīta sanāksmēs, mācību dienu, nedēļu vai gadu uzsākot vai nobeidzot, jo programmas prasības šeit vēl nav iespiedušās. Tiem pielīdzināmi visi tie gadījumi, kad skolotāji izmanto katru mirkli, lai izrautos no visiem nepatīkamā, programmā paredzētā un kavētos pie tā, kas saista un interesē abas puses – ir audzinātāju, ir audzēkni. Tā, piemēram, mācību noslēguma pēdējās stundās, kad vairs nenotiek uzdotā atprasīšana un jaunās mācību vielas izskaidrojums, skolotāji stāsta savus pieredzējumus un novērojumus vai arī lasa rakstnieku darbus, kas visiem interesē. Šajos brīžos var brīvi atraisīties skolotāja jūtas, ir iespējama svarīgu un ierosinošu izteicienu pieminēšana, kas attīsta gudrību. Ar interesi un sirds dedzību teiktais rod interesi un dzirdīgas ausis arī klausītājos. Ar sevišķu patiku audzēkņi uzņem un iegaumē dažāda veida norādījumus par gudrību, ko atsevišķi audzinātāji vienmēr cenšas sniegt ārpus programmas un ko jaunieši var uzņemt brīvi, nepiespiesti, ko tiem neprasa atcerēties un atkārtot un kas viņus visvairāk izglīto.

Šīs trūcīgās, bet īstās izglītības iegūšana tagadējās skolās notiek "starp citu", dažreiz zagšus, neatjauti un slepeni, un tāpēc tai var veltīt samērā maz laika, jo programmās tai vieta nav paredzēta. No skolotāju snieguma zināšanu skolās tomēr audzēkņiem patīk visvairāk šis ārpus programmas mācītais, un tie ilgi atceras tos skolotājus, kas viņus ir centušies izglītot, turpretī tos, kas apmierinās tikai ar programmā noteiktās vielas izskaidrojumu, aizmirst tikpat ātri, kā sausos zināšanu faktus.

Visai darba gaitai skolās vajadzētu būt gaišai, apgarotai, prieka pilnai, kas iespējams vienīgi tad, ja audzinātāji var justies brīvi mācību vielas izvēlē un audzēkņi savukārt šīs mācības var brīvi un nepiespiesti noklausīties. Visam, ko tagad pastāvošajās skolās māca slepeni un neatļauti, būtu jākļūst par galveno mācību saturu, kam jāveltī vislielākā uzmanība un jāziedo viss laiks. Kam tagad izcili audzinātāji pievēršas paši bez norādījuma un atļaujas, tam skolās būtu jābūt visu audzinātāju galvenajam uzdevumam. Šo uzdevumu varēs veikt skolas, kas nebūs spiestas audzēkņiem mācīt neinteresantās zināšanas, bet kas mācīs, kā jādzīvo, kas vairos audzēkņos gudrību, tāpēc šīs skolas varam saukt par gudrības skolām.

Ir daudzi, kas jūt, ka pastāvošajās skolās bērnus spiež mācīties nederīgas zināšanas un nemāca to, kas tiem būtu visvairāk vajadzīgs. Bet tikai nedaudziem ir drosme to atklāti pateikt, un vēl mazāk ir to ,kas uzdrošinās pretoties obligātajai bērnu sūtīšanai zināšanu skolās. Apbrīnojama tāpēc ir kādas mātes rīcība Anglijā, kura ir atteikusies sūtīt savus četrus bērnus skolā, kaut arī viņai par to bija jāsaņem sods. Šī māte ir uzskatījusi, ka viņai pašai ir tiesības bērnus audzināt. Viņa ir paskaidrojusi amatpersonām, ka, pēc viņas pārliecības, bērniem jāļauj attīstīties dabīgi kā plaukstošām puķēm, kuras arī nevar piespiest atvērties ar skolas grāmatu palīdzību. Bez tam viņa norādījusi, ka tā mācot bērniem skaidri runāt, labi uzvesties, kā arī tīrību, laipnību, apdomību un maigumu, ko viņa uzskatot par svarīgāku nekā lasīšana, rakstīšana un aritmētika. Tas nozīmē, ka viņa gluži pamatoti gudrības attīstīšanu ir uzskatījusi par vērtīgāku nekā zināšanu mācīšanu. Ar savu rīcību viņa katrā ziņā ir vairāk izglītojusi savus bērnus, nekā to dara pastāvošās skolas. Tas, ko māte ir centusies darīt, būtu jāveic gudrības skolām. Angļu domātājs J. Raskins savas grāmatas "Unto this Last" ievadā arī norāda, ka būtu jādibina tādas skolas, kurās mācītu maiguma un taisnīguma paradumus, veselības kopšanas likumus.

Austrālietis Begbī (H. G. S. Begbie) kritizējot pastāvošās skolas, raksta: "Audzināšanas sistēma, kurā pārbaudījumi ir vissvarīgākais faktors, ir nepilnīga un vienpusīga, tur rakstura attīstība bieži paliek neievērota. īsta audzināšana aptver visu dzīvi un rakstura attīstīšanu. Skolām un universitātēm vajadzētu raudzīties, lai viņu audzēkņus mācītu, kā dzīvot, nevis kā iegūt nepieciešamo dzīves iztiku."

Vajadzību reformēt esošās skolas ir izjutis jau L. Tolstojs. Viņa ieteikto un praksē (Jasnaja Poļana skolā) izmēģināto reformu galvenie principi minēti tālāk šinī nodaļā.

Lai skolās audzēkņi varētu attīstīt sevī esošo gudrību un iegūt īstu izglītību, būtu jāseko ķīniešu [1] senajam paraugam, nodarbojoties galvenokārt ar filozofu un gudrības aprakstītāju mācības studijām. Angļu filozofs B. Rassels (B. Russel) norāda, ka Ķīnā "vecā mācīšana bija ļoti šaura. Tā bija nekritiska ķīniešu klasiķu un viņu atzīto komentatoru studēšana." (Scepticas Essays, 104. lpp.). Ķīniešu domātājs Lin Jutangs saka: "Rietumos ir tik daudz speciālu zināšanu un tik maz humanitāru zināšanu, kamēr Ķīnā daudz vairāk pievēršas problēmām, turpretī tur nav speciālo zinātņu." (The Importance of Living, 397. lpp.). Šī dzīves problēmu mācīšana skolās laikam tomēr ir bijusi ārkārtīgi nozīmīga un svētīga, jo tā ir veidojusi un ietekmējusi visas ķīniešu tautas uzskatus un dzīves kārtību. Šai mācīšanai ķīniešu garīgās dzīves veidošanā pozitīvā virzienā ir bijuši daudz lielāki panākumi nekā visai Rietumu pasaules zināšanu mācīšanai. Ķīniešu sadzīvē valda mērenība, laipnība un miers, kādu māca viņu domātāji. Tā Laotse saka: "Gudrais dzīvo pasaulē mierīgi, harmoniski." Ķīnā nepazīst trako steigu, nemieru un aktivitāti, kāda valda Rietumu pasaulē. Varam tikai pievienoties B. Rassela vārdiem: "Ja visa pasaule būtu kā Ķīna, visa pasaule varētu būt laimīga." (Scepticas Essays, 108. lpp.) Ja jaunākos laikos arī Ķīniešu skolās ieviešas Rietumu zemju atzītie mācību priekšmeti, un ar to mācīšana it kā ir kļuvusi plašāka, tad tas gan šai tautai drīzāk nāks par ļaunu, nekā par labu.

Ceļā uz gudrības skolu tipu atrodas daudzās zemēs pastāvošās tautas augstskolas. Lai gan tās ir zināšanu skolas, kurās audzēkņi lielāko tiesu gūst praktiskai dzīvei nepieciešamās zināšanas, tomēr tanīs ir jau daudz kas pozitīvs. Tā, piemēram, Dānijā pastāvošo tautas augstskolu apmeklēšana ir brīva un tanīs nav noteiktas programmas. Tā kā to darbības lauks nav ierobežots ar programmu noteikumiem, tad daži šo skolu skolotāji ir mēģinājuši nodarboties ar gudrības jautājumiem. Interesants ir konstatējums, ka vienā no šīm augstskolām vislielākais audzēkņu pieplūdums esot tāpēc, ka kāds skolotājs tur ar audzēkņiem iztirzājot svētā Augustīna rakstus un ar šo tematu atsedzot daudz sadzīves problēmu, interesantā veidā, kā to norāda A. Aizsilnieks rakstā "Brīvā un obligātā skola" (Laikr. "Latvija", 1954. g. 4. dec.). Tas liecina, ka cilvēku interese par gudrības problēmām ir liela visur, tāpēc vajadzība pēc gudrības skolām ir tik liela.

Lai sekmētu cilvēku izglītošanu un cilvēcīguma vairošanu, ir jādibina gudrības skolas. Gudrības skolu uzdevums ir izglītot to apmeklētājus, attīstot viņos gudra cilvēka īpašības – pazemību, pieticību un cilvēku mīlestību, tādā kārtā veidojot viņus par labas, laipnas un cēlas sirds cilvēkiem, t.i., vairojot viņos cilvēcīgumu. Gudrības skolām jābūt garīguma vairotājām un cilvēku garīguma audzinātājām. Bet to vislabāk var veikt, izkopjot skolu apmeklētāju jūtu pasauli, viņu sirdis un dvēseles, kā to ir atzinis arī indiešu gudrais M. K. Gandijs, teikdams: "Ar garīgu audzināšanu es saprotu sirds audzināšanu." („Al1 Men are Brothers", 151. lpp.). Domātājs un rakstnieks K. Raudive ir teicis: "Nepietiek vienīgi ar augstiem vārdiem un ticību, ka cilvēks savā būtībā ir labs. Te vajadzīga pacietīga un radikāla cilvēka sirds pāraudzināšana, un, iekams praktiski nekas netiek darīts, tikmēr visi skaistie vārdi un augstās frāzes ir tikai gaisa pilis." („Sapņi un īstenība", 45 lpp.).

Gudrības skolās būtu jāmāca viss tas, kas ir patiesi vērtīgs, svarīgs, kas izglīto, dara labākus un ceļ ikviena cilvēka garīgo līmeni, atmetot visu pārējo, mazsvarīgo un mazvērtīgo, kas neveicina esošās gudrības attīstību. Sauso zināšanu faktu "iekalšanas" vietā gudrības skolās jānotiek brīvai un nepiespiestai visu to jautājumu apskatei, kas rodas mēģinot iet pa gudrības ceļu. Gudrības skolām jānodarbojas ar gudra cilvēka dzīves ceļa pētīšanu. Gudru vīru izteiktie uzskati ir vērtīgākais, kas vien var būt garīguma laukā. Būtu dabīgi, ka viņu mācību studētu visi, kas tai ierādītu pirmo vietu ne tikai skolās, bet arī dzīvē, kā tas ir bijis Ķīnā. Ķīniešu filozofs Lin Jutangs saka: "Ķīnā dzīves gudrības studijas bija domātāju galvenā nodarbošanās." (The Importance of Living, 399. lpp) Tagad turpretī, kad pasaulē valda zināšanas, kas, salīdzinot ar gudrību, ir tomēr pavisam mazvērtīgas, gudrības problēmas ir pamestas novārtā. Visiem māca un iegalvo, ka zināšanas ir vērtīgākais pēc kā dzīvē jācenšas. Un tomēr, ja mēs neinteresējamies par gudrību, tas nozīmē, ka mēs svarīgāko atstājam neievērotu un tā vietā pievēršamies nenozīmīgiem sīkumiem. Vienpusīgas prāta spēju izkopšanas dēļ vairojas nejūtīgums un necilvēcīgums, tāpat kā pārmērīga fizisko spēku attīstīšana vairo cilvēkā dzīvnieciskumu. Turpretī dvēseles un sirds pozitīvo īpašību veidošana vairo cilvēcīgumu un garīgumu. Cilvēcīguma un gudrības nekad nevar būt par daudz, tāpēc to vairošanas centieniem ikviens var pievērties neierobežotā mērā, protams, ja vien tanī jau sastopami gudra cilvēka tikumu sākumi. Gandijs ir teicis: "Cilvēku inteliģences progress ir ierobežots, bet sirds īpašību attīstība nepazīst robežu." (All Men are Brothers, 168. lpp.) Gudrības skolās jau no mazām dienām audzēkņi jāradina skatīties gudrības un patiesības gaismā, kas plūst no garīguma cilvēku darbiem. Kavēšanās pārdomās pie visa, kas teikts par gudrību, mums atļauj pavisam nemanot uzņemt sevī vērtīgus norādījumus. Šī ieslēgšanās garīgi augstu stāvošu cilvēku uzskatu lokā un sevis veidošana saskaņā ar šiem uzskatiem ir tā, ko varam dēvēt par īsto sevis izglītošanu. Pēc zināma laika mēs esam kļuvuši jau citi cilvēki, mūsu izturēšanās, pārliecība un nostāja dažādos dzīves gadījumos ir mainījusies salīdzinot ar iepriekšējo. Viss jaunais un vērtīgais ir uzņemts, pārstrādājot to un piemērojot katra īpatnībām. Ja tas notiktu jau skolas laikā, tad gudrības skolas būtu sasniegušas savu mērķi.

Gudrības skolu uzdevums ir gatavot gudrības ceļa gājējus, kas būtu spējīgi arī citiem rādīt pareizo ceļu. Lai šādus cilvēkus sagatavotu, skolās ne tikai jāmāca viss, kas nepieciešamas gudrības ceļa gājējam, bet jāprasa arī to ik brīdi ievērot. Jaunatne jāievada pareizajā ceļā, lai tā spētu šīs gaitas turpināt arī vēlāk dzīvē. Ja arī daudzi nespēj gudrību sevī attīstīt un iet pa gudrības ceļu, jo tiem trūkst vēlēšanās būt pazemīgiem un pieticīgiem cilvēku mīļotājiem, tomēr nedrīkstētu attiekties no pareizā ceļa rādīšanas visiem. Kurā mājo gudrība, tam katrs gudrības skolas norādījums būs sevišķi noderīgs, bet arī pārējie mēģinās ievērot mācīto, kaut arī ar mazākiem panākumiem. Zināšanu skolās arī neviens neprasa, vai audzēkņi spēj iegaumēt zināšanas, bet piespiež visus mācīties. Tad jau labāk un svarīgāk ir aicināt skolu apmeklētājus interesēties par gudrības ceļu, neprasot, kas pa to spēs iet. Ja turpretī ar gudrības problēmām skolās neiepazīstina, tad maldīgus ceļus staigā ne tikai tie, kam gudrības trūkst, bet arī tie, kuri spēj gudrību vairot, jo tās sākumi viņos jau ir atrodami.

Tā kā izglītošana, t.i., gudrības attīstīšana audzēkņos ir daudz svarīgāka nekā zināšanu mācīšana, tad visām skolām vajadzētu būt gudrības skolām. Tām pilnīgi būtu jāaizstāj esošās pamatskolas, vidusskolas un augstskolas. Līdz ar to izbeigsies tagad tik izplatītā un mākslīgi kāpinātā vienpusīgā pievēršanās zināšanām. Lielā daļa zināšanu, kuras māca pastāvošajās skolās, gudrības ceļa gājējam ir nevajadzīgas, kā jau iepriekš norādīts. Tāpat arī vairums no tiem amatiem, kurus mūslaiku materiālistiski noskaņotā sabiedrība uzskata par svarīgiem un kuriem gatavo jaunatni, ir jāatzīst par pilnīgi liekiem.

Praktiskajam darbam nepieciešamās zināšanas un dzīvē vajadzīgie amati jāmācās pie šo amatu pratējiem un nevis skolās, kā to tagad dara. Arī līdz šim pastāvošajās amatnieku skolās un augstskolu speciālajās fakultātēs galvenā un gandrīz vienīgā amata mācīšanās notiek praktiskajos darbos, bet tā ir jāatzīst par nepilnīgu un nepietiekamu, lai amatu kaut vai nedaudz iemācītos.* Teorētiskās zināšanas ir jāiegaumē, lai izturētu pārbaudījumus un beigtu skolas. Pēc skolas gaitu nobeigšanas drīz vien visas zināšanas izzūd no atmiņas uz visiem laikiem. Ja amatu skolu un augstskolu beidzēji būtu atklāti, tad tiem visiem būtu jāatzīstas, ka pēc skolu diplomu saņemšanas tie amatu nemaz vēl neprot un ka tikai praktiskajā darbā īsti sākas amata mācīšanās.**

* skolotāju institūtā Latvijā prasīja tikai septiņas praktiskā darba stundas no katra audzēkņa, kas nekādu amata māku nespēja dot.

Tikai tad arī pamazām ir jāatkārto vai īstenībā gan jāmācās par jaunu arī viss tas, kas vajadzīgs no teorētiskajām zināšanām. Vai tad nav labāk amatu mācīties tūlīt praktiskajā darbā pie amatniekiem un no tiem arī iegūt nepieciešamās teorētiskās zināšanas, nekā lieki kavēt ilgus gadus skolā, mācoties daudzas savam darbam pilnīgi nevajadzīgas zināšanas? Veltīga ir aizbildināšanās, ka jāiegūst vispārējā izglītība, jo, kā jau aizrādīts, zināšanas audzēkņus neizglīto. Vispārējo izglītību visi amatnieki varētu iegūt vienīgi gudrības skolās, kuras tie apmeklētu kā pirms, tā pēc amata mācīšanās un pēc iespējas arī amata mācīšanās laikā. Ja daži amati prasa teorētiskās zināšanas tādā vairumā, ka to mācīšanai būtu jāveltī īpašs laiks, tad šim teorētiskajam kursam jābūt pēc iespējas īsākam un tajā jāietilpst tikai speciālajām amata zināšanām. Šīs zināšanas jāizskaidro neprasot tās paturēt atmiņā un nepārbaudot, cik katrs no tām atceras, bet cenšoties tās nostiprināt tūlīt praktiskajā darbā.

Iegūstot zināšanas pie amatniekiem un mācoties praktisko darbu tikai savā specialitātē, neviens nebūs spiests iegaumēt tās zināšanas, kas varbūt nepieciešamas citiem amatniekiem un kuras tagad zināšanu skolās piespiež mācīties visiem. Līdzšinējās zināšanu skolas tad varēs izbeigt savu darbību un skolu jaunatne būs brīva no to obligātajām prasībām un vergu audzināšanas paņēmieniem, kas jauniešus tagad nospiež kā smags slogs.

** Patiesības un atklātības mīļotāja A. Dž. Kronina romānā "Citadele" jauns ārsts pēc augstskolas beigšanas atzīstas: "Kad es dabūju diplomu, es biju sabiedrībai vairāk bīstams nekā noderīgs… Visu, ko tagad zinu, esmu mācījies pēc tam."

Darba iekārtojums

Visās gudrības skolās jānodarbojas ar gudrības problēmām, mācot dažāda vecuma skolu apmeklētājus. Tās nedrīkst dalīties zemākās, vidējās un augstākās. Darba sekmīgai veikšanai skolu apmeklētāji būtu jādala grupās vai klasēs pēc viņu vecuma, jo katrai vecuma grupai ir apmēram vienāda virziena intereses un vienāda augstuma garīgās spējas. Ieteicams būtu dalīt grupās ik pa trim gadiem: 6 — 9 g., 9 — 12 g., 12 — 15 g., 15 — 18 g., 18 — 21 g., pieaugušo grupās varētu būt lielāka vecuma starpība, jo te interešu un spēju maiņa nenotiek tik strauji. Te varētu būt grupas ik pa desmit gadiem: 20 — 30 g., 30 — 40 g., 40 —50 g. u.t.t. Visās vecuma grupās būtu jāapskata gudrības problēmas, tikai katrai grupai jālieto spējām atbilstošs mācību vielas izskaidrojums un piemēri no literatūras un dzīves.

Par skolotājiem gudrības skolās var būt tikai tie, kas paši spēj atšķirt gudrību, un kuru dzīvē un attiecībās ar pārējiem vērojama gudrības izpausme. Tie dabīgi rastos no cītīgākajiem gudrības skolu apmeklētājiem, kas būtu izrādījuši sevišķu interesi par gudrības problēmām un izdarījuši patstāvīgus meklējumus šinī virzienā.

Gudrības skolu skolotājiem jābūt gudrības ceļa rādītājiem. Tiem jābūt īstiem tautas audzinātājiem un padomdevējiem dažādos dzīves jautājumos. Tomēr tie nedrīkst atrasties kaut kādā priviliģētā stāvoklī ne atalgojuma, ne arī dzīves apstākļu ziņā. Viņu vienīgā priekšrocība var būt tikai iespēja citiem palīdzēt dzīves problēmu risināšanā. Bet, lai to labāk iespētu, gudrības skolu skolotāj iem vajadzētu ceļot apkārt pa visām gudrības skolām. Vienā skolā tiem būtu jāuzturas tikai tik ilgi, kamēr viņi svarīgāko, kas tiem sakāms, ir pateikuši un kamēr visi, kas to vēlas dzirdēt, ir to paspējuši. Šāda ceļojošo skolotāju kārtība radīs visās gudrības skolās puslīdz vienādas izglītošanās iespējas to apmeklētājiem. Skolu vispārējais līmenis tad nebūs atkarīgs no skolotāja spējām vai arī neveiksmēm. Skolu darbs nekad nekļūs vienpusīgs, skolotāju maiņa neļaus zaudēt interesi skolu apmeklēšanā, kas viegli varētu notikt, ja mazāk spējīgs skolotājs paliktu vienā skolā ilgāku laiku. Mainoties skolotājiem, katrs gudrības skolu apmeklētājs varēs izvēlēties sev piemērotāko skolotāju un interesantāko mācību vielu. Maiņas kārtība ļaus izciliem skolotājiem izglītot lielu cilvēku skaitu, kas ar palikšanu uz vietas nekad nebūtu iespējams.

Gudrības skolas darba kārtība jāpiemēro apstākļiem un tai jāmainās pēc vajadzības. Gudrības skolās pilnīgi nevajadzīga ir kā atsevišķu gadu, tā arī dienu darba programma, t.i., stundu plāns , kas jau iepriekš nosaka darba gaitu. Tāpat nevajadzīgs ir katrs laika iedalījums noteikta garuma mācību stundās ar zvanu stundu sākumā un beigās, kas vienīgi traucē skolotāju darbu un padara to par automātisku nodarbību, ko katrā laikā var pārtraukt. Mācību stundu, darba dienu un mācību gada ilgums var būt dažāds atkarībā no audzēkņu vecuma, laika apstākļiem (karstums, aukstums), no mācību vielas, temata plašuma un intereses par to. Jaunākajiem audzēkņiem mācību stunda var vilkties 15 līdz 30 min., vecākajiem un pieaugušajiem 30 — 60 min. un ilgāk. Ja mācību stundā ir dzīva interese, tad 45 minūtes (tagadējās māc. stundas ilgums) var būt par maz, lai veiktu nodomāto. Ja šīs intereses nav un audzēkņi garlaikojas, tad tās pašas 45 minūtes var būt par daudz liels laiks, kas tad jāsaīsina. Intensīvs darbs, traucējoši laika apstākļi prasa garākus starpbrīžus, turpretī vieglāka rakstura darbs un fiziska labsajūta var būt par iemeslu, lai mācību stundas un dienas pagarinātu un dotu īsākus starpbrīžus. Mācību laiks un pārtraukuma ilgums jānoteic pēc apstākļiem, un tas jādara gudrības skolu skolotājiem pašiem. Nelabvēlīgos laika apstākļos skolas darbs jāpārtrauc pavisam.

Nodarbības vispirms jāpiemēro katrai vecuma grupai. Pieaugušajiem, kas pa dienu strādā savu maizes pelnīšanas darbu, mācības iekārtojamas pēcpusdienās un vakaros, veltījot visu mācību laiku tikai gudrības problēmu apskatam. Bērniem un jaunatnei, kas skolās pulcējas pa dienu, no rītiem būtu jāapskata dažādas dzīves problēmas, tās ilustrējot ar piemēriem (skat. Mācīšanas veids). Līdzko vērojams nogurums vai izklaidība, mācības jāpārtrauc. Pārējo laiku tad bērni un jaunieši varētu pavadīt brīvā dabā piemērotās un pašu brīvi izvēlētās nodarbībās.

Skolām katrā ziņā jāatrodas dārzu un lauku vidū, kur tuvumā ir arī meži, upes un ezeri, lai būtu iespējamas dažādas nodarbības, kas reizē dotu arī atpūtu. Lietainā vai vēsā laikā vairāk būs jāuzturas telpās, turpretī pavasaros, vasaru un rudeņos saulainā un jaukā laikā var kaut vai visu dienu pavadīt laukā, jo arī brīvā dabā ir iespējama lasīšana, pārrunas, stāstījumi un dziedāšana. Tāpat pavadot visu dienu telpās laika apstākļu dēļ, arī tur ir iespējamas rotaļas, rokdarbi, dziedāšana un citas nodarbības, kas saistītas ar kustībām. Uzturēšanos brīvā dabā vai telpās var mainīt pēc apstākļiem un vēlēšanās. Kā pieaugušajiem, tā arī bērniem vienmēr ir vajadzīga fiziska un garīga darba maiņa. Pēc fiziska darba garīgais ir vislabākā atpūta un otrādi. Līdzko vienā vai otrā darbā vērojams nogurums vai arī intereses trūkums, darba veids jāmaina. Kā fiziskais darbs, tā arī garīgais ir organismam nepieciešami, bet tieši tāpēc katrs šis darbs jādara tikai tik daudz, cik to organisms prasa. Ikviena nenormālība ir nevēlama un kaitīga, un tāpēc lieki un nevajadzīgi ir uzspiestie fiziskie un garīgie vingrinājumi, kurus visi veic ar nepatiku, jo organisms tiem pretojas. Tas nozīmē, ka katram jānodarbojas piemēroti savām spējām un interesēm. Dažs gribēs vairāk darboties garīguma laukā, citam atkal tuvākas būs fiziskās nodarbības. Kustību un fiziskā darba ziņā savukārt var būt atšķirīgas prasības. Ejot laukā, viens skries, otrs soļos, trešais tūlīt gribēs atsēsties, kas arī katram jāļauj.

Brīvprātīgas nodarbības bērniem un jaunatnei var notikt, kopjot skolas augļu un sakņu dārzu, stādot kokus, audzējot puķes, veicot nelielus celtniecības darbus, gatavojot dažādus priekšmetus un darbarīkus. Atpūtu brīvā dabā varēs vislabāk gūt rīkojot pastaigas, ekskursijas, rotaļas, peldēšanu, airēšanu, slidošanu, slēpošanu u. c. Visās šinīs nodarbībās un rotaļās piedalīšanās var būt tikai brīvprātīga un nedrīkst notikt nekādas sacensības. Nodarbību veida izvēle jāatstāj jauniešu pašu ziņā ļaujot darboties individuāli vai arī grupās, ja vairākiem ir kopīgas intereses. Ja kāds jūt nogurumu, nepatiku, tas var uzsākto pārtraukt, atpūsties, atgulties un šo atpūtu izbeigt tad, kad nogurums pārgājis. Pie šādām brīva cilvēka attiecībām pret darbu jaunatne jāradina jau skolas laikā, lai tā šo paradumu izlietotu dzīvē visos darbos un visās darba vietās. Brīva un nepiespiesta darba veikšana nemaz nav pārspīlēta prasība, bet tikai cilvēcīga darba priekšnoteikums. Ja šo prasību tagad neievēro, tas rāda, ka darba darītājs ir nevis brīvs cilvēks, bet vergs vai mašīna. – Arī ēšana kā skolā, tā dzīvē katram jāizdara tad, kad tas jūt izsalkumu, nevis tad, kad pulkstenis rāda zināmu stundu. Tas jāievēro tāpēc, lai uzturētu veselību labā stāvoklī. –Teiktais nozīmē, ka gudrības skolā jāvalda pilnīgai brīvībai.

Brīvība gudrības skolā

Gudrības skolas apmeklēšana nedrīkst būt obligāta, tai jābūt brīvprātīgai, jo ne tikai zināšanu mācīšanos, bet arī interesēšanos par gudrību nedrīkst nevienam uzspiest. Gudrības skolu katrs var apmeklēt tad, kad tas viņam patīk un cik ilgi to vēlas. Gudrības skolām jābūt pieejamām visiem, neskatoties uz cilvēka vecumu, tām jābūt iestādēm, kurās katrs varēs mācīties un izglītoties visu mūžu. Amerikāņu gudrais Toro (H. D. Thoreau) ir norādījis, ka tagad ir skolas bērniem, bet tādu nav pieaugušajiem: "Ir pienācis laiks, ka mēs nepārtraucam sevis izglītošanu tad, kad mēs kļūstam vīrieši un sievietes, un tāpēc vajadzētu pastāvēt skolām, kādu līdz šim nav. Ir laiks, kad ciemiem vajadzētu kļūt par universitātēm un viņu vecākajiem iedzīvotājiem vajadzētu kļūt par šo universitāšu apmeklētājiem, lai varētu pievērsties brīvām studijām visu sava mūža atlikušo daļu. Mēs esam iztikuši bez tādām skolām par daudz ilgi, un mūsu izglītošana ir ļoti atstāta novārtā." (Walden, 78. lpp.) Skola jāļauj katram apmeklēt tajos gados, kad ir interese to darīt. Ja ņem vērā, ka patstāvīgi uzskati galvenā kārtā sāk rasties tikai ar 30 gadiem un ka tikai ar 40 gadiem parasti mēs sasniedzam garīgu pilngadību, tad tieši šajos gados gudrības skolas var visvairāk interesēt. Tāpēc arī gudrības skolu skolotāji nevarētu būt jaunāki par 30 gadiem. īstā mācīšanās un patstāvīga studēšana var sākties tikai ar 30 gadiem un tai jāturpinās visu mūžu, bet ievirzei gudrības ceļā jānotiek jau no mazām dienām, kas tad ir galvenais uzdevums gudrības skolās attiecībā uz bērniem un jaunatni.

Audzēkņiem jādod iespēja apmeklēt tikai tās mācību stundas, kas viņus interesē, un tik ilgi, cik tas viņiem patīk, atļaujot atstāt katrā laikā ne tik vien skolas telpas, bet arī pārtraukt skolas apmeklēšanu pavisam, ja tiem rastos vēlēšanās to darīt. Neviens nebūtu ar varu piespiežams palikt mācību stundās vai skolā. Ja kāds intereses trūkuma dēļ būtu pārtraucis skolas apmeklēšanu, tad pēc kāda laika šī interese var atkal rasties. Katrs, kas nebūtu apmeklējis skolu vairākas dienas, mēnešus vai pat gadus bez grūtībām un nepatikšanām varētu atkal atgriezties un turpināt skolas apmeklēšanu, jo jaunā mācību viela gudrības skolā nekad nebalstītos uz iepriekšējās, kas tāpēc nebūtu jāzina un jāatceras.

Šāda pilnīga brīvība ir valdījusi Tolstoja reformētajā skolā. Tolstojs atzīst, ka skolēniem vienmēr ir tiesības nenākt uz skolu, vai arī ja atnākuši, neklausīties, ko skolotājs stāsta.

Skola, kurā audzēknim ir pilnīga brīvība, pastāv Anglijā. To ir parakstījis viņas dibinātājs Neils (A. S. Neill) grāmatā "That Dreadful School". Skolā nav pārbaudījumu, un audzēkņi nav spiesti apmeklēt klases. Bērni var iet uz mācībām vai arī tās neapmeklēt gadiem ilgi, ja tie to vēlas.

Laimīgie, veselīgie un dabīgi dzīvojošie salinieki—polinēzieši bērniem dod gandrīz neierobežotu brīvību. Polinēziešu dzīves pētnieks B. Danielsons norāda, ka polinēziešu bērnu dzīve ir pārsteidzoši neierobežota un bezrūpīga. Salu zēniem un meitenēm ir jāiet skolā dažus gadus, bet viņi nekad neskatās sevišķi nopietni uz skolas apmeklēšanu. Viņi iet skolā, kad tiem patīk, un kad tie nevēlas iet, viņi to nedara un tiem nav jābaidās no sodīšanas. Skolā vispār jāmācās tikai nedaudz stundas no rīta un atlikušo dienas daļu viņi var rotaļāties.

Gudrības skolām vajadzētu būt vietā, kurās katrs labprāt iegriežas, lai remdētu savas gara slāpes. Tās nedrīkstētu būt brīvības ierobežotājas un dažādu spaidu lietotājas, kādas ir zināšanu skolas. Lai cilvēki varētu atbrīvoties no viņu attiecībās valdošās verdzības, visiem jau no mazām dienām jābauda pilnīga brīvība kā ģimenēs, tā arī skolās. Kas būs brīvi audzis, tas nekad nebūs ar mieru vergot. Brīvībai būtu jāvalda ne tikai gudrības skolās, bet arī dzīvē. Gudram cilvēkam brīvība ir tikpat nepieciešama kā svaigs gaiss, jo bez tās gudrības ceļa iešana ir neiespējama.

Gudrības skolu apmeklētājiem jau no mazotnes jāmāca sadzirdēt savu iekšējo balsi – sirdsapziņu. Tāpēc nekad tiem nebūtu jāuzspiež kaut kas tāds, pret ko tie jūt nepatiku, ko tie kautrējas darīt. Tāpat jāievēro un jāatbalsta būtu viss, pēc kā bērni tiecas, kas tiem sagādā prieku. Par cilvēku paraugiem vienmēr jāuzskata smalkjūtīgie, klusie, laipnie, mierīgie sirdsapziņas balss aicinājuma sekotāji, nosodot nekautrību, skaļumu, lepnību un sacensību garu, jo tas viss traucē sirdsapziņas balss ievērošanu.

Gudrības skolās nevienu nedrīkst piespiest kaut ko darīt. "Vienīgi ar pilnīgu brīvību var vislabāk audzēkņus vadīt līdz tām robežām, kuras viņi var sasniegt," saka Tolstojs. Austrālietis Koupers (J. M. Couper) norāda, ka bērna audzināšanā vairāk kā visas grāmatas ir vajadzīgas trīs lietas: miers, brīvība un prieks. – Gudrības skolās pilnīgi jāizvairās no sodīšanas, komandām un pavēlēm. No neviena nevar prasīt aklu paklausību, nevienu nedrīkst audzināt par vergu. Ruso pilnīgi noliedz pavēles audzināšanas darbā: "Nepavēliet savam audzēknim absolūti neko. Nelieciet pat viņam domāt, ka jūs vēlaties būt autoritāte par viņu." Tolstojs uzskata, ka "labākā skolas policija un administrācija ir pilnīgas brīvības došana skolēniem."

Dažiem var likties, ka brīvība, kādai jāvalda gudrības skolās, kalpo vienīgi audzēkņu nedisciplinētības vairošanai un atradināšanai no katrām grūtībām, t. i., izlutināšanai. Tā tomēr nav. Ja gudrības skolā nedrīkstētu valdīt bardzība, rāšanās, sodi un spaidi, tad tas nenozīmē, ka jāpieļauj nekārtības un nerātnības. Bardzības un sodu vietā jāstājas noteiktai un konsekventai rīcībai, nemainīgām prasībām, cenšoties visas domstarpības kārtot ar laipnību un humoru. Lai nerastos pretestība audzēkņos, audzinātāju izturēšanās nedrīkst būt netaktiska, netaisna, asa, ļaunprātīga un apvainojoša. Tāpēc katram audzinātājam vispirms jāaudzina pašam sevi. Tolstojs par to ir teicis: "Es domāju, ka ir ne tikai grūti, bet pat neiespējami audzināt bērnus labi, ja mēs paši esam slikti, un, ka bērnu audzināšana ir tikai sevis pilnveidošana." "Citu audzināšana ir ietverta sevis audzināšanā. Visa audzināšana pastāv ar vien lielākā un lielākā savu maldu saskatīšanā un to labošanā," domā Tolstojs.

Kā audzinātāji nedrīkstētu valdīt un lietot varu pret jauno paaudzi, tāpat arī bērni un jaunatne nekad nedrīkstētu valdīt pār audzinātājiem, kas notiek katrreiz tad, ja ievēro visas audzēkņu prasības. Audzinātājus, kas padodas audzēkņu prasībām, pēdējie tur pilnīgi savā varā. Ar izpatikšanu nekad nevar iegūt audzēkņu labvēlību un paklausību, bet gan var zaudēt audzēkņu acīs katru cieņu. Kā pārmērīga bardzība ieaudzina ļaunumu, tāpat ļaunumu audzēkņiem sagādā arī pilnīga pakļaušanās to gribai.

Nedisciplinētībai, kas ir protests pret visu nepatīkamo un pret varas lietošanu, nebūtu vietas gudrības skolās, jo te nevienu nespiestu darīt to, kas viņiem nepatīk, un katrs neapmierinātais varētu brīvi izvairīties no tā, kas rada viņa neapmierinātību. Brīvība gudrības skolā tātad nav jāsaprot kā brīvība darīt nerātnības, bet gan kā brīvība darīt tikai to, kas patīk, un iespēja atstāt skolu un mācību stundas, ja to apmeklēšana kādam nepatiktu. Kas traucē skolas darbu, tas pierāda, ka viņam tas nepatīk, un tāpēc tas ir ne vien tiesīgs atstāt skolas telpas, bet tam tas arī nekavējoties jādara. Skolu atstājušais tomēr katrā laikā var atgriezties skolā, ja tam rodas interese turpināt izglītošanos. Tas nozīmē, ka tieši brīvības dēļ gudrības skolā valdīs vienmēr laba disciplīna, kārtība, dzīva interese un darba prieks. Ja gudrības skolas saistīs bērnu interesi, tad tie skolu apmeklēs ar lielāko prieku un tiem ir prātā nenāks traucēt darbu.

Arī audzēkņu atradināšana no grūtībām gudrības skolās nekādā ziņā nenotiks. Gudrības skolās gan jādod brīvība izvairīties no nepatīkamiem darbiem un izvēlēties tikai patīkamo, bet ja kāds labprātīgi uzņemas kaut ko izdarīt un to arī nopietni cenšas veikt, tad arī grūtību šādā darbā būs diezgan daudz. Tās tomēr viņš panesīs bez kurnēšanas, jo tā acu priekšā būs vienmēr paša izvēlētais mērķis. Ja turpretī to pašu darbu liek veikt spaidu kārtā tiem, kam šis darbs nepatīk, tad pēdējiem tas sagādās mocības un šādā gadījumā prasītā grūtību pārvarēšana būs bezjēdzīga un nepamatota. Tas pats darbs, kuru kāds dara brīvi un ar prieku, var otram būt vergošana, ja viņu piespiež šo darbu veikt pret savu gribu, neprasot, vai tas tam patīk vai nē. Ir nepareizi katru, kas nevēlas strādāt uzdoto, uzskatīt par sliņķi. Katrs savā īstajā darbā ir čakls un dara to ar aizrautību, bet tikai vergi veikli veic arī nepatīkamo un neinteresanto. Mūslaiku ģimenes un skolas taisni visvairāk grēko pret bērniem un jaunatni, mākslīgi radot tiem grūtības un uzliekot par pienākumu darīt tieši to, kas jauniešiem visvairāk nepatīk. Pēdējiem atliek vai nu ieaudzināt sevī vergu dabu, vai arī saņemt sodus, rājienu un nepatikšanas, bet visumā šī vecāku un audzinātāju nostāja nokauj darba prieku un rada nepatiku pret darbu, nevis pieradina pie darba kā to spaidu lietotāji domā.

Zināšanu skolās nepatīkamo zināšanu iemācīšanos jaunatnei liek veikt kā vecāki, tā arī skolotāj i, lai skolu apmeklētāj i iegūtu beigšanas apliecību. Šīs apliecības dēļ arī audzēkņi ir ar mieru pārvarēt visas nepatikšanas un padoties brīvības ierobežojumiem. Gudrības skolās šie spaidi un nepatikšanu pārvarēšana apliecības dēļ atkrīt, jo tās nevienam nevar izsniegt skolas beigšanas diplomus. Sevis izglītošanu nav iespējams nobeigt, tā jāturpina visu mūžu vai nu gudrības skolā, vai arī paša spēkiem: "Tik ilgi, kamēr vien jūs dzīvojat, turpiniet mācīties, kā dzīvot," aicina Seneka. Tāpēc svarīgi ir vienīgi tas, lai katrs būtu apmeklējis gudrības skolu pēc iespējas ilgāku laiku un tā iespējami vairāk savi izglītojis.

Mācību vielas izvēle

Gudrības skolās jāvalda brīvībai arī mācību vielas izvēlē. Līdz šim zināšanu skolās skolotāji drīkst mācīt tikai programmā paredzēto mācību vielu. Gudrības skolai nav jāveic noteikta programma noteiktā laika sprīdī un nav jāizņem noteikts kurss. Nav svarīgi, cik daudz nozīmīgu jautājumu apskata un cik ilgā laikā to veic, bet galvenais ir tas, ka gudrības problēmām veltī visu mācību laiku.

Gudrības skolām vajadzīgi vienīgi norādījumi, kur meklēt vēlamo mācību vielu. Šie norādījumi nebūtu obligāti jāievēro, bet noderētu tikai kā pieturas punkti tiem, kas, izvēloties mācību vielu, paši tik labi nespētu orientēties. Skolotājs, kas apveltīts ar gudrību, vēlas brīvi mācīt visu to, kas viņam pašam ir sirdslieta, par ko viņi vienmēr domā, lasa, ko atzīst par vērtīgāko un ko par svarīgu ir atzinuši pasaules gudrie.

Ļoti svarīgi gudrības skolā ir kavēties tikai pie tā, kas saista kā skolotāju, tā arī skolēnu interesi. Bērniem jau no pirmajām skolas dienām jāmāca tas, kas tiem ir piemērots un par ko tie interesējas. Neko nedrīkstētu mācīt tādu, kas bērniem neinteresē, kaut arī tas skolotājam liktos svarīgs. Tikai kavējoties pie patīkamā, audzēkņu gara pasaule veidosies neatkarīgi no tā, cik daudz no apskatītās vielas būs palicis atmiņā. Ir jāatsakās no neinteresantas mācību vielas apskates, kaut arī tā ietilpst ievērojama autora darbā. No ievērojamiem darbiem jāizlaiž arī viss tas, kur vērojama autora novirzīšanas no gudrības ceļa. Tāpat nav velti jākavējas pie neizprotamā un neskaidrā, atceroties, ka vissvarīgākie uzskati par gudrību vienmēr mēdz būt izteikti vienkāršos un skaidri saprotamos vārdos.

Tā, kā gudrības skolā nav ierobežojuma mācību vielas izvēlē, tad skolotājiem ir iespējas vienmēr dot kaut ko jaunu, un tas arī jādara. Mācību viela nedrīkstētu nekad atkārtoties. Ne tikai katru stundu, bet arī katru gadu jāizvēlas jauna viela. Protams, tas prasa no skolotāja neatlaidīgas studijas un dzīvu interesi par gudrības problēmām, bet viņa uzdevums ir ļoti svarīgs un atbildīgs, tāpēc tā veikšanai jābūt labi sagatavotam.

Gudrības skolā jānoskaidro, kas ir gudrība, kā tā izpaužas, kā jādzīvo gudram cilvēkam, kāds ir pareizais dzīves ceļš un kas jādara, lai pa to spētu iet. Tā kā gudru cilvēku viņa dzīvē vada tanī mītošā pazemība, pieticība un cilvēku mīlestība, tad galvenajiem mācību priekšmetiem gudrības skolās jābūt pazemības, pieticības un cilvēku mīlestības mācībām. No tiem savukārt var izveidot atsevišķas šo mācību nozares. Bet tas nenozīmē, ka, šos priekšmetus mācot, tie būtu stingri jānorobežo viens no otra. Pietiek, ka mācību stundu saturs ietilpst to robežās. Stundā brīvi var pāriet no pazemības mācības uz pieticības un cilvēku mīlestības problēmām, ja tas ir nepieciešams. Tikko minētajiem gudrības skolas mācību priekšmetiem visiem kopā jādod pilnīga dzīves mācība, resp., dzīves filozofija, kas jaunatnei attīstītu gudrību un to izglītotu. Dzīves mācība nedrīkst būt padomdevēja dažādās praktiskās dzīves vajadzībās, par kādu to tagad uzlūko, iedomājoties, ka tā ir praktiska mācība, kurai sevī jāietver viss, kas praktiskajā dzīvē var būt vajadzīgs. Tanī cenšas ietilpināt dažādas zināšanas, kas nepieciešamas materiālās labklājības vairošai, te ievieto zināšanas par veselības kopšanu, ģimenes dzīvi, par valsts un sabiedriskajām organizācijām, iestādēm, likumiem u.t.t.

Dzīves mācībai būtu jāinteresējas par to, kā pareizi dzīvot, atmetot visu praktisko padomu došanu. Tanī nedrīkst ietilpt dažādas zināšanas praktiskā darba veikšanai, tās saturā jāietilpst vienīgi mācībai par to, kā jādzīvo gudram cilvēkam, kura visos apstākļos palīdzēs atrast pareizo dzīves ceļu. Visam, kam nav sakara ar gudrību un patiesību, nav vietas gudrības skolās.

Par dzīves mācību vai dzīves ziņu tagad dēvē arī tādus sacerējumus, kas māca novērsties no gudrības ceļa, skubinot tiekties pēc bagātības, censties kļūt noteicējam par citiem, valdīt un vadīt tos. Tādas ir gandrīz visas Mardena grāmatas par dzīves mākslu, kurās par augstāko dzīves mērķi un sekmīgas dzīves priekšnoteikumu ir minēta bagātības iegūšana. Te sakopoti dažādi ieteikumi, kā sekmēt materiālo vērtību vairošanu, uzskatot zināšanas un labi atalgota posteņa iegūšanu par svarīgāko ceļā uz turību.

Tolstojs aizrāda, ka mācības par to, kā jādzīvo, ir visnepieciešamākā un pēc svarīguma pirmā zinātne, bet tā mūsu dienās ir izslēgta no zinātņu saraksta un faktiski nepastāv.

Dzīves mācība ir ļoti svarīga un nepieciešama, bet tā nav zinātne un nedrīkst pārvērsties par zinātni. Dzīves mācībai, jeb dzīves filozofijai nevajadzētu būt līdzīgai tai filozofijai, kādu tagad māca skolās un kurā ietilpst jēdzienu definīcijas, dažādu sistēmu uzskaite, filozofu biogrāfijas, skaitļi, dati un citāti, kas visi obligāti jāatceras. Lin Jutangs saka, ka "mums šodien ir filozofija, kas ir kļuvusi pašai dzīvei sveša, kas pa daļai ir atteikusies no nodoma mācīt mums dzīves jēgu un dzīves gudrību." Ir svarīgi atšķirt, ka dzīves mācība nav zināšanas, kas jāiemācās, jāpatur atmiņā un pēc vajadzības jāatkārto tāpat kā visas pārējās zināšanas. Ja dzīves mācību pārvēršam par zinātni, tad tā savu uzdevumu vairs nespēj veikt un kļūst par nedzīvu zināšanu krājumu, kādas ir pārējās zinātnes, kurām nav nekāda iespaida uz cilvēka jūtu dzīvi un garīguma veidošanu un kuras noder vienīgi tiem, kas ar viņu izskaidrošanu pelna naudu.

Dzīves mācība ir gudra cilvēka dzīves ceļa apraksts vai attēlojums, kam pievienotas domātāju izteiktās patiesības. Šai mācībai jāatstāj iespaids uz cilvēku jūtām, radot vēlēšanos sekot tam, ko tā norāda. Lai šo dzīves mācības iespaidu padarītu jūtamāku, ir jālieto nevis zinātniski izstrādātas atziņas, bet gan rakstnieku, dzejnieku un vārda mākslinieku sacerējumi, kuru saturs saistās ar gudrību. Tā, piemēram, ja mēs centos definēt, kas ir sirdsšķīstie ļaudis, un tad atrastās definīcijas atkārtotu, mācītu citiem un prasītu atcerēties, tad šī mūsu zinātniskā darbība nemazākā mērā nesekmētu sirdsšķīstības attīstīšanos. Ja turpretī izlasām Poruka stāstu "Sirdsšķīsti ļaudis", tad tas atstāj dziļu iespaidu uz mūsu jūtām un rada mūsos vēlēšanos kļūt par sirdsšķīstu cilvēku savā dzīves laikā. Šāds pozitīvs iespaids mūsu jūtu dzīvē jāatstāj visam, ar ko nodarbojas dzīves mācība, un tāpēc tā nedrīkst pārvērsties par zinātni, kas nodarbinātu tikai mūsu prātu un apgrūtinātu atmiņu. Dzīves mācības sacerētājiem un izskaidrotājiem vienmēr jāizteic savas dziļākās jūtas un viss tas, ko saka viņu sirds balss, bet tikai tad šī mācība atstās iespaidu uz lasītāju un klausītāju jūtām.

Mācību vielu gudrības skolās vienmēr varētu brīvi izvēlēties no visiem tiem autoriem, kas pievērsušies gudrībai un izteikuši ievērojamas patiesības. Dažreiz viena pati vērtīga grāmata, kuras autors interesējas par dzīvē nepieciešamo gudrību un dzīves ziņu, var dot daudz vairāk, kā gadiem ilga mācīšanās zināšanu skolās vai arī simtiem nevērtīgu grāmatu lasīšana. "Grāmatas bez dzīves ziņas ir nederīgas, jo ko gan vajadzētu grāmatām mācīt, ja ne dzīves mākslu," saka Džonsons. Līdzīgs ir rakstnieka J. Sarmas norādījums: "Tādēļ jau mums ir Svētie raksti un filozofija, lai mācītu, kā gudrajam un labajam cilvēkam jādzīvo." (Gadsimteņi, 60. lpp.)

Galvenajiem mācību priekšmetiem gudrības skolā – pazemībai, pieticībai un cilvēku mīlestībai mācību vielu vienmēr visizdevīgāk ir meklēt Kristus mācībā, kas satur svarīgākos norādījumus katram gudrības ceļa gājējam. Tolstojs ir teicis: "Jaunā derība ir skaidrākā, vienkāršākā, vissaprotamākā un praktiskākā mācība, kā mums katram un visiem cilvēkiem jādzīvo." Tādas pat praktiskas dzīves mācības ir arī pārējās reliģijas, no kurām jāņem viss labais un vērtīgais, kas tajās atrodams.

Svarīgs mācību vielas avots būs latviešu tautas gara mantas, it sevišķi tautas dziesmu milzīgais krājums (ap 900000), par kuru būtu jāinteresējas arī visām tām tautām, kurām tādu trūkst.

Ļoti plaši gudrības skolās jāizmanto piemēroti literāri sacerējumi, izvēloties tikai tādus, no kuriem varam mācīties dzīvē nepieciešamo gudrību. "Visi literārie sacerējumi ir labi un nepieciešami, ja tie nevis apraksta, kas ir bijis, bet ja tie rāda, kam jābūt, ja tie nevis saka, ko cilvēki darīja, bet ja tie vērtē, kas ir labs un ļauns," norāda Tolstojs. Šinī ziņā augstvērtīgus darbus varam atrast tieši latviešu literatūrā. Tos ir sacerējuši jūtu un sirds cilvēki, kādi latviešu vidū ir sastopami krietnā skaitā. Šiem darbiem līdzīgu maz ir citām tautām. Tāpēc, ka tanīs pārsvarā ir auksta prāta un aprēķina ļaudis. Latvieši cildina sirdsšķīstos cilvēkus un to gudrību pasakās un tautasdziesmās, to dara arī daudzi rakstnieki, kā, piemēram, J. Poruks, Apsīšu Jēkabs, Kaudzīši ("Mērnieku laiki"), A. Brigadere (lugas "Sprīdītis", "Maija un Paija"), J. Rainis (lugas "Zelta zirgs", "Pūt vējiņi"), K. Skalbe, u. c.

Latviešu rakstnieki pēc A. Plensnera domām saskatījuši to "lielumu un dziļumu, kas rodams cilvēku sirdī. Latviešu rakstnieks tur saskatījis spēku un gaišumu, kas mūžīgāks un spilgtāks par neona spuldzēm, limuzīna mirdzumu, salonu raibumu vai ekrāna spīdekļiem." It sevišķi nāktos izcelt, runājot A. Plensnera vārdiem, "mūsu latviskās dvēseles vienu no vispilnīgākajiem tulkiem, mūsu Poruku ar viņa balto drānu un sirds šķīstības ilgām, ar viņa mīlestības meklētājiem ārpus fiziskā tuvuma un pērļu zvejniekiem cilvēku sirdīs."

Pieaugušo grupām gudrības problēmu risināšanai vielu vislabāk atrast filozofu darbos. No filozofiem jāizvēlas tikai tie, kuru mācībā vērojama viņu jūtu izpausme. Turpretī tie, kuru filozofija balstās tikai uz prāta slēdzieniem, nebūtu apskatāmi, jo to apskate gudrības ceļa gājējam neko nevar dot. "Viens dedzīgs, apgarots vārds mums palīdz vairāk nekā augsta intelekta sarakstīti sējumi," saka K. Raudive (Sapņi un īstenība, 115. lpp.), "mūsdienu intelektuālisti savu tukšumu aizklāj ar smagu, sarežģītu izteiksmes veidu, par skaidrām un gluži vienkāršām lietām viņi saraksta garlaicīgus un neskaidrus komentārus." (T. p. 116. lpp.) Tāpēc vērtīgākie filozofu darbi ir tie, kas pievēršas dzīves morāliskajai pusei un interesējas par visu, kas attiecas uz gudrību. Visplašāko un vērtīgāko vielu par gudrības jautājumiem ir iespējams atrast Tolstoja kopotajos rakstos, it sevišķi viņa filozofijā, mazāk romānos. Tāpat bagātīgs materiāls gudrības problēmu studijām atrodams Senekas, Šopenhauera un Russo rakstos. Vērtīgus norādījumus varam atrast arī domātāju Raskina, Toro, Laotses, Gandija, Lin Jutanga un Paskāla darbos. No latviešu domātājiem, kas interesējušies par gudrības jautājumiem, jāmin filozofs P. Jurevičs un rakstnieki K. Raudive, Z. Mauriņa.

Viss, kas no zināšanām būtu vajadzīgs gudrības skolā, ir lasīt un rakstīt mācīšana, kā arī nedaudz matemātikas (visas darbības ar veseliem un daļu skaitļiem). Ja pastāvošās skolas no mācību laika apmēram 95 procenti ziedo zināšanu mācīšanai un tikai 5 procentus gudrības attīstīšanai, tad gudrības skolās 95 procenti laika būtu jāveltī jautājumiem, kas sasitās ar gudrības attīstīšanu un tikai 5 procenti minētajām visnepieciešamākajām zināšanām. Zināšanām šinīs nākotnes skolās ir jāierāda tik mazsvarīga vieta tāpēc, ka pat šo nepieciešamo zināšanu mācīšanu audzēkņus neizglīto ne vismazākajā mērā. Gandijs norāda, ka mācīšana lasīt un rakstīt pati par sevi nav izglītošana, jo lasīšanas un rakstīšanas vingrinājumi ne par matu nepaceļ morālisko līmeni un neveido raksturu. – Prasme lasīt un rakstīt ir tikai līdzeklis izglītības iegūšanai. Visas pārējās zināšanas, kuras tagad māca skolās, ne vien neizglīto audzēkņus, bet nekalpo arī par izglītības iegūšanas līdzekļiem, tās vienīgi aizkavē izglītošanu, atņem tai nepieciešamo laiku.

Gudrības skolās tāpēc nebūtu vietas lielākajai daļai no tagadējo zināšanu skolu mācību priekšmetiem. Tā, piemēram, algebra, ģeometrija un fizika ir jāzina tehniķiem, inženieriem, arhitektiem un mehāniķiem; ķīmija, anatomija un botānika jāmācās ārstiem un ķīmiķiem, bet šīs zināšanas nav jāmāca gudrības skolās, jo tām ar gudrību nav nekāda sakara. R. Dekarts par algebru ir teicis: "Algebra, kā to parasti māca, ir saistīta ar zināmiem noteikumiem un nozīmēm, tā kā tā drīzāk izskatās kā tumša māksla, kas līdz ar to sajauc garu un apmiglo prātu nevis kā zinātne, kas to izglīto un apskaidro."

Vēsturei, kādu tagad māca skolās, nav vietas gudrības skolās, jo tā ir cilvēces ļaundaru, slepkavotāju un verdzinātāju darbības apraksts. Tolstojs domā, ka nav briesmīgākas un kaitīgākas lasāmvielas jaunatnei, kā pašreizējās vēstures grāmatas, kurās nav nekā cita kā slepkavību, mocīšanu, krāpšanu un laupīšanu apraksti. Ruso ir teicis: "Viens no galvenajiem vēstures trūkumiem ir tas, ka tā apraksta cilvēku ļaunos darbus un nevis labos." Gandijs atzīst, ka vēsture ir mīlestības vai dvēseles spēku līdzsvarotas darbības un dabīgā virziena pārtraukumu reģistrēšana. Dabīgā dvēseles spēku darbība vēsturē nav aprakstīta. — Tātad vēsture apraksta visu nedabīgo, nenormālo pasaulē, par ko vismazāk būtu jāinteresējas. Vēsturei jātop par to vīru darbu aprakstu, kas ir ko ievērojamu devuši garīguma laukā, tad tā varēs ieņemt savu vietu arī gudrības skolās. Tolstojs norāda, ka ir nepieciešama domu vēsture, kurai jābūt pilnīgi neatkarīgai no līdzšinējās vēstures.

Ģeogrāfijai nebūtu īpašs laiks ziedojams, jo tās zināšanai nav iespaida uz cilvēku gudrību. Nepieciešamās ģeogrāfijas zināšanas katrs viegli var iegūt tad, kad tas ir dzīvē vajadzīgs.

Svešu valodu zināšana var noderēt, lai iepazītos ar to, kas par gudrības jautājumiem rakstīts citu tautu reliģijā, filozofijā un literatūrā. Tomēr svešvalodas nekādā ziņā nav jāmāca gudrības skolā. Ir jāņem vērā, ka daudziem trūkst vajadzīgo spēju un vairumam valodu zināšanas arī nekad nav vajadzīgas dzīvē. Kam ir spējas un interese, tiem valodas jāmācās ārpus skolām privātā ceļā. Gudrības skolās svarīga vieta jāierāda audzēkņu kopīgai dziedāšanai un mūzikai. Dziedāšana un labas, harmoniskas mūzikas klausīšanās pozitīvi ietekmē cilvēku jūtu dzīvi. Gleznošanu, solo dziedāšanu un mūzikas instrumentu spēli lai mācās tie, kam daba ir devusi mākslinieku spējas. Vingrošanai pēc komandām, sporta sacensībām un katrai dresūrai pilnīgi būtu jāpazūd no visām skolām, to vietā izvēloties uzturēšanos svaigā gaisā un nodarbības brīvā dabā. Šeit minētais ir tikai gudrības skolas mācību vielas un priekšmetu uzmetums, kas skolotājiem izveidojams sīkāk praksē pēc apstākļiem un vajadzības.

Mācīšanas veids

Gudrības skolā visu mācību galvenais uzdevums ir gudrības ceļa rādīšana. Ja šo uzdevumu cenšas veikt, tad nav tik svarīgi, kādā veidā to dara. Tāpēc arī mācīšanas metožu ziņā gudrības skolā jāvalda pilnīgai brīvībai. Skolotāja paša ziņā atstājams tas, kādā veidā viņš gudrības problēmas apskata un izskaidro, kādus mācību līdzekļus lieto un kādu autoru darbus tas izvēlas. Kas vienam būs piemērots un dos panākumus, tas varbūt otram pavisam nederēs. Audzēkņu interese vai arī intereses trūkums rādīs kā darbs ir darīts un vai ir izvēlēta pareizā mācīšanas metode.* Tolstojs norāda, ka vienīgi tas mācīšanas veids ir pareizs, ar kuru skolēni ir apmierināti.

Vismazākajiem bērniem – skolas gaitu sācējiem gandrīz visu laiku skolā aizņems tikai rotaļas un dziedāšana – gan telpās, gan brīvā dabā. Rotaļādamies bērni viegli un nemanot var iemācīties lasīt un rakstīt, kā tas notiek tagad bērnudārzos un pirmsskolas. Tāpat rotaļu veidā ar tā saucamās jautrās matemātikas palīdzību var iepazīstināt skolēnus arī ar matemātikas sākumiem tik daudz, cik tas nepieciešams praktiskajā dzīvē (ne vairāk kā tagadējo pamatskolu četru klašu kursa apmērā).

Rotaļu un nodarbību laikā vienmēr vajadzētu novērot bērnu uzvešanos, mēģinot to novadīt tādā virzienā, kāds ir piemērots gudrības ceļa gājējiem. Vienmēr jāpaskaidro, kāpēc jārīkojas tā un ne citādi, atgādinot, kā rīkojas gudrs cilvēks un kā tāds, kam trūkst gudrības. Tolstojs aizrāda, ka bērniem jau agri jāpierod pie vienkāršības, atteikšanās, pie darba, jāpierod palīdzēt citiem un galvenais – jāradinās brālīgai sadzīvei ar visiem cilvēkiem.

Šī pareizo attiecību un pareizas rīcības ieaudzināšana jāturpina neatlaidīgi visā skolas apmeklēšanas laikā. Tā ir tā saucamā morāliskā audzināšana, kurai gudrības skolā jāieņem redzama vieta. Tā ir gudrības ceļa rādīšanas praktiskā puse, kurai atbalstu un teorētisko mantojumu nākas meklēt filozofu un rakstnieku darbos.

* Gudrības skolā par dabīgu ir jāatzīst arī tāds stāvoklis, ka skolotājam, kas savu darbu neprot un tāpēc nespēj saistīt audzēkņus, stundu apmeklētāju trūkuma dēļ darbs ir jāizbeidz.

Līdzko bērni ir jau spējīgi sekot vienkāršākajām gudrības problēmām, tās jāsāk apskatīt. Atbildot uz bērnu jautājumiem, pamazām varēs sākt pievērsties nopietnākām lietām. Svarīgs ievadījums gudrības problēmu pasaulē ir bērnu iepazīšanās ar tautas dziesmām un pasakām, kurās ir ļoti bagātīgi norādījumi par to, kā jādzīvo gudram cilvēkam. Protams, nedrīkst likt neko mācīties no galvas vai arī mēģināt atcerēties un atstāstīt, bet galvenais ir lasīšana, klausīšanās, pārrunas par lasīto un izskaidrojums vienkāršos vārdos. Tā kā norādījumi par gudrību katrreiz mēdz būt izteikti vienkāršos, skaidri saprotamos vārdos, tad tikpat vienkāršam un saprotamam jābūt arī gudrības problēmu apskatam. Runājot par gudrības ceļu un minot kādu patiesību, ir jācenšas panākt pēc iespējas spēcīgāks iespaids audzēkņu gara pasaulē. Vienīgi atstājot iespaidu uz jūtām, ir iespējams audzēkņus izglītot. "Kas runā pretī sirdij, to galva nelaiž iekšā," saka Šopenhauers. Tāpēc ne iegaumēšana, ne atcerēšanās un atkārtošana, kas prasa prāta darbību, bet gan satura izjušana un pārdzīvošana ir svarīgākais gudrības skolā. Z. Mauriņa par saviem priekšlasījumiem saka: "Atbalss manām runām nebija meklējama manās zināšanās, bet spēja cilvēku dvēselēs aizdedzināt gaismu." (Iedrīkstēties ir skaisti, 117. lpp.) Visvairāk skolā izglīto šī dvēseļu apgaismošana, resp., viss tas, ko audzēkņi ar sajūsmu un aizrautību uzņem, atzīst par pareizu un vēlamu, kam tie pievienojas un kam tie vēlas sekot.

Jaunajai mācību vielai vienmēr jāatstāj iespaids uz jūtu dzīvi, tā jāpārdzīvo, tai jārada sajūsma un saviļņojums, tai jāaizrauj klausītāji. "Runa bez jūtām nesasniedz mērķi, kamēr pašam savu jūtu pasauli atslēdzot izdosies atvērt arī klausītāju dvēseli," aizrāda pedagogs un zinātnieks L. Bērziņš. Prieks par dzirdētām patiesībām ir liecība, ka cilvēks tās atzīst par pieņemamām un ir ar mieru tām sekot. Šī apņemšanās sekot jaunām idejām, ko ierosina to pārdzīvošana, liecina, ka ir noticis cilvēka izglītošanas process.

Kad ievērojams slēdziens , kas attiecas uz gudrību, ir dzirdēts vai lasīts, tad gūtajam iespaidam ir jāļauj pēc iespējas ilgāk turpināties, kavējoties pie tā tik ilgi, cik to atzīstam par nepieciešamu. Līdzko interese zūd, jāmaina temats vai arī pārrunas jāpārtrauc pavisam. Šinī ziņā būtu jārīkojas tā, kā to ir darījusi Z. Mauriņa savos priekšlasījumos Tautas augstskolā: "Pie atziņām, kas lika atmirdzēties acīm, es kavējos ilgāk un pārtraucu runu tikko jutu, ka uzmanība izklaidējas. Domas, kas neaizdedzināja, saīsināju vai arī pilnīgi izlaidu." (Iedrīkstēties ir skaisti, 117. lpp.)

Teikumi, kuru saturs saistās ar gudrību, jāapsver vārdu pa vārdam, cenšoties tajos iedziļināties pēc iespējas pamatīgāk. Tikai nedrīkst kavēties pie atsevišķu vārdu nozīmes vai to gramatiskās puses, bet gan vienīgi pie to izteiktā satura. Vienmēr jāapstājas tur, kur var rasties jautājumi un pārrunas, kur izteikts kaut kas par gudrību vai arī kāda patiesība. Šīm pārrunām jāveltī neierobežots laika daudzums. Nekad nevajadzētu steigā pāriet uz kaut ko citu, kas varbūt vēlāk izrādītos mazāk svarīgs.

Lasītā vai dzirdētā atstātais iespaids mūsos paliek arī tad, ja to nevaram atkārtot un esam aizmirsuši. Ja šis lasītais vai dzirdētais nav atstājis nekādu iespaidu uz mūsu jūtām, ja mēs to neesam pārdzīvojuši un izjutuši, tad varam to atkārtot simtām reižu un tomēr šī atkārtošana neko nedos. Tāpēc spēcīgus izglītojušus iespaidus saņemot, nav nekādas nozīmes censties burtiski atcerēties dzirdētos vai lasītos vārdus. Ķīniešu gudrais Čuangtse ir teicis: "Vārdus lieto, lai izteiktu domas; kad jūs domas saprotat, jūs varat aizmirst vārdus."

Mēģinot vārdu pa vārdam atcerēties, mēs vairs neveltām vajadzīgo uzmanību saturam, neļaujam tā radītajam iespaidam nogulties sevī. Tas nozīmē, ka saturs nav vēl kļuvis par mūsu īpašumu. Kā uzņemtā barība ir jāpārstrādā organismā, lai to varētu izlietot, tāpat arī garīgā barība ir jāpārkausē un jāsaista ar mūsu pašu gara vērtībām. Pēc tam vairs nav nozīmes mēģināt atcerēties jaunradušos vērtību izcelšanās vēsturi. Savu atmiņu nav nozīmes apgrūtināt pat ar visievērojamāko vīru izteicieniem, bet jācenšas izjust to saturs un jāmēģina pievienot savai gara pasaulei viss tas labais, ko šie vīri ir mācījuši. Tāpēc labas atmiņas īpašnieki, kas visu atkārto automātiski, lietodami tikai savu prātu, bet, palikdami nejūtīgi un vienaldzīgi pret saturu, tikpat kā neko nemanto no atmiņā paturētā.

Viss lasītais un dzirdētais būtu jālieto vienīgi jaunu gara vērtību radīšanai, nemēģinot paturēt savā atmiņā ne autora vārdu, ne arī viņa sacerējumā lietotos teikumus. Cik nevajadzīgs ir katrs mēģinājums atcerēties mācību vielu, to Šopenhauers ir parādījis šādā salīdzinājumā: "Tam, kas studē, lai iegūtu atziņas, grāmatas un studijas ir tikai kāpņu šķērskoki, pa kuriem viņš kāpj uz atziņu virsotni: tiklīdz viens šķērskoks ir viņu vienu soli pacēlis, viņš to atstāj. Daudzi turpretī, kuri studē, lai savu atmiņu pildītu, nelieto kāpņu šķērskokus kāpšanai, bet tos noņem un iesaiņo, lai tos ņemtu līdzi, priecādamies par pieaugušo nastas svaru. Tie paliek mūžīgi apakšā, jo tie nes to, kam vajadzētu nest viņus."

Teiktais rāda, ka nozīmīgi nav daudz atcerēties, nav vajadzīgs pat svarīgāko atcerēties, bet galvenais ir izjust un pārdzīvot visu šo svarīgāko. Tāpēc pavisam nepareiza ir skolu prasība atcerēties un atkārtot mācīto. Tā sabojā pozitīvo iespēju, kādu varētu gūt no ievērojamu vīru mācības, ja pie tās varētu kavēties brīvi un to nepadarītu pretīgu ar prasību iemācīties un atcerēties. Tā, piemēram, rakstnieku darbi, kas rāda gudra cilvēka dzīves ceļu un apstiprina tā pareizību, ir tie, kas visvairāk izglīto, ja to saturu ļauj uzņemt brīvi. Ja turpretī skolas, lietojot dažādus spaidu līdzekļus, prasa atcerēties darbu saturu, autoru biogrāfijas, grāmatas iznākšanas datumus, kam vēl pievieno rakstniecības vēstures un teorijas zināšanas un gramatikas likumus, tad tas sabojā visu vērtīgo, ko rakstnieka darbs var sniegt, un rada nepatiku pret šādu nodarbošanos.

Jau Platons darbā „Valsts" ir norādījis, ka mācīšanās nevar pārvērsties par spaidiem un ka nevienu brīvu cilvēku nedrīkstētu piespiest kā vergu iemācīties kādu zinātni, jo uzspiestas zināšanas nepieķeras dvēselei. Tāpēc audzēkņiem esot jāmācās spēlējoties. Arī Tolstojs atzīst, ka "ir nevajadzīgi un vienmēr kaitīgi uzspiest zināšanas ar varu." Ja zināšanas nav uzspiežamas ar varu, tad vēl vairāk tas attiecas uz gudrības problēmu apskati. Katrai nodarbībai, katram mācību priekšmetam gudrības skolā vajadzētu būt tādam, lai audzēkņi ar prieku varētu tajos piedalīties, nebaidoties, ka tiem vajadzēs atkārtot to, ko tie skolā dzirdējuši vai lasījuši. Gudrības skolā audzēkņiem jāseko visam bez nervozēšanas par gaidāmo atprasīšanu, zinot, ka neviens neprasīs atcerēties un atkārtot lasīto vai pārrunāto. Tāpat tos neviens netraucēs ar atzīmēm, dažādiem vērtējumiem un pārbaudījumiem. Tikai brīvi uzņemtais un pārdzīvotais var izglītot un veicināt garīgo attīstību.

No 1861. — 1862. g. Tolstojs pabalstīja skolu zemnieku bērniem Jasnaja Poļanā, Tulas provincē, savā dzimtajā pusē. Šinī Tolstoja reformētajā skolā bija pilnīgi atmesta prasība atcerēties mācīto, kā to atstāsta Tolstojs: "Bērni nenes neko līdz uz skolu, ne grāmatas, ne burtnīcas, neko tiem neliek mācīties mājās, tie neko nenes ne tikai savās rokās, bet tiem nekas nav jānes arī viņu galvās. Viņus nespiež atcerēties nevienu mācību stundu, neko, ko viņi bija darījuši dienu iepriekš. Viņus netraucē doma par draudošo mācību stundu. Viņi nenes sev līdzi neko citu, kā tikai savu dabisko enerģiju un pārliecību, ka šodien skolā būs tikpat jautri, kā bija vakar."

Šādai nostājai pret mācību vielas atcerēšanos būtu jāvalda arī gudrības skolās. Tas nozīmē, ka gudrības skolās nav vajadzīgi nekādi pārbaudījumi. Iepriekš mācītā atprasīšana, kontroles darbi, atzīmes, iestāju un beigu pārbaudījumi gudrības skolā pilnīgi jāatmet un jāatzīst par kaitīgiem. Dažādie pārbaudījumi visvairāk kavē audzēkņu izglītošanu, jo bailes un uztraukums, kas saistās ar pārbaudījumiem ir nevēlams garīgs stāvoklis, kas aizkavē labu, pozitīvu jūtu rašanos. Viss, kas prasa pārvarēt nepatiku, kas rada saspīlējumu un ir saistīts ar piespiešanos un koncentrēšanos, sekmē ļaunu īpašību, neapmierinātības un saīguma rašanos, kas garīgo augšanu vislielākā mērā traucē un pat padara neiespējamu.

Nekādas prāta spēju un zināšanu atcerēšanās pārbaudes gudrības skolās nav vajadzīgas tāpēc, ka nav svarīgi, vai cilvēka prāts darbojas ātrāk vai lēnāk, vai tie atceras vairāk vai mazāk, bet gan nozīmīgs ir tas apstāklis, cik daudz laba kāds ir dzirdējis vai izjutis un cik lielā mērā tas spēj sekot tam, ko dzirdētais vai lasītais norāda darīt. Ar labu atmiņu apveltītie gudrības skolās negūst sevišķu ievērību, jo šeit neko nevajadzēs iemācīties un atkārtot. Šinīs skolās nebūs ne labo, cildināto audzēkņu, ne arī vājo un nopelto, bet visi būs līdzīgi klausītāji. Visu vērtīgi gudrības skolās vislabāk spēs uzņemt nevis tie, kuru prāts attīstītāks un atmiņa labāka, bet gan tie, kuru sirdis ir jūtīgākas, kuri spēj labāk visu izjust un pārdzīvot. Tomēr ne šīs spējas, nedz arī uzņemto vērtību daudzums nav jāmēģina konstatēt. Skolā katram jāmācās nevis tāpēc, lai varētu ieguvumus salīdzināt un tad lepoties ar savu pārākumu un panākumiem, bet vienīgi tāpēc, lai uzņemtu to labo, ko skola dod, un varētu to izlietot vēlāk dzīvē.

Atkrītot prasībai atcerēties mācību vielu, brīvi varēs justies kā audzēkņi, tā arī skolotāj i. Skolotājiem nebūs jādomā, kā panākt, lai audzēkņi pēc iespējas vairāk atcerētos. Skolotājiem pašiem arī nevajadzēs iepriekš sagatavot stundas. Tiem vienīgi jāinteresējas par gudrības jautājumiem, lai viņu rīcība vienmēr būtu piemērota un interesanta mācību viela, kas spēj klausītājus izglītot. Šī viela kopīgi ar audzēkņiem jālasa, jāpārrunā, izsakot savas domas un ļaujot izteikties audzēkņiem. Nekāds iepriekšējs pārdomu un pārrunu plāns nav vajadzīgs. Vienmēr ir jārīkojas pēc apstākļiem. It sevišķi ir jāievēro katra atšķirīgie uzskati, ļaujot brīvi izteikt savu pārliecību un neviens nedrīkstētu baidīties, ka viņu teiktā dēļ rās vai sodīs. Kopīgas pārrunas un brīva domu apmaiņa ļaus uzņemt visu vērtīgo daudz labāk, nekā tad ja mācību viela būs jāmācās no galvas bez jebkādas intereses.

Ievērojamu autoru darbi jāliek lasīt audzēkņiem, lai tie vingrinātos lasīšanā. Svarīgākās domas katrs var ierakstīt savā burtnīcā, tā vingrinoties arī rakstīšanā. Savas domas katram jāļauj izteikt kā mutes vārdiem, tā arī raksta veidā, ja to kāds vēlas. Katrā mācību stundā brīvi jāizraugās piemēri no literatūras un dzīves, kā arī jāpārrunā notikumi un atgadījumi tuvākā apkārtnē, kas saistās ar apskatāmo tematu. Tāpat mācību laikā pēc vajadzības jāapmeklē piemērotas teātra izrādes un filmas. Gudrības skolās audzēkņus nedrīkst apgrūtināt ar mājas darbiem. Nekas nebūtu jāuzdod mājās atkārtot un iemācīties, jo nav patīkami atkārtot pat visinteresantāko mācību vielu, nemaz nerunājot par tādu, kas audzēkņiem ir nepatīkama. Ieteikt gan varētu lasīšanai mājās vērtīgas grāmatas, bet šis ieteikums nedrīkst pārvērsties par obligātu prasību. Mājās varētu vienīgi uzrakstīt atbildes jautājumiem, kas radušies mācību stundās, ja audzēkņi to vēlētos.

Tā kā gudrības skolās audzēkņiem nav jāatceras iepriekš mācītais, tad tanīs jāatmet līdzšinējie jautājumi, prasot atstāstīt, ko zina par to un to un ko atceras no iepriekš stāstītā vai lasītā. Tā vietā jācenšas uzzināt audzēkņu uzskati par pašlaik pārrunāto vai lasīto, jautājot, vai tas ir vēlams vai nav, kāpēc tas ir tā un ne citādi, kā būtu pareizi un kāpēc. Nekad nav jāprasa obligāti atbildēt, bet tikai pēc vēlēšanās. Pretēji līdzšinējai praksei—nevar jautāt atsevišķam audzēknim, bet gan jāvaicā visiem, lai atbildētu tikai tie, kam ir ko teikt, un nevis mēģinātu atbildi sadomāt tie, kam nekas nav sakāms. Savas atbildes katrs varētu izteikt arī vēlāk pēc pārdomāšanas, kā arī vēlākajās dienās.

Šeit minētie norādījumi par darba praktisko pusi ir tikai daži no tiem, kuriem līdzīgus katrs skolotājs varēs pats atrast vadot audzēkņus pa gudrības ceļu. Ko varētu darīt jau tagad pastāvošajās skolās, lai tās tuvinātu gudrības skolu tipam? Vispirms jāsamazina dažādu zināšanu mācīšana un tām veltīto stundu skaits. To vieta būtu jāieņem dzīves mācībai, ziedojot tai pēc iespējas lielāku laika daudzumu. Skolotājiem vajadzētu mācīt galvenā kārtā to, kas viņus pašus ir visvairāk izglītojis, atbrīvojot tos no skolu programmu prasību ievērošanas. Skolās būtu jāievēro audzēkņu intereses, izvairoties no visa tā, kas tos garlaiko un atbaida no skolu apmeklēšanas. Katra veida pārbaudījumi, klases un mājas darbi un iepriekš izņemtā atprasīšana jāatmet. Liela vērība jāveltī mācībām un nodarbībām brīvā dabā. Uzturēšanās klases telpās un ar to saistītie brīvības ierobežojumi jācenšas samazināt.

Visur būtu dibināmas tautas augstskolas dažāda vecuma apmeklētājiem, kurās nevis jāmāca zināšanas, bet jāpievēršas galvenā kārtā gudrības jautājumu apskatei un dzīves filozofijai. Tanīs vajadzētu valdīt pēc iespējas pilnīgai brīvībai, tad tās atrastos pēc iespējas tuvu gudrības skolām un varētu sekmēt cilvēku izglītošanu, iešanu pa gudrības ceļu.

DZĪVES MĀCĪBA

Dzīves mācības saturs un uzdevumi

Pareizais dzīvs veids un vēlamā izturēšanās ir jāmācās no gudra cilvēka. Bet par gudru varam atzīt tikai labu cilvēku, kam ir laba, laipna sirds, kuras dēļ tas ir pazemīgs, pieticīgs un pret visiem vēršas ar mīlestību, kā to esmu norādījis nodaļā Gudra cilvēka tikumi.

Ļaunam cilvēkam ir sveši gudra vīra tikumi. Nepazīdams pazemību, viņš mēdz izturēties augstprātīgi. Tas ir naidīgi noskaņots pret pārējiem, kurus viņš uzskata par zemākstāvošiem un tāpēc nekautrējas tos nicināt, pazemot, apvainot un sāpināt. Ļauns cilvēks nekad nav arī pieticīgs, tas ir egoists, kas savas mantas krājuma vairošanai ir gatavs lietot visnekrietnākos līdzekļus, lai tikai citiem atņemtu materiālās vērtības. Visvairāk ļaunajam trūkst cilvēku mīlestības, kas ir viņa varas kāres cēlonis. Viņš grib kļūt pārvaldītāju un noteicēju, lai tad varētu netraucēti ļaut vaļu savam naidam un atriebībai, apspiežot citus, verdzinot, izmantojot un apkrāpjot.

Tā kā ļaunam cilvēkam nav pazīstami gudra vīra tikumi – pazemība, pieticība un cilvēku mīlestība – tad viņam trūkst gudrības un tas tiek uzskatīts par muļķi. Ka muļķība un ļaunums parasti iet kopā, ir atzinis jau Seneka, teikdams: "Muļķis ir arī ļauns cilvēks". Arī Platons uzskata, ka ļauns cilvēks nav gudrs. Ja gudrības cēlonis ir labā un cēlā sirds, kā arī labi attīstīta sirdsapziņas balss, tad muļķības avots ir cilvēkā esošais ļaunums, kas tanī mājo vāji attīstītas sirdsapziņas dēļ. Izturēdamies augstprātīgi, būdami mantrauši un naidīgi, ļaudis izrāda ne vien savu ļaunumu, bet arī muļķību. Augstprātība, mantkārība un varas kāre ir jāatzīst par raksturīgākajiem netikumiem, kuru veidā parādās cilvēku muļķība. Muļķis ir ikviens, kas ir augstprātīgs, lepns un godkārīgs, kam sveša ir pazemība, kas ir mantkārīgs egoists, kas nepazīst pieticību un atteikšanos, kas ir nejūtīgs un cietsirdīgs varas tīkotājs, kuram trūkst cilvēku mīlestības, dara pāri citiem un nemitīgi vairo ļaunumu pasaulē. Tā, piemēram, patvarīgie valdītāji ir reizē kā augstprātīgi tā arī mantkārīgi un necilvēcīgi, tāpēc tie atzīstami par vislielākajiem muļķiem. Labā cilvēkā savukārt mājo visi gudru vīru tikumi, kas viens otru papildina.

Tagad izplatītais uzskats, ka muļķis ir tas, kam vājākas prāta spējas vai kam trūkst zināšanu, ir jāatzīst par maldīgu. Ka pēc prāta attīstības un zināšanu daudzuma nevaram spriest par cilvēku gudrību, to esmu uzsvēris nodaļā Gudrība un zināšanas. Ungāru rakstnieks P. Tabori par to ir teicis šādus patiesus vārdus: "Zināšanas un gudrība nekādā ziņā nav identiskas. Ir muļķi, kam ir daudz zināšanu. Ir gudri vīri, kuru zināšanu daudzums ir ļoti ierobežots". (The Natural Science of Stupidity) Tas ir norādījums, ka muļķu smadzenes var darboties labi un tie nebūt nav ieskaitāmi vienā kategorijā ar garīgi slimiem vai mazattīstītiem idiotiem un plānprātiņiem. Cilvēku gudrību nerāda viņu prāta spējas, bet tas, cik lielā mērā viņos vērojami gudra vīra tikumi. Ļauns cilvēks ir muļķis, kaut arī viņa prāts darbotos teicami.

Zināšanas un prāta spējas muļķiem ļauj pilnīgi atraisīt viņu ļaunās tieksmes un tā palīdz vairot ļaunumu un netaisnību pasaulē. Zināšanām bruņojies muļķis, tiekdamies pēc goda, varas un mantas, veikli izmanto un apkrāpj pārējos, uzkundzējas tiem, tos apspiež, pazemo un verdzina. Vienīgi gudriem cilvēkiem zināšanas nāk par labu, jo tās padara viņus spējīgākus kalpot citiem.

Savas ļaunās dabas un vājās sirdsapziņas balss dēļ muļķis nespēj izjust, kas ir labs un kas ir ļauns. Viņš labo bieži vien uzskata par ļaunumu, bet ļauno atzīst par vēlamu un labu. Kas izjūt un atšķir labo no ļaunā, tas ir gudrs, kā to norāda ķīniešu domātājs Mencius (Meng K'o): "Labā un ļaunā izjūta ir gudrība." (Chinese Philosophy in Classical Times) Tātad par gudru varam dēvēt tikai to, kas izjūt kā pazemīguma, pieticības un cilvēku mīlestības nozīmīgumu, tā arī augstprātības, mantkārības un varaskāres ļaunumu. Citiem vārdiem, gudrais izjūt, kā pareizi jādzīvo. Līdz ar to par maldīgu jāatzīst L. Tolstoja uzskats, ka gudrs ir tas, kas zina, kā jādzīvo. Šādas zināšanas gan ir vērtīgas, tās palīdz gudrības ceļa gājējiem un tiem, kas no tā nomaldījušies, bet šo zināšanu dēļ vien nevaram kādu dēvēt par gudru. Cilvēks var zināt, kā jādzīvo, bet, ja tas neizjūt gudrības ceļa svarīgumu un pa to neiet, tad šīs zināšanas tam neko nelīdz. Un otrādi – savas izjūtas un sirdsapziņas vadīts ikviens spēj iet pa gudrības noteikto ceļu arī tad, ja tas neko nezin par gudra cilvēka tikumiem.

Gudrais ir garīguma cilvēks, kam neinteresē materiālas dabas ieguvumi, kā jau tas iepriekš aizrādīts. Zinātnieks K. Kārkliņš ir teicis: "Sabiedriskais stāvoklis un materiālie labumi nedara cilvēku par absolūti vērtīgu. Cilvēka absolūto vērtību vairo tik viņa garīgās īpašības… Cilvēkiem jākļūst arvien garīgākiem, pilnīgākiem." (Par cilvēka absolūto vērtību, Mājas Draugs, 1955. g. Nr. 6) Tas ir norādījums novērsties no materiālisma un ar to saistītajiem ļaunumiem un pievērsties garīgumam, attīstot sevī esošo gudrību.

Fiziska spēka un materiālo vērtību dievinātāji savas "spējas" izrāda, cenzdamies pēc goda, mantas un varas, turpretī augstas gara spējas un garīgums, resp., cilvēka sirds šķīstība un krietnība izpaužas pazemības, pieticības un cilvēku mīlestības veidā. Gudrā garīguma cilvēka augstākais gods ir tīra sirdsapziņa, lielākā manta – spēja atteikties citu labā un ievērojamākais amats – palīdzības sniegšana savam tuvākajam. Kurā ir vairāk garīguma, tam ir jūtīgāka, labāka un laipnāka sirds. Tas mēdz būt krietnāks, godīgāks, sirsnīgāks, līdzjūtīgāks un izpalīdzīgāks. Seneka māca, ka cilvēks ir pārāks par otru vienīgi tad, ja tā daba ir godīgāka un tas ir vairāk spējīgs darīt labu. — Garīguma cilvēki vairo labo pasaulē, tie uzlabo cilvēku attiecības, sēdami visur mīlestību un cilvēcīgumu. Izdalot savas gara vērtības, tie paši garīgi aug un attīstās.

Tomēr gudrie garīguma cilvēki nav nepraktiski sapņotāj i, kā tas dažiem varētu likties. Viņi ir normālas, pieticīgas, vienkāršas dzīves mīļotāji, kas par augstāko uzdevumu uzskata kalpošanu citiem. To ievērojot, par nepraktiskiem savas dzīves laika izšķērdētājiem gan ir jāatzīst visi materiālisti, kas savus spēkus ziedo goda, slavas, mantas un varas iegūšanai. Tie dzenas pēc tā, kas ir nevērtīgs, un tā parāda savu muļķību. Viņu dzīve jāatzīst ne tikai par nenormālu, bet arī par veltīgi izlietotu, tie īstenībā nemaz nav dzīvojuši un tāpēc jūtas neapmierināti. "Pilnīgs garīgs apmierinājums rodas, ejot pareizo ceļu dzīvē, "ir teicis filozofs Spinoza. (Ethics)

Būtu dabīgi, ka gudrība valdītu pār muļķību. Diemžēl pasaulē tagad valda muļķība, kā to ir norādījis vācu ievērojamākais filozofs Šopenhauers, teikdams: "Pasaulē valda ļaunums, un visa teikšana ir muļķībai". Līdz šim sabiedrība un tās vadība ir ieteikusi gaitas, kādas iet muļķi, kam trūkst gudrības un kas neprot dzīvot. Ikvienā tagad vairo nevis pazemību, bet gan augstprātības garu, lepnību un godkārību, cenšanos "tikt uz augšu", iegūt godu un slavu un ieņemt arvien augstākus posteņus sabiedrībā. Tāpat visus mudina nevis dzīvot pieticīgi un nekrāt mantu, bet saraust pēc iespējas lielākus materiālo vērtību krājumus un kļūt bagātiem. Plaši izplatīta ir arī valdīšanas kāres veicināšana un ar varas iegūšanu un paturēšanu saistītā naida kultivēšana, mudinājumi atriebties un ļaunumu atmaksāt ar ļaunu. Pasaulē tagad valda goda, varas un mantas tīkotāji – "gudrie brāļi", kurus pareizāk būtu saukt par muļķiem.

Tie cenšas visos iepotēt savu "gudrību", resp., muļķību, bet gudrie ir spiesti klusēt. Ja nepastāvētu šī "gudro brāļu" diktatūra, ļaužu vairums nesekotu muļķīgajiem aicinājumiem iegūt godu, mantu un varu.

Atsakoties no dabīgā, Dieva noteiktā gudrības ceļa un ļaujot pilnu varu muļķībai un ļaunumam, cilvēce ir sev sagādājusi bezgalīgas ciešanas. Materiālas dabas ieguvumi un sasniegumi, ar kuriem tagad mēdz lepoties, īstenībā ir radījuši vislielākos zaudējumus garīguma laukā. To dēļ ir stipri mazināta vai pat iznīcināta cilvēku mīlestība un neierobežoti vairojies naids un egoisms, kas tagad draud sagraut visu pasauli. Pazemības vietu ir ieņēmusi augstprātīgo, lepno un vareno dižošanās un nejūtīga rīkošanās ar cilvēku masām kā ar nedzīviem priekšmetiem. Pieticības un vienkāršas dzīves vietā ļaudis līdz pēdējai iespējai izdzen velnišķīgais un nekad neapmierināmais mantrausības gars.

To konstatējot ir jāvēlas, lai muļķības neattaisnojamā veicināšana un atbalstīšana reiz tiktu ierobežota. Svarīgs uzdevums te ir pareizai dzīves mācībai, kurai būtu neatlaidīgi jāskubina atšķirt ļaunumu, atbrīvoties no tā un mazināt muļķību pasaulē, lai pavērtos ceļš gudrībai. Cilvēki būtu jāmāca un jāradina nevis darīt muļķības, kā tas līdz šim notiek, bet nostāties pret muļķošanos.

Kā nevienu nevaram uzskatīt par absolūti gudru, tā arī nevienu nedrīkstam dēvēt par pilnīgu muļķi. Apzīmējumi "gudrs" un "muļķis" izteic vienīgi to, vai kādā pārsvarā ir gudra cilvēka tikumi vai arī muļķa netikumi. Konfūcijs ir norādījis, ka viņš neuzskatot sevi par gudru vai arī tikumīgu, bet par viņu vienīgi varot teikt, ka viņš cenšoties pēc gudrības un tikumības neatlaidīgi un mācot citiem to nenogurstoši. (The Analects) Katrā no mums mājo kā labā tā ļaunā dīgļi, kas dod mums iespēju pievērsties gan gudrībai gan arī muļķībai. Lai ikviens varētu izvēlēties gudrības ceļu, ir svarīgi atšķirt gudrību no muļķības. Dzīves mācībai ir jānoskaidro gudrības un muļķības jēdzieni, lai neviens par gudriem neturētu augstprātīgos un ļaunos mantraušus un varaskāres pārņemtos muļķus, kam trūkst gudrības, un gudrus vīrus – pazemīgos un pieticīgos cilvēku mīļotājus neuzlūkotu par muļķiem, kā tas tagad bieži ir vērojams. Dzīves mācības galvenais uzdevums ir panākt, lai ļaudis izjustu, kā pareizi jādzīvo. Šo uzdevumu vislabāk būs iespējams sasniegt rādot gudrības noteikto ceļu, apskatot gudru cilvēku tikumus, tā sekmējot gudrības vairošanos. Ļaudis jāiepazīstina ar muļķu netikumiem, lai pasaulē mazinātos muļķība.

Ja visus tikpat neatlaidīgi mudinātu iet pa gudrības ceļu, kā tagad aicina sekot muļķiem, tad ļaudis, kas spēj iet pa pareizo ceļu, bet to nepazīst vai arī ir no tā novirzīti, pieslietos garīguma cilvēkiem un viņu dzīves gaitām. Ļaužu vairums pēc dabas nav augstprātīgi, mantkārīgi un ļauni, bet tos mūslaiku materiālistiski noskaņotā sabiedrība samaitā un par tādiem padara. Par to zīmīgus vārdus ir teicis rakstnieks V. Kārkliņš: "Cilvēki ir ļauni tādēļ, ka paši nezin, ko dara. Vajag tikai viņiem atvērt acis, lai tie ļaunumu redzētu Ieraugot Ļaunā derdzīgo seju, cilvēks dabiski raujas atpakaļ bailēs un riebumā, jo būtībā jau cilvēks ir labs. Viņam tikai, pasaules maldīgās takas ejot, sajukuši virzieni, viņš vēl neatšķir labo pusi no ļaunās. Cilvēce skrien bezdibenī tikai tāpēc, ka neredz, kurp ved tās ceļš – vajag tikai to parādīt, lai apstulbotie skrējēji apstātos." (Tikai mīlestība)

Ievērojamākie rakstnieki, domātāji, reliģiju dibinātāji un reformatori vienmēr ir aicinājuši novērsties no ļaunuma un sekot labajam, tie ir mudinājuši iet pa gudrības ceļu. To ceļu visskaidrāk ir rādījis Kristus savā pazemības, pieticības un cilvēkmīlestības mācībā, kas ir pareizas dzīves mācība. Sirdsšķīsto ļaužu – kristiešu tikumi ir arī gudru cilvēku tikumi. Kristus sekotāji skubina turēt godā šos tikumus. Tā apustulis Pāvils aicina: "Tad nu raugāties nopietni uz to, kā dzīvojat: nevis kā negudri, bet kā gudri." (Vēst.efez.5:15) Jēkaba vēstulē atrodam norādījumus par gudrības izpausmi pazemības un cilvēku mīlestības veidā: "Tā gudrība, kas nāk no augšienes, ir vispirms šķīsta, tālāk miermīlīga, lēnīga, paklausīga, pilna žēlsirdības un labu augļu, taisnīga, bez liekulības". (3:17)

Arī visas pārejas reliģijas faktiski ir pareizas dzīves mācības. Konfucijs, kas mācījis ķīniešiem, kā jādzīvo, atzīst, ka tas, kurš nezina pareizas uzvešanās likumus, nevar veidot savu raksturu." (The Analects) Viņš aicina izvēlēties labo: "Es dzirdu daudz, izvēlos labo un tam sekoju." (The Analects) Līdzīgā kārtā arī indiešu svētajos rakstos atrodam nostāšanos pret ļaunumu, pret lepnību, dusmām, naidu, varas lietošanu, egoismu un mantkārību. Krišna māca, ka "vēlēšanās, dusmas un mantkārība ir trīskārši vārti uz elli." (Hindu Scriptures) Krišna arī norāda, ka garīgu skaidrību iegūst tas, kas ir brīvs no domām par "es "un "mans", no varas lietošanas, lepnības, dusmām un no mantas. (Hindu Scriptures)

Bez norādījumiem par gudrības ceļu ir bijuši arī mēģinājumi aprakstīt cilvēku muļķības izpausmi. Viens no tādiem pēdējā laikā ir ungāru tautības rakstnieka P. Tabori grāmata "The Natural Science of Stupidity". Tabori apraksta cilvēku ākstīšanos izdarot dažādas ceremonijas, piešķirot dažādus titulus un ordeņus, tāpat viņš attēlo muļķīgo dzīšanos pēc naudas, zelta un bagātības kā arī piemin ierēdņu un tiesnešu – burta kalpu muļķošanos. Tabori savāktie anekdotiskie ļaužu muļķošanās piemēri liek domāt, ka tikai pārspīlēta un komiska augstprātība, mantrausība vai arī varaskāre liecina par muļķību. Patiesībā muļķības izpausme ir katra šo netikumu parādīšanās. Tāpēc, sastopot kādu no muļķu netikumiem, nav jākautrējas to dēvēt par muļķību un nostāties pret to. Pret cilvēku muļķību ir vēlējies cīnīties arī angļu rakstnieks A. Dž. Kronins, kura romānā Debesu valstības atslēgas atrodam šādu solījumu: "Es svinīgi apsolos cīnīties pret muļķību, liekulību un nežēlību". Tā kā liekulība ir augstprātīgo muļķības izpausme un nežēlības cēlonis ir varas kāres veidā vērojamā muļķība, tad tikko minēto solījumu labāk varētu izteikt šādiem vārdiem: "Es apsolos cīnīties pret cilvēku muļķību, kas parādās augstprātības, mantkārības un varas kāres netikumu veidā." To soloties un šo solījumu realizējot, mēs būtu sākuši atmest muļķu raksturīgākos netikumus, kas ir nepieciešams, lai varētu garīgi attīstīties un iet pa gudrības ceļu. Varam tikai pievienoties franču zinātnieka uzskatam, ka cilvēces attīstības mērķis ir "morāliski pilnīgas būtnes izveidošanās, kas ir pilnīgi atbrīvojusies no pašcildināšanas tieksmēm, mantkārības un varaskāres." (Lecomte du Nouy, Human Destiny) Atbrīvošanās no šiem ļaunumiem būtu reizē arī cilvēka stulbuma un muļķības likvidēšana, kas pavērtu brīvu ceļu gudrībai. Tas radītu veselu apvērsumu garīguma laukā, kam sekotu arī pārmaiņas praktiskajā dzīvē. Tā būtu garīga revolūcija, cilvēces garīga atdzimšana un atjaunošanās, pēc kuras ļaudis vienmēr ir ilgojušies, bet maz ko ir darījuši, lai tā nāktu.

PAZEMĪBA

Kas ir pazemība?

"Es esmu lēnprātīgs un no sirds pazemīgs" (Mat. 11:29) Pazemība ir viena no raksturīgākajām gudra cilvēka īpašībām. "Patiesi lielu vīru var pazīt pēc viņa pazemības, saka J. Raskins. Un tomēr pazemība ne tikai nav populāra, bet ļaužu vairumam tā ir sveša, pazemības jēdziens vēl arvien nav skaidrs. Zinādami, ka pazemīgais nepazīst augstprātību un lepnību, ļaudis iedomājas, ka pazemība ir galējība pretējā virzienā. Tāpēc pazemību neizpratnes dēļ bieži samaina ar nožēlojamo zemošanos, kas piemīt verdziskas dabas cilvēkiem. īstā pazemība mums jāmācās no Kristus, kas par sevi ir teicis, ka viņš esot no sirds pazemīgs. Diemžēl Kristus pazemības mācību daudzi viņa sekotāji ir pārpratuši.

Pat Asīzes Francisks, kuru mēdz uzskatīt par ievērojamu Kristus mācības realizētāju, savā dzīvē nav sapratis Kristus norādījumus. Viņš ir vēlējies būt pazemīgs, bet par pazemību ir uzskatījis verdzisku zemošanos, sevis pazemošanu. Tā, nožēlojot izdarīto, Francisks ir meties ceļos sava ordeņa brāļu priekšā un šādu izturēšanos prasījis arī no ordeņa mūkiem—franciskāņiem, domādams, ka tādā veidā ir jāizrāda pazemība.

Kristus nekad nav meties ceļos cilvēku priekšā un nav to licis darīt arī saviem sekotājiem. īsti kristieši nepazīst verdzisku zemošanos, kādu ir izrādījis Asīzes Francisks, tēlodams kristieti. Ceļos mešanās nav pazemīguma izrādīšana, tā ir vienīgi mēģinājums tēlot pazemīgo citu priekšā, un tai ar īstu pazemību nav nekā kopēja. Galvas noliekšana, zema klanīšanās un ceļos mešanās ir ķermeņa kustības, kuras var izdarīt arī visaugstprātīgākais cilvēks, bet pazemīgs var būt arī tāds, kas to nedara. Tēlot pazemīgo var kurš katrs, ja tas tam ir izdevīgi, bet augstprātīgie liekuļi šinī mākslā ir pārāki par citiem. Ķermeņa kustības, ar kurām kāds izrāda pazemību, liecina, ka tam īsta pazemība ir sveša, un šīs kustības aizstāj tās trūkumu. īsta pazemība ir garīgas dabas, pazemīgums ir zināms garīgs stāvoklis, nevis fizisks. Protams, pazemība var parādīties darbos, attiecībās ar pārējiem, nostājā zināmos apstākļos, bet nekad teatrālu kustību veidā.

Kristus pazemība ir izpaudusies neatlaidīgā un nemainīgā nostājā, izvairoties no katras augstprātības, bet atsakoties arī no gļēvas, verdziskas zemošanās pasaules, t.i., augstprātīgo valdītāju un mantīgo priekša. Kristus māca iet vidus ceļu, atturoties no augstprātības izrādīšanas un sevis pazemošanas. Šāda izturēšanās izriet no Kristus dotā mīlestības baušļa, kas prasa mīlēt savu tuvāko kā sevi pašu (Mat. 22:39).Tas nozīmē, ka ikvienam ir jāizrāda vienāda mīlestība pret sevi un citiem, ko neievēro augstprātīgie, kuros valda vienīgi sevis mīlestība un ir vērojams cilvēku mīlestības trūkums. Verdziskas dabas cilvēkos turpretī trūkst nepieciešamās sevis mīlestības. "īsta sevis mīlestība nedz pārspīlē savas spējas, nedz arī samazina sevis vērtību, "saka J. L. Lībmans. Vienīgi pazemīgais, kas ievēro Kristus sludināto mīlestības bausli, parāda vienādā

mērā sevis un citu mīlestību, resp., viņš prasa sev un citiem tiesisko vienlīdzību. Tā ir prasība, lai neviens neuzmestos citiem par noteicēju, lai neierobežotu brīvību un nepadarītu pārējos par vergiem, jo visiem ir vienādas tiesības eksistēt un brīvi darboties šinī pasaulē. Pazemīgais nostājas kā pret augstprātību, tā pret zemošanos cilvēku priekšā. Tātad pazemība ir tiesiskas vienlīdzības ievērošana dzīvē, kurai pamatā ir sevis un savu tuvāko mīlestība, kas prasa nebūt lepnam un augstprātīgam un neuzskatīt sevi pārāku par citiem, nedz arī verdziski zemoties citu priekšā, tos uzlūkojot par augstākiem.

Pareizo pazemīga cilvēka izturēšanos pret sevi un citiem labi ir izteikusi rakstniece Elīna Zālīte dzejolī "Vienlīdzība"

Ar pārākumu lepoties ir velti

Un citus uzskatīt kā zemākus;

Lai kāda slava tavu galvu zeltī,

Zem kājām putekļaina zeme dus.

Ir zūdīties un pazemoties velti

Un citus uzskatīt kā augstākus;

Lai kādi trūkumi tev plecos celti,

Virs galvas bezgalīgā debess dus.

Mēs katrs kaut ko dārgu sirdī nesam,

Ir katram par ko skumt un asras liet,

Pa vienu ceļu atnākuši esam,

Pa vieniem vārtiem visiem jāaiziet.

Pazemīgajam sveša ir augstprātīga pacelšanās pāri citiem, lepnība, cilvēku nicināšana, noskatīšanās no augšas uz pārējiem. Bet tikpat nepieņemama viņam ir verdziska padevība, neierobežota pakļaušanās, pielīšana, izpatikšana un glaimošana, kas ir atteikšanās no cilvēciskas cieņas, sevis nicināšana un ļaušana sevi pazemot. Pazemīgais neatļauj sevi mākslīgi paaugstināt ne ar titulu, ne amatu, pagodinājumu, šķiru un kārtu priekšrocību piešķiršanu. No popularitātes un augstiem amatiem tas izvairās, viņš negrib saņemt citu godinājumus, uzslavas un apbalvojumus. Pazemīgais nevēlas sēdēt goda krēslos vai arī kāpt kancelēs un troņos, kā arī uzmesties citiem par valdītāju un rīkotāju, bet tam pretīga ir arī klanīšanās un rāpošana uz ceļiem cilvēku priekšā, kļūšana par citu pavēļu aklu ievērotāju.

J. Raiņa lugā "Jāzeps un viņa brāļi" ir tēlots pazemīgs cilvēks – Jāzeps. Dina par Jāzepu saka, ka tas "maigs kā saules stars pār kviešiem iet". Bet Jāzeps nepieļauj sevis pazemošanu, teikdams: "Es sevi apsmiet neļaušu ne lūdzot". Tātad Jāzepā ir apvienota mīlestība un maigums pret citiem ar pareizu sevis mīlestību.

Par pazemīga cilvēka paraugu jāatzīst angļu evaņģēlists E. Roberts, par kuru žurnālā „Kristīgs Draugs” (Nr.2 1960.) teikts: "Viņš bija gatavs darīt visu iespējamo, lai citus paceltu uz augstāka garīga līmeņa, bet pats nekad nenokāpa uz zemāka līmeņa, lai citiem izpatiktu. Viņš visu godu deva Dievam un nevēlējās cilvēcisko lepnību kopt ne sevī, ne citos."

Ikvienam viņa spēki un garīgās spējas ir jāizlieto nevis lai pakļautu sev vājākos, bet lai tos aizsargātu un tā uzturētu tiesisko vienlīdzību. Dzīves sākumā katrs saņem atbalstu, tāpēc spēka gados tas jāsniedz citiem, apzinoties, ka vēlākos gados tas atkal būs pašam vajadzīgs. Tāpēc neviens nedrīkstētu lepoties ar savu fizisko vai garīgo pārākumu vai arī nicināt citus viņu nespēcīguma un vājību dēļ, jo spēks un spējas ikvienam ir doti mazāk spējīgo un vājāko atbalstīšanai un nekam citam. Šo pareizo nostāju spēj un prot ieturēt tikai pazemīgais cilvēku tiesiskā vienlīdzīguma atzinējs.

Ievērodams tiesisko vienlīdzību, pazemīgais nevēlas valdīt pār citiem, bet arī negrib pakļauties valdītājiem un paklausīt, jo ar to viņš būtu atzinis un atbalstījis augstprātīgo, ļauno rīcību. Asīzes Francisks ir maldījies uzskatīdams aklu paklausību par pazemīga cilvēka īpašību un prasīdams absolūtu paklausību no sava ordeņa mūkiem. Par nepaklausību Francisks ir bargi sodījis sev padotos. Kristus nekad nav prasījis no saviem mācekļiem neierobežotu paklausību, nav pavēlējis un sodījis par nepaklausību. Tāpat viņš ir atteicies verdziski paklausīt sava laika valdošajai varai un ievērot tās prasības. Viņš nav zemojies savu vajātāju priekšā, nav viņu draudu dēļ mainījis savus uzskatus un izturēšanos, nav mēģinājis sev gūt kādu labvēlību. Ar šādu nostāju valdītāji viņu sodīja ar krustā sišanu. Atteikšanās vergot pasaules varenajiem ir vienmēr bijis kristiešu vajāšanas galvenais iemesls. Pazemīgie kristieši pirmām kārtām klausa Kristus dotajiem Dieva likumiem un nevis cilvēkiem un viņu likumiem.

Zemošanās varas lietotāju priekšā pazemīgajam ir pretīga, viņš necenšas izpatikt augstprātīgajiem vai arī parādīt cieņu un godu apspiedējiem. Viņš nevēlas pakļauties nevienam un atzīt sevi par zemāk stāvošu radījumu, par kuru kādam citam būtu tiesības noteikt un valdīt. Viņš saprot, ka katram Dievs ir devis savu uzdevumu dzīvē un ka ne tikai nedrīkst traucēt citus šī uzdevuma veikšanā, bet nevar arī pieļaut, ka citi viņu traucētu. Tāpēc pazemīgs cilvēks rūpējas, lai ne tikai viņam pašam, bet arī pārējiem augstprātīgie neatņemtu brīvību un lai neviens nezemotos varaskārīgo priekšā. Verdziskas dvēseles ar savu nožēlojamo zemošanos rāda, ka viņi atzīst tiesisko nevienlīdzību un pieņem augstprātīgo un lepno prasības pēc zemošanās. Šādu vergu nopelns ir tas, ka joprojām cilvēku vidū pastāv vislielākā tiesiskā nevienlīdzība. Ja ļaudis mīlētu citus tāpat kā sevi, tad nebūtu padevīgo vergu un augstprātīgo valdītāju.

Pret tiem, kas uzmetušies par valdniekiem, kas citiem dara pāri un izturas augstprātīgi un ļauni, pazemīgais tomēr nekad neizrāda aktīvu pretestību un nelieto varu. Viņa pretošanās ir pasīva. Gandijs ir teicis: "Varas nelietošana ir tālākā pazemības robeža."(All Men are Brothers) Tomēr tas nenozīmē, ka pazemīgums vispār ir pasivitāte, nekā nedarīšana, ļaujot visam iet savu gaitu. Pazemīgam būt nenozīmē palikt vienaldzīgam pret ļaunumu un atteikties palīdzēt tiem, kas šo ļaunumu cieš. Tāpat pazemīgums nekad nav saistīts ar atteikšanos runāt patiesību. Būt pazemīgam nenozīmē pakļauties citu domām, atteikties no savām tiesībām vai arī noliegt patiesību. "Par pazemību es neuzskatu šaubīšanos par paša spēkiem vai arī baidīšanos izteikt savas domas," saka J. Raskins.

Atsakoties ievērot augstprātīgo prasības, pazemīgais nelieto asus vārdus un nedusmojas, turpretī dzīvē valdošo ļaunumu atklāšanai un apkarošanai tas nebaidās lietot arī noteiktu valodu. Te atkal varam mācīties no Kristus, kurš , būdams pazemīgs tomēr nav atteicies no ļaunuma nosodīšanas. Tāpat Kristus nav izvairījies teikt patiesību, kaut arī tā daudziem bija nepatīkama, kaut arī viņu par to vajāja. Kristus nav baidījies atklāt pasaulē valdošo ļaunumu, lai gan viņš zināja, ka pasaulīgās varas par to ienīdīs ne tikai viņu, bet arī viņa sekotājus un mācības atkārtotājus. Kristus par šo pasaules naidu ir teicis: "Mani viņa nīst, jo es dodu liecību par viņu, ka viņas darbi ir ļauni." (Jāņa 7:7) Pazemīgais vēršas pret ļaunumu vispār un nevis pret ļaunuma darītājiem. Viņš apkaro ļaunumu, netaisnību, melus, liekulību, augstprātību, bet izvairās no personīgām ķildām un nesaskaņām, viņš nekad neaizskar, neapvaino, nepazemo, nenicina un neapspiež nevienu atsevišķu indivīdu. Arī Kristus vēršas pret farizeju un rakstu mācītāju ļaunajiem darbiem, bet nepārmet nevienam personīgi kaut ko. Pazemīgā cilvēkā nav dusmu un naida ne pret vienu, tikai nožēla un sarūgtinājums par ļaunumu cilvēkos un tā radītajām sekām. Viņš cenšas atklāt ļaužu muļķību un maldus, bet pret atsevišķiem cilvēkiem ir iecietīgs. Pazemīgais piedod viņu vājības, viņš nenīst un nenicina pat tos, kurus visi nosoda un vajā. Rakstnieks A. Dž. Kronins ir teicis: "Iecietība ir augstākais tikums. Tai seko pazemība."(Debesu valstības atslēgas) Kurā mājo pazemība, tas negrib nevienu tiesāt vai sodīt, bet vienīgi mācīt un audzināt. Viņš zina, ka katrā, pat visļaunākajā mājo arī labais, tikai ļaunums ir ņēmis virsroku. Apkarojot ļaunumu un vēršoties pret to, ir izredzes, ka ļauna darītāja uzskati mainīsies, radīsies pašpārmetumi un vēlēšanās laboties. Pazemīga cilvēka domāšanas veidu labi izsaka zinātnieka E.Šmita vārdi: "Man jābūt pazemīgam pret manu tuvāko, — man jāredz, kas viņā ir labs, kas viņā ir no Dieva bērna, varbūt viņš ir labāks par mani." (Mājas Draugs, Nr. 9., 1954.)

Prasības pret citiem pazemīgajiem ir tādas pat kā pret sevi. Viņu attiecības ar ļaudīm apgaro mīlestība, kas parādās smalkjūtības un atturības veidā. Pazemīgais pa laikam mēdz būt kautrīgs, tas labprāt klusē un paliek pie malas, bet viņš sagaida arī smalkjūtību no citiem. Pazemīgais nepieļauj , ka viņam dara pāri, ka viņu kalpina un izmanto, un tieši tāpēc tas nespēj būt ļauns arī pret apkārtējiem. Viņš labi izjūt, ka tas, kas pašam nepatīk, ir tikpat nepieņemams arī citiem. Tāpēc tikai pazemīgā sirdī mājo patiesa draudzība, sirsnība, laipnība un labvēlība pret visiem. Pazemīgais, lietojot rakstnieka J. Sarmas vārdus, ir tas, "kurš klusu iet krietnības un gudrības ceļu un nes krūtīs labvēlību un atklātu sirdi." (Gadsimteņi) Pazemīgais asi izjūt augstprātīgo cietsirdības un nejūtīguma dēļ radušos ļaunumus un tāpēc ir gatavs tos vērst par labu, mazinot bēdas un postu, palīdzot vājiem, nelaimīgiem un nespēcīgiem.

Pazemība ir cieši saistīta ar lēnprātību un maigumu. Pazemīgais runā maigā balsī, savas sirds laipnības dēļ tas nespēj būt ass, rupjš un skaļš, kādi parasti ir augstprātīgie. Jēkaba vēstulē (3:13) ir rakstīts: "Kas jūsu starpā ir gudrs un saprātīgs, tas lai .pareizi dzīvodams, uzrāda savus darbus, darītus gudrā lēnprātībā." Buda māca, ka cilvēkam jābūt lēnam runā un maigam. Viņš saka: "Neesi dusmīgs, maigums ir labākais tev." (Some Sayings of the Buddha) Pazemīgais ir mierīgs, lēns, kluss šķīstas sirds cilvēks, jo viņā nav ļaunuma un ar to saistītās steigas un nervozitātes. "Apslēptais sirds cilvēks, neiznīkstošs savā lēnajā un klusajā garā – tas ir Dievam dārgs , "saka apustulis Pēteris (1. vēst. 3:4).

Tikai pazemīgais ir apmierināts, kā to apliecina franciskāņu mūks Džiless: "Pazemībā prāts ir mierīgs un atpūšas." (The Little Flowers of St. Francis) Apmierinātības cēlonis ir tas, ka pazemīgajā nav naida, saīguma un dusmu, kas valda augstprātīgajos. Kamēr cilvēks nav kļuvis pazemīgs, tas nespēj izjust īstu, garīgu, iekšēju prieku, kā to norāda Krišna: "Jūs būsit mūžīga mīkla sev, kamēr jūs neklāsit pazemīgi un priecīgi kā bērni."

Arī Būdas mācībā pazemība, apmierinātība un pateicība ir uzskatītas par lielāko svētību. (Some Sayings of the Buddha)

Godāt cilvēkus, it sevišķi augstprātīgos, pazemīgajam aizliedz godbijība, ko viņš jūt pret augstāko varu — Dievu. Dieva un tuvāko mīlestības baušļi (Mat. 22:37) tam ir augstākie. Pazemīgs cilvēks ir Dieva noteiktā gudrības ceļa gājējs, viņu vada Dieva gars, kas viņā mājo. "Pazemība ir īstais Dieva mājoklis," saka ķīniešu domātājs Kuantse (Kuan Tzu) (Chin. Philos.) Labāk kā pārējie viņš izjūt Dieva vadību un gādību. Toro ir teicis: "Pazemība tāpat kā tumsa atklāj debešķīgo gaismu." (Walden) īsti dievbijīgs var būt tikai pazemīgais, kā to norāda Džiless: "Jo pilnīgāks kāds cilvēks, jo dievbijīgāks un pazemīgāks tas ir." (The Little Flowers) Par pazemīgā paklausību Dievam Augustīns ir teicis šādus vārdus: "Ir labi pacelt sirdi augšup, bet nevis uz sevi pašu, jo tas nozīmētu augstprātību, bet uz Dievu, jo tas nozīmē paklausību. To var tikai pazemīgais. Tā ir pazemība, kas brīnišķā kārtā paceļ sirdi, un tā ir pašpaaugstināšanās, kas novelk sirdi lejup." Apustulis Pēteris, aicinādams kļūt pazemīgiem, norāda (1. vēst. 5:5), ka Dievs nostājas pret lepnajiem: "Visi savstarpējā satiksmē apjozieties ar pazemību. Jo Dievs stāv pretim lepniem, bet pazemīgiem viņš dod žēlastību."

Pazemība ir gudrības un garīga spēka izpausme, tā liecina par cilvēka gara pasaules augstu attīstību. Visvairāk pazemīgos ļaudis varam atrast maz ievēroto jūtu un sirds cilvēku vidū, bet maz to ir attīstīta prāta cilvēku un skoloto aprindās. "Tieši tā saucamie "mazie cilvēki," proti ,kas nestrādā izcilās, tālu redzamās vietās, kas nav ne filmu zvaigznes, ne godalgoti mākslinieki vai zinātnieki, kas savu dzīves melodiju spēlē piano pianisimo, sevi slēpj vissmalkāko dvēseles daiļumu," saka Z. Mauriņa (Laiks, 1961. g. 30. decembris).

Lai ļaudis arvien vairāk sāktu iet pa pazemības noteikto ceļu, tas būtu jārāda jau skolās. Gudrības skolās jāmāca saskatīt katrā cilvēkā esošās garīgās vērtības, kuru vairāk ir tiem, kas līdz šim ir maz ievēroti un kas arvien mēdz atrasties ārpus dzīves drūzmas. Jaunatne jāmudina šos pazemīgos ievērot, atzīt viņu garīgo pārākumu un uzskatīt par gudru cilvēku paraugiem, kuriem jāseko, vienmēr atceroties Laotses vārdus, ka "dzīve ir pazemības ceļš."

Augstprātība un lepnība

Ja pazemība liecina par gudrību cilvēkā, tad augstprātība un lepnība visskaidrāk atklāj ļaunumu. Augstprātība ir vienmēr saistīta ar nejūtīgumu, vienaldzību pret pārējiem un cietsirdību. Augstprātīgais mēdz būt skaļš, nekautrīgs un lielīgs, tas vienmēr cenšas uzmesties par vadītāju un valdītāju, nevērodams, ka ļaudīm šāda vadība ir pavisam nevajadzīga un nevēlama. Augstprātīgo dižošanās pamatā ir viņos valdošais ļaunums, kam viņu vāji attīstītā sirdsapziņa nespēj pretoties.

Kā tieksmes iet pa pazemības un gudrības ceļu, tā arī vēlēšanās sekot muļķiem ir vērojamas jau bērnībā. Pazemīgie bērni, kurus J. Poruks dēvē par "bālajiem zēniem", izvairās no skaļuma, kņadas, trokšņiem un burzmas, tie ir kautrīgi, klusi, mazrunīgi un turas atsevišķi no pārējiem, ļaudamies sapņošanai un pārdomām. Viņi nekad nevēlas pārkliegt citus, tos komandēt un rīkot, bet noskatās no malas un grib palikt citu neievēroti. Tomēr sev pāri darīt un sevi pazemot arī viņi neļauj. Poruka stāstā "Kauja pie Knipskas" "bālais zēns" Cibiņš, aizstāvēdams sevi un savu draugu, cīnās ar augstprātīgo un iedomīgo lielībnieku Buņģi. Pazemīgo bērnu jūtīgums un kautrīgums liecina par viņu augstākas garīgās attīstības pakāpi. No tiem var izveidoties dzīvē gudri vīri.

Pazemību nepazīst skaļie trokšņotāji, nekautrīgie jaunieši. Viņu prasības nekad nav apmierināmas, tie vienmēr grib citiem pavēlēt un likt viņu labā kaut ko darīt. Viņos vērojamas augstprātības, lepnības un iedomības sākuma pazīmes, tie pēc savas dabas ir ļauni. No viņiem ar laiku izaug augstprātīgie cilvēki – muļķi. Tā kā mūslaiku materiālistiskā sabiedrība veicina augstprātības vairošanos cilvēkos, tad gan ģimenēs, gan arī skolās audzināšana ir ievirzīta tā, lai pazemību izskaustu, atzīstot to par nederīgu īpašību. Tā faktiski ir jaunatnes samaitāšana un novirzīšana no gudrības ceļa, kas ir pavisam nepiedodama. Vecāki un audzinātāji tomēr to nekautrējas darīt, uzsverot, ka dzīvē ir nepieciešama droša un nekautrīga uzstāšanās, kuru dēvē par enerģiskumu. Bērnos visiem līdzekļiem mēģina ieaudzināt tieksmes būt pārākiem par citiem un priecājas, ja tie iegūst pirmās vietas. Skaļie, nekautrīgie un patmīlīgie panākumu guvēji tagad tiek visvairāk cildināti. Bet tieksmes gūt panākumus neļauj būt pazemīgam, kā to apliecina J. Krišnamurti: "Vēlēšanās pēc panākumiem ir tā, kas aizkavē pazemību." Līdz ar to ģimenes un pastāvošās skolas vairo nevis jauniešu gudrību, bet muļķību.

Zināšanu iegūšana skolās un gatavošanās "augstiem amatiem" ir vienmēr saistīta ar lepnības un augstprātības ieaudzināšanu. Rakstniece Sallija Salminene romānā par meiteni, kas sākusi mācīties pilsētas skolā, saka :"Viņas pirmais pilsētā pavadītais gads nebija spējis sniegt viņai gudrību un prātu, bet vienīgi lepnību, kas seko ārējai izglītībai." Skolas pat lepojas ar to, ka tās audzina ļaudis, kas pēc skolas beigšanas ieņem vadītāju vietas. Tāpēc arī skolu jaunieši sāk sevi uzskatīt par augstākiem, pārākiem cilvēkiem un citus, ārpus skolām esošos uzlūko par zemāk stāvošiem. Tie atradinās no fiziska darba un pierod lūkoties ar nicināšanu un vienkārša, netīra darba strādniekiem. Sekas ir tās, ka skolas beigušie ir it kā atdalījušies no pārējiem, dabīgās attiecības ar citiem ir zudušas un radīta nevienlīdzība. Skolu jaunatnei tagad māca cienīt dažādas amatpersonas. Jaunieši sapņo kļūt par "lieliem vīriem " t.i., par augstprātīgiem ļaudīm. It sevišķi krasi augstprātības garu kultivē studentu organizācijas, kuru dalībniekiem māca tēlot kungus un "augstāko aprindu "pārstāvjus. Šinīs organizācijās nerāda ceļu, kāds būtu jāiet gudram un izglītotam cilvēkam, bet cītīgi skubina atdarināt visu to, ko par pareizu uzskata vienīgi muļķi. Studējošiem nemāca būt pazemīgiem, bet iepotē pārliecību, ka viņi ir pārāki ļaudis, kuri var prasīt, lai citi viņiem kalpo. Par nepiemērotu skolotiem ļaudīm māca uzlūkot fiziskā darba strādāšanu un uzturēšanos vienkāršu, nemācītu cilvēku vidū.

Lepnības un iedomības pilnie skolas beigušie cenšas pēc iespējas ātrāk kļūt par citu valdītājiem un rīkotājiem. Visaugstāk, protams, izdodas tikt augstprātīgākajiem, skaļākajiem, nekautrīgākajiem un nesmalkjūtīgākajiem. Savos posteņos atrazdamies, tie domā, ka visu padoto uzdevums ir verdziski paklausīt.

Skoloto augstprātības un muļķības visbiežāk izplatītais veids ir lepošanās ar savām zināšanām. Ne zināšanas pašas par sevi, bet gan viņu dēļ radusies lepnība, iedomība un augstprātība liecina, ka zināšanu ieguvējs ir muļķis. Laipni, klusi un pazemīgi cilvēki nekad nelepojas ar savām zināšanām, to dara tikai zināšanu automāti – cilvēki bez sirds un jūtām. Skoloto ļaužu lepnībai un augstprātībai pamatā ir pārliecība, ka iegūto zināšanu dēļ viņi vairs nav līdzīgi pārējiem, bet ir pārāki un tāpēc var skatīties no augšas uz visiem neskolotiem . Ar zināšanu atkārtošanu šie augstprātīgie ļaudis vēlas slēpt savu muļķību, kā to apstiprina P. Tabori: "Sevišķi spožas zināšanas bieži var maskēt muļķību, kamēr cilvēka gudrība var būt redzama par spīti viņa nezināšanai." (The Natural Science of Stupidity) Neizpratnes dēļ ļaudis zināšanas uzskata par gudrību un skolas beigušos par gudriem .Pēdējie ir ieguvuši tā saucamo pasaulīgo gudrību—zināšanas, kuras pasaule dēvē par gudrību. Par šādu gudrību apustulis Pāvils (1. vēst. korint. 3:19,20) ir teicis:

"Šīs pasaules gudrība ir Dieva priekšā muļķība…Tas Kungs pazīst gudro domas, ka tās ir tukšas."

Ja kādam ir labi attīstīts prāts un tas ir beidzis skolas un ieguvis daudz zināšanu, bet tam trūkst gudra cilvēka tikumu, tad tomēr to nevar atzīt par gudru. Bet ja tanī mājo muļķu netikumi, tas ir atzīstams par muļķi. Tagad tik ļoti cildinātie ievērojamie vīri, lielas personības un pat ģēniji var būt garīgi zemu stāvoši cilvēki, kuriem trūkst gudrības, ja tajos vērojama augstprātība, mantkārība, ļaunums un necilvēcīgums. Rakstnieku, mākslinieku un zinātnieku vērtīgus darbus varam atzīt par ievērojamiem, bet viņus pašus nedrīkstam cildināt un uzlūkot par cilvēku paraugiem, ja tajos nav vērojama gudrība, ja tie ir neizglītoti, augstprātīgi, rupji vai ļauni. Šīs viņu "īpatnības "nav pareizi palaist garām neievērotas, kā to tagad dara, jo tā ir ļaunuma un muļķības attaisnošana un garīga lieluma meklēšana tur, kur tā nav. Tā, piemēram , Gēti viņa augsto prāta spēju un sarakstīto darbu dēļ varam atzīt par labu domātāju un dzejnieku. Tomēr viņu būtu nepareizi dēvēt par gudru vīru, jo tam ir trūkuši gudra cilvēka tikumi, it īpaši pazemība. Līdz ar to Gētem sveša un nepieņemama ir bijusi Kristus mācība. K. Valters par to ir teicis: „Gētem bija viss ,ko cilvēks var vēlēties. Neraugoties uz visu iekšējo un ārējo bagātību, viņam tomēr kaut kā trūkst, trūkst miera. Šīs ilgas pēc miera nenorima dzejnieka sirdī tādēļ, ka viņa lepnums tam neļāva ar bērnišķu un bijīgu sirdi tuvoties Betlemes silei un Golgātas krustam." Gētem, diemžēl, ir piemituši visi muļķu netikumi. Viņa attiecībās ar citiem ir valdījis ledains vēsums, kam pamatā ir viņa lepnība, iedomība un augstprātība. Viņš ir tiecies pēc slavas un bagātības, ko gudrs vīrs nekad nedara. Zīmīgi ir kāda vācu esejista vārdi pēc Gētes nāves: "Mūsu Gēte ir aizmirsts; nevis tāpēc, ka Veimāras ļaudis būtu nejūtīgi pret

ievērojamiem sasniegumiem, bet viņa paša rakstura dēļ. Viņā nebija nekā cilvēcīga, viņš rūpējās vienīgi par sevi."

Rakstnieku R. Blaumani turpretī varam ierindot gudru vīru vidū viņa pazemības, pieticības un cilvēku mīlestības dēļ. Pedagogs H. Kreicers par Blaumani ir teicis: „Viņš nav lepns. Viņš labprāt aprunājas ar strādniekiem un ganiem, ko savos ceļojumos sastop." (Ceļi un gājēji) Pazīstamas ir arī Blaumaņa materiālās grūtības un pieticība, kā arī viņa draudzīgums, sirsnība un gatavība palīdzēt.

Augstprātīgie zinātnieki un rakstnieki, kam trūkst gudrības, tagad ir uzmetušies par padomdevējiem un māca iet gaitas, kādas ir piemērotas tikai negudrajiem. Šādi dzīves ceļa rādītāji par augstāko sasniegumu uzskata materiālo ieguvumu. Lai sekmētos mantas vairošana, tad, pēc viņu domām, ir jātic sev un savām spējām, jāpārvar kautrība, bailes un nedrošība un jādara tas, ko ikviens baidās darīt. Tā ir nekrietna augstprātības un egoisma kurināšana ļaudīs, tā ir nesmalkjūtības, nejūtīguma, rupjas un cietsirdīgas izturēšanās ieaudzināšana. Bailes, kautrība un nedrošība ir sirdsapziņas aizliegumi, ar kuriem augstākā vara nosaka nedarīt kaut ko vai arī atturēties no nevēlamā. Sirdsapziņa gandrīz visiem aizliedz darīt to, ko tagad prasa materiālisma pasaule. Būtu dabīgi ievērot šos aizliegumus un nevis rīkoties pret tiem.

Gudrais nekad nedara to, ko viņš kautrējas un baidās darīt, jo tas jūt, ka rīkošanās pret sirdsapziņas balsi būs maldīgu ceļu iešana. Tikai nejūtīgs cilvēks ar vāji attīstītu sirdsapziņu var darīt to, ko tas baidās darīt. Pazemīgais negrib būt bezbailīgs un nekautrīgs, jo tas nekāro pēc materiālisma pasaules "panākumiem," kuru dēļ tam nāktos citus pārspēt. Augstprātīgie un lepnie par šādu pazemīgu cilvēku, kurš nevēlas iesaistīties neprātīgajā dzīves cīņā, mēdz teikt, ka tam ir t.s. mazvērtības komplekss, kas visiem līdzekļiem apkarojams. Viņi nesaprot, ka paši slimo ar bīstamāko slimību – augstprātības kompleksu, kas paņem visus viņu spēkus un laiku. No šī augstprātības kompleksa, kas kā sērga ir pārņēmis mūslaiku sabiedrību, būtu jācenšas atbrīvoties vispirms. Svarīgāk ir nevis censties daudz iegūt, bet mācēt no daudz kā atteikties un atturēties no nevēlamā. Un te kautrība un bailes būs labākie ceļa rādītāji, kuri nevis jāiznīcina, bet jāievēro un jāklausa. Bailīgais, kautrīgais un smalkjūtīgais gan varbūt labi neiederēsies materiālisma pasaulē, kur uz viņu raudzīsies ar nožēlu, toties tas labi jutīsies gudru cilvēku vidū, kur valda garīgums un cilvēcīgums.

Augstprātības un lepnības gars viskrasāk vērojams valstsvīru, bagātnieku un zinātnes kalpu – intelektuāļu dzīvē. Šie ļaudis mēdz turēties atsevišķi, veidodami "augstākās aprindas," kuras labāk būtu dēvējamas par augstprātīgo aprindām. Visaugstprātīgākie mēdz būt patvarīgie valdītāji, kuri pirmajā vietā vienmēr liek sevi. Trūkstot pazemībai, tie nespēj izrādīt mīlestību. Augstprātības komplekss ir pamatā visiem patvaldnieku briesmu darbiem, viņu cietsirdībai un nežēlīgumam. Viņu sludinātās idejas var būt labas, bet tās tie nespēj realizēt, tās viņi izlieto tikai par izkārtni savas augstprātības un iedomības radīto mērķu sasniegšanai.

Tie, kurus pārņēmusi augstprātība un lepnība, smejas par pazemību un ārpus savām aprindām stāvošos uzlūko nevis par sev līdzīgiem, bet tikai par strādniekiem, ierēdņiem, karavīriem un dažādiem darbiniekiem, kuri kalpo viņu nolūku realizēšanai. Ar savu lepošanos un atdalīšanos, kurai pamatā ir viņu muļķība, kas parādās augstprātības un iedomības veidā, tie kurina naidu, sēj ļaunumu cilvēkos un mākslīgi rada dažādas ļaužu šķiras un kārtas. Šādi muļķi nekad nevēlas pārkāpt pašu radītos žogus un uzturēt ar visiem tuvas un sirsnīgas attiecības. Viņi prasa, lai citi tos godina, jo viņu domas vienmēr ir saistītas tikai ar sevi, ar savu augsti cienījamo personu, kurai citu līdztiesīgums nav pieņemams. Lai uzsvērtu, ka viņi ir pārāki, tie mēdz sava vārda priekšā vienmēr likt amata un nodarbošanās apzīmējumus. Augstprātīgo acīs ievērību gūst vienīgi tie, kas varas un materiālā stāvokļa ziņā vai nu ir līdzīgi vai arī pārspēj viņus. Uz tādiem viņi noraugās ar skaudību, tiem viņi ir gatavi izpatikt un iegūt to labvēlību.

Ar tiem, kas ir zemāk stāvoši, kādi ir visi "mazie" un pazemīgie ļaudis, augstprātīgie ne tikai nevēlas draudzēties, bet vienmēr runā, pieņemtā, lielības un lepnības cauraustā valodā, kuras saturs pazemo un apvaino. Katrā vārdā tie liek izjust starpību starp sevi un uzrunāto. Šāda izturēšanās ir ļauna un muļķīga. Apustulis Jēkabs savā vēstulē (4:16) saka: "Jūs lielāties savā augstprātībā; katra tāda lielība ir ļauna."

Jo pazemīgāks kāds, jo vairāk to neierauga lepnie. Tie izsmej un nicina sirdsšķīstos cilvēku mīļotājus, kuru dzīvē valda pieticība. Šādu ļaunprātību ir nācies paciest pazemīgajam un pieticīgajam gleznotājam V. Irbēm. Viņam sveša bija augstprātība, bet viņš nepazina arī verdzisku zemošanos, jo augstu vērtēja brīvību un neatkarību, neievērodams sabiedrības prasības ne apģērba, ne arī dzīves veida ziņā. Pie augstprātības un mantrausības pieradušie ļaudis uzskatīja viņu par savādnieku, kuru var tikai nožēlot. O. Kampe, kas mākslinieku labi pazinis, raksta: "Lielākai daļai cilvēku V. Irbe bija uzjautrināšanās vai nožēlas objekts, uz kuru raudzījās it kā no augšas un ar pārākuma apziņu. Pilsoņi viņa tiešo klātbūtni uzskatīja par piedauzīgu, jo pilsonība, dzīvodama savā iedomu un ieradumu normu aplokā, īpatņus vienmēr uzskata par tādiem, kuru dēļ var paraustīt plecus vai pasmīnēt." Kas atšķiras no sabiedrības vairuma, tos mēdz uzlūkot par nenormāliem, kaut arī visos laikos mazākums t. i. atsevišķi cilvēki ir bijuši tie, kas pareizi dzīvo un domā. Tā arī minēto gleznotāju daudzi uzskatīja par tādu, kas nav pie pilna prāta, par ko O. Kampe saka: "Visi tie, kas uzskatīja Irbi par gara slimnieku – maldās." (Austrālijas Latvietis, 1961. g. 9. dec.)

Tā kā neizpratnes dēļ augstprātīgos mēdz dēvēt par gudriem, tad daudziem piederība pie "augstākajām aprindām" noder, lai slēptu savu gudrības trūkumu. Ka šo aprindu ļaudis varētu būt muļķi, to neviens negrib pat dzirdēt. Sabiedrībā ir iepotēta pārliecība, ka "augstāko aprindu" piederīgie ir pārāki un labāki, un pēdējie arī paši sevi par tādiem uzskata. L. Tolstojs norāda, ka daži ir pārliecināti, ka viņi nav vienkārši cilvēki kā citi, bet ir īpašas būtnes, kas ir sevišķi jāgodina. Citos atkal visiem iespējamajiem līdzekļiem ir iegalvots, ka tie ir zemāki radījumi un ka tāpēc bez sūdzēšanās jāpakļaujas tam, ko diktē pāri viņiem stāvošie. – Kas tiecas pēc augsta sabiedriska stāvokļa un amatiem, kas prasa sevi cienīt un godināt, tie garīgā ziņā ir nevis pārāki, bet gan atrodas uz zemākas pakāpes, tiem trūkst pazemības un tāpēc tie ir jāatzīst par muļķiem. Tolstojs domā, ka tieši tie ir zemāki un mazāk ievērojami, kas vēlas pacelties pāri citiem. Arī zinātnieks K. Kārkliņš aizrāda, ka ļaužu "absolūtā vērtība nav no augstas vietas atkarīga. Augstās vietās sēž daudz mazvērtīgu cilvēku." (Mājas Draugs, 1955. g. Nr. 6.)

Tomēr cilvēku muļķība, kas izpaužas augstprātības veidā, nav vērojama tikai "augstu" amatpersonu vai skoloto vidū vien. Pēdējie dažreiz var būt arī pazemīgi, kas augstprātīgajiem domātajās vietās iekļuvuši aiz pārskatīšanās. Augstprātība bieži ir arī neskoloto un sabiedriskā stāvokļa ziņā neievērojamu cilvēku īpašība. Šādi ļaudis, kas nav spējuši apmierināt savas augstprātības tieksmes, mēdz būt daudz ļaunāki par "augstāko aprindu" pārstāvjiem. Viņi ir ārkārtīgi asi un rupji tieši pret tiem, kas ir labāki, gudrāki, pazemīgāki un garīgi pārāki. Viņi nevar saprast, kā cilvēki var atteikties no visa tā, pēc kā tiecas augstprātīgie. Ja muļķi nīst garīguma cilvēkus, tad gudri vīri, būdami pazemīgi, apbrīnā uzlūko tos, kas par viņiem gudrībā pārāki un kam līdz ar to lielākā mērā piemīt viss labais un cēlais.

Vislielāko augstprātību un muļķību izrāda tie vadītāji, kas nekautrējas savu tautu dēvēt par izredzētu, par "kungu tautu" vai par augstākas rases tautu. Tā ir viskrasākā tiesiskās vienlīdzības neievērošana. Visas tautas ir līdzīgas tanī ziņā, ka katrā ir gan labi un gudri cilvēki, gan arī ļauni un muļķi. Pazemīgi ļaudis, it īpaši kristieši, kas augstu vērtē tiesisko vienlīdzību, nekad nešķiro cilvēkus pēc rases, ticības, tautības, piederības valstij vai arī pēc sabiedriskā stāvokļa. Šāda šķirošana kristieša acīs ir grēks. Jēkaba vēstulē (2:9) teikts: „Bet, ja jūs cilvēku stāvokli uzlūkojat, jūs darāt grēku". Mēs visi piederam vienai – cilvēku rasei neatkarīgi no mūsu ādas krāsas un neviens neesam dzimis par kungu vai vergu. Viss atsevišķu cilvēku un tautu tiesiskais pārākums, dižciltība un kārtu privilēģijas ir radušās un pastāv tikai muļķu galvās, kuri ir nedabīgās augstprātības un lepnības apmāti.

Gudrības ceļa rādītājs Kristus māca, ka visi cilvēki ir brāļi un ka nav tiesību nevienu turēt par augstāku un sevišķi izcelt, saucot to par mācītāju, tēvu vai vadoni (Mat. 23:8 – 10) Sirdī pazemīgais Kristus ir nosodījis nedabīgo cilvēku dalīšanos šķirās un kārtās.

Mūsdienu sabiedrība vēl joprojām ir nekristīga, jo cilvēki vēl arvien viens otru paaugstina un piešķir gan mācītāju, gan tēvu un vadoņu apzīmējumus. Pat tie, kas par savas dzīves uzdevumu izvēlējušies Kristus mācības sludināšanu, liek sevi saukt par mācītāju kungiem un bīskapu tēviem. Tie uzskata sevi par augstākas šķiras piederīgajiem, kam tiesības noteikt par citiem. Visur tie grib būt vadītāji un valdītāji, mielastos tie grib sēdēt goda vietās un pirmajos krēslos, kā to norāda Kristus (Mat. 23:6).Tāpat viņu celto baznīcu lielums un torņu augstums ir uzkrītoša augstprātības izpausme. Tā ir tieksme tikt tuvāk Dievam debesīs, aizmirstot, ka Dievs mājo vienīgi cilvēku sirdīs.

Kristus māca netiekties pēc pirmās vietas, bet apmierināties ar pēdējo vietu un mazāko daļu no visa: "Ja tevi kāds aicina kāzās, nesēdies pirmajā vietā,… bet, ja tu esi aicināts, tad nogājis, apsēdies pēdējā vietā." (Lūkas 14:8,10) Kristus pazemības mācību negrib un nespēj pieņemt "augstākās aprindas", kā to norāda Tolstojs, jo šīs mācības saturs ir brālība un cilvēku tiesiska vienlīdzība, un šāda mācība noliedz visas privilēģijas. Tāpēc pāvesti, karaļi, hercogi un visi pasaules varenie, pēc Tolstoja domām, ir palikuši bez jebkādas reliģijas. Tie vienīgi ir paturējuši tās ārējās formas, kuras viņi atbalsta, uzskatīdami, ka tas ir ne vien izdevīgi, bet arī absolūti nepieciešami viņiem.

Lepnību un augstprātību ir nosodījuši domātāji, reformatori, reliģiju dibinātāji un kristieši. Tie vispirms uzsver, ka augstprātīgie nepazīst ne vien cilvēku mīlestību, bet arī Dieva mīlestība tiem ir sveša. Lepnais un augstprātīgais parasti mēdz būt bezdievis, kas neatzīst Dievu, jo viņa Dievs ir "es". 10. Dāvida dziesmā 4. pantā ir teikts: "Bezdievīgais savā lielā lepnībā nebēdā ne par vienu; visas viņa domas ir: Dieva nav. Ar lepnību tālu netiek – norādīts Zālamana sacītajos vārdos: "Lepojies un tu iesi postā, lielies un tu kritīsi." (16:18) "Kur nāk lepnība, tur arī nāk kauns, bet pie pazemīgiem ir gudrība." (11:12)

Asīzes Francisks ienīda augstprātību, uzskatīdams to par visu ļaunumu sakni. Augustīns ir teicis: "Kas ir visas ļaunās gribas sākums, ja ne augstprātība. Augstprātība ir visa grēka sākums. "Līdzīgās domās ir teologs un zinātnieks T. Grīnbergs: "Nav lielāka ļaunuma par cilvēku lepnību un augstprātību." Te jāpiezīmē, ka tikko minēto vārdu autors ir bijis pazemīgs, dzīvojis pieticīgi un centies visiem palīdzēt, kāpēc viņš ir uzskatāms par īstu kristieti un gudru vīru. Teologs V. Sanders iedomību un lepnību uzlūko par pasaulē esošo ciešanu iemeslu: "Tā ir mūsu laiku cilvēku lielākā nelaime, ka viņi tiktāl nocietina savas sirdis, ka nepieņem nevienu pamācību. Savā lepnībā un iedomībā viņi neatzīst citu autoritāti kā vien sevi. Ja sevi viņi izceļ, Dievu noliedz.. .No šādiem iedomīgiem cilvēkiem, no šādiem atkritējiem cieš visa pasaule…Tie, kas pastāv augstprātībā un pašmīlībā, paši sevi notiesā. Agri vai vēlu viņi piedzīvo iekšēju plaisu un sabrukumu."(Ceļa biedrs, Nr.6., 1960.g.)Indiešu svētajos rakstos lasām Krišnas norādījumu, ka velnišķīgas dabas cilvēki ir pašiedomīgi, viņu domas ir pievērstas lepnībai. (Hindu Scriptures) Tāpat Krišna atzīst, ka tikai tam cilvēkam ir zināšanas, kurš nav lepns, viltīgs un ļauns, bet kas ir pacietīgs, godīgs , šķīsts un pastāvīgs. Korānā ir teikts :"Nestaigā augstprātīgi pa pasauli…Dievs nemīl to, kurš ir augstprātīgs un lielīgs."

Par augstdzimušo lepnību domātājs Paskāls ir teicis: "Visa varenība, vardarbība un augstdzimušo lepnība rodas tikai no sava stāvokļa nepārzināšanas, jo ir gandrīz neiespējami, ka tas ,kas jūtas iekšēji visiem cilvēkiem līdzīgs un kas ir pārliecināts, ka viņš ne ar ko nav nopelnījis tās mazās priekšrocības, ko Dievs viņam ir piešķīris pret saviem līdzcilvēkiem, pret pēdējiem izturētos augstprātīgi. Lai to darītu, vajag sevi aizmirst un ticēt, ka pašam ir kādas patiesas priekšrocības pret pārējiem. "Arī indiešu gudrais Gandijs neatzīst aristokrātu pārākumu: "Dzimšana un formu ievērošana nevar noteikt neviena pārākumu vai mazvērtīgumu. Raksturs ir vienīgais noteicošais faktors. Dievs neradīja cilvēkus ar pārākuma vai mazvērtības zīmi. (All men are Brothers)

Jo gudrāks kāds , jo tālāka un svešāka tam ir augstprātība. Tā pamazām izzūd līdz ar garīgo vērtību uzņemšanu sevī. Jauniešu dižošanās un lepošanās, respekts pret fizisko spēku un varu, nevērība pret vecāku un citu pieaugušo padomiem un sniegto dzīves mācību ir izskaidrojami ar to, ka viņos garīgie spēki vēl ir vāji, toties strauji pieaug miesas spēki. Pakāpeniski tajos augstprātība mazinās, viņi sāk cienīt arvien vairāk garīgās vērtības un novērsties no fiziskā spēka dievināšanas. Tie sāk ievērot padomus un interesēties par gudru vīru norādījumiem. Kas spēj saskatīt augstprātības un ar to saistīto ārišķību muļķīgumu, nevērtīgumu un nenozīmīgumu un no visa tā izvairās, tas garīgās attīstības ziņā atrodas augstāk par visaugstāko aprindu ļaudīm. Visi tā saucamie "mazie ļaudis", kas pēc savas dabas ir pazemīgi, kam pretīga ir augstprātība, lepnība un iedomība, kas nevēlas piederēt augstprātīgo aprindām, gudrības ziņā ir pārāki par pēdējiem, kā arī par tiem, kas vēl cenšas to vidū iekļūt. Gudrs vīrs izvairās no visiem amatiem, kuri prasa augstprātīgu izturēšanos pret pārējiem un cilvēku vienlīdzības neievērošanu. Savas pazemības un vienkāršības dēļ viņš pavisam neiederas "augstākajās aprindās", šinī materiālisma un varas kāres pārņemtajā muļķu sabiedrībā. Viņu tur neierauga, un arī viņš pats cenšas pēc iespējas ātrāk atstāt sev nepiemēroto sabiedrību, ja tur aiz pārskatīšanās kādreiz ir iemaldījies. Kam ir kaut nedaudz pazemības un gudrības, tas agri vai vēlu nomet savus spožos tērpus, izkāpj no zeltītajām karietēm, atsakās no saviem amatiem un varas, sarauj visas saites ar augstprātīgajiem un viņu veidoto muļķu sabiedrību, sāk staigāt pazemības un vienkāršības pilno gudrības ceļu.

Tolstojs, kurš bija uzaudzis aristokrātu aprindās, vēlāk raisās no tām vaļā un vaļsirdīgi atklāj ar šīm aprindām saistītos ļaunumus. Viņš saka: "Visa mana dzīve nav nekas cits kā tikai ļaunums. Lai darītu labu, man pašam jāstāv ārpus ļauna un jābūt tādos apstākļos, ka es varu pārtraukt ļauna darīšanu." Tolstojs redz, ka līdzšinējā dzīvē ir maldījies, atdalīdamies no pārējiem un atzīdams tikai nedaudzus par sev līdzīgiem, bet citus uzskatīdams par nenozīmīgiem. Viņš saprot, ka šī atdalīšanās ir pamatā dusmām un naidam pret cilvēkiem. Kristus mācības iespaidā Tolstojā mainās uzskati, par ko tas saka: „Mana ticība ir mainījusi visus manus uzskatus par to, kas ir labs un augsts, ļauns un zems dzīvē." Tolstojs atzīstas, ka līdz šim viņš bija tiecies pēc goda, slavas, bagātības, tituliem, rafinētas un elegantas dzīves un izsmalcinātas barības. Tagad turpretī viņš saskata vienkāršās zemnieku dzīves un atteikšanās augstvērtīgumu.

Pazemīgais, kam sveša ir augstprātība, ir draudzīgs pret vienkāršajiem cilvēkiem un dzīves nastu nesējiem. Šādu draudzīgumu izrādīt mudina apustulis Pāvils (vēst. rom. 12:16): „Neesiet iedomīgi, bet sniedziet roku zemajiem." Pret lepnajiem, augstprātīgajiem, amatpersonām un varenajiem turpretī pazemīgais neizrāda nekādu īpašu cieņu, juzdams, ka viņu augstprātīgā izturēšanās ir radusies gudrības trūkuma dēļ. Pedagogs H. Kreicers aicina nezemoties augstprātīgo priekšā ,teikdams: "Cik necienīgi ir locīties un zemoties ordeņu ,titulu un posteņu priekšā pēc tiem dzenoties!" (Ceļi un gājēji) Zviedru ārsts Aksels Munte ir bijis gudrs vīrs, kas centās visiem palīdzēt, tos nešķirojot. Viņš atteicās ievērot augstāko aprindu noteiktās ceremonijas un uzvešanās normas. Nekādā cieņā viņš neturēja tam piešķirtos ordeņus. Romiešu satīriķis Juvenāls pamatoti norāda, ka par tiem pašiem nopelniem piešķir kā ordeņus, tā arī karātavas. Arī Kristus pievēršas pazemīgajiem un vienkāršajiem mazajiem ļaudīm, kuru dzīvi vairāk nosaka gudrība un novēršas no tā laika augstākajām aprindām – farizejiem, muitniekiem un rakstu mācītājiem, atklādams viņu netikumus un to dēļ nosaukdams šos cilvēkus par odžu dzimumu. Augstprātība un lepnība mazināsies vienīgi tad, ja ļaudīm būs skaidrs, ka tās ir muļķu netikumi. To iegaumēt jāradina audzēkņi gudrības skolās, kurās jāmāca nešķirot cilvēkus augstākos un zemākos. Jauniešiem jāatgādina nevērtēt augstāk tos, kas izvairās no fiziska darba. It sevišķi jāmāca neievērot augstprātīgo prasības pēc viņu godināšanas un atzīšanas, norādot atcerēties, ka katram ir savas labās un savas ļaunās puses. Visiem spēkiem jācenšas sekmēt augstprātīgo, augstdzimušo, lepno un iedomīgo iegūto un mākslīgi uzturēto priekšrocību izbeigšanu. To vislabāk būs iespējams panākt, ja no mazotnes cilvēkus radināsim nostāties pret visām privilēģijām tāpat, kā to ir darījis Gandijs, teikdams: "Es nīstu privilēģijas un monopolus. Ja ir kaut kas ,ko nevar iegūt masas, tas ir aizliegts arī man."(All men are Brothers)

Izlikšanās, liekulība. Meli un patiesība

Gudra cilvēka pazemība ir saistīta ar atklātību un sirsnību, turpretī muļķiem raksturīgā augstprātība vienmēr iet kopā ar liekulību un izlikšanos. Maziem bērniem izlikšanās ir sveša, tāpat nepatīkama ir katra veida liekuļošana. Viņi ir atklāti, patiesi un katrreiz parāda sevi tādu, kādi tie ir. Vecākiem un audzinātājiem šī atklātība nepatīk, jo tā viņiem pašiem ir sveša. Tāpēc tie cītīgi apmāca bērnus runāt zināmas frāzes, norādot, ka tā dara visi pieklājīgi cilvēki. Kas par to, ka bērniem ir kauns tā runāt un viņu sirdsapziņa pretojas. Gan ar labu, gan ar ļaunu beidzot ir panākts, ka bērni rīkojas, kā mācīts. Pieaugušie piespiež bērnus liekuļot, melot un krāpt tad, kad bērni nevēlas paklausīt, bet pietrūkst drosmes sekot savas sirdsapziņas prasībām. Tā jaunieši pierod krāpšanu un melošanu uzskatīt par dabīgu un nepieciešamu. Par atklātu domu izteikšanu, kas nepatīk vecākiem, audzinātājiem un amatpersonām, tos vienmēr soda, turpretī melošanu, izlikšanos un piemērošanos slavē un atzīst par vēlamām īpašībām.

Pastāvošajās skolās audzēkņus māca liekuļot, glaimot un izpatikt skolotājiem, skolas vadībai, inspektoriem un valdības ierēdņiem, kādu izturēšanos dēvē par cieņas un bijības izrādīšanu. Audzēkņus radina šīs personas uzskatīt par pārākām personām, pret kurām nevar izturēties kā pret līdzīgām, bet viņu priekšā vienmēr jāzemojas un jāizliekas. Tāpēc skolas beigušie bieži vien ir nožēlojami vergi, liekulīgi glaimotāj i, pielīdēji un laipotāji, kuriem trūkst nepieciešamās sevis mīlestības, lai aizstāvētu tiesiskās vienlīdzības prasību. Līdz ar to tiem sveša ir pazemība un gudrība. Liekulības ieaudzināšana un patiesas, atklātas izturēšanās zaudēšana skolu jaunatni novirza no gudrības ceļa, un tāpēc tā skolu beidzot var būt mazāk izglītota nekā sākot. Dzīvē šie lišķi mēdz tēlot pēc vajadzības augstus kungus pret padotajiem vai arī glaimot un zemoties pret augstāk stāvošajiem. Tā tie no vienas galējības – sevis mīlestības – viegli spēj pāriet otrajā – sevis pazemošanā, jo pareizais, tiesiskās vienlīdzības ievērošanas ceļš tiem nav pazīstams. Ģimeņu un skolu audzināšana tagad rada cilvēkus, kas nav patiesi un atklāti, kas mīl maskēties. Viena no parastajām maskām ir viltots, neīsts smaids. Šo masku lieto tie, kas īstu laipnību nepazīst, kas sirdī esošo ļaunumu apsedz ar mākslīgu smaidu. Kam trūkst atklātības, sirsnības un laipnības, tie ir ļauni cilvēki – muļķi. Tie ir neīsti savās attiecībās ar pārējiem, viņi vilto katru savu skatu un runā to ,ko nedomā. Viņi labi apzinās, ka nedrīkst savu ļauno dabu atklāti izrādīt, bet, ka tā jāslēpj, cik vien iespējams. Tāpēc viņi cenšas izlikties, piemēroties rādot priecīgu vai bēdīgu seju, kā nu tas katru reizi ir izdevīgāk. Tie prot smaidīt tad, kad nav iemesla priecāties un glaimot, tad, kad patiesībā vēlas lietot asus vārdus. Viņi mēdz tēlot pieklājīgus un labi audzinātus cilvēkus, kas prot klanīties itin zemu citu priekšā, tie izliekas draudzīgi, bet viņu draudzībā trūkst atklātības. Viņu izteiktās domas nemēdz būt patiesas, tie spēj melot un krāpt. Aiz laipniem vārdiem un smaidiem var slēpties ļaunums, nelabvēlība un naids. Šāda ārēja laipnība rodas, klausot prāta apsvērumiem, tā neizteic patiesās jūtas. Uzsvērta laipnība mēdz būt tikai ieaudzinātas formas, bez dziļāka satura. Gandijs domā, ka "nepareizi uzskati vai pieklājība vai arī baidīšanās ievainot jūtīgumu bieži attur cilvēkus no tā teikšanas, ko viņi domā un beidzot padara viņus par liekuļiem."(All men are Brothers) Ārēji izrādīta laipnība parasti ir tikai glaimi un lišķība, kālab tāda patīk tikai tiem, kas paši ir glaimotāji un lišķi, kas paši ir neīsti savā uzvedībā un kas tāpēc labprāt pieņem arī citu viltotus labvēlības apliecinājumus. "Ikdienas dzīve sastāv no lielākām vai mazākām liekulībām. Savādi, ka šī liekulība kļuvusi par ikdienas labo toni, gandrīz par nepieklājību tiek uztverts, kas dzīvē parādās bez liekulības viepļa. Vai tā nav zināma veida mežonība? "jautā K. Raudive romānā „Dieva zīmogs”.

Kas glaimo un izrāda neīstu laipnību un pedantiski ievēro pieklājības normas, tas tēlo labāku cilvēku, nekā ir īstenībā. Labās īpašības tas parāda, lai sasniegtu zināmu nolūku. Visbiežāk šī izlikšanās ir vērojama attiecībās ar priekšniekiem, kuriem lišķis ir padots. Kur šāda tēlošana nav vajadzīga, tur atklājas rupjš un nepieklājīgs cilvēks, kura ļaunums izpaužas jo krasāk tāpēc, ka tas izlikšanās brīžos ir bijis aizturēts. Tāpēc pret tuviniekiem un visiem tiem, pret kuriem šie lišķi jūtas droši vai pārāki, tie izturas asi, naidīgi vai augstprātīgi. "Attiecībā uz cilvēkiem jāsaka, ka viņu būtības kodols visskaidrāk tiek saskatāms, kad sadrūp tā konvencionālā čaumala, kas cilvēku ir turējusi it kā rāmjos," saka pedagogs L. Bērziņš. Tādos brīžos labi ģērbto, "smalki" audzināto visu pieklājības noteikumu ievērotāju vairs nemaz nevar pazīt.

Tie, kas lepojas ar tiesisko vai materiālo pārākumu, līdzīgi aktieriem tēlo viņiem uzticētās lomas. Tas tikai liecina, cik nedabīgs ir šāds pārākums, kura uzturēšanai cilvēkiem jāmaina sava īstā daba. Tā, piemēram, nežēlīgie valdnieki, kurus tauta nevēlas un kuri garīgā ziņā var būt zemāk stāvoši par ikvienu no viņu pavalstniekiem, tomēr tēlo pārākus ļaudis un, lietojot varas līdzekļus, liek visiem sevi godināt un atzīt par spējīgiem. Bagātie, kuriem parasti trūkst garīguma, ar naudas palīdzību padara par saviem vergiem tos, kas par viņiem garīgi stāv daudz augstāk. Pret padotajiem šie pārāku cilvēku tēlotāji ir augstākā mērā nelaipni, vēsi un nepieejami kungi. Pret mazajiem ļaudīm tie ir vienaldzīgi, katru satikšanos un sarunu ar vienkāršiem ļaudīm tie uzskata par nepiemērotu savam stāvoklim. Šāda mākslīga sevis pacelšana pāri citiem un nedabīga atdalīšanās no pārējiem, kuras pamatā ir augstprātība, skaidri rāda, ka šie aktieri ir muļķi, kuriem gudra vīra pazemība ir pilnīgi sveša.

Ar piemērošanās un izlikšanās spējām apbalvotie cenšas iekļūt "augstos "amatos, jo tajos ir nepieciešamas aktieru dāvanas. Šādām amatpersonām ir jātēlo un jārada iespaids, ka tās nav parastie cilvēki. Lai tēlošana labāk sekmētos, ir jāpārģērbjas īpašos izgreznotos kostīmos un jārunā iepriekš noteikti vārdi. Šie aktieri vairs nav brīvi cilvēki, tie ir saistīti ar savu lomu un ir kļuvuši par automātiem, kas vienaldzīgi dara savu darbu, nevērojot nedz savas sirdsapziņas prasības, ne arī pārējo jūtas un gribu. Tāpēc augstos posteņos vislabāk jūtas ļaunuma pilni un nejūtīgi ļaudis. Tolstojs par šo aukstasinīgo un nežēlīgo amatpersonu izturēšanos ir teicis: "Tiesnesis, prokurors vai valdnieks zina, ka ar viņa spriedumiem vai lēmumiem simtiem un tūkstošiem nabaga cilvēku ir atšķirti no savām ģimenēm un nīkst vientuļā ieslodzījumā vai noziedznieku nometinājuma vietās. Bet savā liekulībā viņš ir kļuvis tik cietsirdīgs, ka viņš un tam līdzīgie un viņu sievas, un viņu mājinieki ir pilnīgi pārliecināti, ka par spīti tam visam, viņš var būt ļoti labs un jūtīgs cilvēks".

Ja kāds savu vietu ir ieguvis ar pielīšanu un glaimiem, tam šāda nekrietna un zema rīcība ir jāturpina visu laiku, lai iegūto paturētu. Viņam jāzemojas arvien vairāk un jākļūst arvien gļēvākam, nepastāvīgākam un atkarīgākam. Jo augstākā postenī kāds ir, jo vairāk tam jāprot zemoties un izpatikt tiem, kas par viņu ir noteicēji. Aiz bailēm no labvēlības zaudēšanas savu priekšnieku acīs tam jānoklusē patiesība un savas īstās domas, to vietā ļaujot pilnu vaļu meliem un liekulībai. Cik zemu gan jāliec mugura tam, kas strādā vienās bailēs no savas vietas zaudēšanas!

Visvairāk izlikšanās, glaimošanas un melošanas prasa politiķu un diplomātu amati, kāpēc tiem piemēroti ir cilvēki, kas prot veikli locīties uz visām pusēm un runāt nepatiesību. Šo amatu veicējiem ir jābūt paradumu, ceremoniju un dažādu ārišķību vergiem, katram solim, ko tie sper, jābūt saskaņotam ar zināmiem priekšrakstiem. Viņu liekulība, izlikšanās, aristokrātu tēlošana, kas izaug no augstprātības un lepnības, nav nekas cits kā šo cilvēku muļķības pierādījums. Aiz ārējās, bieži vien pārspīlētās laipnības un pieklājības slēpjas ļauni, zemi, nekrietni cilvēki un viņu netīrie, nosodāmie darījumi. H. Kreicera grāmatā „Ceļi un gājēji” atrodam šādus patiesus vārdus "Kas ir aiz slepenās diplomātijas? Blēdības, negodīgi darījumi, ko kauns un bailes pasaulei rādīt. "Rakstnieks R Tabori par diplomātu muļķošanos ir teicis: "Kad birokrātija sasniedz savu augstāko, visaristokrātiskāko un visbīstamāko veidu, to dēvē par diplomātisko protokolu, starptautisko etiķeti, Ārlietu biroja un ministriju procedūru. Vienalga, vai diplomāts ir cilvēks, "kuram maksā, lai tas melotu", kā kāds francūzis ir izteicies, vai arī viņš ir "cildināts un priviliģēts spiegs", kā apgalvoja kāds amerikānis, viņu saista likumi un noteikumi, kas dažos gadījumos ir gadu simteņiem veci un ir pat bezjēdzīgāki tagad, nekā bija sākumā."(The Natural Science of Stupidity)

Vēlēšanās runāt izmeklētiem vārdiem, ģērbties pēc jaunākās modes, izturēties pēc iespējas "smalkāk", izdarot dažāda veida klanīšanos un smaidīšanos, visa šī izlikšanās un mākslotība ir raksturīga aristokrātiem un "augstāko aprindu" locekļiem. Šie ļaudis cenšas dzīvot savādāk kā pārējie ,stingri ievērodami zināmu izturēšanos un pašu radītos sadzīves un uzvešanās noteikumus, tie ārējo pieklājības formu ievērošanu uzskata par obligātu. Viņi ir savu paradumu vergi, kas ir ar mieru atteikties no īstā "es" un pakļauties visam, ko no viņiem prasa zināma sabiedrības daļa. Viņi tēlo augstākus cilvēkus, tie runā nevis to, ko domā, bet kas būtu jārunā viņu iedomātajai personai. Tie izliekas citādi, nekā īstenībā ir, maskēdami savu ļaunumu un muļķību. Tādi ir daudzi inteliģentie prāta cilvēki, kuriem trūkst gudrības. Būdami nežēlīgi un nejūtīgi, tie var otram nodarīt vislielāko ļaunumu, slēpdamies aiz pieklājības maskas. Rakstniece Silvija Ābele par tiem saka: "Kāda šī inteliģence gan brīnumaina īpašība! Var darīt visu, var otru tikpat kā nogalināt, bet viss notiek klusu, pieklājīgi, bez neviena skaļa, rupja vārda… Tas ir apbrīnojami smalki – bet man liekas, arī nedabiski." (Daugavā iet ledus)

Augstprātīgie liekuļi visvairāk necieš, ja kāds mēģina atklāt viņu divkosību un izlikšanos. Kādi tie ir paši, tādus viņi vēlas redzēt savā apkārtnē. Tāpēc viņu veļamākā sabiedrība ir lišķi, glaimotāji un "augstāko aprindu "tēlotāji. Filozofs Spinoza ir teicis: "Augstprātīgais mīl redzēt savā tuvumā parazītus vai glaimotājus, bet nīst cēlus cilvēkus."(Ethics)

"Augstāko aprindu" cilvēki ir cītīgi dažādu ceremoniju ievērotāji, kur tiem ir izdevība izlietot savas aktieru dāvanas. Tie rīko dažādas svinības un svinīgas sanāksmes dekorētās telpās, kur viņi ierodas greznos tērpos. Viņu iespaidā arī pārējie cenšas tēlot, izlikties, ievērot tradīcijas un ceremonijas, kurās mēdz ietvert visu savu dzīvi. "Vecās kultūras zemēs cilvēku lielākā daļa dzīvo, pastāvīgi valkādami kādu masku, vai arī varētu teikt: tie nekad nenomet gadu simteņu likumu, ierašu un tradīciju veidotās bruņas. Tā ir manekenu dzīve. Visa enerģija aiziet, kārtojot ārējo dzīvi, par iekšējo nerunā, to nevienam neizrāda vai nu aiz kautrības un nemākulības, vai arī tādēļ, ka tādas nemaz nav," saka Z. Mauriņa grāmatā „Spīts”. Rakstnieks Tabori uzlūko ceremonijas, valdnieku dievināšanu, mešanos to priekša ceļos un verdzisku zemošanos par cilvēku muļķības izpausmi. Līdzīgi viņš vērtē ordeņu un titulu pieņemšanu un lietošanu, lepošanos ar senčiem un izcelsmi. Tabori jautā: "Cik daudz ģimenes un indivīdi nav izpostīti tās muļķības dēļ, kurai pamatā ir tituli, ordeņi un ceremonijas?" (The Natural Science of Stupidity)

Ceremoniju mīļotāji ir pārvērtuši par teātri arī Kristus mācības sludināšanu. Baznīcu apmeklētāji piedalās tur notiekošajās izrādēs, kuras kuplina ar mūziku un dziesmām, kur sanākušie paši ir kā skatītāji, tā arī tēlotāji. Viņi ir spiesti tēlot ticīgus cilvēkus greznos kostīmos ieģērbtu aktieru – mācītāju vadībā un parādīt savu ticīgumu, izdarot noteiktas kustības un atkārtojot zināmus izteicienus. Teatrālas ceremonijas ir izgudrotas katram gadījumam dzīvē, neņemot vērā, ka ne Kristus, ne arī pirmie kristieši tādas nepazina. Šīs ceremonijas ir pieņemts uzskatīt par obligātām, tāpat kā ar tām saistīto augsto samaksu to vadītājiem. Ļaudis piedalās šajās izdarībās un maksā par tām paraduma dēļ, nedomājot par to vajadzību un nozīmi. Vairums šīs ceremonijas ievēro citu dēļ, lai pēdējie nevarētu tos saukt par neticīgiem. Un tomēr ceremoniju apmeklēšana un ievērošana nevienu nevar padarīt par kristīgu cilvēku. A. Dž. Kronins jautā: "Ko jūs saucat par kristieti? Vai to, kas vienu dienu no septiņām iet baznīcā un pārējās sešas zaimo, melo un krāpj savus līdzcilvēkus?" Baznīcas apmeklētāju liekulību un divkosību konstatē arī R Jurevičs: "Tiešām, mēs bieži redzam cilvēkus, kas regulāri katru svētdienu iet baznīcā, bieži arī pie svētā vakarēdiena, kas dzied garīgas dziesmas un skaita lūgšanas un savas ticības apliecinājumus, bet ,kas par spīti tam, savā dzīvē bieži ir pilnīgi nekristīgi." (Variācijas par moderno cilvēku)

Liekulība un izlikšanās ir sveša katram pazemīgam un gudram cilvēkam. Ārēja laipnība tam liekas nepiedienīga un nevajadzīga, jo viņā mājo laba un krietna sirds. īstas laipnības pamatā ir patiesas jūtas. Labam cilvēkam nav jāizliekas laipnam un sirsnīgam, jo viņš tāds ir. Tam nav ar prātu jāapsver, kā izturēties, kādas normas un noteikumi jāievēro, jo viņš klausa tikai savai sirdsbalsij. Viņa laipnība ir dabīga, tā nāk no labās sirds, kaut arī to iespējams konstatēt tikai pēc ilgāka laika, kad varam vērtēt visu viņa izturēšanos. Tāpēc krietns un gudrs cilvēks var citiem sākumā likties šķietami nelaipns, pat rupjš un nepieklājīgs, to daudzreiz uzskata par vēsu, vienaldzīgu, un tomēr tas sevī glabā siltu, atsaucīgu sirdi un tikai pēc labākas iepazīšanas šo sirsnību un labvēlību izdodas atklāt. Tikai labi ļaudis mēdz būt atklāti, sirsnīgi, kaut arī reizēm paskarbi, bet vienmēr patiesi, godīgi, jo tā ir viņu īstā daba un tāpēc viņi nekautrējas to arī citiem rādīt.

īsta laipnība neizpaužas skaistos vārdos, glaimos un smaidos. Laipns un sirsnīgs cilvēks kautrējas darīt to, kas apliecinātu , ka viņš ir laipns. Viņa laipnība mēdz izpausties labvēlības, padomu došanas un palīdzības veidā. Nav svarīgi teikt laipnus vārdus, bet ir jādara viss, kas vien iespējams. Laipna cilvēka darbi ir tie, kas parāda viņa laipnību. Viņš no visas sirds vēl labu citiem un cenšas darīt to, ko tam pavēl sirdsapziņa. Viņš nesola, neglaimo, nesmaida, neliekuļo, bet dara, palīdz, aizstāv, cenšas saprast un atbalstīt. Ja liekulīgi laipnais savu smaidu parāda tikai tur, kur sagaida kādu labumu, tad īsti laipns un sirsnīgs cilvēks izdala savu labvēlību bez noteikumiem visiem, negaidīdams par to neko pretī.

Kas izrāda tikai ārēju laipnību, bet kurā mājo ļaunums, naids un nejūtīgums, to vislabāk var pazīt pēc tā, ka šādam cilvēkam trūkst humora izjūtas. Nespēja izjust humoru un par to priecāties, liecina, ka cilvēks ir ļauns vai muļķis, jo sirsnīgi smieties spēj tikai tas, kas ir labs, patiess, atklāts un gudrs. Humora izjūta, kas kādā vērojama, ir vislabākais pierādījums, ka tā sirdī mājo mīlestība, draudzība un sirsnība. Gudrs cilvēks atrod komisko pusi visā dzīvē, muļķis turpretī sava ļaunuma dēļ nespēj smieties par jokiem, humors nav piemērots viņa dabai. Viņš ir vienmēr saīdzis un ass, par jokiem tas izrāda vienīgi nepatiku.

Gudram vīram pretīga ir ne tikai izlikšanās, bet vēl jo vairāk ar to saistītā melošana, jo tas par visu vairāk mīl patiesību un nekad nekautrētos to teikt. Viņš ir priecīgs, ja var atklāti paust savus uzskatus un dalīties tajos ar citiem. Šinī uzskatu apmaiņā tas jūtas brīvi, tam nav jādomā, ko teikt un kā teikt, jo tikai nepatiesības paudējam ir jālauza galva par to, kā sagatavot viltojumu, kādas sekas tam var būt u.t.t. Kas stāv patiesības pusē, tam nav nekas jāslēpj un jānoklusē, tam nekad nav jāsaka tas, ko viņš nedomā. Izlikšanās, liekuļošana un glaimošana ir tikai muļķu, negodīgu un ļaunu cilvēku melošanas paveids.

Patiesība nekad nav populāra, no tās teikšanas un uzklausīšanas daudzi izvairās visiem līdzekļiem. "Nepārtraukti cilvēki viens otru maldina un glaimo. Neviens nerunā mūsu klātbūtnē, tā kā viņš runā mums neesot klāt," saka B. Paskals. (Gedanken) Tas, ko mums prasa sabiedrība, it sevišķi attiecībā uz mūsu runas veidu un uzskatiem, bieži vien nav nekas vairāk, kā prasība melot, liekuļot, glaimot, izlikties un neteikt kailo patiesību, kas šai sabiedrībai nav patīkama. Tā ir prasība neizrādīt savas patiesās jūtas, bet rīkoties tā, kā to diktē prāts. Prāta noteikto rīcību vai runu uzskata par veļamāku, jūtas cenšas apklusināt. Prasības pēc objektivitātes ir patiesībā prasības melot, pielāgoties, neteikt to, ko mēs jūtam un ko liek teikt mūsu sirdsapziņa. "Šinī pasaulē nevalda patiesība, bet valda meli," norāda T.Grinbergs (Žēlastības laiks). Ja pasaulē valda muļķība, kā tas iepriekš aizrādīts, tad ir dabīgi, ka arī muļķu spēcīgākā ieroča — melu lietošanu redzam visur. Melošanu līdz ar liekulību un izlikšanos prasa sabiedrības vadītāji un varas lietotāji. Par liekulību, ko prasa valdošā vara, krievu rakstnieks B. Pasternaks ir teicis: "No visa milzīgā mūsu vairuma prasa pastāvīgu, par sistēmu kļuvušu liekulību. Nav iespējams bez kādām sekām veselībai no dienas dienā izpaust sevi gluži pretēji tam, ko jūti; iestāties par to, ko tu nemīli; priecāties par to, kas tev nes nelaimi." (Doktors Živago)

Skaisti vārdi un glaimi ir patīkami katrai valdībai un vadībai, kaut arī tie būtu pilni nepatiesības un liekulības, jo parasti "skaisti vārdi nav patiesi, patiesi vārdi nav skaisti," kā to ir aizrādījis Laotse. Patiesības paudēji tāpēc nekad nav cienīti, jo patiesību dzirdēt nemaz nevēlas, turpretī vislielākos melus un glaimus tie ir gatavi katrā laikā uzklausīt, glaimu teicēji ir tie, kam vislielākās izredzes kļūt populāriem. Popularitāti ieguvušie ir tie, kas vislabāk prot piemēroties un iztapt cilvēku vairumam, kas ir šī vairuma raksturīgākie pārstāvji. Viņu vienīgas rūpes ir popularitātes iegūšana un paturēšana par katru cenu. Popularitātes rādītājs – vairākums un tā prasību ārējā izpausme – sabiedriskā doma ir viņu dievs, no kā tie baidās un kā priekšā tie zemojas. Viņi ir ar mieru atteikties no savas pārliecības un pieļaut pat noziegumus, ja tikai viss tas var palīdzēt uzturēt viņu popularitāti.

Nožēlojama popularitātes meklēšana ir gara darbinieku vidū, jo tā sekmē melu izplatīšanos un kavē patiesības atklāšanu. "Tikai tie rakstnieki ir laimīgi," saka K. Raudive, "kas glaimo savai videi, savai tautai, kas to cildina tās ēšanā un gulēšanā, tās kļūdas aizsedz ar sudrabainu poēzijas plīvuru un tās darbus vainago ar nemirstības lauriem. Posts tam rakstniekam, kas iedrošinās patiess būt, kas raksta, kā viņš domā un jūt. Ir bīstami, ļoti bīstami patiesam būt." (Nolādētās dvēseles) Un tomēr— ja patiesības ceļa gājējs ir nepopulārs, tad nepopularitāte ir liecība par cilvēka garīgu pārākumu. Patiesības paušana ir gudra vīra dzīves saturs. Tāpēc viņš vislabāk saprotas ar tiem, kam patiesība ir tik pat tuva." Patiesību meklē tikai vieninieki un sarauj saites ar visiem, kuri to pietiekami nemīl," norāda B. Pasternaks (Doktors Živago). Gudrais patiesību vērtē augstāk par visu citu. Toro ir teicis: "Es vēlos patiesību vairāk nekā mīlestību, naudu un slavu." (Walden) Gudrs vīrs nevēlas slēpt savu pārliecību un patiesos uzskatus, kaut arī citiem tie nepatiktu. Silvija Ābele domā, ka labāk ir teikt rūgto patiesību, nekā liekuļot, jo "liekulība ir nežēlīgāka nekā patiesība."(Daugavā iet ledus) Gandijs atzīst, ka "patiesība ir jāsaka, vienalga cik asa vai nepopulāra tā var likties tanī momentā."(All Men are Brothers) To pašu uzsver T. Grinbergs: "Iedomājieties, kā klāsies cilvēkam, kas nemaz nemelos… Tāds cilvēks neglaimos, neliekuļos, neapslēps savas īstās domas un spriedumu nedz aiz spārnotiem vārdiem, nedz pieklājības frāzēm. Viņš sauks katru lietu īstajā vārdā un runās ar vien patiesību, vienalga, vai tā patīk vai nepatīk. Ko teiks par viņu pasaule? Vismaz viņu turēs par nepieklājīgu, netaktisku, neiespējamu cilvēku un ne labprāt ar viņu satiksies. Bet pasaules spriedums mūs nedrīkst biedēt." (Žēlastības laiks)

Patiesības mīļotājs ir labāk ar mieru ciest badu, postu, vajāšanas, nicinājumu un pazemojumu, nekā atteikties no savas pārliecības, no patstāvības un brīvības uzskatu paušanā. "Es neraizējos par to, ka ļaudis ir uz mani dusmīgi un rāj mani par patiesības teikšanu," saka Tolstojs. Par patiesības paudēju vajāšanu Tolstojs domā: "Ja tā ir patiesība, ko tai var darīt melu uzbrukumi? Fakts, ka tai uzbrūk, ir labākais pierādījums, ka tā ir patiesība. Ja tevi vajā, priecājies un esi jautrs; melu pravieši tā ir vienmēr vajājuši un vienmēr vajās patiesības praviešus." Arī Kristus apliecina, ka viņa galvenais uzdevums ir bijis patiesības paušana, bet tieši tāpēc viņu ir vajājuši un situši krustā. "Tāpēc es esmu dzimis un pasaulē nācis, lai apliecinātu patiesību."(Jāņa 18:37) "Bet jūs mani meklējat nokaut, mani, kas jums patiesību ir runājis." (Jāņa 8:40)

Kam sveša ir augstprātība, kam nepatīk izlikšanās, kas grib būt patiess un atklāts, tas nevēlas tikt "augstos" amatos, kuru dēļ citi ir gatavi sevi pārdot un upurēt savu pārliecību. Viņš vienmēr jutīsies apmierināts, ja varēs saglabāt neatkarību, ko tas zaudētu, pieņemdams "augsto" posteni. Seneka norāda, ka labs cilvēks rīkosies godīgi pat tad, ja nākas pārvarēt grūtības; viņš rīkosies tā arī tad, ja šī rīcība nāks viņam par ļaunu vai pat būs bīstama, un otrādi — viņš nedarīs neko zemisku pat tad, ja tas dotu viņam naudu, prieku vai varu. Tāpēc pazemīgi un gudri cilvēki reti kad atrodas "augstos" amatos, viņi kategoriski atsakās iesaistīties šo aprindu garīgajā verdzībā, jo tiem pretīga izlikšanās un tēlošana. "Es gribētu drīzāk apvainot, sakot patiesību, nekā izpatikt glaimojot," saka Seneka.

Gudrs vīrs atturas no piedalīšanās dažādās teatrālās ceremonijās, kas prasa no to dalībniekiem izlikšanos. Kam liekulība un izlikšanās ir parastas viņu dzīvē, tie ceremonijās nejūtas neērti. Atklāts un patiess cilvēks turpretī ceremoniju laikā jūtas ļoti neveikli, viņa sirdsapziņa asi protestē pret šādu nedabīgu rīcību. It sevišķi tam ir kauns tēlot ticīgo baznīcu ceremonijās, jo viņš ir īsti ticīgs un tāpēc tam liekulīgo baznīcu apmeklētāju vidū nav vietas. Dziļi ticīgu cilvēku aizskar un apvaino prasība kopīgi lūgt Dievu, mesties visiem reizē ceļos un skaitīt pēc pavēles zināmus vārdus, kas Dieva lūgšanu pārvērš par automātisku, pēc komandas darāmu darbību, līdzīgu fabriku strādnieku darbam. Šādas ceremonijas nav savienojamas ar patiesu ticību un dievbijību. Kristus ne tikai neaicina apmeklēt kopīgas Dieva lūgšanas un nemēģina tādas organizēt, kā to dara baznīcas, bet māca, ka Dievs nav jālūdz citiem redzot, "lai ļaudīm rādītos" (Mat. 6:5), bet gan vienatnē, savā mājā, pat savas durvis aizslēdzot. (Mat. 6:6) Kristus pats Dievu nekad nav lūdzis ne mācekļiem, ne arī citiem klāt esot, bet lūgšanas laikā ir vēlēj ies būt viens. Viņš vienmēr lūdz Dievu, atstādams mācekļus vienus un aiziedams no tiem, kā to rāda vārdi: "Nosēdieties šeitan, es paiešu tālāk un pielūgšu Dievu." (Mat. 26:36,42,44) Tikai nesmalkjūtīgi liekuļi var rīkoties pretēji šim Kristus izturēšanās paraugam.

"Kristus mācība pati par sevi ir protestantisms," saka Tolstojs, "tas ir ne tikai jūdaisma rituālo noteikumu, bet arī katras ārišķīgas dievlūgšanas noliegums. "Kristus veltī visasākos vārdus liekuļiem, kam lūgšanas kalpo tikai viņu negodīgo nolūku maskēšanai. Viņš vēršas pret farizejiem un rakstu mācītājiem, dēvēdams tos par čūsku un odžu dzimumu. (Mat. 23:33) Kristus brīdina: „Bet vai jums, rakstu mācītāji un farizeji, jūs, lieku]i!… Jo jūs aprijat atraitņu namus un liekuļojat ar garām lūgšanām; tāpēc jūs saņemsit ļoti smagu sodu." (Mat. 23:13,14) „Jūs no ārienes gan izrādāties ļaužu priekša kā taisni, bet iekšķīgi esat pilni liekulības un netaisnības." (Mat. 23:28)

Šie Kristus vārdi attiecas arī uz visiem tiem liekulīgajiem mūslaiku mācītājiem, patvaldniekiem un aristokrātiem, kas savas negodīgās rīcības, mantrausības un nekristīgās dzīves segšanai izlieto Kristus mācību. Tie mēdz skaitīt garas lūgšanas baznīcās, lai citi redzētu viņu ticīgumu, kā arī klausīties lūgšanās un tēlot kristīgus cilvēkus. Rakstnieks G. Flobērs par Dieva lūgšanu ir teicis vārdus, kurus var atzīt par patiesiem katrs īsti ticīgs cilvēks: "Es pielūdzu Dievu. Es ticu visaugstākajai būtnei, radītājam…, bet man nav nekādas vajadzības iet uz baznīcu bučot sudraba bļodas un no manas kabatas barot ākstu bandu, kas nopelna labāk nekā mēs. Jo Dievu var godināt arī mežā, uz lauka, vai pat vērojot debesu velvi, kā to darīja senatnē. „Liekulīgo dievlūgšanu baznīcās, kuru Kristus ir pavisam nosodījis, vēl tagad daudzi uzskata par galveno vai pat vienīgo kristiešu pienākumu. Tas ir iemesls, kāpēc īstā Kristus mācība nav pazīstama un netiek ievērota dzīvē.

Meli, izlikšanās un liekulība ir daudzu pasaulē pastāvošo ļaunumu cēlonis. Krišna atzīst liekulību, augstprātību un iedomības, uzpūtības garu par ļaunām, velnišķīgām īpašībām. Krišna māca, ka liekuļi un lepnie ir velnišķīgi cilvēki. (Hindu Scriptures) „Ja mēs neesam laipni pret visiem cilvēkiem, mēs iznīcinām mieru sevī," saka J. Lībmans. Cilvēku vidū būtu daudz vairāk laimes, ja varētu izskaust visu teatrālo, mākslīgo un nedabīgo viņu attiecībās, ja valdītu atklātība, vienkāršība, laipnība un sirsnība. To sekmēt ir vēlējušies reliģiju dibinātāji. Buda norāda rūpēties, lai ikvienā mājotu laipnu darbu, laipnu vārdu un laipnu domu paradumi. (Some Sayings of the Budha) Korānā teikts: „Esi laipns pret saviem vecākiem, tuviniekiem, bāreņiem, nabadzīgiem, pazīstamiem un svešiem, kaimiņiem, svešiem biedriem, klaidoņiem un vergiem." (The Koran) Konfūcijs māca, ka "spējas izlietot visur praksē piecas lietas ir tikums. Tās ir— laipnība, augstsirdība, sirsnība, nopietnība un draudzīgums." (The Analects) Jau bērnos un jaunatnē būtu ļoti svarīgi ieaudzināt patiesības mīlestību, godīgumu un atklātību. Vajadzētu neatlaidīgi veidot paradumu izturēties vienādi pret visiem, nemēģinot izturēšanos pret kādu mainīt atkarībā no šīs personas amata un sabiedriskā stāvokļa. Pret visiem būtu jāmācās normāli un dabīgi izturēties, neglaimojot, neliekuļojot un netēlojot padotos to muļķu priekšā, kas spēlē kungu lomas dzīves teātrī. Viņu mākslīgi radītais un uzturētais pārākums nav jāievēro, tad tas izzudīs. Par visām lietām ar šiem garīgi ierobežotiem ļaudīm ir jārunā parastā valodā un nevis tā, kā viņi to gribētu. Nekad nedrīkstētu izvairīties no patiesības teikšanas. Toro par to ir teicis zīmīgus vārdus: "Saki, kas tev sakāms, nevis, kas tev ir jāsaka." (Walden)

Ir jāpierod ar katru runāt vienkārši un bez bailēm, kādu paradumu augstu ir vērtējis Gandijs: „Man tā ir zīme, ka es esmu nācis tuvāk Dievam, ja es varu rakstīt un runāt ar katru vienkārši un bezbailīgi par izmeklētiem jautājumiem visspēcīgākās opozīcijas priekšā." (All Men are Brothers ) Augstāko mērķi sevis audzināšanā katrs ir sasniedzis tad, ja tas var runāt citu vidū to, ko patiesi jūt, un izturēties tā, kā to vēlas, kad nav jāizliekas un jāslēpj savas īstās jūtas, jāpiemērojas un jāglaimo.

Godkārība

Godkārība ir cieši saistīta ar augstprātību un lepnību un tāpat kā pēdējās liecina par pazemības un līdz ar to arī par gudrības trūkumu. Godkārīgais tāpēc ir jāatzīst par negudru, kuru vislabāk varam pazīt pēc viņa tieksmēm iegūt savam vārdam dažādus titulus un sev "augstus" amatus, apbalvojumus un ordeņus. Lai sevi paceltu pāri citiem un atrautu no tās vietas, kas ikvienam pienākas pārējo vidū, ir jābūt pietiekoši negudram, t.i., bruņotam ar nekautrību, nejūtīgumu un ļaunumu. Godkārīgais parasti ir auksta prāta cilvēks, kam jūtu dzīve un sirdsapziņas balss ir vāji attīstītas. Godkārīgajā vispilnīgāk ir vērojama sevis mīlestība, savu tuvāku mīlestību tas nepazīst. „Augsti godātie un ļoti cienītie" titulu un amatu ieguvēji mēdz būt cilvēki bez sirds, bez jūtām, kuriem gudrības ceļš ir svešs un nepieņemams, bet kuru dzīvē valda milzums netikumu.

Godkārīgos viņu centienos atbalsta arī tie, kas paši nekādu godu nav iemantojuši, bet tomēr visu mūžu ir pēc tā tiekušies. Tie atzīst un atbalsta citos šīs muļķīgās tieksmes, bet jo sevišķi samaitā bērnus un jaunatni, skubinot censties pēc goda balvām , atzinības un uzslavas. Godu un slavu tagad parasti cenšas gūt ar skolu beigšanas un zināšanu uzkrāšanas palīdzību. Vecāki, kuriem pašiem nav izdevies skolas beigt un iekļūt godājamo skaitā, vēlas, lai vismaz viņu bērni to spētu. Pastāvošās zināšanu skolas varam uzlūkot par godkārīgu ļaužu audzinātājām un muļķiem piemērotā godkārības ceļa rādītājām. Zināšanu iegūšana un izlietošana ir tik cieši saistīta ar godkārību, lepošanos un augstprātību, ka tā ir jāatzīst par ļaunuma vairotāju pasaulē. Kāds ķīniešu domātājs (Chuang Chou) ir teicis šādus patiesus vārdus: „Slava un zināšanas abas tiešām ir ļaunā instrumenti." (Chin. philos.) Skolām vajadzētu būt gudrības attīstītājām, kā to esmu uzsvēris savā skolu reformu projektā Gudrības skola, un nevis tukšas lepnības un godkārības veicinātājām, kā tas ir vērojams tagad. Jau Konfūcijs ir konstatējis šo skolu apmeklēšanas un studiju negatīvo pusi un norādījis, ka "agrākos laikos cilvēki studēja sevis uzlabošanas dēļ; mūslaiku ļaudis studē citu atzinības dēļ." (The Analects) Goda, slavas un panākumu gūšana, apmeklējot skolas, prasa daudzus gadus un milzīgu enerģijas patēriņu, kaut arī vairums no tiem, kas iekļuvuši goda vietās, jūtas neapmierināti, tomēr viņu dzīve ir tā ievirzīta, ka atpakaļceļa vairs nav. Iegūtais gods un slava parasti atņem brīvību un dabīgas dzīves iespējas, cilvēki vairs nav noteicēji par savu laiku un līdz ar to nespēj īsti dzīvot. Goda pilni amati prasa skriešanu, steigu un vergošanu, normālā dzīve ir izpostīta, bet iegūts nav nekas. Un tomēr ļaudis, kas paši šo godkārības uzlikto nastu nav izjutuši, kā apstulboti skrien pakaļ goda un slavas maldugunīm. Tiem sveša ir patiesība par godkārības ļaunumu un muļķīgumu, tie redz tikai ārējo goda un slavas spožumu, bet nenojauš, kas aiz tā slēpjas. Šie ļaudis ir cītīgi skatītāji un jūsmotāji dažādās goda parādīšanu ceremonijās un svinīgās sanāksmēs. Tiem patīk spožums, greznas telpas, skaisti vārdi. Pret sabiedrības amatpersonām tie izturas savādāk nekā pret pārējiem – vienkāršajiem mirstīgajiem. Amatpersonas sagaida ar īpašām ceremonijām, kaisa tām ceļā ziedus, gar ceļa malām stāv goda sardzes. To visu šīs godātās personas uzskata par nepieciešamu un apvainojas, ja šāda cieņa netiek parādīta. Tā mākslīgā kārtā cilvēki rada un veido atsevišķas, atšķirīgas ļaužu grupas, kuru locekļus uzskata par īpaši godināmiem. Ārējā godināšana, sēdēšana goda krēslos, braukšana apzeltītās karietēs ir vajadzīga visiem tiem, kas bez tās nebūtu nekādā ziņā ievērojami, kas, palikuši bez šī ārējā spožuma, būtu pelēki un nenozīmīgi. Viņi prasa, lai citi tos godina, ievēro un tiem aplaudē. Tie ir ar mieru arī paši godināt citus. Bet ārēja goda parādīšana ir vienmēr lielākā vai mazākā mērā to ļaužu liekulība, kas godināšanu izdara un tāpēc tam, kas to pieņem jābūt nesmalkjūtīgam, lai šo liekulību nemanītu. Godināšanas kārotāji un

77 pieņēmēji ir muļķi, kas domā tikai par sevi, bet pret citiem glabā sevī tikai ļaunumu. Asīzes Francisks norāda, ka tikai muļķis priecājas par pasaules ļaužu aplausiem. (Life of St.Francis)

"Slavai ir tā lielā ēnas puse, ka , ja mēs pēc tās tiecamies, mums jāvirza mūsu dzīve tādā ceļā, lai izpatiktu cilvēku iedomām, izvairoties no tā, kas viņiem nepatīk, un meklējot to, kas tiem patīk," ir teicis Spinoza. (Ethics) Atzinību ļaudis piešķir nevis tam, kas tiešām ko vērtīgu ir veicis, bet gan tam, kas pratis pievērst sev uzmanību un sagādāt labvēlību. Tie daudz nepētī, ko kāds ir īstenībā padarījis, tie neinteresējas arī par cilvēka garīgo pasauli, bet skatās tikai uz viņa amata augstumu un popularitāti. Kam ir izdevies iegūt plašāku aprindu atzinību un saņemt godinājumus, tam tomēr var trūkt vērtīgu sasniegumu, jo ļaužu spriedumi ir svārstīgi, mainīgi un tāpēc bieži vien nepareizi un netaisni. Ko šodien vairums slavē, to rītu tie paši ļaudis varbūt nicinās. "Pūļa dievināšana viegli pārvēršas vienaldzībā vai arī pat zaimos un tādēļ tai nav piešķirama lielāka nozīme, kā skaisti mirdzošām, bet ātri irstošām viļņu putām," saka Z. Mauriņa. (Ziemeļu tēmas) Savu pretinieku un savrupceļa gājēju sodīšanai kā pirmo un iedarbīgāko līdzekli vairums lieto ievērības atraušanu, atteikšanos uzklausīt, iespiest vai lasīt visu šo šķietami nevēlamo. Tikai, ja tas nelīdz, tad lieto asākus līdzekļus: nievājumu, nopēlumu, apmelošanu un apsūdzības. Neviens, kas patstāvīgi un stingri iet savas sirdsapziņas diktēto ceļu, nespēj izvairīties no sadursmēm ar vairākuma uzskatiem, jo tiem šāds cilvēks vienmēr pievienoties nevar. Līdz ar to viņa ceļš uz popularitāti ir slēgts, un tāpēc garīgi augstvērtīgus indivīdus varam atrast pie malas nobīdīto vidū.

Viss īsti vērtīgais, kas veikts garīguma laukā, nemēdz būt populārs, to necildina daudzi, jo tie nespēj šo vērtīgumu saskatīt. Vai tad nav labāk izpelnīties nedaudzu gudru cilvēku atzinību vai arī apmierināties ar savas sirdsapziņas balss vērtējumu, kas veikto atzīst par labu, nekā gaidīt, lai ļaudis to dara? Tas, kas radies tiecoties pēc uzslavas, parasti nav nekas ievērojams. Viss augstvērtīgais ir radīts klusībā, nevienam nezinot, tikai iekšējas, garīgas nepieciešamības dēļ. Vienīgi tas ir augstu vērtējams, kas veikts, gūstot atbalstu un apmierinājumu no apziņas, ka mēs darām labāko, ko vien spējam. Ievērojami vīri, kas ir kaut ko patiesi vērtīgu sasnieguši, ir bijuši pazemīgi, viņi ar paveikto nekad nav lepojušies, tie nav sevi uzskatījuši par ievērojamiem cilvēkiem. Tukša, augstprātīga lepošanās ar padarīto un vēlēšanās gūt uzslavu no citiem rāda, ka panākumi patiesībā ir mazvērtīgi un tāpēc ir nepieciešams, lai citi tos cildinātu un ar skaistiem vārdiem mēģinātu tos padarīt ievērojamākus. Lepošanās ar saviem darbiem un godinājumu saņemšana liekas nepieciešama patmīlīgiem un garīgi tukšiem cilvēkiem – cilvēkiem, kuru spējas ir niecīgas. Kurus ir pārņēmusi tukša godkārība, tie , skriedami pēc goda un slavas iegūšanas un paturēšanas , jutīsies vienmēr neapmierināti un būs savu dzīves laiku izlietojuši nelietderīgi. Buda norāda, ka cilvēks ir nolemts ciešanām, ja viņu ir uzvarējuši, viņa prātu piemeklējusi ieguvumu mīlestība un ieguvumu zaudējums, slavas mīlestība un slavas zaudējums, goda mīlestība un goda zaudējums. (Some Sayings of the Buddha)

Gudrs vīrs, būdams pazemīgs, izvairās no godināšanas, kas attiecas uz viņu, jo tas nekāro pēc goda un nevēlas būt pārāks vai arī slavens. Godināšanu un atdalīšanu no pārējiem nepieļauj viņa sirdsapziņa, kuras aizliegums pazemīgajā rada kauna sajūtu par to, ka viņu mēģina mākslīgi pacelt augstāk par citiem. "Es nemeklēju savu godu ,"saka Kristus.(Jāņa 8:50) Kā tiekšanās pēc goda, tā arī iegūtais gods un slava sagādā tikai traucējumus un atņem iespēju mierīgi dzīvot. Buda māca: "Ieguvumi, labvēlība un glaimi ir tik briesmīgi: tie ir nepatīkams, sāpīgs traucējums droša miera sasniegšanai…Kad mums jāsastopas ar ieguvumiem, labvēlību un glaimiem, atraidīsim tos."(Some Saying of the Buddha) R. Dekarts ir teicis, ka viņš ienīstot slavu, jo tā traucējot mieru, kuru viņš vērtējot augstāk par visu. V. Kārkliņa romānā Neapklusināmās iekāres minēts, ka Flobērs Mopasanam 1878. gadā kādā vēstulē rakstījis: «Aksiomas—«pagodinājumi apkauno", „tituli degradē", „amati notrulina" — rakstiet tās uz visām sienām." V. Kārkliņš turpat min arī Mopasana uzskatus: "Vienmēr esmu teicis un mani draugi to var apliecināt, ka nevēlos nekādus pagodinājumus un ordeņus."

Ja kāds ko spēj un var, tad padarītais runā pats par sevi un nav vajadzīgs par savām spējām informēt citus. Cilvēka spējas vispār nav atkarīgas no citu atzīšanas vai neatzīšanas, atzinība vai arī nopēlums nevar nedz vairot, nedz arī mazināt paveiktā vērtību. Gudram cilvēkam tāpēc nav vajadzīgi vārdi, kas slavētu padarīto, viņš veic nodomāto neatkarīgi no tā, ko citi par to saka. Viņam raksturīga vēlēšanās palikt nepazīstamam un neievērotam. "Gudrs vīrs nebēdājas, ka cilvēki viņu nepazīst, viņš bēdājas par paša spēju trūkumu," norāda Konfūcijs. (The Analects) Šī nostāja garīguma cilvēkus ierindo maz cildināto, maz slavēto un maz apbrīnoto pulkā. Pazemīgie, kas nekāro pēc slavas un atzinības , par augstāko godu uzlūko iespēju dzīvot klusi, mierīgi un netraucēti. Tā izturēties mudina Apustulis Pāvils: „Turiet par lielu godu, klusi dzīvojot darīt savu darbu." (1. vēst. tesāl. 4:11) Pazemīgais ne tikai izvairās no godinājumiem, kas attiecas uz viņu, bet tāpat tas atsakās arī no citu godināšanas. Par godājamu viņš atzīst vienīgi augstāko varu — Dievu. Kristus ir teicis: „Kā jūs varat kļūt ticīgi cits no cita godu pieņemdami, bet nemeklēdami godu, kas nāk vienīgi no Dieva? Bet es jūs pazīstu, ka Dieva mīlestība nav jūsos. Es esmu nācis sava Tēva vārdā, un jūs mani nepieņemat. Ja cits nāks savā paša vārdā, to jūs pieņemsit." (Jāņa 5:42-44) Visos laikos daudz goda ir parādīts tiem, kas nāk savā vārdā, likdami citiem sevi godināt, turpretī Kristus vārdu godā turēšana, sekošana viņa norādījumiem, dzīvošana pazemībā un atteikšanās no tiekšanās pēc goda, ir arvien bijusi atstāta novārtā. "Cilvēki piesavinājušies cienību un autoritāti, kura pienākas tikai Dievam… Jaunatnei par cilvēka ideālu un mērķi mācīja cilvēka dievināšanu Dieva vietā… Cilvēka spējas, cilvēka vara nosēžas Dieva troņa vietā, bet solītā labā vietā zeļ ļaunums un rodas haoss, " saka T. Grīnbergs. (Žēlastības laiks) Asīzes Francisks atzīst, ka slavējams un godājams var būt vienīgi Dievs un nevis cilvēki. Francisks norāda, ka katrs tikums un katra laba lieta nāk no viņa, no radītāja ,un nevis no radījumiem, un neviens viņa priekšā nevar būt slavens.

Gudrs, pazemīgs cilvēks nevēlas citiem piešķirt kādu ārēju spožumu, ja kāds ir ko vērtīgu paveicis. Viņš priecājas par sasniegto, interesējas par to, iepazīstas ar padarīto, vērtē un kritizē to, bet neinteresējas par pašu darītāju, neaplaudē, nekaisa šī cilvēka ceļā puķes un neceļ tam goda vārtus. Viņš nemēdz nevienu godināt, liekot vārda priekšā titulus un amata apzīmējumus, jo viņam ir neērti atbalstīt ļaužu lepošanās kāri un augstprātību. Pazemīgais godina citus, iepazīdamies ar viņu darbiem.

Līdz šim ir parasts daudz interesēties par ievērojamu cilvēku personīgo dzīvi. Visās sanāksmēs, kur šādu cilvēku darbu piemin, mēdz aicināt arī pašus autorus vai vismaz atreferēt to dzīves gājumus. Līdz ar to uzmanības centrā ir pats autors, viņa fiziskā persona, kuras godināšana ieņem galveno vietu. Personu godinot, otrā vietā paliek pārdomas par cilvēka darbiem, to saturu, idejām un nozīmi. Ikviena fiziskajā personā nav nekā tāda, ar ko viņš krasi atšķirtos no citiem. Cilvēka ķermenis, resp., viņa dzīvnieciskā puse garīgi ievērojamiem vīriem ir tāda pati, kā visiem pārējiem. Arī tie, kurus var dēvēt par gudriem, nav savādāki kā citi, tiem ir tādas pat fiziskās prasības kā visiem, viņos tikai ir vairāk attīstītas jūtas. Nezin kāpēc daudzi iedomājas, ka arī dzīvniecisko prasību – ēšanas, dzeršanas, dzimumdzīves ziņā garīgi ievērojamam cilvēkam vajadzētu atšķirties no pārējiem, kas taču ir neiespējami. Ja kāds rakņājas ievērojamu vīru ikdienā, tad, protams, viņš tur atradīs to pašu, ko var atrast visu pārējo, arī garīgi mazvērtīgo dzīvē. Seneka ir teicis: "Ir ļoti daudz kas, ko gudri vīri dara kā cilvēki, nevis kā gudri vīri." Tāpēc nepareizi būtu šīs dzīvnieciskās puses dēļ noliegt vai mēģināt mazināt kāda garīgo sasniegumu vērtību. Fizisko prasību ziņā cilvēki lielākā vai mazākā mērā ir līdzīgi. Pretējo apgalvo vienīgi tie, kas tēlo augstākus un pārākus ļaudis. Tā kā šis vienlīdzīgums tomēr pastāv, vienalga, vai tas "kungu rases " pārstāvjiem patīk vai nē, tad nekad nebūtu jāinteresējas par cilvēka personīgo dzīvi. Nekad nebūtu jājautā, ko kurš ēd, dzer, kā tas pavada brīvo laiku, kāda ir viņa ģimenes dzīve, ko tas strādā, kādu amatu ieņem un kāds ir viņa sabiedriskais stāvoklis. Būtu jāinteresējas vienīgi par to, ko cilvēks ir savā dzīves laikā jutis, domājis, teicis, rakstījis, kā izturējies pret citiem, kāda ir tā garīgā pasaule, uzskati un gara rosība. Ikviena personīgā dzīve un tās materiālās puses kārtošana ir mazsvarīga. Ja kas cilvēkā ir ievērojams, tad tas ir viņa gars, viņa darbošanās garīguma laukā un tās rezultāti. Kas veicis ko ievērojamu gara pasaulē, nav godināms personīgi, bet ir jāiztirzā viņa ierosinātās problēmas un jāizplata tālāk tā radītās garīgās vērtības. «Augstākais gods, ko mani draugi man var parādīt, ir tās programmas realizēšana viņu dzīvē, kuru es atbalstu," ir teicis Gandijs. (All Men are Brothers)

Interesējoties par kāda cilvēka garīgo darbību, ir ļoti svarīgi vērot, vai tas ir bijis pazemīgs, pieticīgs un izrādījis mīlestību, t. i., vai viņš ir bijis gudrs vīrs, jeb viņā pārsvarā ir bijuši netikumi – augstprātība, mantkārība un varas kāre. Cilvēku gudrību varam konstatēt, ņemot vērā viņa darbus un izturēšanos visā dzīves laikā. Vērojot kāda gudrību un iedziļinoties tā gara pasaulē, ir labāk, ja mūsu sprieduma veidošanu netraucē šī cilvēka ikdiena un viņa rūpes par fizisko prasību apmierināšanu. Ievērojamu cilvēku nopelni kļūst labāk saskatāmi pēc to nāves, kad fiziskā persona vairs nekavē pievēršanos svarīgākajai pusei – garam. Tāpēc personu godināšana vienmēr būtu jāaizstāj ar interesēšanos par cilvēku gara dzīvi un viņu radītām garīgām vērtībām.

PIETICĪBA

„Nekrājiet sev mantas virs zemes, kur kodes un rūsa tās maitā." (Mat. 6:19)

Kas ir pieticība?

Pieticība ir viens no svarīgākajiem gudra cilvēka tikumiem. Mūslaiku materiālistiski noskaņotajā sabiedrībā, kur vērojama strauja mantkārības netikuma izplatīšanās, par pieticību neviens negrib pat runāt. Pieticīgu dzīvi tagad mēdz uzlūkot par nevēlamu, par tādu, kas saistīta ar nabadzību, trūkumu un ubagošanu.

Pareiza pieticība visiem ir jāmācās no Kristus, kas, aicinādams dzīvot pieticīgi, saka: «Nekrājiet sev mantas virs zemes, kur kodes un rūsa tās maitā, kur zagļi rok un zog. Bet krājiet sev mantas debesīs, kur ne kodes, ne rūsa tās nemaitā, kur zagļi nerok un nezog. Jo kur ir tava manta, tur būs arī tava sirds." (Mat. 6:19-21). Šos vārdus nevēlas ievērot tie, kuru galvenā interese saistās ar mantu, kuru sirdis ir pie mantas.

Daudzi no tiem, kas ir vēlējušies pieņemt Kristus pieticības mācību, to ir pārpratuši, domādami, ka aicinājums nekrāt mantu nozīmē nabadzības atzīšana un atbalstīšana. Tā, piemēram, Asīzes Francisks ir vēlējies iet pa Kristus rādīto ceļu, bet ir iedomājies, ka Kristus prasa ikvienam kļūt par nabagu. Francisks nabadzību sauc par svētu dārgumu un ar to lepojas, viņš nestrādā, bet iet ubagot un aicina savus sekotājus darīt to pašu. Apģērbam, kaut arī tas nav caurs, viņš uzšuj ielāpus un savu mājokli tīšām padara pēc iespējas neizskatīgāku. Barības vielas viņš sabojā, lai tās kļūtu negaršīgākas. Un tomēr Francisks ir maldījies, domādams, ka, tēlojot nabagu, viņš ir kļuvis īsts kristietis.

Kristus nav cildinājis nabadzību, nav ubagojis un aicinājis mācekļus lūgt dāvanas. Viņš nav staigājis skrandās un nav arī atteicies no darba, kā to dara Asīzes Francisks, bet ir pelnījis iztiku, strādādams par namdari. Tāpat viņa mācekļi ir godīgi pelnījuši savu dienišķo maizi, būdami zvejnieki vai amatnieki .Ubagošana, diedelēšana un badošanās nav savienojama ar kristīga cilvēka dzīvi. Kristus mudina ikvienu sagādāt sev iztiku, aicinādams skatīties uz putniem un dzīvniekiem (Mat. 6:26), kuri ne sēj, ne pļauj, ne arī krāj šķūņos mantu, bet tomēr ir pārtikuši, jo katrai dienai nepieciešamo tie sev sagādā un tāpēc viņiem nekā netrūkst. Kristus tātad māca nekrāt lieku mantu, bet arī neatteikties no organismam nepieciešamās barības, apģērba un pajumtes. Viņš vēlas, lai ļaudis dzīvotu normāli, lai tie apmierinātos ar visa nepieciešamā sagādi un nekļūtu ne par bagātniekiem, ne arī par nabagiem, jo kā mantas uzkrāšana, tā arī pilnīga nabadzība un pārtikšana no citu dāvanām ir nenormālas parādības.

Kristus aicinājums ieturēt dzīvē vidusceļu izriet no viņa sludinātā tuvāku mīlestības baušļa, kas nosaka mīlēt savu tuvāku kā sevi pašu. (Mat. 22:39) Pieticīgais, kas šo bausli ievēro, mīl vienādā mērā kā sevi, tā arī citus, vēlas un prasa, lai cilvēku vidū valdītu materiālā vienlīdzība. Tā ir prasība, lai neviens neuzkrāj sev lieku mantu, jo viss dabā esošais ir domāts tikai cilvēku nepieciešamo vajadzību apmierināšanai. „Es uzdrošinos norādīt," saka Gandijs, „ka dabas pamatlikums, kuram nav izņēmuma, ir tāds, ka daba ražo diendienā pietiekami mūsu vajadzībām, un, ja tikai katrs ņemtu vajadzīgo sev un neko vairāk, tad šajā pasaulē nebūtu neviena cilvēka, kas mirst badā." Ja nu kāds to neievēro un paņem vairāk, kā tam vajag, tad citiem pietrūkst un rodas materiāla nevienlīdzība, kas ir vislielākā netaisnība, jo iztikas, t. i., uztura, apģērba un pajumtes minimums visiem ir puslīdz vienāds – nevienam nav vajadzīgs daudz vairāk iztikas priekšmetu, kā citiem, un neviens nevar iztikt ar ievērojami mazāku daudzumu, kā pārējie.

Tātad pieticība ir materiālas vienlīdzības ievērošana dzīvē, kurai pamatā ir sevis un savu tuvāku mīlestība, kas prasa nebūt mantkārīgam un neuzkrāt sev lieku mantu, atņemot to pārējiem, nedz arī mērdēt sevi badā un dzīvot nabadzībā, atsakoties no nepieciešamā iztikas minimuma sagādes. Mantrauši, kuriem sveša ir pieticība, neievēro Kristus tuvāku mīlestības bausli, jo tie mīl sevi vairāk par visu un rūpējas tikai par savu labklājību, par citiem neinteresēdamies. Kas pārtiek no citu dāvanām un neievēro savas miesas prasības, tiem savukārt trūkst nepieciešamās sevis mīlestības, ko rāda viņu nevēlēšanās rūpēties par visa sev vajadzīgā iegūšanu.

Nabadzības cēlonis ir vai nu nevēlēšanās vai arī nespēja sagādāt to, bez kā neviens nevar iztikt. Pieticība iet kopā ar cenšanos iegūt visnepieciešamāko un apmierināšanos ar šo ieguvumu, kā arī ar atteikšanos no visa, kas pārsniedz iztikas minimumu. Mantrausībai turpretī pamatā ir vēlēšanās iegūt no visa vairāk, kā patiesi ir vajadzīgs. Kur beidzas pieticība un sāks mantrausības netikums, to labi ir pateicis Seneka: „Daba mūs ir apbalvojusi ar interesi par savu labklājību; bet, ja Šī pati interese tiek par daudz kāpināta, tā kļūst par netikumu. Daba nepieciešamajām lietām ir pievienojusi patiku nevis tāpēc, lai mēs meklētu šo patiku, bet lai šī patika padarītu nepieciešamos eksistences līdzekļus pievilcīgus mūsu acīs. Ja patika prasa pati savas tiesības, tā ir greznība." Vairums cilvēku vēlas dzīvot pieticīgi un to arī darītu, ja šo dabīgo dzīves veidu netraucētu un neizjauktu mantrauši, kuru savtīgās un necilvēcīgās rīcības dēļ daudzi noslīd zem pieticīgās dzīves līmeņa un kļūst nabagi.

Cilvēku uzdevums ir uzturēt materiālo vienlīdzību pasaulē, tam nolūkam izlietojot visus savus fiziskos spēkus un garīgās spējas.

Fiziskā spēka un gara spēju ziņā ļaudis nav un nevar būt vienādi. Dzīvi sākot, ikviens ir vājš. Pēc tam tas aug fiziski un garīgi un tad atkal pamazām spēki sāk dilt. To apzinoties, fiziskais spēks un gara spējas katram ir jāizlieto nevis lai saraustu sev un savējiem materiālas vērtības atņemot tās vājākiem, bet lai pēdējiem palīdzētu un tā radītu materiālo vienlīdzību. Franču filozofs Prudons (P.J. Proudhon) ir teicis: „Taisnības izjūta rada mūsos pienākumu un patiku palīdzēt vājākiem, kam mēs esam vajadzīgi un padarīt viņus mums līdzīgus." (What is Property) Ja ļaudis dzīvotu pieticīgi, cenzdamies īstenot materiālo vienlīdzību, tad no bagātnieku viedokļa tā būtu trūcīga dzīve, no nabadzīgo viedokļa tā būtu jūtami labāka, un no visas cilvēces viedokļa tā būtu jūtami normāla un dabīga dzīve.

Savas labās, laipnās sirds dēļ pieticīgs cilvēks nespēj neko uzkrāt sev, atņemot to citiem, un tāpēc tam nekad nav daudz mantas, ko „kodes un rūsa maitā." Viņam manta nekrājas, jo tas nevēlas paturēt sev nevajadzīgo, redzēdams, ka citiem tā trūkst. Visu, ko tas iegūst un kas tam nav pilnīgi nepieciešams, viņš atdod trūkuma cietējiem. Pieticīgajā mājo tuvāku mīlestība, līdzjūtība un cilvēcīgums, tāpēc tas ir uzskatāms par garīgi attīstītu, par gudru cilvēku. Garīgās attīstības ziņā pieticīgais ir ticis samērā tālu, jo viņa izturēšanās pret materiālajām vērtībām tuvojas tam ideālam, kāds būtu jāmēģina sasniegt visiem.

Mantrausis turpretī vēlas pēc iespējas vairāk iegūt materiālo vērtību un tās uzkrāt tikai sev. Viņš cenšas citiem atņemt un pievienot saviem krājumiem visu, kaut arī bez tā viņš varētu gluži labi iztikt. Viņš cīnās, rauj un plēš arī tad, kad tam ir visa diezgan, tā plēsonībā pārspēdams pat dzīvniekus, jo pēdējie pēc izsalkuma apmierināšanas vairāk nekā nevēlas. Mantrausis domā tikai par sevi. Pret pārējiem tas ir naidīgs un ļauns, kas rāda, ka viņā ir maz cilvēcīguma un garīguma, un tāpēc tas ir jāatzīst par garīgi mazattīstītu. Viņa „panākumi" mantas krāšanā ir radušies tā ļaunās dabas un garīgās neattīstības, resp., muļķības dēļ, kāpēc ir pavisam nepareizi mantīgos dēvēt par gudriem, kā to tagad mēdz darīt. Sevī mītošā ļaunuma dēļ mantrausis nespēj izjust materiālās vienlīdzības svarīgumu, kaut arī viņa prāts būtu attīstīts, jo kā to norāda Prudons, „vienlīdzības jūtas nerodas no inteliģences, kas kalkulē, vērtē un līdzsvaro, bet nemīl; kas redz, bet nejūt." (What is Property) Vienīgi ļaunam un nejūtīgam muļķim, kas dzīvo garīgā tumsā un kas kā akls spēj paiet garām citu vajadzībām un ciešanām, ir iespējams sevi apkraut ar mantu kalnu. Tāpēc lepošanās ar bagātību, ar lepnām pilīm, grezniem tērpiem un plašu viesību rīkošanu ir jāuzskata par garīgā ziņā zemu stāvošu cilvēku rīcību. Spožas uniformas un lepnas karietes ir to cilvēku piederumi, kam sveša ir pieticība un līdz ar to gudrība. P. Tabori mantkārībā gluži pamatoti saskata cilvēku muļķības izpausmi. (The Natural Science of Stupidity)

Par mantraušiem nebūtu dēvējami tie, kas, materiālistu iespaidoti, cenšas daudz strādāt un tikt pie mantas, bet neko sevišķu šinī virzienā nav sasnieguši. Tādiem tomēr ir trūkušas mantas krāšanai nepieciešamās īpašības – egoisms, ļaunprātība, nejutīgums un necilvēcīgums. Tāpēc par īstiem mantraušiem ir uzskatāmi tikai lieli bagātnieki, kuriem mantu palīdz vairot viņu negodīgums, nekrietnība un nekaunība. Mantraušus un pieticīgos labi atšķīris rakstnieks V. Kārkliņš, teikdams:, Ir divas cilvēku sugas, nesātīgie un pieticīgie… Pirmie gribētu aprīt visu, kas ēdams un kas nav ēdams. Kad apkārt viss noēsts kails, viņi rij cits citu… Otri ir tie, kas pagaida, kamēr citi paēd, un tad tikai iet pie galda. Bieži viņiem paliek druskas un garozas. Bet viņiem paliek vēl kas cits, cilvēka cieņa. Nekad, nekur nevar būt cilvēka cieņa bez atturības un pieticības."(Romantiski iemesli)

Pieticīgajam, kas atzīst cilvēku materiālo vienlīdzību par svarīgu un nepieciešamu, ir pretīgas augstprātīgo, godkārīgo, mantas un varas dievinātāju cīņas, sacensības un tiekšanās pēc pirmās vietas un sava labuma. Viņš nekāro pēc mantiniekiem un vietām , kur tas varētu gūt augstus ienākumus, ņemot nesamērīgi lielu samaksu par saviem gaužām niecīgajiem pakalpojumiem. Ja arī mantraušu iecienītajās profesijās aiz pārskatīšanās iemaldās kāds pieticīgs un gudrs vīrs, tad viņa ienākumi mēdz būt tikai tik lieli, lai segtu nepieciešamos izdevumus. Sava godīguma un cilvēcīguma dēļ gudrs vīrs nespēj raust naudu un gūt ienākumus citu nelaimju dēļ, jo viņa vēlēšanās ir tikai palīdzēt ar savu darbu. Ja viņš saņem vairāk, kā pašam vajag, tad šis pārpalikums tūlīt aiziet „mazo brāļu" labā.

Pieticīgais bagātību uzskata ne vien par vajadzīgu, bet arī par ļaunumu, kas viņu padara par mantas vergu un tādā kārtā atņem iespēju dzīvot cilvēcīgi, kā tas tuvāk aprakstīts tālākajās nodaļās. Gudra un pieticīga cilvēka lielākā manta ir apmierinātība ar nepieciešamās iegūšanu, kas to atbrīvo no neprātīgās skriešanas pēc bagātības. Par šādu cilvēku Laotse ir teicis: „Kas ir apmierināts, tas ir bagāts." (Wisdom of Laotse, 176. lpp.)

īstu kristiešu dzīvē valda pieticība. Vairums no tiem ,kas tagad sevi dēvē par kristiešiem, ir mantrauši un līdz ar to nekristīgi ļaudis. Viņos dziļi ir iesakņojusies vēlēšanās „tikt uz augšu," kas nav nekas cits kā tieksmes dzīvot nekristīgi, t. i., saraust pēc iespējas vairāk mantas. „Kāpšana uz augšu" materiālisma virzienā no kristieša viedokļa ir grimšana garīgā purvā, tā ir novirzīšanās no cilvēkiem ejamā ceļa uz maldīgu, kristietim nepiemērotu gaitu uzsākšanu. J. V. Bērziņš par to ir teicis: «Kristietim visiem dvēseles spēkiem jācīnās pret nogrimšanu materiālismā, par gara primātu, nebaidoties par to izsmiekla un savādnieka apzīmējuma." (Ceļa Biedrs, Nr. 9., 1960) Vācu zinātnieks F. Paulsens norāda, ka bagātība kristietim ir nevērtīga, viņam ir diezgan, kad tam ir nepieciešamais dienišķo vajadzību apmierināšanai. Bagātība tam ir nepieņemama tāpēc, ka tā dara vienaldzīgu pret sava tuvākā vajadzībām.

Apustuļi, pirmie kristieši un Kristus darba turpinātāj i ir dedzīgi aicinājuši visus ievērot dzīvē pieticību un atteikties no mantrausības. Vēstulē ebrejiem (13:5) lasām: „Jūsu dzīvē lai nav mantkārības. Lai jums pietiek ar to, kas pie rokas." Apustulis Pāvils 1. vēst. Timotejam (6:6–8) raksta: „Patiesi lielu ieguvumu dod dievbijība ar pieticību. Jo mēs nenesam, ne nieka nevaram arī iznest; bet kad mums ir barība un apģērbs, tad ar to mēs pietiksim." Apustulis Jānis 1. vēstulē (2:15,16) aicina nemīlēt materiālistisko pasauli un to, pēc kā viņi kāro: „Nemīliet pasauli, nedz to, kas ir pasaulē. Ja kāds mīl pasauli, tad viņā nav Tēva mīlestības; jo viss, kas ir pasaulē — miesas kārums, acu kārums un dzīves lepnība — tas nav no Tēva, bet ir no pasaules."

Arī pārējās reliģijas nostājas pret mantkārību un tanīs ir cildināta pieticība. Tā, piemēram, Buda māca, ka cilvēkam jābūt pieticīgam, viegli apmierināmām, ar maz vajadzībām. (Some Saying of the Buddha)

Nekristīgais materiālisms tagad ir tā pārņēmis pasauli un laidis tik dziļi saknes, ka ļaudis par sekmīgu mēdz uzskatīt tikai to, kas spējis gūt ievērojamus panākumus mantas un bagātības vairošanā. Tie tomēr ir panākumi tikai no materiālistu viedokļa, kuru gara pasaulē valda tumsa. Garīgi augstu stāvoša, gudra cilvēka vēlēšanās ir gūt pēc iespējas'lielākus panākumus savas gara dzīves veidošanā, attīstīšanā un tādu vērtību krāšanā, kuras ne kodes, ne rūsa nemaitā. Viņš jūt, ka Dieva noteiktais, cilvēkiem nolemtais ceļš ir iešana nevis materiālisma, bet gan garīguma virzienā. Par to zīmīgus vārdus ir teicis austrāliešu teologs Vīvers (G.A. Weaver): „Dieva noteiktais panākumu standarts atšķiras no tā, ko ir pieņēmis parastais cilvēks. Ko pasaule uzskata par panākumu, tas pasaules acīs var būt neveiksme… Patiesi sekmīgs ir tas, kas ir pārspējis savus trūkumus."

Viens no lielākajiem trūkumiem ir mantkārības netikuma valdīšana cilvēkos, kas sabojā viņu dzīves. Tikai to pārspējot un uzsākot dzīvot pieticīgi, ikviens būs guvis ievērojamus panākumus, jo tad ļaunumu un garīgo tumsu, kas iet kopā ar materiālistiskajiem centieniem, būs pārspējusi gudrības gaisma, nākdama no labas, laipnas, pieticīgas cilvēka sirds. Pieticīgais līdz ar teologu un zinātnieku K. Kundziņu var teikt:

"Nevis zelts un naudas vara

Mūsu dzīvi jauku dara;

īsto laimi sevī glabā

Sirds, kas saulaina un laba."

Mantkārība

Mantkārība tagad ir visizplatītākais netikums. Šī netikuma pārņemtie uzskata, ka augstākais sasniegums ir ievērojama mantas krājuma iegūšana. Vecāki vēlas, lai viņu bērni beigtu skolas, iegūtu diplomus un ar to palīdzību ieņemtu ienesīgas vietas. Skubinot apmeklēt skolas un iegūt zināšanas, jaunatnei par paraugu min V. Plūdoņa poēmā Atraitnes dēls tēloto jaunekli. Atraitnes dēls ir visu to censoņu tips, kuri pēc skolas beigšanas cer labi pelnīt, lai tad ir sevi, ir savus vecākus «ietērptu zīdā un samtā." Atraitnes dēla centībai tātad pamatā ir materiālo vērtību dievināšana, zināšanu iegūšana tam ir līdzeklis kā īstenot savas vēlēšanās. Lai kāroto mērķi sasniegtu, viņš netaupa ne sevi, ne savu veselību, ne arī ievēro piederīgo dzīves apstākļus. Viņš pamet māti savam liktenim, sagādājot tai nepelnītas ciešanas, lai tikai panāktu savu, lai beigtu skolu un pēc tam kļūtu turīgs vīrs. Atraitnes dēlam un viņam līdzīgiem «censoņiem" vērtīgākais ieguvums šķiet bagātu cilvēku dzīve, kuras sasniegšanai tiek ziedots viss. Šādās gaitās vecāki ievirza savus bērnus un tā samaitā viņu dzīves, attālinādami tos no gudrības un pieticības ceļa. Seneka norāda, ka vecāki bērnos ieaudzina respektu pret zeltu un sudrabu.

Visa materiālistiski noskaņotā sabiedrības vadība cildina zinātni un uzskata zināšanas par līdzekli bagātības iegūšanai. „Lai visiem cilvēkiem ietu labi, ir nepieciešams ar skolu, lekciju, teātru, koncertu un galeriju apmeklēšanu iegūt to pašu bezdarbīgo dzīvi, kāda ir mācītiem, tad viss ļaunums, no kura cieš strādājošie ļaudis, izbeigsies pats no sevis," tāds, pēc Tolstoja domām, ir skoloto un turīgo aprindu uzskats. Skolotie, kuri ir ieguvuši zināšanas, lai ar tām pelnītu naudu, ir cītīgi mantkārības netikuma izplatītāji. Viņu darbības dēļ radusies un pastāv nežēlīgā tehnikas un zinātnes diktatūra, kas gādā tikai par materiālo interešu apmierināšanu un līdz ar to aizkavē gara dzīves progresu. Skoloto tehniķu un zinātnieku pievēršanās materiālismam un egoistiskā sava labuma vairošana liecina, ka tie ir garīgi atpalikuši, kaut arī viņiem būtu ievērojamas prāta spējas, laba atmiņa un liels zināšanu krājums. Zināšanas nevienu nedara gudrāku, t.i., labāku, cilvēcīgāku un garīgi attīstītāku, kā jau iepriekš aizrādīts. Tieši pretēji – zināšanas palīdz cilvēku muļķībai izvērsties plašumā, muļķības izpausmei zināšanas un skolu diplomi pašķir brīvu ceļu. Zināšanas ieguvušais, bet garīguma un cilvēcīguma ziņā zemu stāvošais muļķis – ļaunais mantrausis ir vēl dedzīgāks mantas krājējs, citu apkrāpējs un ļaunuma vairotājs nekā viņa neskolotie brāļi. Rakstnieka V. Kārkliņa romānā Romantiski iemesli atrodam norādījumu, ka augstskolas apmeklēšana nemazina mantkārību cilvēkos: «Pašlabuma kāros šī brīnišķīgā iestāde daudz nepārvērtīs… Izgājuši cauri šai gaismas pilij… tie tomēr arvien vēl pirmā kārtā domās par savu labumu. Tā ir īpašība, kas dzīvē vairo ciešanas, nelaimi, sāpes."

Arī visa ārpusskolas audzināšana, grāmatas, priekšlasījumi, teātru un kino izrādes mudina sasniegt pēc iespējas augstāku atalgojumu, lielus ienākums, īpašumus, turību un bagātību. Pat līdz šim sarakstītās dzīves mācības, kā, piemēram, amerikāņa Mardena Dzīves māksla rāda ceļu, kā kļūt par uzņēmumu vadītājiem un nodrošināt savu materiālo stāvokli. Kā pareizi jādzīvo, par to šīs dzīves mācības neinteresējas, tās nepieņem

lielo domātāju, reliģiju dibinātāju un dzīves filozofu uzskatus. Tie tām nav izdevīgi, jo izrādās, ka cilvēces garīgie vadītāji nevis skubina «tiekties uz augšu" un iegūt materiālus labumus, bet ieteic dzīvot pieticīgi.

Sekas mūslaiku ģimeņu, skolu un ārpusskolu audzināšanai ir bagātības un greznības iegūšanas tieksmju strauja pastiprināšanās. Katrs domā, ka labāk izmantot ikvienu brīdi, lai vairāk nopelnītu un apmierinātu savas augstās materiālās intereses. Ļaudis ir kļuvuši par mantas dievinātājiem. Tolstojs norāda, ka nav iespējams atrast kaut vai vienu no tūkstoša, kam ir diezgan ar to, ko viņš nopelna. Katrs cīnās ar visiem spēkiem iegūt to, ko viņam nevajag, bet ko no viņa prasa pasaulē valdošā mācība. Momentā, kad viņš nopelna to, kas viņam vajadzīgs, viņš prasa otro un trešo lietu, un tā turpinās nebeidzamais Sīzifa darbs, kas samaitā cilvēka dzīvi. Rakstnieks J. Jaunsudrabiņš atzīst, ka «rūpes un darbs dara pasauli skarbāku, nekā tai vajadzētu būt, un varbūt arī—nekā tā kādreiz bijusi… Cilvēki pārāk paraduši gādāt tikai par sevi." (Jaunsaimnieks un velns) J. Kellers pareizi norāda, ka „šodien pasaule slimo ar dvēseles slimību – materiālismu."

Mantas un bagātības tīkotāji visi ir skopuļi. Skopais vairo savu mantu, smagi strādādams un atturēdamies no naudas izdošanas, turpretī mantrausis mēģina izdzīvoties, citus izmantodams un apkrāpdams. Abi viņi nodara ļaunu, pievākdami sev to, kas nepieciešams citiem. Bieži vien skopais pēc mantas uzkrāšanas kļūst par darba devēju un tā pievienojas pārējiem mantraušiem. Par šiem bagātības cienītājiem Korānā ir teikts: «Vai tam…, kas savāc bagātību un to cienī. Viņš domā, ka viņa bagātība var to padarīt nemirstīgu." (The Koran)

Ir raksturīgi, ka gandrīz visi pārliecīgi čaklie strādātāj i un mantas vairotāj i ir neticīgi cilvēki, kas netic augstākas varas – Dieva esamībai. Viņu Dievs ir manta, kam tie ziedo visu savu laiku un par ko tie vienmēr domā. Tā patiesībā ir kalpošana mantas velnam, kam kalpot spēj tikai ļauni, garīgā tumsā dzīvojoši cilvēki, kuru gara spējas ir par vājām, lai izjustu Dieva esamību. «Bagātība atsvešina no Dieva, jo tā necieš nevienu citu kungu blakus sev," norāda F. Paulsens. Naudas velna kalpi sava ļaunuma dēļ nespēj uztvert Dieva pavēles un norādījumus. Viņos pašos nav nekā laba, cēla un dievišķīga, tāpēc Dievam nav vietas viņu sirdīs. Indiešu dievība Krišana māca, ka tie ir velnišķīgas dabas cilvēki, kas lepojas ar savu bagātību. (Hindu Scriptures) Jo labāks un gudrāks cilvēks, jo garīgi tuvāks tas ir visam dievišķīgajam, un tāpēc tikai tāds jūt Dieva vadību un gādību savā dzīvē.

Kaut gan Kristus ir skaidri noteicis (Mat. 6:24): „Jūs nevarat kalpot Dievam un mantai," tomēr pat tie, kas sludina un izskaidro Kristus mācību, uzskata par iespējamu krāt mantu, domādami, ka tanī pat laikā viņi kalpo arī Dievam. Mēs visi zinām, ka Kristus vārdu atkārtošana un dažādu ceremoniju vadīšana labi atmaksājas, ka vairojas sludinātāju manta un turība, kaut gan Kristus ir aizliedzis ņemt maksu par viņa mācības sludināšanu. Sūtīdams savus mācekļus sludināšanas darbā, viņš saka : „bez maksas jūs esat dabūjuši, bez maksas dodiet. Jums nebūs iegādāties nedz zeltu, nedz sudrabu, nedz varu savās jostās, nedz ceļa somu, nedz divi svārkus, nedz kurpes, nedz spieķi ." (Mat. 10:8-10) Pirmie kristietības sludinātāji šos norādījumus ir ievērojuši. Tā, piemēram, apustulis Pāvils, sludinādams Kristus mācību, iztiku ir pelnījis ar telšu taisītāja amatu . Turpretī tagad tiem, kas domā, ka viņi turpina Kristus mācekļa darbu, pirmajā vietā ir augsti ienākumi un materiāla nodrošinātība. Par katru savu vārdu tie mēdz prasīt visaugstāko samaksu. Tāpēc tiem gan netrūkst ne zelta, ne sudraba, ko likt savās jostās, bet viņi nekalpo Dievam, jo viņu sirdis ir pie mantas. Rakstnieks V. Mobergs romānā Līdumnieki saka: „ Algoti dvēseļu gani – tas ir cilvēku izdomāts iestādījums. Tā nav Dieva griba, ka jābūt algotiem mācītājiem… Jēzus nav cēlis amatos ne mācītājus, ne bīskapus. Nav dibinājis domkapitulus, nedz iemērījis baznīcas zemes. Evaņģēlija sludinātāji padarīti par amatpersonām daudz vēlāk, kad laicīgie valdnieki pārņēmuši viņa mācību savā ziņā un viltojuši to. Un tagadējo valsts baznīcas amatpersonu iestādījums ir lielākais šķērslis Kristus mācības izplatīšanai pasaulē ."

Vistālāk no Kristus mācības ir aizgājuši katoļu garīdznieki, bet it īpaši pāvesti, kaut arī pēdējie sevi uzlūko par Kristus palīgiem. Viņu plaši pazīstamā varas un mantas kāre liecina, ka tiem pilnīgi svešs ir Kristus pazemības un pieticības mācības gars . Tā, piemēram, pāvestu kronējot, tā galvā liek ar dārgakmeņiem izrotātu zelta un sudraba kroni. Pāvests sēd tērpies baltā zīda tērpā, kuru apņem zelta pavedieniem un īstām pērlēm izgreznots apmetnis. Pāvests sēd uz apzeltīta pārnesamā troņa, kuru nes īpaši nesēji. Viņa galminieki tur tam pāri baldahīnu un sānos strausa spalvu vēdekļus. Kardināliem ir jāmetas pāvesta priekšā ceļos un jāskūpsta viņa labās rokas gredzens. Šie augstprātīgie greznības un bagātības mīļotāji ir aizmirsuši, ka Kristum galvā bija tikai ērkšķu vainags. Tie nevēlas ievērot, ka Kristus ir bijis gan apģērba, gan izturēšanās ziņā vienkāršības paraugs un ka viņš apkaroja greznību un mantkārību. Ar savu rīcību pāvesti atklāja, ka viņos pilnīgi trūkst kristiešiem raksturīgās tiesiskās un materiālās vienlīdzības izjūtas un ka līdz ar to tuvāku mīlestība tiem ir sveša .

Arī tautas, valstis un valdības mēdz lepoties un turību, cenzdamās visiem līdzekļiem uzturēt saimniecisko varenību. Lai gan visās tautās ir kā pieticīgi un gudri cilvēki, tā arī mantkārības pārņemti muļķi, tomēr dažās pēdējie ir ievērojami pārsvarā. Tā, piemēram, P. Jurevičs atzīst, ka tieksme pēc mantas un bagātības ir britu nācijas galvenā īpašība: „Mūžīgi ierauta un nodarbināta tirdznieciskās akcijās, spekulācijās un pat avantūrās, nācija šai gadsimteņu ilgā komerciālisma skolā mācījās atzīt naudu un bagātību par galveno pasaules vērtību, kurai subordinējamas visas citas." Bet vergošana naudai un mantai ir saistīta ar nejutīgumu un vienaldzību, tā liecina par mantīgo garīgu nabadzību, kā to atzīst amerikāņu garīdznieks P. Hols (Hall): „Pārpilnība un bagātība rada nacionālu garīgu nabadzību." Nejutīgumu varam sastapt ik uz soļa visās angļu zemēs, kas it sevišķi latviešiem ir neizprotams un nepieņemams, jo viņu vidū ir daudz jūtīgu sirds cilvēku. Rakstnieks V. Pelēcis par to ir teicis: „Uz rūpnieciskās ražošanas procesa nežēlīgās bezdvēselības dibinātais amerikānisma laicīgās dzīves standarts ir svešs latviešu sirdij." Tā ir lielā Amerikas nelaime – ticēt naudas un mantas vērtībai, „ raksta E. Dārziņš vēstulē J. Jaunsudrabiņam. (Tā mums iet) Augstā dzīves standarta dēļ vien cilvēki nejūtas laimīgāki, kāto norāda F. Paulsens: „Tā būtu maldīšanās, ja dzīves standarta celšanos pašu par sevi uzlūkotu par laimes sajūtas pieauguma cēloni. Tās ir divas lietas, kurām nekādā ziņā nav nepieciešams iet kopā."

Kur valda bagātība, tur vienmēr klāt ir ļaunums. Bagāto mājās arvien jūtams vēsums tās sirsnības vietā, kas mājo pieticīgu ļaužu vidū. To labi ir attēlojis K. Skalbe savā pasakā par vērdiņu. Ieguvis bagātību, pirtnieks Ansis vairs nedomā par savu māti, jo viņa sirdī esošo mīlestību ir nomainījusi mantkārība. Māte tad atceras, cik labi bija toreiz, kad dēls vēl nebija bagāts un kad tai piederēja viņa labākās domas.

Mantkārības pārņemtajos vairojas ļaunums, bet mazinās garīgums un cilvēcīgums, tāpēc bagātības iegūšana attālina ļaudis no gudrības noteiktā ceļa. Pēc F. Paulsena domām, „liela bagātība ir bīstama, jo tā rada dīkdienību, augstprātību, greznību un izšķērdību." Bagātais ir spiests sev attīstīt arvien lielākā mērā ļaunas īpašības, lai varētu ne tikai vairot mantu, bet arī paturēt iegūto. Viens ļaunums rada otru, tāpat viena laba īpašība vairo citas līdzīgas. Mantrauši, īstenojot savus centienus, kļūst arvien lielāki egoisti. «Pilnīgs un radikāls egoisms īsti spēj attīstīties tikai mantīgās šķirās," saka P. Jurevičs, „kur cilvēks pierod asi apzināties to, kas ir viņa manta, pēc kuras citi tīko un kas tāpēc no tiem jāsargā." Viņiem jāiznīcina sevī visas cilvēcīgās īpašības, bet it sevišķi smalkjūtība, laipnība, labsirdība, labvēlība un līdzjūtība. Bagātais, krādams mantu, netaupa ne sevi, ne arī citus, jo „kas nepazīst līdzjūtību pret sevi, tas nepazīst to arī pret citiem," aizrāda K. Raudive (Dieva zīmogs). Bagātie mēdz būt nejūtīgi, nežēlīgi, rupji un cietsirdīgi. «Pastāvot tik lielai nabadzībai un degradācijai, ir jābūt ar ļoti biezu ādu, lai būtu bagāts," saka J. Krišnamurti. Bagāto sirdsapziņa ir vāji attīstīta.

Negodīgie mantas vairotāji visvairāk apkrāpj un izmanto tos, kas ir pieticīgāki, pazemīgāki, miermīlīgāki un godīgāki. Mantrauša ļaunā rīcība īsti sākas tad, kad viņš kļūst par darba devēju. Jau pirmo strādnieku nodarbinot, viņš neatdod visu nopelnīto, bet lielu daļu patur sev, nosaukdams to par savu peļņu. Ir jāpievienojas Tolstojam, ka mūsu «kristīgās" kultūras pasaules cilvēku ideāls ir pēc iespējas lielāka īpašuma iegūšana, lai tad varētu izmatot savu brāļu darbu, kaut arī pēdējie šādos apstākļos ietu bojā. Bagātību var iegūt tikai darot ļaunu citiem. Jurists E. Brunners norāda, ka faktiskā īpašuma iegūšanas nevienlīdzība nav sekas krietnībai, bet gan neierobežotai iemantošanas gribai, nevis taupībai, bet skopumam, nevis uzņēmībai, bet nekautrībai un brutalitātei. Krišnamurti domā, ka, lai sakrātu bagātību, ir jābūt cietsirdīgam, nežēlīgam, jābūt viltīgai kalkulācijai, negodīgumam; jāmeklē vara – egocentriska rīcība, kuru vienkārši maskē ar skaisti skanošiem vārdiem, kā atbildība, pienākums, darbīgums, tiesības. Indiešu reliģijā Krišna māca, ka tie ir velnišķīgas dabas cilvēki, kuru vēlēšanās ir nepiepildāmas. Viņi mēģina iegūt mantu netaisnā ceļā, lai apmierinātu savas vēlēšanās. F. Paulsens atgādina bagātniekiem: „Netaisna ir bagātība, jūs neesat miljonus nopelnījuši ar savu roku darbu."

M. Luters mantraušus, bet it īpaši augļotājus dēvē par cilvēku ienaidniekiem, teikdams: „Pagāni ar savu prātu spēja saprast, ka augļotājs ir zaglis un slepkava. Mēs, kristieši, turpretī viņus turam tādā godā, ka pielūdzam tos viņu naudas dēļ… Uz šīs zemes nav lielāka ienaidnieka cilvēkam kā sarausta nauda un augļotājs, jo viņš vēlas būt Dievs par visiem cilvēkiem. Augļotājs un naudas rijējs gribētu, lai visa pasaule iet bojā aiz bada un slāpēm, lai tikai viņš varētu visu iegūt sev un ikviens

tad varētu saņemt no viņa kā no Dieva un būt vienmēr viņa vergs. Viņš vēlas valkāt smalku apģērbu, zelta ķēdes un gredzenus, lai to turētu un uzskatītu par krietnu, dievbijīgu vīru."

Tolstojs aizrāda, ka, lai iegūtu visu vajadzīgo savām izpriecām, bagātnieki ir spiesti to atņemt ar varu un ļaunu citiem, bet šī rīcība iznīcina iespēju būt labvēlīgi noskaņotam pret cilvēkiem un tos mīlēt. „Tik ilgi, kamēr vienā pusē pastāv lukss, otrā ir nepieciešami jāpastāv pārmērīgam darbam un sliktai dzīvei," atzīst Šopenhauers. Cilvēkiem jāstrādā ilgāk un smagāk tādēļ, ka tiem jāapgādā nestrādājošie bagātnieki ar to, kas pēdējiem ir nevajadzīgs un ko tie izlieto greznībai, izpriecām un ceļojumiem. Tātad ļaužu vairuma trūcīgās dzīves un smagā darba cēlonis ir nelielas cilvēku daļas mantrausība. Tāpēc ikviens, kas uzkrāj lieku mantu un neatdod to tiem, kam tā nepieciešama, atņem pēdējiem normālas dzīves iespēju un tādā kārtā izdara noziegumu – līdzcilvēku apzagšanu un aplaupīšanu. Par to patiesus vārdus ir teicis Gandijs: „Es uzskatu, ka mēs vienā ziņā esam zagļi. Lieta, kas nav iegūta zogot, tomēr ir jāuzskata par zagtu īpašumu, ja kādam tā pieder bez vajadzības. Ja es paņemu kaut ko, kas man nav vajadzīgs paša tūlītējai lietošanai, un paturu to, es to nozogu kādam citam… Tik ilgi, kamēr mūsu vidū valda nevienlīdzība, tik ilgi mēs zogam." Arī Tolstojs uzskata, ka cilvēks grēko, ja tas ēd, nebūdams izsalcis, ja tas ģērbjas bez vajadzības aizsargāties pret aukstumu, ja tas ceļ māju, nevis lai būtu pajumte sliktos laika apstākļos, bet lai vairotu prieku, ko tas gūst, vajadzības apmierinot.

Mantrauši ne tikai nodara daudz ļaunuma citiem, tie izposta arī savu dzīvi, padarīdami to nenormālu. Mantrausi viņa uzņēmums saista un izdzen, viņš ir spiests atteikties no brīvas un dabīgas dzīves. Mantīgais atsakās no normālas dzīves šodien, jo domā, ka varēs dzīvot vēlāk – pēc mantas sakrāšanas. Bet tā kā viņš nespēj atteikties no mantkārības, tad viņš visu mūžu nemaz netiek īsti dzīvojis. Tolstojs aizrāda, ka tas, kas sācis rūpēties par sevi, nekad šīs rūpes neizbeigs un zaudēs vienīgi velti savu dzīvi: mantas vairotājs kļūs par steidzīgu, nemiera pilnu, nervozu automātu. «Bagātība, vairodama dažādās iespējas izvēlēties, bieži vien cilvēkiem gaidītā apmierinājuma vietā dezorganizē dzīvi. Tiešām, nervoza nomāktība ir raksturīga labklājību ieguvušajam," saka H.E. Fozdiks (Fozdick).

Uzsāktais ceļš mantrausi dzen arvien tālāk, tam nav iespējas apstāties, ja viņš nevēlas pavisam atteikties no savas mantrausības. „ Bagātība ir līdzīga jūras ūdenim, jo vairāk to dzer, jo lielākas slāpes jūt," ir teicis Šopenhauers. Katrs panākums mantrausim rada jaunas rūpes. Iegūtās mantas paturēšana un vairošana prasa no bagātā daudz enerģijas, neļaujot tam ne brīdi baudīt pilnīgu atpūtu un mieru, viņam īstenībā nav laika dzīvot. Vienmēr tam ir jādomā, ka saraustā manta, ko tas nespēj izlietot, var aiziet bojā. Viņa nedabīgi lielo mantas krājumu apdraud vispirms tie, kam šī manta ir atņemta, kurus bagātie ir apkrāpuši. Nabadzīgo mēģinājumi atņemt trūcīgajiem kaut ko jau patiesībā ir tikai vēlēšanās atjaunot iznīcināto materiālo vienlīdzību. Ja nebūtu lielo zagļu un laupītāju – mantraušu, nebūtu arī to, kas kāro pēc viņu mantas. Tāpēc ir saprotams ļaužu īgnums un sarūgtinājums, kādu tie jūt pret mantīgajiem. Amerikas miljonāram Rokfelleram viņa dzīvē esot trūcis prieka un jautrības, jo visu mūžu tam nācies izjust citu cilvēku naidu. Arī daba stājas pretī materiālo vērtību koncentrēšanai, jo viss uzkrātais var bojāties, to var sagrauzt kukaiņi, iznīcināt plūdi, ugunsgrēki, zemestrīces, vētras un dabas katastrofas. Arī sabiedriskās iekārtas maiņās ikviens var zaudēt visu bagātību.

Iegūt daudz mantas nozīmē iegūt rūpes, raizes, bailes no zaudējumiem un bagātības samazināšanās. Mantīgo dzīve aiziet rūpēs par sevi un savu mantu. „Iespējas dzīvot mazinās proporcionāli mantas pieaugumam," norāda Toro. ,,Par visu, kas darīts mantkāres vārdā, katram nākas saņemt sodu," brīdina Seneka, „lai gan mantkāre pati par sevi ir diezgan liels sods. Cik daudz asaru un smaga darba neizspiež no mums nauda! Bez tam padomāsim par tām nepārtrauktām raizēm, kas nomoka katru īpašnieku proporcionāli viņu ieguvumu lielumam! Bagātības piederēšana nozīmē pat lielākas garīgas ciešanas nekā bagātības iegūšana." Tolstojs aizrāda, ka tam, kas grib nodrošināt savu nākotni nav ne minūtes brīva laika. Viņš nezina, cik ilgam laikam jānodrošinās – mēnesim, gadam vai 10 gadiem, vai arī nākošajai paaudzei. Rūpes par savu īpašumu novirza cilvēku arvien vairāk no vienkāršiem dzīves priekiem, viņš baidās, ka citi tam ko neatņem, vienmēr cīnās, lai pasargātu un vairotu to, ko jau ieguvis. Ziedodams dzīvi rūpēm par nākotni, tas zaudē pašreizējo dzīvi. Tolstoja secina, ka īpašums ir visu ļaunumu sakne.

Toro uzsver, ka cilvēki bojā savu veselību, mēģinādami iekrāt kaut ko slimības dienām. Bet visvairāk savu veselību bojā tie, kas krāj sev nevajadzīgo. Mantrauši nepazīst atpūtas un nepiešķir sev brīvdienas.

Nav brīnums, ka daudzi sabojā savu dzīvi, tiekdamies pēc bagātības, jo šinī ceļā katru agri vai vēlu sagaida vilšanās. «Neatlaidīga skriešana pēc saimnieciskiem panākumiem ir daudzu sabrukumu, pāragru sirds slimību radītu nāves gadījumu cēlonis," saka J. Lībmans. Ka nauda un manta iznīcina cilvēkus, kam tā pieder, to rāda septiņu Amerikas miljonāru liktenis, kā to atstāsta amerikāņu garīdznieks Pauels (G. Powell). Divi no tiem bankrotēja, divi nokļuva cietumā un trīs izdarīja pašnāvību. (A Time for Decision) Indiešu svētajos rakstos ir teikts, ka ceļš, kas ved uz bagātību, ir tas, kurā daudz cilvēku iet bojā. Tas rāda, ka augstākā vara stājas pretī ļaužu mantrausības nodomiem.

Varam tikai pievienoties indiešu sv. rakstu norādījumam, ka „bagātība nevar padarīt laimīgu nevienu cilvēku." Bagātība un nauda nāk vienīgi par ļaunu to ieguvējiem, kā to visskaidrāk rāda loteriju laimētāju liktenis. F. Paulsens norāda, ka bagātība, ko gūst laimējot loterijās, drīz vien izgaist, bet vispirms tā izposta laimētāja dzīvi. Austrālijas laikrakstā bija atstāstīts gadījums, kur kāds bija laimējis loterijā 6000. Pēc neilga laika, sēdēdams cietumā, tas bija spiests atzīties: „Tā bija nelaimīga diena man un manai ģimenei, kad es laimēju naudu. Tā ir atnesusi vienīgi nelaimi." Šī vīra ģimenes dzīve tikusi izārdīta, un pats tas par dažādiem pārkāpumiem nokļuvis cietumā. Kāds cits bija laimējis milzīgu summu zirgu skriešanās sacīkstēs. Drīz vien tas tomēr atgriezies savā darba vietā – par trauku mazgātāju, atzīdamies, ka vienīgais ieguvums tam esot aknu kaite, ko tas mantojis lietodams par daudz barības un alkohola. Naudas izdošana un viss par to iegūtais tam neesot devis nekādu prieku.

Parasti ļaudis domā, ka viņi gan mācēs labi izlietot laimēto naudu. Tā droši vien domāja arī tikko minētie nelaimīgie laimētāji. Visi plāni par iegūtās naudas izlietošanu ir tikai plāni par raižu, rūpju un nepatikšanu radīšanu, kas nekādā ziņā nevar dot cerēto laimi. Ne tikai tie, kas laimējot kļūst bagāti, bet arī mantas krājēji, kuri pamazām vairo savu bagātību, pēc tās sasniegšanas ir spiesti teikt to pašu, ko ir teikuši laimētāji. Kāds Amerikas miljonārs vaļsirdīgi atzīstas, ka viņš tagad nav laimīgāks kā tad, ka tam nebija bagātības. „Nauda nedod laimi," secina miljonārs. J. Jaunsudrabiņš domā, ka „cilvēkam nauda nes tikai nelaimi. Nauda ir galvenais iemesls, kādēļ cilvēks cilvēku nīst, kādēļ cilvēks cilvēku nokauj." Angļu rakstnieks Lorenss (D. H. Lawrence) saka: «Nauda indē jūs, kad jūs to esat dabūjuši." Tāpēc līdz ar Sofoklu jāatzīst, ka: „ lielākais no visiem uz zemes esošajiem ļaunumiem ir nauda."

Pēc Tolstoja domām, kamēr cilvēki iegūst sev nepieciešamo, tik ilgi viss ir kārtībā. Līdz ko tie sāk no visa iegūt tik daudz, cik vien iespējams, iegūtais ir ne vien nevajadzīgs, bet pat kaitīgs. Ķīnietis Čuangtse ir teicis: „kam pieder vairāk kā nepieciešams, tam tas nāk par ļaunu. Tas ir pareizi attiecībā uz visām lietām, bet it sevišķi uz naudu." To pašu apstiprina Gandijs, sacīdams: „Zināms daudzums ērtību ir nepieciešams, bet, pārsniedzot to, tās nevis palīdz, bet kļūst par traucējumu. Tāpēc neierobežota skaita vajadzību radīšanas un apmierināšanas ideāls, liekas, ir maldi un lamatas."

Tā kā bagātie savus mantas krājumus nespēj normālā ceļā izlietot, tad vienīgā iespēja ir tos izšķiest izpriecās, ceļojumos iegādāties dārgus, greznus priekšmetus, kas tiem ir pavisam nevajadzīgi. Lieka nauda atļauj iegūt to, kas pārsniedz iztikas minimumu un ko neviens tāpēc nevar ne patērēt, ne arī citādi izlietot. Šīs patiesības pareizību labi ilustrē kāda bagāta aktiera rīcība ar savu lieko mantu. Viņš esot iegādājies 300 uzvalkus, 100 pārus kurpju. Drēbes viņš mainījis 5 reizes dienā, pie tam katrreiz vilcis jaunas zeķes un vecās aizmetis projām. Aktieris dzīvojis 33 istabu mājā ar 15 vannas istabām un viņam piederējuši 12 auto. Un tomēr šis vīrs nejūties ne laimīga, ne arī drošs, jo 2 bruņoti sargi to apsargājuši, lai kāds nenolaupītu viņa bērnu.

Bagātie dzīvo vienās bailēs no pārējo naida un atriebības, jo tie jūt, ka ir citiem daudz pāri darījuši. Lai arī viņu sirdsapziņas balss ir ļoti vāja, tomēr tā arvien pārmet visu tā iegūšanu, ko patiesībā tie nedrīkstēja paturēt. Sirdsapziņa lēnām, bet neatlaidīgi atgādina mantrausim, ka viņš savas rīcības dēļ ir izpostījis citiem dzīvi vai vismaz to padarījis smagu un nepanesamu. Sirdsapziņas protesti apslāpē katru prieka dzirksti, bagāto prieks parasti ir mākslīgi radīts, lietojot alkoholu un citas reibinātājas vielas. Nodarītie noziegumi, kaut arī par tiem nevajā likumi, tomēr liedz bagātajiem justies brīviem, apmierinātiem un laimīgiem. Drīz vien katram mantas krājējam pienāk laiks, kad tas sāk izjust savas rīcības aplamību. Vismaz mūža beigās tas ir spiests atzīt, ka gājis nepareizu ceļu. Rakstnieces Silvijas Ābeles romānā Daugavā iet ledus prof. Pavasars saka: „Es atskatījos uz savu dzīvi, un mani pārņēma šausmas, cik nelietīgi esmu to izšķiedis. Cik veltīgi pagājis laiks! Visus spēkus, visus labākos gadus biju atdevis uzņēmumam."

Pārmetumu mocīti, bagātie dažreiz ziedo lielas summas dažādu iestāžu vajadzībām, bet nekad nevēlas izdalīt visu savu mantu un pārtraukt negodīgo mantrausību. Viņu labdarība ir tikai ārējs žests, tā patiesībā ir tikai pašreklāma un lepošanās ar savu turību. Tolstojs vaļsirdīgi atzīstas, ka viņš no savas bagātības ir devis simtus nabadzīgajiem, bet to vietā ņēmis tūkstošus no citiem, tos padarīdams par nabagiem. Tāda ir visu bagāto skaļi reklamētā labdarība un palīdzība. Viņu nolūks nav palīdzēt, jo tad visvairāk tie varētu palīdzēt, neuzkrādami mantu un neatņemdami to, kas pienākas citiem.

Mantīgajiem, līdzīgi Tolstojam, nāktos atzīt, ka viņi dzīvo uz pārējo rēķina, ka lielā daļa ļaužu ir nabadzīgi bagāto dēļ un ka šim vairumam jācieš bads bagāto pārēšanās dēļ. Tolstojs, savu bagātnieka dzīvi kritizēdams, saka, ka viņš ir vājš, nevērtīgs parazīts, kas var eksistēt vienīgi tad, ja tūkstoši strādā, pabalstīdami šo nevērtīgo dzīvi, kas sastāv no ēšanas, sarunām un klausīšanās. Daudziem jāstrādā smagi visu dienu amats, lai viņš varētu sarunāties, ēst un gulēt. Ne par velti J. Krišnamurti ir teicis, ka „mirt bagātam nozīmē būt dzīvojušam velti." Bagāto dzīve un darbošanās ir nevērtīga, veltīga, tai trūkst augstāka mērķa, kā tas pasvītrots Silvijas Ābeles romānā: „Dzīvei nav jēgas, ja nav nekā svēta, ja visu var aprēķināt un aprēķina naudā, mantā, labumos, panākumos."

Bagāto dzīves ārējais spožums ir tikai maska, aiz kuras slēpjas nožēlojams mantas vergs, kas ir vairāk neapmierināts nekā tie, kuri viņu apskauž. Atsevišķi izpriecu brīži ir mēģinājums pirkt to laimi, ko pārējie iegūst itin viegli arī bez naudas. Ja bagāto šķietami jautro dzīvi izceļ un visu pārējo noslēpj, tad rodas nepareizs iespaids un dzimst nožēlojama vēlēšanās kļūt bagātam. Neizprazdami bagātnieku maldu ceļus, ļaudis staigā pa tiem, vēlāk savas gaitas nožēlodami. F. Paulsens šinī sakarībā ir teicis: „Acu apmānīšanā, kuras dēļ mēs lielos īpašumus redzam šķietamas laimes apspīdētus, nevar tikt novērsta ar tūkstoš reižu piedzīvotu vilšanos. Piedzīvojumi līdzinās atklāsmei: tie māca tikai tos, kam viņus izdodas iegūt."

Gudri vīri, lielie cilvēces audzinātāji vienmēr ir nostājušies pret mantrausību un paši savā dzīvē ir bijuši pieticīgi, aicinādami arī citus sekot viņu paraugam. Skaidrs un nepārprotams ir Kristus brīdinājums: „Sargieties no mantkārības! " Seneka aicina nostāties pret mantkārību un plašu, izšķērdīgu bagātnieku dzīvi. Viņš atzīst, ka neviens no tiem nav patiesi liels, kurus augstu ir pacēlusi bagātība un parādītais gods. „Prieks ir mērķis, kuru jūs vēlaties sasniegt, bet jūs noejat no ceļa, ja domājat sasniegt šo mērķi atrazdamies bagātības un oficiālu titulu vidū… Gudra vīra acīs bagātnieki ir vergi… Mums vajag atraidīt un nicināt bagātību," māca Seneka.

„Neviens nedzīvo no tā, ka viņam ir daudz mantas", saka Kristus. (Lūkas 12:15) Kas visu savu mūžu ziedo tikai materiālo labumu iegūšanai, tas palaiž izdevību iegūt vērtības, kas nav ar naudu un mantu atsveramas, nedz arī nopērkamas. Tādas ir visas garīgās vērtības. Sokrāts saviem tiesātajiem norāda, ka viņš nekad nebeigs teikt ikvienam, kuru tas sastaps: „Tu nekaunies pēc bagātības, goda un cieņas tiekties, lai iespējami daudz no tā visa iemantotu, bet tu neraizējies un nerūpējies par izpratni, patiesību un tavu dvēseli, lai tā iespējami labāka kļūtu." Tikai tā cilvēka dvēsele ir kļuvusi labāka, kurā mājo pieticība un kurš ir ticis vaļā no mantkārības un ar to saistītajiem ļaunumiem. Tāpēc līdz ar P. Jureviču ir jāatzīst, ka „varas, mantu un baudas nolikšana par augstākām vērtībām ir briesmīgs pārpratums, un vienīgais īstais ceļš ir tas, kas iet pretējā virzienā, proti, uz cilvēka personības, uz viņa un tam pāri stāvošās garīgās esmes atzīšanu par augstākām vērtībām." Pieticīgā materiālie ieguvumi ir nenozīmīgi, jo viņam ir ievērojams garīgo vērtību krājums. Viņš nekāro ne pēc mantas, ne pēc zināšanām, skolu diplomiem un ienesīgām vietām, jo tas nevēlas ar zināšanu palīdzību pelnīt naudu, lai varētu iegādāties sev „zīda un samta tērpus." Viņa bagātība ir pieticība un ar to saistītās īpašības, kas garīgo vērtību vidū ir vienas no svarīgākajām.

Lai cilvēki spētu atbrīvoties no mantkārības netikuma un lai viņu vidū vairotos garīgums, visiem spēkiem būtu jāvēršas pret mantas uzkrāšanu. Bet tā kā ļaunu nav iespējams iznīcināt vai mazināt ar ļaunu, tad cīņā pret mantkārības netikumu, mantraušiem un viņu izdarītiem noziegumiem nekad nedrīkstētu lietot varu. Mantkārību cilvēkos nevar iznīcināt ar varu, atņemot bagātajiem viņu īpašumus, kā to ir mēģinājuši darīt diktatūrās. Atņemot mantu, mantkārības netikums nav mazinājies, tas tikai ir apspiests, bet joprojām kvēlo, pieņemas spēkā un gaida izdevību uzliesmot. Pie tam, ja mantu uzkrāj tās atņēmēja—valsts, tad iepriekšējo bagātību vietā ir radies jauns īpašnieks un līdz ar to visas materiālās vērtības kļūst nepieejamas tiem, kam tās vajadzīgas. Jaunajā mantrausī mantas vairotāju ļaunās īpašības parādās vēl lielāka mērā. Valsts, gribēdama iznīcināt mantraušus, pati tomēr ļaudis par tādiem audzina, skubinādama krāt un vairot valsts mantu. Kāpinātas mantkāres vadīti, cilvēki mēģina piekrāt, apzagt un aplaupīt valsti, kura tos visus ir apzagusi un aplaupījusi un šos noziegumus turpina izdarīt joprojām.

Teiktais rada, ka tie, kas ir vēlējušies uzlabot strādājošo dzīves apstākļus, ir maldījušies, cerēdami, ka stāvoklis kļūs labāks, jo bagātnieku vietā uzņēmumos un valstī noteicēji būs strādnieki. Personu un iekārtas maiņa nevar uzlabot strādājošo stāvokli tāpēc, ka viņu posta un nelaimju cēlonis ir kā privātpersona, tā arī valsts vadītā, tehnikas un zinātnes veicināts mantas uzkrāšana un koncentrēšana, t.i, mantrausība, kas, kā jau minēts, ir cilvēku lielās daļas aplaupīšana un apzagšana. Sekošana mantas velnam vienmēr ved uz elli, vienalga, vai tam seko materiālistu organizācija – valsts vai arī atsevišķi mantas krājēji. Kamēr privātā un valsts mantrausība nemazināsies un nebeigsies, tik ilgi cilvēku vairums būs spiests vergot un bezpalīdzīgi noskatīties, kā bagātie un valsts vadītāji izšķiež tās vērtības, kas pienāktos visiem kopīgai lietošanai. Materiālais progress, ar kuru tagad mēdz lepoties, nāk par labu tikai mantu ražošanas un uzkrāšanas vadītājiem, pārējiem tas stāvokli padara ļaunāku, pārvēršot tos par nelaimīgiem uzņēmumu vergiem, kuri dienišķo maizi spēj iegūt vienīgi smagā, garlaicīgā un nepatīkamā darbā.

Tā kā mantkārību un tās dēļ izdarītos noziegums nav iespējams mazināt vai iznīcināt ar varu un varas atbalstītiem likumiem, tad mantkārības netikuma apkarošanai vienīgie līdzekļi ir izskaidrošana, pārliecināšana un pārraudzīšana, norādot uz mantkārības nodarīto ļaunumu, aicinot atbrīvoties no šī netikuma, lai varētu sākt dzīvot pieticīgi. Līdz šim pret mantkārību ir nostājušies tikai atsevišķi cilvēki, bet to nekad un nekur nav darījusi sabiedrības vadība, valsts un valdības, jo šie ļaudis paši ir visdedzīgākie materiālisma kalpi. Tāpēc svarīgi būtu vienmēr uzklausīt nedaudzo cilvēces ceļa radītāju mācību un censties to ievērot.

Lai cilvēku vidū vairotos pieticības ceļa gājēju skaits, vispirms būtu jāpārtrauc mantas un bagātības ieguvēju cildināšana, kas tagad ir tik izplatīta. Mantraušu rīcību slavējot, mēs atbalstām un godinām viņos esošo ļaunumu, muļķību un lielāko netikumu – mantkārību. Ja visus jau no mazām dienām mācītu netiekties pēc mantas un nekrāt to, tad mantraušu būtu daudz mazāk. Tāpēc „ visiem labas gribas cilvēkiem ir dots saprātīgs dzīves mērķis: cīnīties pret materiālo vērtību nolikšanu pāri ētiskām normām, jo tad cilvēks tiek pārvērsts plēsīgā zvērā," norāda P. Jurevičs. It sevišķi vajadzētu atmest maldīgo uzskatu, ka bagātie ir ievērojami vai pat gudri, uzsverot, ka viņu rīcībai pamatā ir garīgā neattīstība un muļķība, kā tas jau tas iepriekš aizrādīts.

Sevišķi svarīgi būtu ikvienam savā dzīvē pārtraukt tiekšanos pēc liekas mantas. Pēc nepieciešamo vajadzību apmierināšanas visa jaunības un spēka gados iegūtā liekā manta būtu jāatdod tiem, kas ir vāji, slimi, veci un kam dzīvē grūtāk klājas. Tas jādara, apzinoties, ka, vienīgi izlietojot visas dabas bagātības kopīgi nepieciešamo vajadzību apmierināšanai, nevienam nekā netrūks un varēs iestāties Dieva valstība zemes virsū.

Par visām lietām ir jāizjūt, ka materiālās nevienlīdzības radīšanā vainojams ir ikvienā mītošais netikums – mantkārība. Kamēr tas valdīs cilvēkos, tik ilgi pastāvēs materiālā nevienlīdzība un to nevarēs likvidēt nekādas ārējās pārmaiņas – ne valsts vadības maiņa, ne likumu izdošana, ne arī revolūcijas un reformu mēģinājumu Tikai pamazām, pārraudzīšanas un dabīgās attīstības ceļā atbrīvojoties no mantkārības, iestāsies materiālā vienlīdzība un ļaudis sāks iet pa gudru cilvēku ceļu, kurā valda pieticība.

Atteikšanās

Gudrības ceļu dzīvē iet tas, kurš atsakās no mantas uzkrāšanas un sava labuma vairošanas. Šo dabīgo, Dieva nolikto ceļu iet māca Kristus, norādīdams atbrīvoties no visas liekās mantas: „ Ja tu gribi būt pilnīgs, tad noej, pārdod visu, kas tev ir, un atdod to nabagiem; tad tev būs manta debesīs; un tad nāc un staigā man pakaļ." (Mat. 19:21) Kristietim labprātīgi jāatsakās ne tikai no liekas mantas debesīs, bet arī no visa, kas kalpo viņa savtīgām, interesēm: „Un kas atstājis brāļus vai māsas ,vai tēvu vai māti, vai bērnus vai tīrumus mana vārda dēļ, tas saņems daudzkārt vairāk un iemantos mūžīgu dzīvību." (Mat. 19:29) Šie vārdi norāda, ka Kristus sekotājiem ir jāatsakās vienmēr no šaurām egoistiskām rūpēm tikai par savu ģimeni un savējiem, šo tuvinieku mīlestību aizstājot ar tuvāku mīlestību.

Atteikšanās no visa, arī no nepieciešamā, ir nedabīga un šādu atteikšanos, kas saistīta ar miesas mērdēšanu un sevis mocīšanu, Kristus nav prasījis. Pārdot visu, kas mums ir, nozīmē pārdot lieko, uzkrāto mantu, kas pašiem nav vajadzīga. Pārdot nav iespējams sev pilnīgi nepieciešamo, mēs nevaram pārdot to barību, ko pašlaik lietojam, to uzvalku, kas mums mugurā, to pajumti, kura mūs sargā pret lietu un aukstumu. Nedabīgais nabadzības ceļš nav tas, kas jāiet kristiešiem. Neiegūstot nepieciešamo, nav iespējams dzīvot, un tā nav Dieva griba, lai cilvēki iztiktu no nekā. Tie, kas mēģina atteikties no visa, kā Asīzes Francisks to darījis, ir tomēr spiesti nepieciešamo uzturu, pajumti un apģērbu saubagot no citiem. Bet tie, kas pārtiek no citu saražotā, būdami paši spējīgi strādāt, ir liekēži. Ja visi sāktu ubagot, kur tad rastos tie, kas ubagiem varētu ko dot? Tas rāda, ka Asīzes Francisks un viņu sekotāji ar savu paraugu ir vienīgi kaitējuši kristietībai, radīdami iespaidu, ka Kristus mācību nav iespējams realizēt un ka tā prasa, lai ļaudis dzīvotu nedabīgi. Tāpēc Asīzes Franciska pilnīgas nabadzības sludināšana ir jāatzīst par tikpat pārspīlētu un teatrālu galējību kā viņa nepārtrauktā dzīrošana jaunībā, dzīve greznībā un pārpilnībā. No šādām galējībām ikvienam būtu jāizvairās, cenšoties dzīvot pieticīgi.

Kristus nav dibinājis klosterus un mūku organizācijas, bet ir dzīvojis un darbojies normāli, uzturēdamies vienmēr tautas vidū. Aicinādams atteikties no liekas mantas, Kristus nav vēlējies cilvēkiem sagādāt ciešanas, bet ir gribējis, lai ļaudis pēc nevajadzīgās mantas nastas nomešanas un viņa ieteiktā pieticības ceļa uzsākšanas justos laimīgāki un lai tie trūcīgie, kas saņemtu šo citu lieko mantu, varētu dzīvot labāk, kā iepriekš. Norādīdams atdot lieko mantu nabagiem un tādā kārtā kļūt par viņa mācekļiem, t.i., viņa mācības ievērotājiem, Kristus nav vēlējies, lai ļaudis nerūpētos par dienišķās maizes iegūšanu un atteiktos no paša nepieciešamākā.

Pirmie kristieši ir pareizi izpratuši Kristus norādījumus un tos arī ievērojuši. Apustuļu darbos (2:45) par to ir teikts: „Viņi pārdeva savus īpašumus un rocību un izdalīja visiem, kā kuram vajadzēja." «Neviens neko no savas mantas nesauca par savu, bet viņiem viss bija kopīgs." (Apust. Darbi 4:32) īpašumu pārdošana un mantas izdalīšana tomēr kristiešus nepadarīja par nabagiem un viņiem nevajadzēja ubagot. Tieši pretēji — „Viņu starpā nebija neviena, kam kā trūktu."(Apust. Darbi 4:34) No pirmajiem kristiešiem mums jāmācās lieko materiālo vērtību koplietošana, jo tikai tad katrs dabū sev nepieciešamo un visi var justies apmierināti. Ievērojot Kristus norādījumus par atteikšanos no liekās mantas, dzīve kļūtu normāla un dabīga, jo izbeigtos materiālā nevienlīdzība, pazustu kā bagātie, tā arī nabadzīgie. Šādā veidā pārkārtot un uzlabot dzīvi ir mācījis Kristus. Kaut arī mantrauši vienmēr ir centušies izjaukt katru mēģinājumu dzīvot kristīgi, tomēr pirmo kristiešu dzīves paraugs rāda, ka Kristus mācība ir realizējama.

Daudzi iebilst, ka atteikšanās no liekas mantas nav iespējama mūslaiku sabiedriskajā iekārtā. Par to zinātnieks F. Paulsens raksta: „Mēdz teikt, ka šī baušļa piepildījums iznīcinātu visu mūsu kultūras dzīvi. Ir ļoti iespējams kā tā notiktu…, bet kur ir rakstīts, ka to vajadzētu uzturēt?" Pastāvošā dzīves kārtība ir nekristīga un tāpēc nav vis jāaizstāv, bet jāmēģina pārveidot par kristīgu, ievērojot Kristus norādījumus. Un šinī reformu ceļā viens no pirmajiem un svarīgākajiem punktiem ir pareizas atteikšanās realizēšana.

Atteikšanās pamatā ir pieticība, tas ir, apmierināšanās ar nepieciešamo un šī iztikas minimuma sagāde pašu spēkiem. Kā putni un dzīvnieki, no kuriem mācīties skubina Kristus, visu nepieciešamo iegūst paši un necenšas pārtikt no citu sagādātā, tāpat jārīkojas arī cilvēkiem. Pieticības un atteikšanās ceļa gājēji nav lepojušies ar nabadzību, bet tie ir uzskatījuši par pietiekamu to mazumu, kas viņiem ir. Tie ir vēlējušies dzīvot vienkārši un nepieciešamā sagādē būt neatkarīgi no citiem. Pieticīgam cilvēkam sveša ir kā liekas mantas uzkrāšana, tā arī sevis mocīšana gavējot un badojoties.

Kā nevienam nebūtu jāatsakās no nepieciešamā uztura, apģērba un mājokļa, tā arī nav jāatsakās no visām citām dabīgām organisma un gara prasībām. Tā, piemēram, nepareiza ir atteikšanās no dzimumdziņas apmierināšanas, no jautrības, dejām, rotaļām un dziesmām. Mīlēt savu tuvāku kā sevi pašu nozīmē nedarīt ne sev, ne arī citiem pāri, bet būt laipnam kā pret sevi, tā pret pārējiem. Mēs neesam laipni pret sevi, ja

savam ķermenim atraujam nepieciešamo uzturu, vingrinājums, atpūtu vai arī saindējam to ar tabaku un alkoholu. Pareizu atteikšanos labi ir raksturojis franču zinātnieks Di Nuji: „Kad mēs runājam par miesas kārību apvaldīšanu, par dzīvniecisko instinktu pārvarēšanu, mēs nekādā ziņā ar to nedomājam, ka normāla visu šo instinktu apmierināšana ir aizliedzama vai nevēlama… Mīlēšana, ēšana, dzeršana un uzjautrināšanās nav pašas par sevi nosodāmas, ja tanīs ievēro mērenību, kurai pamatā ir sirdsapziņas un cilvēcīgas cieņas izjūta. Pretējā galējība – askētisms un miesas mērdēšana ir tikpat kaitīga ne tikai tāpēc, ka, apdraudot ķermeni, tā var traucēt normālu smadzeņu šūnu darbību un tā iespaidot domāšanu, bet arī tāpēc, ka tā var radīt bīstamu lepnību. Miesai un garam jāveido harmoniska vienība, jo tikai tad cilvēks var attīstīt sevī labvēlību, iecietību, un tuvāku mīlestību." (Human Destiny, 150., 151. lpp.) Arī angļu filozofs Mills domā, ka Dievs cilvēkiem ir devis visas iespējas, lai tie tās izkoptu un attīstītu nevis iznīcinātu. (On Liberty).

Lai ikviens spētu brīvi atteikties no liekas mantas un visa nevajadzīgā, cilvēkiem būtu jāmācas nevis cienīt un augstu vērtēt materiālas vērtības, kā tas līdz šim ir parasts, bet gan uzskatīt tās par nenozīmīgām un nevērtīgām. Šāda nostāja, kā arī īsta atteikšanās un pieticīga dzīve mums, diemžēl, jāmācās no tautām, kuras mēs tagad uzskatām par zemu stāvošām un nožēlojamām, bet kuras daudzējādā ziņā ir pārākas par t.s., kultūras tautām. Tā, piemēram, vienaldzību pret mantu varam mācīties no Jaungvinejas iedzimtajiem. Jaungvinejas pētniece Cīzmene (E. Cheesman) stāsta par turienes iedzimtajiem, ka tie, kuri strādā un saņem algu, par šo naudu arī iegādājas dažādas mantas, bet tās augstu nevērtē. Viņi tās nomet, kur pagadās, par tām daudz neinteresējas, nelabo, nekopj tās un nemaz neievēro, ja tās pazūd vai kāds cits tās paņem.

Vienaldzībai pret materiālajām vērtībām vajadzētu valdīt visu cilvēku vidū, un tā kādreiz ir valdījusi, kā to liecina dabas tautu dzīve. No šī dabīgā ceļa ļaudis ir nomaldījušies, ļaudami attīstīties un nostiprināties mantkārības netikumam. Līdz ko varas ceļā dažiem bija iespējams tikt pie lieliem mantu krājumiem, tūlīt pārējie sāka just to trūkumu. Tā radās materiālā nevienlīdzība un sāka valdīt netaisnība. Tāpēc par maldīgu jāatzīst uzskats, ka tagad izplatītā mantrausība, pieķeršanās mantai un mantas vairošana ir nezin kāds kultūras sasniegums, ar kuru varam lepoties. Materiālisma valdīšana ir pierādījums, ka cilvēki kopš mantas koplietošanas laikiem garīgās attīstības ziņā ir gājuši atpakaļ. Mežoņus ir nomainījuši modernie mežoņi – mantrauši, kuri zvērīgumā un necilvēcīgumā tālu pārspēj savus senčus. Mantraušu rīcības dēļ nepārtraukti ir vairojies ļaunums pasaulē. Šo cilvēces traģēdiju vajadzētu saprast un mēģināt atgriezties uz pareizā ceļa. Kā dzīvo cilvēk, kas neapzīst mantkārību, un kā vajadzētu dzīvot, to varam mācīties no Klusā okeāna salu iedzīvotājiem –polinēziešiem. Polinēzieši lieto visu kopīgi, ko vien daba ir devusi. Ja no viņiem kāds iegūst kaut ko vairāk, nekā tam vajag, tas atdod to citiem. Ja kādam kā trūkst, viņš iet un ņem tur, kur to var dabūt. Turpretī kultūras tautu piederīgie glabā aiz atslēgām sev nevajadzīgo, kas citiem ir nolaupīts un atņemts, un tie, kam šo ieslēgto lietu vajadzētu, cieš trūkumu. Ceļotājs G. Dambis par Klusā okeāna saliniekiem raksta: „Rūpes un raizes salinieku dzīvē ir svešas. Tik daudz veselīgu smieklu un priecīgu seju mūsu civilizētajā pasaulē nākas grūti atrast. Šeit cilvēks ir īsts dabas bērns, pilns dziļām jūtām un bez materiālajām iekārēm. Nauda ir tikai līdzeklis dzīves nepieciešamību apmierināšanai. To te neviens nekrāj. Ja, pārnākot no veikala, kabatā ir palikušas dažas naudas zīmes, tās vienkārši atdod citiem. Viesmīlība ir viens no augstākajiem tikumiem. Pazīstams vai svešs, katru, kas nenonievā salinieka dzīves veidu, uzņem kā labāko draugu. Ēdienu reizēs pat garāmgājējs ir uzaicināts piedalīties maltītē. Naktsmājas ir nodrošinātas ikvienam. Jo ilgāk kāds viesojas, jo mīļāks tas kļūst. Ļaužu savstarpējā izpalīdzēšanās apbrīnojama. Ja kādam ir divi svārki, viņš vienus atdos tam, kuram to nav. Priekos un bēdās nesavtīgi dalās, tāpēc nevienam šeit slikti neklājas. Ja kādai mājai ir bagātīgs zivju loms, ar to mielojas visa apkārtne…. Ne materiālās prasības, bet dvēseles laime ir to dzīves mērķis. Kāds pretstats mūsu pasaulei." (Austrālija Latvietis, 1957.g)

Polinēziešu dzīves pētnieks B. Danielsons par polinēziešiem saka: „Iegūt kaut ko tikai sev pašam tur uzlūko par zemisku netikumu; tieši pretēji – cilvēks tur gūst ievērojamu prestižu, ja viņš atdod visu, kas tam pieder tāpēc, ka viņu pašu sociālā ekonomika balstās uz grupu solidaritāti un savstarpēju palīdzību, polinēzieši vienmēr uzlūko mūs, eiropiešus, par briesmīgi skopiem un egoistiskiem." Salīdzinot eiropiešus un polinēziešus, Danielsons atrod, ka eiropieši sacenšas viens ar otru, turpretī polinēzieši palīdz viens otram; eiropieši mēģina taupīt un krāt, polinēzieši nepārtraukti dod projām visāda veida dzīvei nepieciešamo, bet saņem pretī arī daudz no citiem; eiropieši plāno uz priekšu, polinēzieši reti raizējas par rītdienu. Sekas šādai dzīves kārtībai ir tās, ka Polinēzijā nav nabadzīgu un trūcīgu cilvēku, nav arī bezdarbnieku. Danielsons arī norāda, ka eiropiešu dzīves mērķis ir panākumu gūšana, turpretī polinēzieši vēlas par visu vairāk dzīvot, daudz priecāties un visu paveikt ar pēc iespējas mazāk pūlēm. Nepazīstot mums parasto mantrausību un strādāšanu savā labā, polinēzieši dzīvo ērtāk, vieglāk un priecīgāk. Atteikšanās polinēziešiem dod patīkamāku dzīvi, turpretī kultūras tautu mantrausība to sabojā un padara par smagu nastu.

Pēc teiktā jāatzīst, ka polinēziešiem piemīt daudzas īstu kristiešu īpašības, kaut arī Kristus mācība tiem var būt samērā sveša. Viņi neraizējas par rītdienu, kā to Kristus ir ieteicis darīt, tie dzīvo pieticīgi un atteikšanās citu labā tiem ir viens no galvenajiem tikumiem, kas pilnīgi valda viņu dzīvē. Šo raksturīgo kristiešu tikumu trūkst eiropiešiem un citām tautām, kuras sevi dēvē par kristīgām. Šī patiesība nav noliedzama, kaut arī tā nav patīkama.

Pieticīgs cilvēks nedomā par sevi, viņš nebēdājas par to, kā tas iztiks, ko ēdīs, dzers un ko vilks mugurā. Viņš neraizējas par rītdienu un gādību par nākotni atstāj Dieva ziņā, atteikdamies nākotnes vajadzību apmierināšanai uzkrāt mantu kalnus. Sev tas cenšas iegūt tikai pašu nepieciešamāko. Gudram vīram tuvi un labi izprotami ir Kristus vārdi, kas norāda nerūpēties par savu materiālo labklājību un nekrāt mantu nākotnei: «Nezūdieties savas dzīvības dēļ, ko ēdīsit un ko dzersit, ne arī savas miesas dēļ, ar ko ģērbsities. Nezūdieties nākošā rīta dēļ, jo rītdiena pati par sevi gādās. Ikvienai dienai pietiek savu pašas bēdu. Bet dzenieties pa priekšu pēc Dieva valstības un pēc viņa taisnības, tad jums visas šīs lietas taps piemestas." (Mat. 6:25, 34, 33.)

Neraizēšanos par rītdienu ir atzinuši un cildinājuši ievērojami domātāji kā pirms, tā arī pēc Kristus. Gandijs norāda, ka «neraizējaties par rītdienu" ir pavēle, kas rada atbalstu gandrīz visas pasaules reliģiskajos rakstos. Seneka atzīst, ka „nav neviena, kura dzīvē nav domu par rītdienu. „Kāds no tā ir ļaunums, jūs jautājat? Bezgalīgs ļaunums; jo tādi cilvēki nedzīvo, bet gatavojas dzīvošanai. Viņi atliek visu." Par gudru vīru Seneka saka, ka „viņš vienmēr dzīvo laimīgi tagadnē, neraizēdamies par nākotni." Arī Ruso māca nerūpēties par nākotni, teikdams: „Cik neprātīgi ir tik īsu laiku dzīvojošam radījumam kā cilvēkam raudzīties uz priekšu nākotnē, kuru tas reti kad sasniedz, kamēr viņš neievēro tagadni, kura ir viņa." (Emile) „Cilvēks, kas, nodrošinot savu nākotni, balstās uz savu darbu, uz cilvēku savstarpējo palīdzību, un pāri visam – uz tādu pasaules kārtību, kurā cilvēki ir tikpat labi apgādāti dzīvei kā putni gaisā un puķes laukā, var mierīgi nodoties visiem priekiem; bet cilvēks, kas ir iesācis nodrošināt savus nākotnes īpašumus, nevar gūt ne minūtes miera," domā Tolstojs. Tikai tas, kas neraizējas par rītdienu, var justies brīvs, kā to apliecina Gandijs: „Nevēlēdamies domāt, ko rītdiena man nesīs, es jūtos brīvs kā putns."

Atteikšanās no greznības un spožuma, no tiekšanās pēc materiālās dabas panākumiem ir reizē arī atteikšanās no egoistiskās domāšanās par sevi un savu labklājību. Līdz ar to tā ir novēršanās no nepareizā ceļa un gudram cilvēkam piemērotu gaitu uzsākšana. Tāpēc atteikšanās ir ieguvums un nevis zaudējums, kā to tagad domā. Ieguvums it īpaši ir tas, ka, novēršot domas no sevis, rodas iespēja domāt par citiem un strādāt to labā. „Kad mēs aizmirstam sevi, mēs īstenībā strādājam sev," norāda Ruso. Atsakoties no materiālās dabas labumiem, no liekas mantas, varas un ar visu to saistītās steigas, nemiera, raizēm un nepatikšanām, cenšoties palīdzēt citiem, mēs iegūstam garīgās vērtības – sirds mieru, labu garastāvokli un īstu laimes izjūtu. H. Robinsons domā, ka „neviens nav vēl nekad pazinis lielāku laimi, kā to, ko gūstam, sagādājot prieku citiem."

Atteikšanās augstāko pakāpi ir sasniedzis tas, kas ārpus pilnīgi nepieciešamā, bez kā neviens nevar eksistēt, neko vairāk nevēlas un neprasa. Tāpēc arvien būtu jādomā, kā iztikt ar iespējami mazāk no visa. Buda māca, ka laimīgs un bez ciešanām ir tas, kas neko sev neprasa. Sokrāts apliecina to pašu, teikdams: „Ja mēs sev nekā neprasām, mums visa kā ir gana un dzīve ir skaista. Tikai sākumā grūti, kā katrā neievingrinātā lietā. Vēlāk mēs jūtamies brīvi un tādēļ laimīgi," saka Peters Benedikts Z. Mauriņas grāmatā Septiņi viesi.

Mantas iegūšana un vēlēšanās to iegūt vairo neapmierinātību, turpretī atbrīvošanās no tās ir saistīta ar nemieru, naida un ķildu izbeigšanu. M. Zīverta lugā Kurrpurrū atrodam domu, ka pēc atteikšanās no mantas «vairs nebūtu ne bagātu, ne nabagu… Dzīve uzreiz kļūtu vienkārša. Vienam otru vairs nevajadzētu skaust, nevajadzētu ķildoties." Paskals ir teicis, ka „apmierinātība ir sasniedzama tikai ar atteikšanās palīdzību." To pašu apliecina Gandijs: „Atbrīvošanās no mantas man ir bijis pozitīvs ieguvums. Es vēlētos, lai ļaudis sacenšas ar mani manā apmierinātībā. Tas ir vērtīgākais dārgums, kāds man pieder." Līdzko mēs atsakāmies no rūpēm par sava labuma vairošanu un sākam domāt par to, kā citiem palīdzēt, mēs kļūstam apmierināti ar sevi un savu dzīvi. Tāpēc «katram, kas vēlas iegūt iekšēju mieru, jāmācās māksla atteikties no daudz lietām," norāda J. Lībmans.

Mūslaiku cilvēkam atteikšanās no mantas liekas neiespējama, tā ir neparasta. Bet tāda tā ir likusies sākumā visiem pieticības ceļa gājējiem. Tā, piemēram, Gandijs ir atzinis, ka, lai varētu kalpot cilvēkiem, ir vajadzīgs atmest visu bagātību, visu mantu. Tomēr viņš atzīstas, ka viņam to darot, progress ir bijis lēns un ka sākumā tas bijis arī sāpīgs. Bet tad pienāca laiks, kad šī atteikšanās ir sagādājusi prieku. Gandijs par to saka: „Liela nasta novēlās no maniem pleciem, un es jutu, ka tagad varēju staigāt viegli un darīt savu darbu citu labā ar lielu apmierinājumu un vēl lielāku prieku. Katra manta tad kļuva par apgrūtinājumu, par nastu."

Ne tiekšanās pēc bagātības, bet atteikšanās no tās ir gudra cilvēka dzīves pamats. K. Raudive norāda, ka «garīgi brīvs cilvēks ir pazemīgs, pateicīgs un citu labā ir spējīgs atteikties no sava labuma." (Sapņi un īstenība) F. Paulsens atzīst, ka iecietību un atteikšanos dēvē par dievišķīgu īpašību. (Hindu Scriptures) Garīgi mazattīstītajiem mantraušiem šī īpašība ir sveša. Tikai kad neprātīga sekošana naudas velnam tos jau ir lielā mērā nokausējusi, kad citiem nodarītais Jaunums tos sāk smacēt, viņi klusībā pie sevis ir spiesti atzīties, ka būtu bijis labāk, ja tie jau laikus būtu mēģinājuši tikt vaļā no sava netikuma – mantkārības. Lai varētu uzsākt iešanu pa pieticības ceļu, bagātajiem vajadzētu atdot savus mantas krājums tiem, kam tie ir atņemti un kas tāpēc cieš trūkumu. Un atteikties turpmāk no liekas mantas krāšanas. Tā, piemēram, lielo uzņēmumu īpašniekiem, kas strādnieku zemo algu un ražojumu augsto cenu dēļ aplaupa tūkstošiem cilvēku, iebāzdami miljonus savās kabatās, vajadzētu saprast, ka viņi nedrīkst saņemt vairāk, kā saņem ikviens viņu strādnieks, jo iztikas minimums visiem ir apmēram vienāds. Ja bagātie censtos realizēt šādu vienlīdzību ienākumu ziņā, tad viņu milzīgā peļņa būtu zudusi, bet tūkstošu strādnieku un preču patērētāju stāvoklis jūtami uzlabotos. Tik pat svarīgi būtu, ka šo vienlīdzīgumu realizētu vislielākā bagātniece – valsts – savos uzņēmumos. Atņemtās vērtības saņemtu, tie, kam tas būtu nepieciešams. Valsts ir pielīdzināma laupītājam, kas nolaupīto naudu patērē pats, bet savu laupīšanu attaisno, teikdams, ka laupījums tiks izlietots cietušo labā. Tikai izbeidzoties valsts mantrausībai, cilvēku vairuma dzīves līmenis ievērojami pacelsies.

Liekā manta būtu jāizdala un jāatdod citiem, kaut arī mūslaiku sabiedrība šādu rīcību dēvē par izšķērdību un mēģina to aizkavēt. Atdodot lieko mantu, pazustu privātie un valsts materiālo vērtību krājumi, bet tanī pat laikā būtu augusi visas cilvēces labklājība, ar to būtu sekmēta Dieva valstības īstenošana zemes virsū, pēc kuras tiekties aicina Kristus. Ja ļaudis atteiktos no liekas mantas uzkrāšanas un paturēšanas, tad tūlīt visas pasaulē esošās vērtības atrastos cilvēku saimes brīvā lietošanā. Cilvēku savstarpējās attiecības būtu kļuvušas dievišķīgas, tie izjustu, ka Dievs mājo viņu vidū. Ir jāpievienojas Gandija vārdiem: „Ja katrs paturētu sev tikai to, kas tiem ir vajadzīgs, neviens neciestu trūkumu un visi būtu apmierināti." Korānā ir teikts, ka taisnīgi rīkojas tas, kurš savu bagātību atdod bāreņiem, nabadzīgiem klaidoņiem, ubagiem un apcietinātiem. (The Koran)

Mantas vai naudas uzkrāšanās ir pierādījums, ka nepieciešamās vajadzības ir apmierinātas. Tāpēc viss, kas kādam ir uzkrājies, būtu jāatdod citiem brīvai lietošanai, kā to dara dzīvnieki un putni, kas pēc paēšanas vairs neinteresējas par barību un atļauj pārpalikumu lietot pārējiem. Cilvēku apetīte diemžēl nav apmierināma, kaut gan tie ir paēduši, apģērbušies un ieguvuši pajumti, tomēr, mantkārības dzīti, tie nemitas vairot kā pārtikas un drēbju daudzumu, tā arī dzīvojamo telpu platību. Turīgie domā tikai par sevi, spriezdami, ko pirkt un kā izdot savā labā naudu. Tā vietā tiem vajadzētu gudrot, kam un kādā veidā vislabāk palīdzēt. Izlietojot liekās materiālās vērtības citu labā, mēs tās esam izlietojuši vislabāk un lietderīgāk. Tāpēc turīgajiem būtu jāpārtrauc mantas krāšana savām vajadzībām un jāsāk krāt garīgās vērtības – it sevišķi pieticība un spējas atteikties, kuru tiem visvairāk trūkst un kuras tiem steidzamā kārtā ir jācenšas iegūt savā īpašumā. Kurā sāks mājot pieticības un atteikšanās gars, no tā smagie mantu kalni itin ātri novelsies, un viņš varēs atviegloti uzelpot.

Jo pieticīgāks un spējīgāks atteikties kāds ir, jo garīgi bagātāks tas ir, kā to atzīst Toro: „Cilvēka bagātība ir proporcionāla tam lietu daudzumam, no kurām viņš spēj atteikties." To pašu apliecina Laotse, teikdams, „Gudrais nekrāj sev: viņš dzīvo citu dēļ un kļūst pats bagātāks; viņš dod citiem un tam ir visa pa pilnam."(Wisdom of Laotse) Pieticīgam cilvēkam netrūkst nekā, kas tam ir patiesi vajadzīgs. Viņš nejūtas ne nabags, ne nožēlojams, kaut arī turīgie viņu par tādu uzskata. Tā Kristus mācekļi, kas evaņģēliju sludināja bezmaksas, ievērodami Kristus norādījumu, ir tomēr bijuši pārtikuši, pelnīdami iztiku ar savu roku darbu. Vēlāk Kristus jautā mācekļiem: «Kad es jūs sūtīju bez maka un somas un kurpēm, vai jums kā trūka? Un tie sacīja: „Nekā!" (Lūkas 22:35) Kas staigā Kristus norādītos ceļus, tiem netrūkst patiesi nepieciešamā un tos nespiež arī liekās mantas nasta, kāpēc viņi var justies apmierināti. Gudra un pieticīga cilvēka iekšējais prieks saistās ar atteikšanos un kalpošanu citiem, tas ir dziļš, ilgstošs un īsts, turpretī materiālista prieks par mantas iegūšanu un savu interešu apmierināšanu ir acumirklīgs, neīsts, ārējs, kas ātri vien izgaist. Rakstnieks P. Aigars norāda, ka, „laimes sākums nav iegūt, bet dāvināt. Šī gudrība jau bija tad, kad vēl nebija biezo uzrakstīto grāmatu. "(Laiks, 1962. gads)

Lai mūsu sirdsapziņa būtu apmierināta, atteikšanos nedrīkstam uzlūkot tikai par pienākumu. Svarīgi ir atteikties tad, kad mūsu dziļākā pārliecība to prasa, kad šāda rīcība mums sagādā prieku neatkarīgi no tā, ko citi par to domā vai saka. Korānā lasām: «Tas, kas atdod savu bagātību dāvanās un kas neizturas ne pret vienu labvēlīgi tikai gaidāmās atmaksas

dēļ, bet kāro vienīgi pēc visaugstākā Dieva vērtējuma, tas beigās būs ļoti apmierināts." (The Koran) Atteikšanos apgrūtina mūsos esošā mantkārība un egoisms, kāpēc šie netikumi būtu vispirms jāizravē. Buda par svarīgu atzīst sirds attīrīšanu no patmīlības traipiem, lai varētu priecāties par atteikšanos un dalīšanos ieguvumos ar citiem. (Some Sayings of the Buddha) Tā kā bagātību parasti ikviens sasniedz ar negodīgiem līdzekļiem, tad tās iegūšana un paturēšana arī visnejūtīgākajam un necilvēcīgākajam mantrausim ir saistīta ar neatlaidīgiem sirdsapziņas pārmetumiem. Iespējams ir tikai viens ceļš -vai nu kļūt bagātam upurējot savu sirds mieru, vai arī paturēt tīru sirdsapziņu, atsakoties no tieksmēm gūt bagātību. Tīra sirdsapziņa dod brīvības sajūtu, kuras trūkst mantas krājējiem.

Brīvi ir vienīgi tie, kas nevēlas nekam vergot, kas neļauj sevi saistīt un nedara neko tādu, kas piespiež viņus zaudēt dārgāko mantu – brīvību. Visbrīvākais ir pieticīgais, kas izvairās no saistībām materiālajā pasaulē, jo tas ir iznīcinājis sevī verdzības un nebrīvības cēloni – mantkārību. Viņš ir apmierināts un brīvs tāpēc, ka, viņu nesaista uzkrātā manta. Toro domā, ka to dzīve, kam mazāk mantas, ir visneatkarīgākā. Kāds gudrs vīrs saviem bērniem ir devis labu padomu: „Nekad nekrājiet nedzīvus priekšmetus, jo tie saista jūs. Jo vairāk jums pieder, jo vairāk jūs piederat savai mantai. Man pieder tikai visnepieciešamākais. Es esmu brīvs kā gaiss, un tas ir brīnišķīgi." Arī Sokrāts nevēlas, ka viņa dēli tiektos pēc bagātības. Aizstāvēšanās runā viņš saka saviem tiesātājiem: „Kad mani dēli būs pieauguši un jums liksies, ka tie pēc bagātības vai cita vairāk tiecas nekā pēc tikuma, tad audziniet viņus un sagādājiet tiem nepatikšanas, kā es jums esmu nepatikšanas sagādājis."

Seneka atzīst, ka visiem jācenšas kļūt brīviem. Bet vienīgais līdzeklis, kāto izdarīt, ir vienaldzība pret bagātību. Viņš saka: «Bagātība ir verdzības diploms. Atmetiet zeltu un sudrabu un visu citu, kas kā nasta nospiež mūsu grezni mēbelētās mājas; brīvību nevar iegūt par velti. Ja jūs augstu vērtējat brīvību, jums jātur par mazvērtīgu viss pārējais." H. Zūdermaņa romānā Rūpju māte galvenā persona Pauls sadedzina savu mantu un pēc tam «viņam kļuva tik brīvi un viegli ap sirdi. Nokrita smagā nasta, kas visus šos gadus bija gulējusi uz viņa kamiešiem." Viņš izsaucas: «Brīvs es esmu, es esmu atpestīts." Te jāpiezīmē, ka atbrīvošanās no mantas, to sadedzinot, ir nepareiza, jo liekā manta ir nepieciešama trūcīgiem un vājiem un tāpēc to nedrīkstam iznīcināt. Tikai atdodot šo mantu tiem, kam tā pienākas, mēs iemantosim vispilnīgāko brīvības sajūtu un dvēseles mieru. Tolstojs ir pārliecināts, ka laime nav ārēji labumi, bet gan iekšējs miers, prieks un brīvība.

Dažreiz pēc smagiem pārdzīvojumiem un likteņa sitieniem cilvēkos it kā uzaust gaisma un tie saredz līdzšinējo gaitu maldīgumu, bet it sevišķi mainās to uzskati par manats vērtību. P. Zemītis, kurš trimdas laikā Vācijā atradies slimnīcā, kur viņu par velti ārstē, gūst pārliecību, ka viss notiek pēc Dieva prāta. Viņš pateicis Dievam, ka tas viņu atbrīvojis no mantas: „Ak, es atpestītais cilvēks – jaunās zemes un jaunās debess mantinieks! Aptvēru, kādā lielā žēlastības laikā es dzīvoju, atrauts no savas zemes un mantas: kur agrāk bija mana manta, tur bija arī mana sirds… Sevis un savu sasniegumu cildināšana, Dzimtenes dievināšana bija mūsu gara spirdzinājums… Kungs, es Tev pateicos, ka Tu mani esi izrāvis no tās vietas, kurā es Tevi nebūtu atradis". (Ceļa Biedrs, 1960)

Ikvienam, kas grib iet pieticības ceļu, ir neatlaidīgi jācenšas mazināt savas vajadzības un nevis jāvairo tās. Gandijs par to ir teicis: „Savu fizisko vajadzību un pat savu personīgo intelektuālo vajadzību apmierināšanai vajag zināmā punktā pilnīgi apstāties pirms tā deģenerējas fiziskā un intelektuāla izvirtībā. Cilvēkam ir tā jāiekārto savi fiziskie un kulturālie apstākļi, ka tie netraucētu viņa kalpošanā cilvēcei, uz kuru visa viņa enerģija būtu jākoncentrē." Toro par sevi saka: „Manas lielākās spējas ir bijušas vēlēties tikai nedaudz." Vajadzību samazināšanai un nevis vairošanai ir jābūt visas cilvēces mērķim, kā to ir norādījis Gandijs: „Civilizācija vārda patiesā nozīmē ir nevis vajadzību vairošana, bet apzinīga un labprātīga to ierobežošana. Vienīgi tā rada īstu laimi un apmierinātību un vairo iespējas kalpot." Buda aicina: „ Dzīvo viens un nedari ļauna, dzīvo viens ar niecīgām vajadzībām." (Some Sayings of the Buddha) Pieticīgais mierīgi paliek pie malas tur, kur citi skrien, lai iegūtu sev kaut ko. Sava labuma meklētāji nekad nebūs apmierināti, jo apmierinātība iegūstama tikai atsakoties no vergošanas mantai." Tanī, kurš dzīvo, domādams par visa tā baudīšanu, kas saistās ar mantkārību, aug iekāre. Un no iekāres izaug visi daudzie ļaunumi. Bet tanī, kurš dzīvo, domādams par visu to postu, kas saistās ar mantrausību, iekāre beidzas. Iekārēm beidzoties, izbeidzas mantkārība. Līdz ar to beidzas visi daudzie ļaunumi," māca Buda. (Some Sayings of the Buddha)

Turīgie „gudrie brāļi" pieticīgus cilvēkus nicina un dēvē par muļķiem. Vēl arvien tos, kas nekāro pēc mantas, kas atsakās no labas peļņas un materiāliem ieguvumiem, mēdz uzlūkot par savādniekiem vai par nenormāliem. īstenībā no normālā un pareizā ceļa ir novērsušies tie, kas krāj lieku, nevajadzīgu mantu un atsakās to atdot citiem. Normāli dzīvo tas, kas cenšas sagādāt sev tikai nepieciešamo, visu virs šī minimuma iegūto atdodams citiem. „Būt labam un labi dzīvot nozīmē dot vairāk citiem, nekā saņemt no tiem," aizrāda Tolstojs.

R. Blaumaņa novelē Nāves ēnā tēloti zvejnieki, kurus uz atlūzušā ledus gabala vējš aizdzinis jūrā un kuriem tur draud nāve. Cik nožēlojama un nenormāla šādos apstākļos liekas skopuļa Zaļgas cenšanās paturēt tikai sev vienam zivju vezumu! Vai arī mēs visi neesam tādi zvejnieki, kas atrodamies nāves ēnā?

Kristus stāsta līdzību par bagātnieku, kas ieguvis lielus mantas krājumus ilgiem gadiem un nu domā atpūsties, ēst, dzert un līksmoties. Bet Dievs uz viņu saka: „Tu, bezprātīgais, šinī naktī no tevis atprasīs tavu dvēseli. Kam tad piederēs tas, ko tu esi sakrājis?" Kristus pēc šīs līdzības izstāstīšanas piebilst: „Tā iet tam, kas sev mantu krāj un nav bagāts Dievā."(Lūkas 12:16 - 21) Tāpēc ikvienam kopā ar Seneku vajadzētu atzīt, „cik zemas un nevērtīgas visas tā lietas, kuru dēļ mēs ķildojamies, skrienam šurpu turpu un cīnāmies."

Katram var pienākt brīdis, kad viņu kārdina mantas velns, un tāpēc ir labi, ja protam un spējam izturēt šo kārdinājumu, nepadodoties tam. Velns kārdina mūs, piedāvādams bagātību, greznu dzīvi, mantu pārpilnību. Līdzko mēs sākam tiekties pēc tā, ko viņš sola, tūlīt mēs sevi nododam ļaunuma varā un tad neesam brīvi. Šī velnišķīgā vara tad vada mūs, pārņemdama visus mūsu spēkus. Uzsākto ceļu, kaut arī tas liktos nepareizs un nepatīkams, tad ir grūti atstāt. Iegūtā vai mantotā bagātība ir kā lāsts, kas samaitā daudziem turpmāko dzīvi, jo no tās tie nespēj tikt vaļā. Toro par to ir teicis zīmīgus vārdus: „Es redzu jaunus cilvēkus no manas pilsētas, kuru nelaime ir tā, ka viņi ir mantojuši saimniecības, mājas, šķūņus, lopus un zemkopības darba rīkus; visu to ir daudz vieglāk iegūt, nekā tikt vaļās no tā."

„Cik grūti ir būt brīvam tam cilvēkam, kam kaut kas pieder! Bagātam cilvēkam ir grūti atteikties no savas bagātības," saka J. Krišnamurti. Viņš norāda, ka, „zināšanas ir arī zināms īpašuma veids. Tam, kam pieder zināšanas, ir daudz grūtāk atbrīvoties no šī sava īpašuma nekā kādam no savas bagātības." Zināšanas un iegūtie diplomi ievirza zināmā ceļā, liek tam uzņemties pienākumus, kuru dēļ tas zaudē brīvību, bet iegūst darbības, kuras veikt tas varbūt nemaz nevēlas. Bet tā kā tas nevēlas arī atteikties no gūtajām zināšanām un visa, kas saistīts ar to izlietošanu, tad viņš kļūst par savu zināšanu vergu. Tāpēc būtu jāievēro Toro brīdinājums nesaistīt sevi ne pie kāda īpašuma: „Cik ilgi vien iespējams, dzīvojiet brīvi un nesaistīti. Ir tikai neliela starpība, vai jūs esat saistīts pie saimniecības vai pie cietuma."

Mantas velns kārdināja arī Kristu, piedāvādams tam visas pasaules valstis un viņu godību, bet Kristus no tā visa atteicās. (Mat. 4:8-10) Lai cilvēks spētu turēties pretī mantas velna kārdinājumam, būtu jāizbeidz materiālistiskā un nekristiskā audzināšana par mantas vergiem. Par visām lietām, nedrīkstētu viņus skubināt krāt un glabāt naudu vai mantas, bet tie būtu neatlaidīgi jāmāca atdot vai arī atļaut paņemt citiem lieko, ko tie tagad mēdz nolikt pie malas. Lietu šķirošana pēc piederības būtu jāatmet un jātiek vaļā no vārdu „mans" un „tavs" lietošanas attiecībā uz mantu.

Gudram un pieticīgam garīgam cilvēkam raksturīga vienaldzība pret mantu un materiālajām vērtībām, jo viņš ir aktīvs garīgo vērtību meklētājs. Ne tas ir gudrs, kas pēc daudz kā tiecas materiālisma pasaules interešu virzienā, bet gan tas, kas no visa tā bez jebkādām grūtībām spēj atteikties un kas var iztikt bez tā, kā sasniegšanai neprātīgie ziedo savu laiku, spēkus un veselību. Sevi vadīt, audzināt un izglītot nozīmē galvenā kārtā atteikties no nevajadzīgā, daudz ko nedarīt, daudz ko sev neatļaut, ko atļaujas citi.

Vienkārša un dabīga dzīve

Mūslaiku modernais cilvēks nemīl vienkāršu un dabīgu dzīvi, bet tās vietā ilgojas pēc greznības, spožuma un bagātības. Jau no mazām dienām ikvienu radina dzīvot pārpilnībā. Vecāki domā, ka bērniem jādod viss, pēc kā tie kāro. Arī skolas mēģina viena otru pārspēt telpu greznības ziņā. Krāšņi dekorētās zālēs tur pulcējas „smalki" ģērbti jaunieši. Skolu audzēkņus gatavo par cilvēkiem, kas vienkāršu dzīvi un fizisku darbu uzlūko par kaunu un negodu.

Ar bagātnieku dzīves veidu tagad visus iepazīstina kino filmas, teātru izrādes, to apraksta grāmatās un valdošās aprindas to atdarina savās spožajās ceremonijās, viesībās un sarīkojumos. Uz katra soļa redzama un dzirdama reklāma, kas visiem līdzekļiem cenšas cilvēkus padarīt par mantas vergiem, iestāstot un iegalvojot, ka jāģērbjas pēc iespējas labākas kvalitātes drēbēs, jāēd dārgi ēdieni, ka dzīvojamām telpām jābūt greznām, ka tur jābūt modernām mēbelēm, apzeltītiem traukiem, paklājiem, aizkariem, iesietām grāmatām plauktos u.t.t. Rūpnieki un tirgotāji savus ražojumus ieteic, jo tie ir ieinteresēti tos pārdot un gūt pēc iespējas augstāku peļņu. Bet cilvēku vairums, nedomājot, vai šīs mantas tiem patiesi vajadzīgas, cenšas tās iegūt. Daudzi pat ir tik naivi, ka uzskata dzīvi par nepilnīgu, ja trūkst vienas vai otras izreklamētās mantas.

Cilvēki ceļ lielus un greznus namus, lai tur sludinātu Kristus pazemības un pieticības mācību svētku drānās tērptajiem ļaudīm. Pašu sludinātāju formas apģērbus grezno zelts un sudrabs. Baznīcas izdod milzīgas ļaužu saziedotas summas savu krāšņo telpu celšanai un izgreznošanai, kā arī garīdznieku materiālā stāvokļa nodrošināšanai un spožo ceremoniju sarīkošanai. Tā, piemēram, Venecuēlā katoļu baznīca izdod miljonus par zelta vainagu Kristus mātes statujai, bet tanī pat laikā tur bērni skraida kailām kājām, noplīsuši un izsalkuši, dzīvodami māla būdās. Žurnālists, kas to apraksta, izsakās: "Ja Kristus tagad dzīvotu un redzētu visu šo nekrietno kalpošanu elkiem, visas spīdošās ceremonijas un naudas izšķērdību, luksu, augstprātību un lepnību, kas viss ir tik raksturīgs patroneses kronēšanā Venecuēlā, varbūt viņš būtu izdzinis modernos nekristīgos mācītājus no tempļa tanī pat veidā, kā viņš izdzina tirgotājus: – ar pātagu."

Izreklamētos greznuma priekšmetus ļaudis uzskata par savu ērtību vairotājiem. Tie ir lepni uz augsto dzīves standartu un ar nožēlu piemin iepriekšējo paaudžu dzīvi bez šīm ērtībām. Viņi atsakās no vienkāršās, dabīgās lauku dzīves un skrien pretī pilsētu maldugunīm un spožumam. Šķietamo ērtību un labierīcību dēļ ļaudis dzīvo pilsētās visnedabīgākajos un neveselīgākajos apstākļos, strādādami visnevērtīgāko, garlaicīgāko un neinteresantāko darbu. Tiekdamies pēc mantas un ērtībām, viņi izšķiež savus spēkus nevietā, zaudē dzīves prieku un kļūst par nelaimīgiem un nožēlojamiem radījumiem. Šo neprātīgo dzīšanos pēc augsta dzīves standarta labi attēlojis rakstnieks Anšlavs Eglītis:" Cenzdamies pēc arvien lielākām ērtībām, cilvēks pamazām kļūst par savu mantu kalpu, kopj tās, saudzē, pērk klāt arvien jaunas, pastāvīgi un tik daudz par tām domā, ka citam nekam vairs laika neatliek. Vai gan maz bija ļaužu, kas lepnu ratu, skaista nama vai glītas dzīvokļa iekārtas dēļ pārdevās ilggadīgā vai pat mūža verdzībā? Augstais dzīves standarts bija bargs dieveklis, kas, tāpat kā visi pārējie, dzīrās sagrābt savā varā visu cilvēku, ar visiem viņa spēkiem, domām un ilgām."(Omartijas kundze) Modernās ērtības attālina mūs no dabīgās vienkāršības. Dievs cilvēkiem ir licis rūpēties tikai par nepieciešamo pajumti, uzturu un apģērbu, jo tas viss vienkāršāks, jo labāk. Rūpnieki un tirgotāji turpretī gādā, lai dzīvē valdītu greznība. Ja ļaudis neievēro Dieva norādīto ceļu un klausa materiālistiem, tad viņi ir spiesti vergot mantu iegūšanas labā. P. Jurevičs norāda, ka „par ērtībām, ko komerciālā propaganda kaļ visiem galvā kā absolūti nepieciešamām ikvienam pilsonim, kas sevi cienī, ir dārgi jāmaksā: tad jāstrādā kā pātagas dzītam, lielā steigā un pilnīgi izsmeļot sevi. Tā notiek, ka galu galā t.s. „augstais dzīves standarts "dod visu ko, tikai ne īstu laimi." (Variācijas par moderno cilvēku )

Mūslaiku cilvēki — materiālisma kalpi patiesībā dzīvo nenormālos apstākļos, kuri cilvēku dabai nav piemēroti. Pilsētu modernās ērtības īstenībā ir vislielākās neērtības. Šo ērtību vidū cilvēks nejūtas brīvs, bet visu laiku ir spiests piemēroties savai mākslīgi pārveidotajai apkārtnei. Jo greznākā namā vai dzīvoklī kāds dzīvo, jo tālāk tas ir aizgājis no dabīgā un Dieva noteiktā dzīves veida. Seneka par to ir teicis:" Daba sagādā visu nepieciešamo viņa prasību apmierināšanai. Greznība ir pagriezusi dabai muguru, ar katru dienu tā iet plašumā, visos laikos tā ir kļuvusi arvien stiprāka un pratusi celt godā netikumus. Vispirms greznība sāka kārot pēc tā, ko daba uzlūkoja par lieku, tad pēc tā, kas bija pretējs dabai, un beidzot viņa padarīja dvēseli par verdzeni miesai un pavēlēja tai būt pilnīgai verdzenei miesas iekārēm. Tā mērenība, kādu daba prasa no mums, kas ierobežo mūsu vēlēšanās ar mūsu vajadzību apmierināšanai noteiktiem līdzekļiem, ir pazudusi; mēs esam nonākuši pie tā, ka tos, kas vēlas tikai nepieciešamo, uzlūko par rupjiem, neizglītotiem zemniekiem un pilnīgiem nabagiem."

Iegūstot ērtības, cilvēki sāk dzīvot nedabīgā apkārtnē un tāpēc jūtas nelaimīgi. Šai traģēdijai tuvojas visi, kam ērtību iegūšana ir dzīves mērķis. Dzīvot nedabīgi un piemērot savu organismu apstākļiem, kas ļoti atšķiras no dabīgajiem, nav iespējams ilgāku laiku. Šāda dzīves veida dēļ cieš veselība un it īpaši nervu sistēma. Ir taisnība Epikūram, kurš saka: "Daudzi, kam ir izdevies tikt pie bagātības, ar to nav ieguvuši līdzekli savu ciešanu mazināšanai, bet ir apmainījuši pēdējās pret vēl lielākām mokām." (Philosophie der Freude ) Grezno telpu apdzīvotāji vienmēr ir nervozi un satraukti, bet tie neaptver, ka nelabā garastāvokļa iemesls ir ap viņiem esošā greznība. Viņi ilgojas pēc ātrāka satiksmes līdzekļa, kas tos pēc iespējas biežāk varētu aizvest projām no nospiedošās, nedabīgās un greznās apkārtnes. Lai atbrīvotos no dzīves greznībā, turīgie dodas ilgos un tālos ceļojumos. Bieži ceļošana ir saistīta ar grūtībām, un tomēr katrs bagātnieks ir laimīgs, ja var pietiekami ilgi atrasties ārpus savas dzīves vietas. Visu brīvo laiku, pat visu savu dzīvi tas izšķiež, bēgdams no greznības, kādu pats sev ir sagādājis. Ikviens, kas kādreiz ir apmeklējis lepnās pilis, varēs atzīties, ka tās var gan apskatīt, bet, ka tur dzīvot nebūtu ne ērti, ne arī patīkami. Tāpat, jo kāda personīgais mājoklis vairāk tuvojas šīm pilīm, jo mazāk patīkama ir dzīve tanī.

No vienkāršas un dabīgas dzīves ceļa cilvēci ir novirzījusi zinātnes un tehnikas attīstība.jo vairāk mūs zinātne un tehnika aizvirza projām no dabas nospraustā ceļa, jo nepareizāk mēs dzīvojam un nelaimīgāki topam. Ir jāpievienojas Senekam, ka „viss, kas vien vajadzīgs, jau bija mums piedzimstot, mēs paši esam tie, kas radījuši sev grūtības, nicinādami to, kas ir viegli iegūstams. Mājas, pajumte, komforts, barība un viss tas, kas tagad ir kļuvis par vislielāko nepatikšanu avotu, bija gatavs pie rokas, brīvi pieejams visiem un iegūstams ar niecīgām pūlēm." Iepriekšējās paaudzes, kas nepazina mūslaiku zinātnes un tehnikas sasniegumus, dzīvoja brīvāk, dabīgāk un jutās labāk. „ Agrāk dzīve bija reizē vienkāršāka un arī vispusīgāka, attiecības pret cilvēkiem un lietām daudzveidīgākas un tāpēc fantāzija darbīgāka, jūtu dzīve bagātāka un vienmērīgāk attīstīta," norāda F.Paulsens.

Tie, kuri ir pieķērušies materiālajām vērtībām, dedzīgi aizstāv zinātni un tehniku, jo pēdējās kalpo bagātības koncentrēšanai vienā vai nedaudzās rokās. Tie negrib saskatīt zinātnes un tehnikas radītos ļaunumus un nevēlas no pēdējiem atbrīvoties. Tā kā materiālistos ir maz garīguma un cilvēcīguma, tad ir saprotams, ka viņi neinteresējas par garīgajām vērtībām. Zinātne un tehnika novirza ļaudis no garīguma ceļa un aizkavē cilvēces garīgo attīstību, ļaujot arvien vairāk dominēt ļaunumam, muļķībai, bezdvēselīgumam un necilvēcīgumam. Tāpēc nav ne mazākā pamata jūsmošanai par tehnikas un zinātnes progresu un par panākumiem materiālisma laukā. „Visa šī „grandiozā" iešana uz priekšu par spīti visam negroza cilvēcīgo situāciju ne par 1 %; dzīves fundamentālie nosacījumi paliek vienmēr pavisam nemoderni…; „milzīgais progress" pavisam maz skar tieši to, kas ir vissvarīgākais – cilvēks tāpat paliek padots visnemodernākām savas dabas vajadzībām," aizrāda P.Jurevičs. (Kultūras sejas ).

Zinātnes attīstība un tehniskie izgudrojumi ir attālinājuši cilvēkus no dabīgiem dzīves apstākļiem un ievirzījuši nepiemērotā vidē, kur tie nespēj normāli eksistēt. Ir jāpievienojas P.Jurervičam, ka „ no verdzības dabai tehnika cilvēku gan pa daļai atbrīvojusi, no otras puses tā viņu padarījusi par savu vergu, un šī verdzība dažkārt ir vēl grūtāka." (Variācijas par moderno cilvēku) Rūpniecības attīstība ir iznīcinājusi dabīgo pašapgādi, kurai pastāvot ikviens ražoja visu sev nepieciešamo. Brīvie, neatkarīgie ļaudis tagad ir pārvērtušies par rūpniecības uzņēmumu vergiem. Iztikai nepieciešamo tie paši neražo, bet ir spiesti pirkt par nopelnīto naudu no starpniekiem – tirgotājiem.

Daudzi uzskata, ka zinātniskie izgudrojumi un modernās ērtības ir padarījušas mūs laimīgākus kā agrāk, kad to nebija. Patiesībā moderno ērtību lietotāji ir visnelaimīgākie, jo ļaudis, pieraduši pie ērtībām jūtas nelaimīgi, ja jāiztiek bez tām. Viņi ir atkarīgi no šīm ērtībām, tās viņus ir padarījušās par saviem vergiem. Tolstojs norāda, ka iedzīvotāji, samaitāti ar ērtībām, nekad nevar atgriezties pie vienkāršības un mērenības. Rodoties progresam vienā cilvēku dzīves nozarē, notiek atpakaļiešana citā nozarē, tāpēc „progress ir darījis vairāk ļauna nekā laba," konstatē Tolstojs.

Lielā daļa zinātnes un tehnikas izgudrojumu un atradumu ir nevajadzīgi gudram cilvēkam, kam patīk vienkārša un dabīga dzīve. Seneka ir teicis: „Sekojiet dabai un jums nevajadzēs īpaši apmācītu amatnieku…Vai cilvēkam nepietiktu, ja tas sagādātu sev pajumti no materiāla, kāds gadītos pie rokas un ierīkotu sev kādu dabīgu, klusu atpūtas vietu bez namdara prasmes un bez lielām pūlēm. Ticiet man, tie bija laimīgi laiki, kad nepazina arhitektus un namdarus! Visas šāda veida lietas radās tad, kad bija radusies greznība." Cik nožēlojamā stāvoklī atrodas modernais cilvēks, salīdzinot ar primitīvo tautu iedzīvotājiem, to ir uzsvēris Toro: „Lai gan mums visapkārt valda greznība, mēs visi esam nabagi, salīdzinot ar tūkstošām mežoņa ērtībām. … Putniem ir savas ligzdas, lapsām savas alas, mežoņiem savas teltis, bet modernā civilizētā sabiedrībā tikai pusei ģimeņu ir pašām sava pajumte… Mežoņiem ir sava pajumte tāpēc, ka tā maksā tik maz, kamēr civilizētais cilvēks savu īrē, j o viņš nevar atļauties to iegādāties."

Cilvēki ir radīti dzīvei bez zinātnes un tehnikas. Kā visa dzīvā radība iztiek bez zinātnes „sasniegumiem", tāpat tas ir iespējams cilvēkiem. Zinātne tagad galvenā kārtā kalpo cilvēku iznīcināšanas ieroču izgudrošanai un gatavošanai, vai arī tādu dzīves apstākļu radīšanai, kas cilvēkiem ir pavisam nepiemēroti. Dzīvojot nedabīgos apstākļos ļaudis sabeidz savu veselību, kuru tie cenšas atgūt, nevis atsakoties no zinātnes noteiktā, nepareizā dzīves veida, bet joprojām uzticoties viņu dzīves sabojātajiem. Zinātne tagad atklāj dažādas zāles to slimību ārstēšanai, kuras tieši vai netieši kāda cita zinātnes nozare un tās «sasniegumi" ir radījuši. Tā ir veltīga cīņa, ļaudis ir iekļuvuši apburtā lokā, no kura vairs neprot tikt laukā. Tie neredz vai negrib redzēt, ka vienīgi atmetot zinātnes un tehnikas „sasniegumus", būs iespējams atbrīvoties no ļaunumiem, kurus zinātne velti cenšas apkarot tāpēc, ka tā pati viņus rada.

Ka primitīvo tautu ikdienas dzīve un ķermeņa prasību ievērošana gan apģērba, gan uztura un mājokļa ziņā ir tuvāka dabas noteiktajai un tāpēc atzīstama par pareizāku, to it īpaši apstiprina tas, ka šīs tautas nepazīst daudzas slimības, kas uzbrūk vienīgi modernajiem kultūras cilvēkiem. J.Alauksts par Jaungvinejas iedzimtajiem saka, ka «melnie neslimo ne ar sirds, ne arī ar nervu kaitēm, kas draud iznīcināt visu rietumu kultūru". Polinēzieši pirms eiropiešu ieceļošanas neesot pazinuši venēriskās un bērnu slimības. No tā izriet, ka būtu svarīgi novērst tos apstākļus, kas rada šīs slimības kultūras tautu iedzīvotājiem, mācoties vienkāršu un dabīgu dzīvi no primitīvajām tautām. Tas nenozīmē, ka pilnīgi jāatdarina viņu dzīve, bet jāpieņem tikai tas labais, kas tur vērojams, tanī pat laikā izvairoties no visa nepareizā mūsu dzīves kārtībā.

Bruno Grēnings, kurš tāpat kā Kristus spēj dziedināt cilvēkus, novirzīšanos no dabas, no Dieva noliktā ceļa uzskata par visu slimību un nelaimju cēloni. «Cilvēks domāja, ka viņš no citas radības varētu atšķirties ar to, ka viņš pagriež dabai muguru un kāpj augšup pa kultūras kāpnēm. Te ir kļūda, te ir viss tas, kā cilvēkiem trūkst," saka Grēnings. Cilvēkiem tagad visvairāk trūkst izjūtas par to, kā pareizi jādzīvo. Tie meklē līdzekļus dažādu slimību apkarošanai, bet nevēlas mainīt savu dzīves veidu, kas rada šīs kaites. Pat ārsti nerūpējas par slimību cēloņu novēršanu, bet pūlas tikai mazināt slimnieku sāpes. Tiem vajadzētu nevis parakstīt nervu nomierināšanas tabletes un citas zāles, bet ieteikt slimniekiem izbeigt dzīvošanu nedabīgos apstākļos, kas bojā nervus un veselību. Labākās zāles, ko ikviens ārsts varētu parakstīt un ieteikt katram slimniekam, būtu dzīve veselīgos lauku apstākļos, un organismam piemērota fiziska darba strādāšana, kā arī pareizas un pilnvērtīgas barības lietošana.

Ikvienam vajadzētu izbeigt dzīvošanu pilsētas troksnī, putekļos, strādāšanu fabrikās un uzņēmumos, jo šādai dzīvei un darbam cilvēks nav piemērots. Šīs patiesības pierādījums ir visu to tautu dzīve, kuras vēl nav attālinājušās no vienkāršības un dabīguma.

Austrālijas žurnālists Herisons (H. L. Harrison), kas apceļojis Aļasku un Grenlandi, apgalvo, ka viņš tur sastapis laimīgākos cilvēkus pasaulē — eskimosus: „Viņiem nav moderno ērtību, bet tiem piemīt divas neparastas īpašības: maigs mierīgums un nesatricināma jautrība. Sākot ar vecajiem ļaudīm līdz pat kautrīgajiem sārtvaidžiem – bērniem, tie visi izstaro brīnišķīgu laimi un garīgu mieru. Eskimosam nav vēlēšanās kļūt bagātam. Viņš nicina godkārīgu cenšanos tikt līdzi kaimiņam. Doma, ka viņš ir labāks nekā viņa kaimiņš, apmulsinātu viņu." Tas liecina, ka vienkāršos un dabīgos apstākļos dzīvojošām tautām ir tik augsts garīguma standarts, par kādu materiālisma pārņemtā tehnikas un zinātnes vadītā pasaule var tikai sapņot. Arī Latvijā, kur vēl nesenā pagātnē rūpniecība, tirdzniecība un pilsētu dzīve nebija attīstījusies, ļaužu garīgais līmenis bija samērā augsts, gudra cilvēka tikumi tur biji biežāk sastopami, nekā t. s. rietumu pasaulē. Zemēs, kur valda materiālisms, reti kad vērojama jūtu izpausme, sirsnība, līdzjūtība, sirds laipnība, te pārsvarā ir prāta diktēts nejutīgums, vēsums un vienaldzība. Tāpēc ir jāatzīst Toro vārdu patiesīgums: „Civilizācija ir uzlabojusi mūsu mājas, bet nav tādā pat mērā uzlabojusi cilvēkus, kuriem tās jāapdzīvo."

Ļaudis, kas pieraduši pie vienkāršas un dabīgas dzīves, vislabāk izjūt moderno cilvēku dzīves ļaunumus un neērtības. Tie visiem līdzekļiem cenšas palikt ierastajos apstākļos un nekādā cieņā netur civilizācijas „sasniegumus". Tristanas salā (starp Dienvidāfriku un Dienvidameriku) dzīvojošo eiropiešu izcelsmes ļaudis pēc vulkānu izvirduma (1961 .g) bija pārvesti uz Angliju. Salinieki tomēr nav iemīļojuši civilizācijas sasniegumus un laužas atpakaļ uz savu salu, kur tie iztikuši bez laikrakstiem un automobiļiem, bet arī bez noziegumiem, tiesām, cietumiem un nodokļiem. Viens no viņiem izteicies: "Mēs vienkārši neiederamies 20.g.s. Anglijā ar tās steigu, troksni, televīziju un naudas rūpēm. Salā mēs palīdzam viens otram. "Salā viņi atkarībā no sezonas strādāja lauku darbus, zvejoja, kopa lopus un nodarbojās brīvā dabā. Anglijā viņi veic vienmuļīgus nekvalificētu strādnieku darbus fabrikās un darbnīcās. (Laiks, 1962)

Tikko minētais piemērs rāda, ka kultūras tautu lielākā nelaime ir viņu nenormālais, garlaicīgais un necilvēcīgos apstākļos veicamais darbs.

Vienkārša un dabīga dzīve ir cieši saistīta ar pareizu nostāju pret darbu. Tagad ļaudīs ir ieaudzināta aplama pārliecība, ka vienmēr jāstrādā čakli un jādara viss – arī nepatīkamais un pat pretīgais. Materiālisma pārvaldītajā pasaulē smagu vergu darbu uzlūko par nepieciešamu un darba vergus dažādi cildina. Visur, kur valda mantrausības gars, ļaudis izdzen kā sevi, tā arī citus līdz pēdējai iespējai. Indiešu svētajos rakstos minētais varonis- dievs Krišna māca, ka mantkārība iet kopā ar aktivitāti un strādāšanu bez atpūtas. (Hindu Scriptures) Lin Jutangs norāda, ka cilvēku dzīve ir kļuvusi par daudz komplicēta un barības iegūšana vien aizņem vairāk kā 90% no cilvēku aktivitātes. Progress padara barību arvien grūtāk iegūstamu. (The Importance of Living)

Pareizās attiecības pret darbu mums būtu jāmācās vērojot dabā pastāvošo kārtību. Ikviens dzīvnieks vai putns kustas un strādā sagādājot sev vajadzīgo, un pēc tam rotaļājas vai atpūšas. Nepieciešamo uzturu un pajumti tie atrod samērā viegli, viņi nekad sevi nepārpūlē, jo necenšas iegūt un uzkrāt neko vairāk kā vajadzīgs. Arī cilvēkiem būtu jārūpējas par iztikas sagādi, kas neprasītu daudz laika un enerģijas, to ikviens varētu veikt ar prieku. Vienīgi grezno priekšmetu un lieku mantu krājumu sagāde prasa daudz pūļu. Grieķu filozofs Epikūrs norāda, ka viss dabīgais un nepieciešamais ir viegli sagādājams, turpretim grūti sasniedzamais parasti ir arī nevajadzīgs (Philosophie der Freude). Līdzīgās domās ir arī Seneka: «Universa radītājs, kas noteicis mūsu dzīves likumus, ir paredzējis, ka mums jādzīvo pārticībā, bet ne greznībā…Viss, kas ir absolūti nepieciešams, neprasa lielas pūles tā iegūšanai, tikai lukss prasa smagu darbu." Toro, kas mēģinājis iztikt tikai ar visnepieciešamāko, par gūto pieredzi raksta: „Vairāk kā piecus gadus es uzturēju sevi vienīgi ar savu roku darbu un atradu, ka, strādājot apmēram sešas nedēļas gadā, es varēju segt visus dzīves izdevumus . Visas manas ziemas un tāpat lielā daļa no manām vasarām bija man brīvas studijām." „Visu, kas mums patiešām vajadzīgs, varam iegūt par ļoti maz naudas, tikai liekais un pārmērīgais maksā daudz," saka Akselis Munte.

Tolstojs raksta: „Ir grūti jums, kas esat pieraduši pie luksa, iedomāties, cik maz cilvēkam ir vajadzīgs, lai iztiktu bez atņemšanas citiem. Cilvēks ir tā radīts, ka vesels būdams, viņš ar savām rokām var nopelnīt daudz vairāk, nekā viņam vajag savai eksistencei." Toro uzsver, ka „sevis uzturēšana uz šīs zemes nav saistīta ar grūtībām, bet ir laika kavēklis, ja mēs dzīvosim vienkārši un gudri… Nav nepieciešami, ka cilvēks pelna savu iztiku ar sviedriem vaigā." Toro par šīs patiesības pareizību ir pārliecinājies praktiskajā dzīvē, par ko viņš raksta: „ Es mācījos no saviem divu gadu piedzīvojumiem, ka iegūt ikvienam nepieciešamo barību prasītu neticami maz pūļu…, ka cilvēks var lietot tikpat vienkāršu diētu kā dzīvnieki un tomēr uzturēt veselību un spēku… Bet, neskatoties uz to, cilvēki ir nonākuši tādā stāvoklī, ka viņi bieži badojas, nevis tāpēc, ka trūkst nepieciešamā, bet tāpēc, ka trūkst greznības." Toro arī norāda, ka cilvēki strādā par daudz smagi, lai iegūtu nodomāto, viņi ir vienmēr neapmierināti un ar to iznieko vienīgi savu dzīvi. Toro ir lietojis tikai vienkāršu barību un tāpēc viņš nav bijis spiests smagi strādāt: „Es nelietoju ne tēju, ne kafiju, ne sviestu, ne pienu, ne svaigu gaļu un tāpēc man nevajadzēja strādāt, lai to iegūtu. Tā kā es nestrādāju smagi, man nevajadzēja daudz ēst, un mana barība man maksāja tikai nieku."

Kur ļaudis ir brīvi no materiālisma važām, tur viņu darbs ir prieka avots. Ceļotājs Lazbijs (Jack Lusby), aprakstot Jaungvinejas iedzimto dzīvi, norāda, ka darbs viņiem ir atpūšanās no nogurdinošām dziesmām un dejām. Normāls darbs ir tas, kuru ikviens veic nepieciešamās iztikas – pārtikas, apģērba un pajumtes sagādei, un kuru katrs dara ar prieku, tāpēc, ka tas dod organismam vajadzīgās kustības. Tas nozīmē, ka ikvienam būtu jāstrādā tikai tik ilgi un tik daudz, kamēr darbs sagādā prieku. Tātad vienkārša un dabīga dzīve gan ir saistīta ar fizisku darbu brīvā dabā, tomēr šis darbs nedrīkst būt smags vai nepatīkams. Gudrs vīrs vienmēr izvairīsies darīt to, ko viņš nevēlas, jo pret šādu darbu nostājas viņa daba. Nepatīkams darbs nāk par ļaunu, tas bojā veselību, rada saīgumu un to veic vienīgi vergi. Tikai piemērots darbs un kustības rada patīkamu labsajūtu. Tolstojs, ieteikdams ievērot Kristus pieticības mācību, uzsver, ka Kristus norādījumu ievērotājs nedzīvos pilsētā, bet uz laukiem, viņš strādās mežos un laukos, un redzēs saules gaismu, zemi, debesis, dzīvniekus; viņš neraizēsies par to, ko vajadzētu ēst, lai uzlabotu savu apetīti, un ko darīt, lai pavadītu stundas; viņš dzīvos brīvā apvienībā ar visiem cilvēkiem un galvenais – nedarīs neko, kas viņam nepatīk.

Dabīgi un saskaņā ar augstākās varas noteikto kārtību dzīvo tikai tie, kas katru dienu veic zināmu daudzumu fiziska darba brīvā dabā sev nepieciešamās iztikas iegūšanai. Bez šī darba minimuma neviens nejutīsies apmierināts, bez tā nebūs ne atpūtas, ne arī dzīvesprieka. Visi, kas pilnīgi izvairās no fiziska darba, kā to dara bagātie, ir saīguši un nelaimīgi. Lai gan bagātajiem netrūkt mantas un liktos, ka viņi var būt apmierināti, tomēr šo dīkdieņu dzīve ir tukša un nenormāla. Prudons par mantīgajiem ir teicis: „īpašnieks – īstenībā izvirtis dzīvnieks bez kauna un goda – nav apmierināts ar mierīgu un kārtīgu dzīvi… Ieguvis mantu, viņš pievēršas nenozīmīgiem niekiem un slinkošanai, viņš bauda, viņš izšķiež savu laiku." (What is the Property) Bagāto lielākā nelaime ir fizisko nodarbību trūkums, kā to norāda Tolstojs: „Visi pasaules «laimīgie", augstmaņi un miljonāri līdzīgi cietumniekiem izjūt darba trūkumu un cīnās nesekmīgi pret slimībām, kas rodas no fiziskas piepūles trūkuma, un cīnās vēl nesekmīgāk pret garlaicību, kas viņus ir pārņēmusi." Viņi nespēj izjust īstu prieku, jo prieks, pēc Epikūra domām, ir tāds stāvoklis, kad nav nekāda ķermeņa sāpju un dvēsele nejūt nekāda nemiera. (Philosphie der Freude) Bagātie uzkrauj citiem pārāk smagu nastu un sabojā to dzīves, bet, atteikdamies no fiziskā darba, tie samaitā arī savu dzīvi. Viņu nodarītais ļaunums ir liels tāpēc, ka sevi un arī pārējos tie piespiež atteikties no dabīgā dzīves ceļa.

Ne tikai bagātnieku dzīves apstākļi, bet arī ikviena iegūtās modernās ērtības atbrīvo cilvēkus no savu locekļu nodarbināšanas. Lai uzturētu veselību, kustības un locekļu piepūle ir pilnīgi nepieciešamas. Ja kāds liek veikt mašīnai to, ko viņš itin labi varētu pats ar savām rokām padarīt, viņš kaitē sev. Mašīnu darba dēļ cilvēki zaudē iespēju normāli nodarbināt sevi, strādājot interesantu un nepieciešamu darbu. Mašīnu lietošanas dēļ iegūto laiku ļaudis neizlieto lietderīgi, bet brīvajā laikā garlaikojas, dzīvo bezdarbībā, vai arī niekojas, mētādami bumbiņas kā mazi bērni. Ērtības tādā kārtā cilvēkus atrauj no darba, kas saistīts ar nepieciešamā iztikas minimuma sagādi. No šī darba neviens nedrīkstētu atteikties, uzliekot to citiem vai arī veicot to ar mašīnu palīdzību, tas katram jādara pašam. «Tanī momentā, kad cilvēks mākslīgi pārnes savu darbu uz citiem, iekārtojot sev mākslīgu atpūtu, viņš neiegūst nekādu prieku no šīs atpūtas," norāda Tolstojs. Ka mašīnas nedrīkst atņemt cilvēkam vajadzīgo darbu, par to Gandijs saka: „Mašīnām ir sava vieta…, bet tām nedrīkst atļaut aizstāt nepieciešamo cilvēku darbu."

Dabīgas dzīves mīļotājs nevēlas kalpināt citus un pārtikt no citu darba. Ikdienas gaitās vajadzīgo tas veic pats. «Pēc iespējas pašam sevi apkopt ir goda pienākums," saka H. Kreicers. Pieticīgs cilvēks izvairās arī no dzīvnieku un mašīnu darba izmantošanas, bet cenšas visu nepieciešamo veikt pats savām rokām. To darīt skubina apustulis Pāvils (1. vēst. tesal. 4:11): „turiet par lielu godu, klusi dzīvojot darīt savu darbu un strādāt savām rokām." Šo norādījumu ir ievērojis Toro, kā to rāda viņa vārdi: „Es uzraku visu zemi, kuru man vajadzēja — apmēram 1/ 3 akru , un es mācījos no divu gadu piedzīvojumiem…, ka, ja kāds dzīvotu vienkārši un ēstu tikai to ražu, ko tas ieguvis, un neaudzētu vairāk kā viņš apēd, ko tas ir ieguvis, un neaudzētu vairāk, kā viņš apēd, un neizmainītu to pret nepietiekamu daudzumu greznāku un dārgāku lietu, viņam vajadzētu apstrādāt tikai nedaudz zemes un būtu lētāk to uzrakt ar lāpstu, nekā lietot vērsi tās uzaršanai, un izvēlēties jaunu vietu laiku pa laikam, nekā mēslot veco, un viņš varētu padarīt visu nepieciešamos saimniecības darbus brīvajā laikā vasaru, un tā viņš nebūtu atkarīgs no vērša vai zirga, vai govs, vai cūkas kā pašlaik." Toro domā, ka cilvēki, kas tur mājās kustoņus ziedo, vairāk laika un darba to barības sagādei, nekā tie padara cilvēku labā. „Neviena tauta, kas dzīvotu vienkārši, t.i., neviena filozofu tauta negribētu rupji kļūdīties, lietodama darbam dzīvniekus," norāda Toro. To pašu varam teikt par mašīnu pirkšanu un lietošanu. Nevis mašīnas kalpo cilvēkiem, bet cilvēki kalpo mašīnām. Mašīnu iegūšana un uzturēšana prasa tik daudz pūļu un līdzekļu, ka to visu nevar atsvērt viņu padarītais darbs.

Mūslaiku sabiedrībā reti kur vērojam normālu darbu. To cienī vienīgi nedaudzi pieticīgi dabīgas dzīves mīļotāji. Viss vairums cilvēku ir kļuvuši par darba vergiem vai arī normāla darba vietā izvēlējušies bezdarbību. Tagad normālu strādāšanu, t.i., vienīgi vajadzīgās iztikas sagādi materiālisti uzskata par slinkošanu. Protams, pareizi strādājot un neizdzenot ne sevi, ne citus, nav iespējams iegūt lieku mantu, bet tas arī nav vajadzīgs, bagātniekiem cilvēku vidū nav jārodas. Tikai normāli strādājot izzustu steiga, satraukums, nervozēšana, skriešana, cīnīšanās, ķildas, strīdi un karošana. „Ja visi strādātu tikai savas iztikas iegūšanai un ne vairāk, tad visiem būtu diezgan pārtikas un diezgan brīva laika," domā Gandijs. Cilvēku vidū vairotos nevis materiālās, bet garīgās vērtības, viņu dzīve kļūtu brīvāka, jautrāka, priecīgāka, veselīgāka un dabīgāka. Tā būtu tāda, kādai tie ir radīti.

Lai vienkārša un dabīga dzīve kļūtu par visu atzītu paraugu un ideālu, ikvienam būtu jāmācās cienīt vienkāršības un dabīguma mīļotāji un jāievēro viņu norādījumi. Vienmēr būtu jācenšas atbrīvoties no visa mākslīgā un nedabīgā. F. R. Kreislers, slavenais vijolnieks, 83.g. vecumā atzīstas, ka vienīgā lieta, ko viņš meklē, ir vienkāršība. Viņš izsaka vēlēšanos, lai cilvēki netiektos pēc ātruma, citām planētām un brīnumiem, bet lai tajos mājotu dvēsele un lai visa pasaule meklētu mieru un vienkāršību. «Vislielākajā vienkāršībā ir visdziļākais saturs," saka mākslinieks un rakstnieks M.Vētra, „bet ļaudis mīl sevi apmānīt ar samākslotām komplikācijām un dabīgu vienkāršību negrib nedz skatīt, nedz saprast. Ļaužu priekšā labais un vienkāršais jāaizklāj ar skaļiem burbuļiem un grabuļiem." (Rīga toreiz)

Gudra vīra dzīvē valda vienkāršība un pieticība. Viņa apģērbs un dzīvoklis ir bez liekas greznības. Tomēr vienkārši un dabīgi dzīvot nekādā ziņa nenozīmē dzīvot netīrīgi, nekārtīgi un nehigiēniski. Vienkāršai dzīvei jābūt saistītai ar tīrību, kārtību un veselībai labvēlīgiem apstākļiem. Tikai nedrīkst tīrības un kārtības prasības pārspīlēt, sākot vergot tām un tīrības vietā tiecoties pēc spožuma, kas jau ir nevēlama kalpošana greznībai. „Augsti kulturāli cilvēki ir apbrīnojami vienkārši," saka Z.Mauriņa. (Cilvēces sargi) Konfucija vienkāršību un pieticīgumu labi raksturo viņa vārdi: «Ar rupju barību ēšanai, ūdeni dzeršanai un saliektu roku spilvenam-pat šādā stāvoklī es varētu būt laimīgs." (The Analects) Toro ieteic sargāties no visiem amatiem un darbiem, kas prasa jaunas drēbes un nevis citādu pašu drēbju valkātāju. Viņš norāda jaunu darbu mēģināt darīt vecajās drēbēs. Pieticības un vienkāršības mīļotājs ir bijis arī J.Rainis, kā to liecina viņa teiciens: „Es varētu kā Imanuels Kants nostaigāt ar vieniem pašiem svārkiem visu mūžu, ja vien svārki izturētu, es izturētu." (Z.Mauriņa, Uguns gari) Sokrāts ieraugot pārdošanai izliktos luksa priekšmetus, teicis: „Cik daudz gan ir visa kā, kas man nav vajadzīgs!"

Par gudra cilvēka vienkāršo un pieticīgo, iekšēja miera pilno dzīvi, par viņa sekošanu Dieva norādījumiem K.Valters ir teicis šādus jaukus vārdus: „Dieva draugi nesēž augstos valdnieku krēslos, nerotājas zīdā un samtā, nedzīvo greznās pilīs, neglabā saujā dārgus akmeņus un spožas pērles. Dieva draugi pa laikam ēd melnu, asarās izmērcētu maizi, mājo pelēkās, šaurās būdās, iet tālus un ērkšķainus ceļus, bet arī izcīna grūtas cīņas, runā skaidru valodu, dzīvo tikušu dzīvi. Dieva draugiem tādēļ ir kaut kas, ko nevar atrast visbagātākā zemes malā, ko nevar nopirkt par vistīrāko zeltu, ko nevar iegūt ar vislielākajām zināšanām, – viņu sirdīs ir miers."

Pieticības tikumu cilvēkos ieaudzina dzīves materiālās grūtības, tās māca atšķirt materiālās vienlīdzības svarīgumu un nevienlīdzības netaisnīgumu. Grūtības bērnībā un jaunībā ir veidojušas rakstnieku J.Jaunsudrabiņu par gudru vīru, kā to apliecina V.Toma, rakstīdama par viņu: „Ja pasaulīgo mantu trūkums, darba pienākums jau no mazām dienām ir spējis atvērt acis, raisīt garu, lai saredzētu lietu, notikumu, dabas būtisko un mūžīgo skaistumu un vērtību, tad lai svētīta šī grūtā bērnība! … Lai teikti visi grūtumi, jo tie mācījuši ieraudzīt ētiskās un estētiskās vērtības. Tie izaudzinājuši lielu cilvēku, lielu latvieti." (Jaunā Gaita, Nr.39.) Par Jaunsudrabiņa gudrību liecina viņa cilvēku un dabas mīlestība, kā arī nostāja pret augstprātīgu lielīšanos, lepošanos un pret mantrausību. Viņa darbos viscaur atrodam vienkāršas un dabīgas dzīves tēlojumus, bet it sevišķi Baltajā grāmatā.

Ne vien ārēju vienkāršību mīl gudrs vīrs, vienkārša, nemākslota, sirsnīga un atklāta ir arī viņa izturēšanās. Vienkāršība, skaidrība un noteiktība vērojama arī viņa runā un rakstos. Lin Jutangs norāda, «vienkāršība ir domu dziļuma ārējā zīme un simbols." (The Importance of Living) Tolstojs domā, ka garīgi lielu cilvēku uzskatos un darbos valda skaidrība, nešaubīgums, un tie neļaujas novirzīt sānis; viņi apbrīno visu, kas bija izkaisīts un izmētāts. Toro garīgi attīstītu, gudru un pieticīgu vienkāršas dzīves mīļotāju dēvē par filozofu, aizrādot, ka „mūsu dienās ir filozofijas profesori, bet nav filozofu… Filozofs vēl nav tas, kas veikli domā vai arī dibina savu skolu, bet vienīgi tas, kurš tā mīl gudrību, ka dzīvo saskaņā ar tās diktātu – vienkāršu, neatkarīgu, augstsirdības un stipras paļāvības pilnu dzīvi. Būt filozofam nozīmē atrisināt dažas dzīves problēmas ne tikai teorētiski, bet praktiski… Filozofs ir priekšā savam laikmetam pat savas dzīves ārējā veidā. Viņa barība, pajumte un apģērbs nav tāds pats kā pārējiem viņa laikā." Toro pats ir bijis šāds filozofs, kas mēģinājis praktiski pārbaudīt savu uzskatu pareizību.

Pieticīgais vienkāršības mīļotājs cenšas tikt ārā no materiālistu radītās kņadas, burzmas, trokšņiem un nemiera. Viņš mīl brīvību, kuras nav tehnikas pārvaldītajā lielpilsētu dzīvē un mašīnu kalpībā nonākušo cilvēku vidū. Tāpēc gudru vīru, kas bēg un izvairās no citu atzītās, «normālās" dzīves, lai ietu pa vienkāršības un dabīguma ceļu, mēdz uzlūkot par savādnieku, īpatni un pat nenormālu, kas nicināms un vajājams. «Vajadzēja uzņemties risku, ja gribēja dzīvot vienkārši," saka zviedru rakstnieks H. Martinsons. „Un aizvien iziet no tā, ka lielākajai daļai cilvēku bija maz patikšanas pie šīs vienkāršības, ko tie labprāt vajāja." Tagad tos, kas vēlas dzīvot vienkārši un dabīgi, mēdz pat sodīt un vajāt likuma

vārdā. Austrālijas laikrakstā bija aprakstīts gadījums, kur kāda sieviete dzīvojusi mežā, šķūnī, kopā ar saviem suņiem un kaķiem. Viņa bijusi laimīga un nevienam nav darījusi neko ļaunu. Šis dzīves veids bijis tas, kādu viņa vēlējusies. Kaut gan tā bijusi laipna pret cilvēkiem, tomēr nav mīlējusi atrasties cilvēku sabiedrībā. Bet, tā kā viņai pēc likumiem nav bijis tiesību tur dzīvot, viņa izraidīta un viņas mantiņas noliktas uz ceļa. Tad kādi ļaudis, domādami tai palīdzēt, aizsūtījuši viņu uz garā vājo slimnīcu.

„Gudro brāļu" – materiālistu un intelektuālistu acīs pieticīgais un vienkāršais sirds cilvēks ir muļķis. Ķīniešu gudrais Čuangtse par to ir teicis: „Dzīvo godīgi un vienkārši un ciet, ka tevi dažreiz sauc par muļķi." (Wisdom of Laotse) Gudrības ceļa gājēji visos laikos ir atšķīrušies no pārējiem ar savu patstāvību uzskatos un rīcībā. Seneka norāda, ka gudrs cilvēks ir bezrūpīgs un vēlas būt pēc iespējas mazāk apgrūtināts.

Pieticīga cilvēka paraugs ir gleznotājs V. Irbe, par kuru O. Kampe raksta: „V. Irbe gleznoja Rīgas ielās un apkārtnē. Ar šiem darbiņiem viņš nopelnīja ikdienai nepieciešamo. Un viņam jau daudz nevajadzēja… Viņš gāja, kad un kur gribēja. Savas dzīves laiku tas nepārdeva nevienai fabrikai, darbnīcai vai birojam. Viņu nesaistīja pilsoniskās ērtības. „Irbīte" gāja ar sauli sirdī, kas bija paslēpta zem skrandām." (Austrālijas Latvietis, 1961.) Šis piemērs rāda, ka pieticīgi dzīvodami, visi varētu būt brīvi, turpretī, kalpodami mantai ,cilvēki sevi padara par vergiem. Materiālisms ļaudis ir sagrābis un iesprostojis kā zvērus dārzā. Tie ilgojas tikt laukā, jo nejūtas tur labi. Reizēm viņi arī izbēg, bet ir spiesti atgriezties, jo neprot vairs brīvībā dzīvot. Dabīgās dzīves brīžus tie atkal nomaina pret nedabīgo, standartizēto, neveselīgo un dārgo dzīvi. Greznības un iedomāto ērtību dēļ vergodami, ļaudis sabojā savas dzīves. Ir jāpievienojas Senekam, ka „salmu jumts kādreiz apklāja brīvu cilvēku; zem marmora un zelta dzīvo verdzība."

Bagātnieku un greznību cienītāju vidū gudri vīri nav sastopami, jo pēdējie nekad nevērtē augstu mantas, ko „kodes un rūsa maitā," par tām viņi neinteresējas. Gudrs cilvēks nevēlas dzīvot nedabīgos un nenormālos apstākļos, kādos atrodas visi bagātnieki un tāpat arī nabadzīgie. Viņš arvien mēģina tikt uz pieticības ceļa, jo vienīgi to uzskata sev par piemērotu. Pieticīgais nevēlas dzīvot greznās telpās, kur daudz spožuma. Spožie priekšmeti un telpu greznība novirza uzmanību uz materiālām lietām, bet pieticības mīļotājs par tām vismazāk vēlas domāt.

Par greznību mēdz daudz interesēties vienīgi garīgi tukšie un mazattīstītie muļķi – mantrauši. Greznība traucē gudru vīru, jo tā kavē labu domu un jūtu rašanos. Pat Gēte, kas savā dzīvē ir tiecies pēc bagātības, tomēr ir bijis spiests atzīt, ka greznība traucē domāšanu: „Ērtības ir pavisam pret manu dabu. Bagāta apkārtne pārtrauc manu domāšanu un pārceļ mani pasīvā stāvoklī. Es domāju – greznība, elegance ir domāta tiem, kam nav domu un kas nespēj domāt." Toro norāda, ka viņa vienkāršā, paša celtā būda mežā ir bijusi labāka nekā universitāte ne tikai domāšanai, bet arī nopietnai lasīšanai. – Greznās telpās ir iespējams ēst, dzert, rīkot viesības, dejot un trokšņot, bet tur nav iespējams strādāt garīgu darbu. Tur nav patīkami uzturēties vienatnē, tur nevar justies brīvi un ērti, nevar būt apmierināts un laimīgs. Tikai visvienkāršākajās telpās, visšaurākajos apstākļos, vienatnē un klusumā ir iespējama visintensīvākā garīgā darbība, tur netraucēti var attīstīties viscēlākās domas un jūtas, tur meklējams sākums cilvēku mīlestībai un ilgām pēc taisnības un patiesības. Ir raksturīgi, ka daudzi visievērojamākie gara darbi ir radušies šauros dzīves apstākļos, trimdā un pat cietumā.

Jo tālāk kāds aizgājis no dabas, jo mākslīgākos apstākļos un lielākā greznībā tas dzīvo, jo lielāka tam ir prasība laiku pa laikam izbēgt no savas apkārtnes un atgriezties pie dabas. Vienīgā iespēja uzlabot veselību un garastāvokli ir „ērtās" dzīves atstāšana un došanās laukos, kur valda visas nicinātās „neērtības". P. Jurevičs norāda, ka «daudziem amerikāņiem, kuriem apnikusi viņu pašu no dabas pārāk tālu aizgājusī dzīve, ir zīmīga tieksme atgriezties pie primitīvā". (Kultūras sejas ) Vienīgi atbrīvojoties no mākslīgi pārveidotās apkārtnes, mēs jūtamies īsti brīvi un gūstam pilnīgu atpūtu, jo vienkāršai dzīvei brīvā dabā mēs esam radīti. Jo modernāk un „ērtāk" kāds dzīvo, jo biezāk tas izbrauc zaļumos, atsēžas zālē, gatavo uz ugunskura vienkāršas pusdienas un pārnakšņo teltī. Uzturēšanās brīvā dabā dod to atpūtu, atspirdzinājumu un spēku atjaunojumu, kādu nespēj dod greznās telpas. „Saspīlētības un pārkairinātības stāvokli mēdz dēvēt par nervozitāti," saka F. Paulsens, „šo slimību var dziedināt ar vientulību un tuvošanos dabai. Tā atņem saspīlējumu, kuru sabiedrībā pastāvīgi uztur rēķināšanās ar pārējiem cilvēkiem, tad cilvēks jūtas brīvs un izstiepj locekļus kā cietumnieks, kam noņemtas važas."

Kas dzīvo vienkāršos, dabīgos un cilvēkam piemērotos apstākļos, tas savas dzīves vietā jūtas apmierināts un viņam ne prātā nenāk skraidīt apkārt pa pasauli. Tam nevajadzīgi ir ātrie satiksmes līdzekļi, jo viņam nav jābēg ne no savas apkārtnes, ne arī no dzīves apnikuma. Neapmierinātajiem ceļotājiem Seneka dod labu padomu: „Kāda nozīme ir ceļot no vienas pilsētas uz otru – ja jūs gribat tikt vaļā no nepatikšanām, nav vajadzīga cita dzīves vieta, bet gan cits cilvēks." Katrā vietā un visos apstākļos vislabāk jutīsies pieticīgais vienkāršības mīļotājs. Cilvēkus nedara laimīgākus ne materiālo vērtību krāšana un vairošana, ne arī pievēršanās zinātnei un tehnikai, bet vienīgi viņu pašu morāliskās īpašības, it sevišķi gudra cilvēka tikumi. Zinātnieks Mērdoks saka: „Laimīgums nav atkarīgs no tā, ko mēs saucam par dzīves standartu, bet no mums pašiem, kādi cilvēki mēs esam. Tā ir mūsu morāliskā kvalitāte." Līdzīgās domās ir arī angļu rakstnieks A. Dž. Kronins: „Laime mājo cilvēka dvēselē, un tā ir pilnīgi neatkarīga no pasaulīgās mantas." Dzīvi vienmēr dara patīkamu paši cilvēki un nevis ārējie apstākļi. „Tā ir cilvēku sirsnība, kas ikvienu vietu dara patīkamu," norāda Konfucijs. (Chim Philos. In class. Times ) „Lai kļūtu laimīgs," domā teologs Pīls (N.V. Peale), „ir jābūt tīrai dvēselei, acīm kas saskata romantisko pat visparastākajā vietā un garīgai vienkāršībai." (The Power of Positive Thinking )

Dieva noteiktās dzīves kārtības ievērotājam darbs brīvā dabā un atpūta dabas klēpī dod apmierinājumu par labi pavadītām dienām ,mēnešiem un gadiem. Viņš jūtas laimīgs, ja tam netrūkst nekā, kas ir patiesi vajadzīgs. Seneka ir teicis: „Mēs esam dzimuši apstākļos, kas varētu būt labvēlīgi, ja tikai mēs tos neatstātu. Daba ir gribējusi, ka mums nevajadzētu lielas mantas laimīgai dzīvei; katrs no mums ir spējīgs radīt pats savu laimi. Ārējās lietas ir mazsvarīgas un tām nevar būt liela iespaida nevienā virzienā." Nevis iztikas pārpilnība, bet visa nepieciešamā sagāde īstajā laikā un vajadzīgajā daudzumā cilvēkos rada lielāko apmierinājumu. Pēc Tolstoja domām lielāko baudu no barības cilvēks saņem nevis tad, ja tas dabū izsmalcinātu barību, bet ja viņš ir izsalcis; un no apģērba nevis tad, ja tas ir skaists, bet ja viņam salst; un no mājas nevis tad, ja tā ir grezna, bet ja tā viņu paglābj no slikta laika.

Neviens, ja tas ir pietiekami atklāts, nevarēs noliegt, ka vislabāk tas jūtas vienkāršās telpās, lauku klusumā un tādā apvidū, kuru cilvēku roka pēc iespējas mazāk pārveidojusi. Pēc vienkāršības, miera un klusuma ilgojas ikviens, kuru nav pārņēmis mantkārības netikums. Gudrs un pieticīgs cilvēks nemīl mākslīgu skaistumu, viņš nejūsmo par spožiem priekšmetiem, grezniem dzīvokļiem, dārgām drēbēm un mēbelēm. Viņš apbrīno skaistumu, kas atrodams dabā un kuram nekāds mākslīgs darinājums nevar līdzināties. Neviena glezna, neviens priekšmets, nevar sacensties ar puķu krāsu bagātību, dabas spirgto zaļumu vai arī sniega spožumu. Nav jaukākas mūzikas par putnu dziesmām, nav krāšņākas celtnes par ziediem un krāsām rotāto dabu. „ Visas ceļmalas pilnas vizuļainiem dārgumiem… Vajag tikai labi ieskatīties," saka rakstniece I. Leimane.

Dabas skaistums ir visiem pieejams, bet ir daudz nejūtīgu cilvēku, kas to nespēj saskatīt. Tie vienaldzīgi, it kā aizsietām acīm paiet garām visiem jaukumiem. Šo cilvēku sirdis un prātus ir pārņēmušas ļaunas domas un zemas tieksmes. Tie ir aizņemti ar dažādām kombinācijām, spekulācijām, naudas vairošanu, veikaliem un tirdznieciskiem darījumiem. Priecāties par zaļiem asniem, košiem ziediem, kupliem kokiem, dzidriem strautiem, upēm, klintīm – to šie ļaudis nemēdz darīt, jo viņu acis dabā esošo vērtē tikai pēc tā, cik varētu iegūt, ja to visu pārvērstu naudā. Skaistums, kas atrodams dabā, palīdz atgūt nepieciešamo mieru, garīgu līdzsvaru un dzīves prieku. Kas nespēj gūt šo atjaunošanos dabā, tāds ir padots visiem ļaunumiem, kā fiziskiem tā garīgiem. Kas neizjūt dabas skaistumu, tā sirdī mēdz mājot ļaunums, nejutīgums, un naids. Šāds cilvēks izplata ap sevi saīgumu, nelabvēlību un neapmierinātību. Dabas mīļotājs turpretī cenšas vairot prieku un skaistumu visā savā dzīvē. Tāpēc, sekodami Toro ieteikumam, „būsim paši vispirms tik vienkārši un labi kā daba."

Dabas skaitumu saskatīt un cienīt jāmāca jau gudrības skolās, gan mācību stundas noturot brīvā dabā, gan arī atpūtas laikā uzturoties dabas klēpī. Kas jau bērnībā būs iemīļojis dabu un mācījies priecāties par to, tas nekad vēlāk nelips pie mākslīga skaistuma, kas gan maksā dārgi, bet ir mazvērtīgs salīdzinot ar visu dabīgo, kas katram pieejams par velti. Gudrības skolās audzēkņi jāradina dzīvot vienkārši un būt pieticīgiem. Sevišķi svarīgi ir sludināt un izskaidrot Kristus mācību tādos apstākļos un apkārtnē, kas atbilsts šīs mācības saturam. Gudrības skolu telpām un mēbelēm jābūt pēc iespējas vienkāršākām. Paraugs gudrības skolām telpu ziņā vārētu būt vienkāršo brāļu draudžu saiešanas nami Latvijā, kas parasti atradās klusā bērzu birzī uz kādas upītes krasta, celti no baļķiem, nekrāsoti, bet tīri, glīti, ar dēļiem apšūtām iekšsienām. Vienīgās mēbeles, kas tur iederas, ir nekrāsoti dēļu soli un galdi. Vienkāršu un pieticīgu cilvēku paraugiem jābūt arī gudrības skolu skolotājiem. Ar savu dzīvi tiem jārāda, ka viņi ir pārliecināti Kristus ieteiktā pazemības un pieticības ceļa gājēji. Viņiem nav nepieciešams daudz zināšanu, bet tiem jābūt sirds cilvēkiem. Darbam gudrības skolās jānorit mierīgi, novēršot katru skaļumu, nemieru un steigu. Audzēkņi jāradina strādāt lēnām un apdomīgi, bez tieksmēm citus pārspēt un būt pirmajiem, bez nervozēšanas un uztraukuma, jo arī dzīvē tiem, kas netiecas pēc bagātības, varas un goda, vienkāršai dzīvei nepieciešamā iegūšanai nekad nav jāskrien, jāpārpūlas, jānervozē un jāstrādā bez atpūtas. Skolas saimē jācenšas radīt ilgstošs miera, gaiša prieka, un draudzības pilns noskaņojums, kāds mājo tikai tajos, kuru dzīvē valda pieticība.

Ka ikvienam būtu jāiet pa pieticības un vienkāršības ceļu, tam vislabāko pamatojumu dod senā teika par pasaules radīšanu, ko varētu pārveidot tā, lai tā atbilstu visam tagad vērojamajam. Dievs cilvēkus ir radījis laimīgai dzīvei, dzīvei paradīzē. Bet šādas dzīves iespēja ir dota ar vienu noteikumu: no dabas augļiem ikviens drīkst ņemt sev nepieciešamo. Ja nu cilvēki šo norādījumu neievēro, ja tie nav pieticīgi un nevēlas dzīvot vienkārši un dabīgi, bet, mantkārības gara skubināti, cenšas sagrābt no visa pēc iespējas vairāk sev, atņemdami negodīgā ceļā pārējiem viņu daļu , tad Dievs tos izdzen no paradīzes t.i., viņi paši padara sev un citiem dzīvi pa elli, par tādu, kādu tagad vērojam un kas nelīdzinās tai, kuru cilvēkiem ir nolēmusi augstākā vara.

Ja katrs iegūtu vienīgi nepieciešamo iztikai, tad tās sagādei vajadzīgā darba daudzums vienmēr sakristu ar to kustību daudzumu, kādu prasa organisms, lai uzturētu veselību. Tad paliktu daudz brīva laika atpūtai, domāšanai, sabiedriskās dzīves veidošanai, draudzībai, palīdzībai, mākslai, dzejai, rakstniecībai u.t.t. Tā būtu teikā aprakstītā dzīve paradīzē, to varētu uzlūkot reizē par dabīgu un arī dievišķīgu. Šādai dievišķīgai dzīvei piemērotu cilvēku tagad ir ārkārtīgi maz, kā to norāda Toro: „Miljoni ir pietiekami atmodušies fiziskam darbam; bet tikai viens no miljona ir pietiekami atmodies veiksmīgai intelektuālai aktivitātei, tikai viens no simts miljoniem poētiskai vai dievišķīgai dzīvei. Būt atmodušamies nozīmē būt dzīvam. Es nekad neesmu sastapis cilvēku, kurš būtu pavisam atmodies." Cilvēku vairums tagad garīgā ziņā ir vēl aizmiguši, tie dzīvo garīgā tumsā, viņu garu ir aptumšojis materiālisms. Tie rīkojas pret Dieva gribu un lēmumu, cenzdamies katrs sev iegūt pēc iespējas vairāk materiālo vērtību vienkāršības vietā tiecas pēc greznības. Visu savu mūži tie kalpo mantai, un šādas rīcības dēļ tiem dzīve paradīzē kļūst neiespējama. Bet atņemdami ar varu un viltu citiem nepieciešamo maizes kumosu, novietodami to savās mantu krātuvēs aiz atslēgām, tie laupa iesēju dzīvot paradīzē visiem tiem, kas cieš mantraušu rīcības dēļ, nespēdami sev iegūt vajadzīgo.

Vienīgi pieticīgs cilvēks, kas ir brīvs no mantkārības, kas spēj atteikties no visa liekā un kas mīl vienkāršību un dabīgumu, jau savā dzīves laikā saskata paradīzes gaismu, jo viņš dzīvo tā, kā Dievs ir noteicis. Ar savu izturēšanos pieticīgais vairo arī pārējiem iespēju iekļūt paradīzē, jo tas nevienam neatņem to, kas dzīvošanai tur ir nepieciešams. Tāpēc sekošana pieticīga cilvēka paraugam būtu jāuzskata katram par savu augstāko pienākumu, cenšoties virzīt savas ikdienas gaitas tā, kā to dabā valdošie Dieva likumi prasa, jo, J. Jaunsudrabiņa vārdiem runājot „saskaņot sevi ar dabu visos tās pamatos ir cilvēka dzīves augstākais piepildījums." Tikai tas, kas dzīvo vienkārši un dabīgi, ir atzīstams par gudru, kā to apstiprina Senekas 2000 gadu atpakaļ teiktie vārdi: „Nenovirzīties no dabas un veidot sevi saskaņā ar tās likumiem un paraugiem – tā ir patiesa gudrība."

CILVĒKU MĪLESTĪBA

"Tev būs savu tuvāku mīlēt kā sevi pašu. "

(Mat. 22:39)

Mīlestība, līdzcietība un palīdzība

Kristus par visu vairāk ir vēlējies, lai cilvēku sirdīs mājotu mīlestība. Viņš ir devis savu jauno mīlestības bausli, teikdams: "Jaunu bausli es jums dodu, ka jūs cits citu mīlat, kā es jūs esmu mīlējis." (Jāņa 13:34) Kas šo bausli ievēro, tanī mājo mīlestība - raksturīgākā cilvēka īpašība, ar ko tas atšķiras no dzīvniekiem. Tāpēc cilvēku mīļotājs ir jāatzīst par garīgi attīstītu un dēvējams par gudru. Cilvēku mīlestība ir galvenais gudra vīra tikums. Kad Konfucijam jautā, kas ir tikums, viņš atbild: "Mīli savus līdzcilvēkus." (The Analects (saīsin. A.)) Kas nepazīst cilvēku mīlestību, tā sirdi pārņēmis ļaunums, tam trūkst cilvēcības un tāds atzīstams par zvēram līdzīgu, garīgi mazattīstītu muļķi. Indiešu reliģijas varonis—dievs Krišna saka: "Nožēlojams un muļķīgs ir tas, kurš nepazīst mīlestības svētlaimi."

Apustulis Jānis norāda: "Ja mēs mīlam cits citu, tad Dievs mājo mūsos." (1. vēst. 4:12) Dieva balss – sirdsapziņa liek mums mīlēt visus cilvēkus. Bezdievīgiem ļaudīm sveša ir mīlestība, viņos valda naids un atriebības domas. Tolstojs ir pārliecināts, ka lielākais patiesais labums cilvēkam ir Dieva gribas ievērošana, bet Dieva griba ir tā, ka pret visiem jāvēršas ar mīlestību. Kalpot Dievam un cilvēkiem nozīmē vairot mīlestību sevī un citos. Tolstojs domā, ka Kristus mācībā minētā Dieva valstības nodibināšana ir mīlestības vairošana, cilvēku nevienprātības un cīņas atvietošana ar vienprātību un saskaņu. "Cilvēku dzīves balsti ir laipnība un saskaņa, cilvēki ir saistīti apvienībā vispārējai palīdzībai, nevis ar teroru, bet ar savstarpējās mīlestības palīdzību," ir teicis Seneka. Ķīniešu filozofs Mo Ti norāda, ka debesu griba ir mīlēt visus vienādi. (Chinese Philosophy (saīsin. Ch. Ph.)) Indiešu sv. Rakstos lasām Krišnas vārdus: "Mana roka ir sējusi mīlestību visur, dodama visiem, kas saņem… Es izdaiļošu un atdzīvināšu jūsu dzīvi ar mīlestību un prieku, jo mīlestība ir dvēseles gaisma. Kur ir mīlestība, tur ir apmierinātība un miers." Gudrais cilvēku mīļotājs ir daiļas dvēseles cilvēks. Filozofs P. Dāle ir teicis, ka "dvēseles būtiskais un augstākais spēks un izpaudums ir mīlestība." (Gara problēmas )

Dzejnieks Fr. Bārda domā, ka "pilnīga mīlestība ir kvēloša dziņa pēc pilnīgākas dzīves." Tolstojs uzskata, ka cilvēku mīlestība izpaužas kā gaišs, mierīgs un priecīgs noskaņojums, kā labvēlība pret visiem cilvēkiem, kas pastiprinās proporcionāli līdz ar atteikšanos no personīgā labuma. "Būt laimīgam citu laimē, priecāties par viņu panākumiem un labklājību, ja arī pašam neiet viegli, tas ir visgrūtāk sasniedzamais tikums. Bet, kurā šis tikums mājo, tas ir īsts kristietis," norāda Pointings (Horace B. Pointing, The Wayfarer ).

Šopenhauers uzsver, ka "visa patiesība un tīra mīlestība ir līdzcietība, un katra mīlestība, kas nav līdzcietība, ir sava labuma meklēšana. „To pašu apstiprina Unamuno: "Mīlēt ir līdzi ciest." Šopenhauers domā, ka cilvēku gudrība parādās kā labsirdība, labvēlība un līdzcietība. Arī Ruso norāda, ka "gudrs vīrs pirmā kārtā rūpējas par vispārēju labklājību." (Emile , 215.) Muļķis turpretī domā tikai par sevi un savām vajadzībām. „Jo zemāki, prastāki cilvēki, jo mazāk tie spēj citiem līdzi just", aizrāda J. Raskins. "Neierobežota līdzcietība pret visām dzīvām būtnēm," saka Šopenhauers, "ir stiprākā un drošākā tikumiskas labklājības garantija. Kurā tā mājo, tas nevienu neaizskars, nevienam nedarīs pāri, bet pret katru izturēsies saudzīgi, katram piedos, katram palīdzēs, cik vien tas var, un visa viņa rīcība būs taisnīguma un cilvēku mīlestības izpausme." Buda māca: "Vingrinies līdzcietības paradumā." (Some Sayings of the Buddha (saīsin S.S.B.)) Korānā norādīts, ka "tie ir ticīgie, kas skubina viens otru būt pacietīgiem un iedrošina viens otru žēlsirdībai." (The Koran (saīsin. K.))

Mīlestība pret cilvēkiem izpaužas galvenā kārtā kā vēlēšanās tos uzklausīt, saprast un tiem palīdzēt.

Tolstojs norāda, ka mīlestība nekad neaprobežojas tikai ar vārdiem, bet vienmēr parādās darbos. Mīlēt nozīmē vēlēties darīt labu. Tas uzsvērts arī J. Raiņa lugā Jāzeps un viņa brāļi, kur Jāzeps saka:

"Es brāļus arī mīlu visus līdz

Un dalu tiem, kas mans, un palīdzu."

Zinātnieks A. Einšteins domā, ka "cilvēku vajadzētu vērtēt pēc tā, ko viņš dod un nevis, ko viņš spēj iegūt." Gudrais cilvēku mīļotājs vienmēr ir nomodā par citu vajadzībām. "Mīlestības jūtas cilvēku skubina ziedot savu dzīvi citu labā," saka Tolstojs. Franciskāņu mūks Giles ir teicis:

"Augstākā gudrība ir neatlaidīgi darīt labu." Raiņa drāmā Uguns un nakts Laimdota saka Lāčplēsim, ka augstākā gudrība ir "sevi pilnīgu darīt, sevi citiem ziedot." Kuru pārņēmusi līdzjūtība, tam personīgas baudas zaudē visu nozīmi, un viņš savus dzīves spēkus izlieto, strādājot un ciešot citu labā, aizrāda Tolstojs.

Gudrs vīrs cenšas ievērot Kristus mīlestības mācību un to parādīt darbos, turpretī muļķis par palīdzību nedomā, kā to aizrāda Kristus, teikdams: "Ikviens, kas manus vārdus dzird un dara, pielīdzināms gudram vīram… un ikviens, kas manus vārdus dzird un nedara, pielīdzināms muļķim." (Mat. 7:24,26) Tā kā kristietim tuvāku mīlestība jāizrāda darbos, tad nav attaisnojama to cilvēku izturēšanās, kuri, gribēdami būt kristieši, visu laiku veltī tikai lūgšanām, kā to darījis Asīzes Francisks. Kristus šādus ļaudis norāj, teikdams: "Ko jūs mani saucat: Kungs, Kungs! bet nedarāt, ko es saku?" (Lūkas 6:46) "Lai gudrs vīrs dara labus darbus!" skubina Buda. (S.S.B.) Korānā teikts: "Dari labu, jo Dievs mīl tos, kas dara labu." (K.) Kad Konfucijam jautā, kādam jābūt augstākā tipa cilvēkam, viņš atbild, ka tam jāmācās respektēt citus un atvieglot viņu likteni. (A.)

Citiem izrādītā labvēlība un mīlestība ir arī mūsu pašu lielākais ieguvums. F. Paulsens atzīst, ka došana citiem "dara bagātāku nevis ārēju, bet iekšēju labumu ziņā. Nav tīrāka, skaistāka un ilgstošāka prieka kā tas, kuru iemantojam ar labdarību… Tiešais ceļš uz paša laimi ir rūpēšanās par citu laimi." (System der Ethik (saīsin. S. Eth.)) O. Karstens uzsver, ka "vislaimīgākais vienmēr ir tas, kam piemīt īpašība pārdzīvot augstāko laimes sajūtu tad, kad viņš var darīt laimīgu citu cilvēku." Vairums no mums domā tikai par ieguvumiem, par mantas vairošanu, neatskārzdami, ka vērtīgākie ir garīgas dabas ieguvumi. Bet pēdējie rodas tikai skarā ar došanu. Garcians norāda, ka "lielam vīram vairāk prieka sagādā labu darīt nekā labu saņemt." (Handorakel) Kas dod citiem labāko, ko vien tas spēj, to ne tikai atceras ar pateicību sirdīs, tanī pašā arī rodas pārliecība, ka ir tiešām kas vērtīgs padarīts. Tolstojs ir teicis: "Cilvēks nevar darīt neko labu sev, savai dvēselei, nestrādājot citu labā un ar citiem." Ja nu kāds, kas spēj strādāt un palīdzēt, lūdz dāvanas un atbalstu no citiem, kā ir rīkojies Asīzes Francisks, tam tuvāku mīlestība ir pilnīgi sveša.

Vienmēr būtu jāatceras, ka šī dzīve mums ir dota tikai tāpēc, lai strādātu citu labā. Einšteins atzīst, ka "īsajā un riskantajā dzīvē jēgu cilvēks var atrast tikai tad, ja tas sevi ziedo sabiedrībai." "Mūsu dzīvei ir tik daudz jēgas, cik daudz mēs mīlestību pārvēršam darbos," norāda Z. Mauriņa. (Par mīlestību un nāvi ) Citiem labu darīt nav jākavējas ne brīdi, jo mēs nezinām, cik ilgi to spēsim un cik ilgi būs mūsu tuvumā tie, kam mūsu palīdzība ir nepieciešama. Kad nu tie ir aizgājuši, kam mēs varējām parādīt mīlestību un sirsnību, tad mūs moka pārmetumi, ka esam bijuši vēsi, vienaldzīgi un nejūtīgi. "Pie laika mīlējiet, lai nav par vēlu," saka Jāzeps Raiņa lugā Jāzeps un viņa brāļi. Kā un kur palīdzēt, tas katram jāatrod pašam. "Vienu es zinu," saka A. Šveicers, "vienīgie jūsu vidū, kas būs īsti laimīgi, ir tie, kas būs meklējuši un atraduši, kā kalpot."

Kam jāpalīdz? Līdz šim valda uzskats, ka vispirms jāpalīdz saviem ģimenes locekļiem, saviem radiem, draugiem, pazīstamiem, kā arī savas tautas un valsts piederīgajiem. Šādu uzskatu visiem ieaudzina jau no mazotnes, un to ļaudis cenšas ievērot savā dzīvē, nemaz neaptverdami, ka iet pa egoisma ceļu. Mīlestība, kas vēršas tikai pret savu ģimeni, tāpat arī vīrieša un sievietes mīlestība ir egoistiska, jo tā attiecas uz noteiktiem cilvēkiem un izslēdz mīlestību pret tiem, kas ir ārpus ģimenes. F. Paulsens norāda, ka mātes mīlestība viegli vien izvēršas par ģimenes egoismu un iedomību. (S. Eth.) "Vecāku mīlestība pret bērniem ir viens no ļaunākajiem patmīlības veidiem," atgādina kāds amerikānis. Tolstojs uzsver, ka cilvēki savus bērnus, savus draugus, savas sievas, savu zemi stāda augstāk par citu bērniem, sievām, draugiem un citu zemi un šīs jūtas sauc par mīlestību. Viņš domā, ka 99/100 no ļaunuma cilvēku vidū rodas no šīm neīstajām jūtām, kuras ļaudis sauc par mīlestību. Tolstojs neatzīst dzīvniecisko mīlestību pret savu ģimeni par tikumu. "Ļaudis uzskata, ka ģimenes mīlestības vārdā ir iespējams ne tikai atbrīvot sevi no taisnības prasībām pret citiem cilvēkiem, bet arī izrādīt vislielāko cietsirdību pret citiem par labu saviem bērniem pārliecībā, ka viņi dara pareizi," saka Tolstojs.

Cilvēku mīlestības izplatīšanos kavē arī iesaistīšanās dažādās organizācijās un egoistiskās darbošanās tikai savas organizācijas labā. Tolstojs norāda, ka, iesaistoties sabiedrībā ar nelielu cilvēku skaitu, ļaudis atdala sevi no dabīgās sabiedrības ar visiem cilvēkiem un tā vājina vissvarīgākās dabīgās saistības mākslīgo vārdā. Organizācijas dalībnieks kļūst neiecietīgāks un cietsirdīgāks pret visiem tiem, kas nepieder šai organizācijai. Uz organizāciju dalībniekiem ir attiecināms F. Paulsena norādījums, ka visi tie, kas dzīvo sevī noslēgušies un nepazīst pārējo domas, parasti ir neiecietīgi. (S. Eth.) Organizācijas ierobežo to cilvēku skaitu, ar kuriem mēs saejamies, un tāpēc padara neiespējamu vēršanos ar mīlestību pret visiem.

Sevišķi cilvēku mīlestības vairošanos kavē piederība vienai vai otrai konfesijai. Katra konfesija uzlūko sevi par pārāku, bet vienā ziņā tās visas ir vienādas - tās ir naidīgi noskaņotas pret pārējām konfesijām. Viņu palīdzību un atbalstu saņem tikai savas konfesijas locekļi, pārējo konfesiju piederīgajiem ne tikai necenšas palīdzēt, bet tos vēl nolād, uzlūko par atkritējiem un grēciniekiem, par morāli zemāk stāvošiem, par kuriem nemaz nav jāinteresējas.

Palīdzību svešiem trūkumcietējiem lielā mērā aizkavē arī egoistiskā nacionālisma un patriotisma kultivēšana. Patriotiskas runas, parādes, karogoti gājieni un mielasti kalpo sajūsmas radīšanai par savu tautu vai valsti, kas ir saistīta ar naida kurināšanu pret svešām tautām un valstīm. Patriotismu cenšas iepotēt jau skolu jaunatnē. Rasels norāda, ka audzināšanas autoritātes "faktiski ziedo bērnus tam, ko tās uzskata par valsts labumu, mācot viņiem patriotismu, tas ir, gatavību nogalināt un tikt nogalinātiem nenozīmīgu iemeslu dēļ." (Sceptical Essavs ) Aiz patriotisma un nacionālisma uzceltajiem žogiem valda augstprātība, ļaunums un egoisms. It sevišķi šo ļaunumu un cietsirdību izjūt visi tie, kas atrodas ārpus šiem žogiem. Tā, piemēram, par angļiem P. Jurevičs saka: "Angļi visumā ir tipiski t.s. "slēgtās morāles cilvēki," – morāliska izturēšanās īsti ir pienākums tikai pret pašu tautas locekļiem, ne pret citiem." Taisnība ir Tolstojam, ka nav bijis nevienas kolektīvas vardarbības, kura nebūtu notikusi patriotisma vārdā, un ka "ģimenes mīlestības vārdā ir ļoti ļauni darbi izdarīti, bet tēvzemes mīlestības vārdā vēl ļaunāki."

Izklausās neparasti, bet ir jāatzīst, ka rūpīgie ģimenes gādnieki un dedzīgie patrioti tomēr ir vislielākie egoisti, kuriem īsta cilvēku mīlestība ir sveša. Egoistiskās rūpes par savas ģimenes labklājību, savu draugu, radu un pazīstamu, kā arī vienpusīgā savas tautas un valsts piederīgo interešu aizstāvēšana ir tomēr tikai rūpes par savu labklājību, kas atkarīga no piederīgajiem vai arī no piederības zināmai tautai un valstij. Pievēršanās vienīgi savu vai arī savējo interešu apmierināšanai un svešu ļaužu ciešanu un vajadzību neievērošana ir raksturīga garīgi mazattīstītiem un nejūtīgiem cilvēkiem, kaut arī tie lepotos ar savu augsto kultūras līmeni. To apstiprina D. Vallenas vārdi: "Ja augsta kultūra nozīmē apjūsmot nianses pašam savā mirkļa pārdzīvojumā, tai pašā laikā vienkārši neliekoties zinis par to, kas notiek ar bezdievju varā pamestu brāli, tad man tādas kultūras nevajag, un es drīzāk to sauktu par barbarismu. Jo, vai tad augstākā kultūra nav sirds kultūra, tāpat kā augstākais bauslis – mīlestības bauslis?" (Jaunā Gaita , Nr. 37.).

Ja nu cilvēku mīļotājam nav pieņemama egoistiskā kalpošana vienīgi sev, savai ģimenei, organizācijai, baznīcai, savai tautai un valstij, tad tas tomēr nenozīmē, ka par sevi un savējiem nebūtu nemaz jāinteresējas. Tā būtu Kristus mīlestības baušļa pārkāpšana, kurš prasa savu tuvāku mīlēt, kā sevi pašu. (Mat. 22:39) Cilvēku mīļotājam jābūt laipnam kā pret sevi un savējiem, tā arī pret svešiem, tam jārūpējas vienādā mērā par savu, savas ģimenes, savas tautas un arī par svešinieku un svešu tautu piederīgo labklājību. Cilvēku mīlestība tātad ir vienādas palīdzības sniegšana kā sev un savējiem, tā arī visiem pārējiem, kurai pamatā ir sevis un savu tuvāku mīlestība, kas prasa nelikt pirmajā vietā sava, savu piederīgo un savas tautas intereses, nedz arī tās atstāt neievērotas. Cilvēku mīlestību parāda tas, kas mīl svešus, svešu ģimeni un tautu tāpat, kā sevi un savējos.

No egoistiem, kuri rūpējas tikai par sevi un savējiem, cilvēku mīlestības realizētājam nāksies dzirdēt pārmetumus, ka viņš gādā par svešiem, bet neveltī visus spēkus tikai savas ģimenes vai tautas labā. Turpretī kristīgās mīlestības pārpratēji, kuri domā, ka par sevi un saviem piederīgajiem nemaz nav jārūpējas, savukārt pārmetīs cilvēku mīlestības īstenotājam, ka viņš rūpējas arī par sevi, savu ģimeni un tautu un nepievērš visu uzmanību tikai svešiem.

Kristiešu un gudru cilvēku mīlestība izpaužas vienādas labvēlības un labdarības veidā pret visiem, kā pret tuviniekiem, tā arī pret saviem tuvākajiem. Atcerēsimies, ka tuvākais mums ir katrs, kam nepieciešama mūsu palīdzība. Par saviem brāļiem un māsām mums jāuzlūko arī tie, kas atrodas ārpus mūsu asinsradinieku saimes. Tā izturēties māca Kristus, teikdams: "Kas ir mana māte un kas ir mani brāļi?… Kas dara man debesu tēva prātu, tas ir mans brālis un mana māsa un mana māte." (Mat. 12:48,50) Gandijs atzīst, ka "visi cilvēki ir brāļi". Kam visi cilvēki ir brāļi un māsas, tie mīl visus vienādi, nešķirojot, vai tie ir radi, draugi un pazīstami. Šaurajai, egoistiskajai ģimenes mīlestībai jāizzūd, lai varētu attīstīties plašākā cilvēku mīlestība, kura gan ietver rūpes par savējiem, bet tās nekad nepārsniedz gādību par svešiem. Gudrības ceļa gājējiem būtu stingri jāievēro Tolstoja teiktie vārdi:

"Cilvēkam jādara tas pats katram svešiniekam, ko viņš vēlas darīt savai ģimenei, un saviem ģimenes locekļiem viņš nedrīkst darīt neko tādu, ko viņš nav gatavs un spējīgs darīt katram svešiniekam." Kas negrib egoistiskās rūpes par sevi un savu ģimeni pārveidot palīdzībā visiem, tas nedrīkstētu sevi dēvēt par kristieti, jo viņš tas nav.

Tolstojs domā, ka mīlestība pret savu ģimeni ir pieļaujama tikai tik lielā mērā, cik tā nekaitē cilvēku mīlestībai. Viņš norāda, ka cilvēkiem ir ne tikai jāatturas ieaudzināt sevī mīlestību pret saviem ģimenes locekļiem un jāatsakās šo mīlestību uzlūkot par tikumu, bet pretēji – vienmēr jāsargājas, lai viņi neziedotu Dieva mīlestību savas ģimenes mīlestības labā. Arī Buda uzsver: "Izrādi labvēlību pret visiem cilvēkiem." (S.S.B.)

Lai pašķirtu ceļu cilvēku mīlestībai, būtu jābeidz savtīgā ģimeņu mīlestības kultivēšana. Bērniem būtu jāmāca mīlēt visus cilvēkus un nevis tikai savus vecākus. Vecākiem savukārt būtu jāizturas vienādi kā pret saviem bērniem, tā arī pret svešiem. Par paraugiem būtu jāuzlūko tie, kas daudz palīdz trūcīgiem un vājiem, paši savai ģimenei dodami tikai visnepieciešamāko. Tāds paraugs latviešu literatūrā ir Zalkšņu tēvs Poruka stāstā Sirdsšķīsti ļaudis. Par Konfuciju zināms, ka viņš neesot izrādījis nekādu labvēlību vai arījūtamu pieķeršanos savam dēlam. Viņa garīgais dēls tam bijis tuvāks nekā miesīgais.

No egoistiskajām ģimenēm nāk nekristīgi ļaudis, kas nedomā par ārpus ģimenes esošiem un viņu vajadzībām. Tur rodas izlutinātās mātes meitas un "gudrie brāļi", kas domā tikai par sevi un grib, lai visi tos lutina un ievēro tāpat, kā tas ir bijis viņu ģimenē. Kas ir auguši ārpus šīm egoistiskajām ģimenēm, tie izveidojas par derīgākiem un labākiem cilvēkiem. Latviešu tautas dziesmās un pasakās minētā bārenīte pārspēj mātes meitu tikumu ziņā. Viņa ir brīva no patmīlības un augstprātības, jo šos netikumus rada lutināšana. Tā ir gatava vienmēr atteikties citu labā, svešas viņai ir domas par mantas krāšanu sev. Nepazīdama egoistisko savas ģimenes mīlestību, bārenīte spēj izrādīt mīlestību pret visiem.

Lai bērnos un jaunatnē jau no mazotnes neiesakņotos sevis un savējo vienpusīga mīlestība un rastos iespēja attīstīties mīlestībai pret visiem, tiem nebūtu jāpievērš pārāk liela uzmanība, bet jārūpējas tikai par pilnīgi nepieciešamo. Kā šai nostājai jāizpaužas praktiskajā dzīvē, tas gribot negribot jāmācās no polinēziešiem, kuri dzīvo dabīgāk un līdz ar to pareizāk. Šo salinieku dzīves pētniece Mīde (M. Mead ) raksta: "No pirmajiem dzīves mēnešiem, kad bērnu bezrūpīgi nodod no vienas sievietes rokām otrās, ar to tiek mācīts nerūpēties sevišķi par atsevišķu personu un necerēt neko daudz no jebkuras radniecības." Ar to ir novērsta katra bērna izlutināšana un nepareiza, kā arī nemākulīga audzināšana, kāda ģimenēs bieži vērojama un kas vislielākā mērā samaitā bērnus. Tāpat vēl vairāk bērnus samaitā audzināšana dažādās patversmēs un iestādēs, kur tie aug nenormālos un nedabīgos apstākļos. Bērni būtu jāaudzina un arī jātur kopīgi visiem viņu apkārtnē esošajiem ļaudīm, jo tad bērni jau agri pierastu dzīvot tā, kā tiem visu mūžu būs jādzīvo. Šādi bērai iznāktu derīgāki dzīvei nekā ģimenēs augušie, kas patstāvīgi ārpus ģimenes sāk dzīvot tikai tad, kad ir jau pieauguši. Tāpēc katrai ģimenei būtu jācenšas panākt, lai bērni pēc iespējas ātrāk atstāj ģimeni un sāk dzīvot svešu ļaužu vidū. To, protams, egoisma pārņemtie vecāki nevēlas, viņi grib bērnus paturēt pie sevis iespējami ilgāk. Bet ilgi ģimenes ligzdā gulējušiem cilvēku mīlestība palaikam ir sveša.

Lai vairotos cilvēku mīlestība, ir nepieciešami izkļūt arī no egoisma rašanās vietām – dažādām organizācijām un viņu diktatūras. Cilvēku mīļotājam pavisam neiespējami ir pakļauties naidīgi noskaņoto baznīcu organizāciju diktātam. Ja kāds dēvē sevi par katoli, luterāni, pareizticīgo, baptistu un tamlīdzīgi, tad ar to viņš apliecina, ka ir tādas nekristīgas organizācijas dalībnieks, kura Kristus vārdā tuvāku mīlestības vietā kultivē naidu un neiecietību. Ka visiem jācenšas būt kristiešiem un pēdējie nedrīkstētu dalīties naidīgās konfesijās, to ir uzsvēris M. Luters, teikdams: "Vispirms es lūdzu, lai manu vārdu pilnīgi un pavisam noklusē un lai nesaucas luterāņi, bet gan lai saucas kristīgie! Jo, – kas ir Luters? – Tas taču ir taisnība, ka šī mācība nav mana mācība, jo es neesmu ne priekš viena krustā sists!" Cilvēku mīlestības ceļa gājēji atturas no iesaistīšanās kā baznīcu, tā arī citās organizācijās. Šī nostāja un tās pamatojums attēlots vēstulē, kuru esot rakstījis Mopasans: "Tiklīdz cilvēks iestājas kādā biedrībā,… tas padodas zināmiem likumiem un noteikumiem, kaut ko apsola, uzliek jūgu kaklā… Es negribu saistīties ne ar vienu politisku partiju,… ne ar vienu reliģiju vai sektu, ne ar vienu skolu vai virzienu. Negribu iestāties nevienā asociācijā, kas sludina kādu mācību, padoties kādai dogmai, kādai personai vai principiem – vienīgi tādēļ, lai paturētu tiesību vajadzības gadījumā teikt par tiem ļaunu. Gribu paturēt brīvību, apkarot visus dievus un visas partijas, lai neviens man nevarētu pārmest, ka vieniem kūpinu vīraku, bet otriem uzbruku ar šķēpu; palikdams neitrāls, es vislabāk varu aizstāvēt savus draugus, lai tie sekotu kādam karogam sekodami…. Es baidos pat no vismazākajām važām, kas nāk no kādas idejas… Pavedieni gluži nemanot pārvēršas ķēdēs, un kādu dienu cilvēks, kas domā, ka ir brīvs, var darīt, ko grib, pēkšņi pamana, ka viņš to vairs nevar." (V. Kārkliņa Neapklusināmās iekāres )

Cilvēku mīļotājam nepieņemams ir arī patriotisms un nacionālisms. To vārdā izdarītā uzkundzēšanās citām tautām un pēdējo apspiešana liecina, ka valstu nacionālajiem vadoņiem sveša ir cilvēku mīlestība un līdz ar to gudrība. Krišnamurti ir teicis: "Nacionālisms un patriotisms ir muļķības veidi." Z. Mauriņa uzsver, ka "savas tautas un savas rases dievināšana ir tāda pati aprobežotības pazīme kā sava es cildinājums." (Sāpju noslēpums) "Nacionālisma pārspīlējumi ir slimības simptomi," norāda H. Keizerlings (H. Kevserling ). "Bet kā var būt patriotisms kā tikums mūsu laikos," saka Tolstojs, "ja tas prasa to, kas ir pretējs mūsu reliģijas un morāles ideāliem un ir nevis vienlīdzības un cilvēku brālības atzīšana, bet vienas valsts un vienas tautas virskundzība pār visām citām." Tāpēc ikvienam līdz ar Gandiju vajadzētu apliecināt: "Es noraidu to patriotismu, kurš meklē vairot citu tautu nelaimes vai izmantošanu." (Brthr.) Ir jāpievienojas B. Raselam, ka "patriotisms ir mūslaiku lielākā nelaime un tas iznīcinās civilizāciju, ja netiks mazināts." (In Praise of Idleness ) "Patriotisms ir nedabīgas jūtas, tas ir mākslīgi iepotēts," norāda Tolstojs. Viņš arī domā, ka patriotisms ir ļaunums un tāpēc tas ne tikai nav jāmodina un jāieaudzina, kā to tagad dara, bet visiem līdzekļiem jāizskauž. Jo lielāka zeme, jo ļaunāks un nežēlīgāks ir tās patriotisms un lielāks ir tas ciešanu daudzums, uz kurām viņa spēks balstās. Tolstojs domā, ka būtu jāpriecājas, ja no lielajām valstīm atdalās to provinces un kolonijas. Zinātnieks A. Einšteins aizrāda, ka "īsts demokrāts tikpat maz var dievināt savu tautu kā cilvēks, kurš ir reliģiozs." Kāda poļu rakstniece ir teikusi: "Tautu šovinisms iet kā paisuma vilnis, mums jāmēģina stāvēt malā un brīdināt visus, ko viņš grib aizskalot. Labāku darbu neviens savā mūžā nevar veikt." (Cit. no P. Aigara raksta Austr. Latv. 1961.)

Tautu starpā valdošo naidu rada valsts organizācijas. Dievs nav gribējis, lai cilvēki dalītos valstīs, t.i., atsevišķās, stingri norobežotās naidīgās grupās. Valstu egoistiskās vienības ir cilvēku prātu izgudrojums, kas vislielākā mērā aizkavē mīlestības, draudzības un palīdzības izplatīšanos. Gandijs norāda, ka "nedrīkst ierobežot palīdzības paplašināšanu mūsu kaimiņiem pāri valstu radītām robežām. Dievs nav radījis šīs robežas… Cilvēkus nevar sadalīt noslēgtos nodalījumos, tā kā

tie nevar iet viens pie otra." (Brthr.) Tāpēc visiem vajadzētu rūpēties par valstu robežu izzušanu. Ir jāpievienojas V. Burtniekam, kurš saka: "Domājot par robežām, valstīm, nacionālismu, bieži gribas turēt par tīru muļķību daudz no tā, ko cilvēki pasaulē tur par svētu un lielu… Varbūt redzēšu, kā sapuvuši nogāzīsies visi robežstabi, kas šķir cilvēkus. Tikai vispirms nepieciešams sagāzties, sabrukt naidam, kas šķir rases, tautas un dažādu uzskatu cilvēkus." (Jaunā Gaita , Nr. 37.)

Ir svarīgi apzināties, ka mēs esam vienas Dieva valsts pavalstnieki, kuriem nevajadzētu ievērot noteiktās valstu robežas. Tolstojs, redzēdams patriotisma un tēvzemes mīlestības vārdā radīto naidu tautu un cilvēku starpā, atzīst par labu un vēlamu kosmopolītismu un atteikšanos no savas valsts. Seneka norāda, ka " gudram vīram katra vieta ir viņa tēvzeme." (Moral Essays (saīsin. M.E.)) Seneka ir uzskatījis visas valstis par savām un savu par piederošu visiem, teikdams: "Visa pasaule ir mana tēvzeme." (M.E.) Demokrits uzsver, ka "gudram vīram visa pasaule ir vaļā, jo izcilas dvēseles tēvzeme ir universums." "Kāda nozīme tam, kur es esmu? Kur vien ir cilvēki, es esmu savu brāļu vidū," saka Ruso. (Emile , 436.) "Visur man ir brāļi, kas man ir tuvāki nekā asinsradinieki," apgalvo franču rakstnieks Rolāns. Amerikāņu filozofs Trains (Ralph Waldo Trine ) min šādus vārdus: "Tiem, kuros mājo mīlestība, visa pasaule ir ģimene." (In Harmonie mit dem Unenlichen ) Gēte esot noraidījis visas nacionālisma radītās robežas un bijis pirmais, kas sevi nosaucis par "pasaules pilsoni". Gudrais cilvēku mīļotājs var būt vienīgi pasaules un nevis atsevišķas valsts pilsonis, kā to norāda angļu filozofa Bekona (F. Bacon) vārdi: "Ja cilvēks ir laipns un pieklājīgs pret svešiniekiem, tas rāda, ka viņš ir pasaules pilsonis." Gandijs skubina ikvienu kļūt par pasaules pilsoni, teikdams: "Zelta ceļš ir būt draudzīgam ar visu pasauli un uzlūkot visu cilvēku saimi par vienu." (Brthr.)

Savas valsts mīlestība būtu aizstājama ar cilvēku mīlestību. Nekad nevajadzētu aizmirst, ka citu valstu piederīgie ir tādi paši cilvēki kā mēs, gan ar labām, gan ļaunām īpašībām. "Mēs visi esam milzīgās ģimenes locekļi. Es atsakos atzīt jebkādas atšķirības. Mums visiem ir tie paši tikumi un tie paši netikumi," uzsver Gandijs. (Brthr., 122.) Dažādi aizspriedumi pret citas rases, tautības vai ticības piederīgajiem ir cilvēkos mītošā ļaunuma un līdz ar to muļķības izpausme, kā to apgalvo R Tabori: "Aizspriedumi noteikti ir viens no visuzkrītošākajiem muļķības veidiem." (The Nat. Science of Stupidity , 10.) Cilvēku mīlestībai jātiek pāri egoisma radītiem aizspriedumiem, tai jāsniedzas pāri valstu robežām un jātiecas uz visas pasaules apdzīvotājiem. Konfucijs atzīst, ka "dalīties laimē ar citiem un mīlēt visus cilvēkus bezpartejiski—tā ir cilvēcības un taisnības būtība." (The Wisdom of Laotse ) Marks Aurēlijs jautā: "Kad beidzot tu panāksi mīlestības svētlaimi – mīlēt visus cilvēkus?"

Ja valstu robežām būtu jāpazūd, lai cilvēku mīlestība varētu netraucēti izplatīties visā pasaulē, tad tas nekādā gadījumā nenozīmē, ka būtu jāizzūd arī atsevišķu tautu īpatnībām. Cilvēku mīlestība ietver arī savas tautas mīlestību, bet vienīgi tādu, kādu mēs izrādām pret citām tautām. Mums jāmīl vienādi visas tautas, tāpēc nedrīkstam nicināt ne savu, ne arī citas tautas. Ir nepareiza doma, kuru bieži sastopam arī latviešu vidū, ka maza tauta un tās valoda ir kaut kas mazvērtīgāks, salīdzinot ar lielajām, un ka tāpēc jācenšas pakļauties un izkust lielajās pasaules tautās. Kā dzīvnieki, putni un puķes ir radīti dažādi, tāpat dabīga un nepieciešama ir cilvēku un tautu dažādība gan valodas, gan arī paradumu ziņā. Tāpēc vislielākā uzmanība būtu jāveltī indivīdu un tautu īpatnību izkopšanai. Līdz ar to par vislielākajiem noziegumiem ir jāatzīst pārtautošana un asimilēšana, ko izdara valstis patriotisma un tēvzemes mīlestības vārdā. Indivīdu un tautu īpatnības ne mazākā mērā netraucē cilvēku mīlestības izplatīšanos. Vienīgi tad, ja tautas ieslēdzas un norobežojas savās valstīs, sākas pret citām tautām vērstā patriotisma kultivēšana, kas aizsprosto ceļu cilvēku mīlestībai. Pareiza cilvēku mīlestība mums jāmācās no gudrā Gandija, kurš ir bijis ne tikai liels indietis, bet arī ievērojams visas pasaules cilvēku draugs, kā to rāda viņa vārdi: "Es mīlu visus ļaudis, tāpat kā es mīlu savas zemes cilvēkus, jo Dievs mājo katras cilvēcīgas būtnes sirdī, un es cenšos realizēt augstāko dzīvē, kalpojot cilvēcei… Es jūtu radniecību ar kuru katru pasaulē un jūtu, ka es nevaru būt laimīgs, kamēr vispazemīgākais no mums nav laimīgs." (Brthr.)

Mūslaiku sabiedrībā katrs cenšas palīdzēt tikai tiem, kas viņa vērtējumā ir palīdzību pelnījuši un kuru dzīves veids, uzskati un pārliecība ir pieņemami palīdzības sniedzējam. Ir parasts palīdzēt tikai krietniem un godīgiem ļaudīm, par negodīgiem un ļauniem ļaudīm neviens neinteresējas. "Mūsu ieteicamā neiecietība pret grēku par daudz bieži pārvēršas par nožēlojamu neiecietību pret grēciniekiem," saka amerikānis Grēms (B. Graham, Peace with God ) Visi baidās sev kaut kā kaitēt, palīdzot negodīgam vai tādam, kas sācis staigāt neceļus. Elīna Zālīte dzejolī – Mēs mīlam labākos – uzsver, ka cilvēki kaunas izrādīt mīlestību atstumtajiem un nicinātajiem, kam visvairāk būtu nepieciešama mīlestība un draudzība. Tāpat viņa norāda, ka labāko mīlestība patiesībā ir sevis mīlestība, resp., patmīlība:

"Mēs mēdzam lepoties ar to,

Mēs cēlie, augstsirdīgie ļaudis;

Ikviens no mums to labāko

Ir dzīvē mīlējis un glaudis.

Nav grūti mīlēt labāko:

Mēs viņā vairāk sevi mīlam;

Pār mums viņš gaismu izstaro

Un savu mirdzumu dod ķīlām.

Bet vai gan daudzi atrastos,

Kas lepni visiem priekšā stātos

Un teiktu: lūk, mēs mīlam tos,

Tos atstumtos un nicinātos?

Mums nicinātos mīlēt kauns,

Jo: "Tu tāds pats, kā tavi draugi."

Kurš gribētu gan likties ļauns?

Mūs iekaļ patmīlības žņaugi.

Mēs mīlam tikai labākos,

Kur slikts lai laboties ņem spēku?

To tīšām grūžam atvaros,

Tam liedzot mīlu, kas veic grēku."

Cilvēku mīļotājs palīdz visiem, kam palīdzība ir nepieciešama, un nevis tikai labiem un godīgiem ļaudīm. Īsta mīlestība un palīdzība izpaužas pret visiem vienādi, nešķirojot tos draugos un ienaidniekos, labos un ļaunos, tikumīgos un netikumīgos. "Daba liek man darīt labu visiem ļaudīm… Kur vien ir kāda cilvēcīga būtne, tur ir izdevība parādīt laipnību," saka Seneka. (M.E.) "Lai ikviens cilvēks izrāda neierobežotu labvēlību pret visu pasauli," aicina Buda. (S.S.B.) Palīdzība var būt nepieciešama ne tikai svešam, bet arī ļaunam, pat pret mums naidīgi noskaņotam cilvēkam un tādam, kas izrāda nepateicību. "Dosim, kaut arī daudzas no mūsu dāvanām ir dotas veltīgi, neskatoties uz to dosim citiem vēl vairāk — pat tiem, no kuru rokām mēs esam cietuši zaudējumus. Pierādījums par cēlu garu ir zaudēt un vēl arvien dot," saka Seneka.

Kurā mājo mīlestība, tas nekad nejautā, kas ir tas, kam jāpalīdz, un kāds tas ir. Tas ne brīdi nekavējas sekot Kristus aicinājumam paēdināt izsalkušos, padzirdināt izslāpušos, apģērbt un uzņemt svešiniekus, apmeklēt slimos un apcietinātos. (Mat. 25:35,36) Tas ir aicinājums palīdzēt visiem, kuru dzīvē radušās grūtības. Kristus visvairāk ir palīdzējis tieši tiem, kas bija sākuši iet maldu ceļus, jo tiem dažāda veida palīdzība ir visvairāk vajadzīga. Neceļos aizgājušo rīcībai vienmēr ir kāds ļoti svarīgs iemesls. Tāpēc ir nepieciešami katru cilvēku uzklausīt un mēģināt izprast, vienalga, ko tas būtu nodarījis. Šī cenšanās otru saprast kādreiz var būt vissvarīgākā palīdzība. Intereses trūkums par citiem ir raksturīgs augstprātīgiem, nejūtīgiem un ļauniem cilvēkiem, kuriem tuvāku mīlestība ir sveša. "Ļauni cilvēki nav spējīgi darīt labu citiem, jo neviens nevar dot to, kā tam pašam nav," norāda Seneka. Kaut arī šādi ļaudis būtu ieguvuši daudz zināšanu un vērtētu sevi ļoti augstu, tie tomēr ir jāatzīst par muļķiem, jo cilvēcīguma un mīlestības trūkums rāda, ka tie ir garīgi mazattīstīti. Garīgā ziņā tie var atrasties uz zemākas pakāpes nekā tie, kuriem kaut kā ir kāja paslīdējusi. "Kāda nozīme ir cilvēka pārākām zināšanām, ja viņš necenšas apmierināt sava kaimiņa vajadzības tikpat lielā mērā kā pats savas?" teikts indiešu svētajos rakstos. Atteikšanās rūpēties par citiem rāda, ka cilvēks ir nekristīgs, kā to apstiprina R. Freidenfeldes vārdi: "Vienaldzība ir raksturīgs kristietības trūkuma pierādījums; rūpēšanās, palīdzēt gribēšana, domāšana par citiem ir īstas kristietības redzamā izpausme." (Arhīvs III) Nekristīgus ļaudis labi raksturojis ir K. Kronis, teikdams: "Akls ir tas, kuram nav gaismas sirdī; kurls – kurš nedzird otra bēdas; tizls – kurš nespēj tikt tālāk par sevi pašu; spitālīgs – kura domas sajaukusi un apsēdusi tumsa; nabags ar visu savu naudu un īpašumiem, kurš nespēj kristīgi mīlēt." (Ceļa Biedrs , Nr. 10., 1960.)

Ne krietnajam un godīgajam vajadzīga palīdzība un uzmanība, bet gan bēdu un nelaimju piemeklētajam, visu pamestajam, kas nespēj tikt galā ar savām grūtībām. Jo nožēlojamāks ir kāds, jo tumšāki tā ceļi, jo lielāka mīlestība pret to jāizrāda. Vēsā, vienaldzīgā un noraidošā apkārtnes ļaužu nostāja parasti ir viens no galvenajiem iemesliem, kas daudziem liek visu mūžu staigāt neparastus un nevēlamus ceļus. Šo pamesto cilvēku sirdīs sakrājušos rūgtumu un ļaunumu var mazināt tikai nesavtīga mīlestība. Visu nicinātie, vajātie, apspiestie, trūkuma un posta nomāktie ir tie, par kuriem vispirms būtu jāiežēlojas ikviena cilvēka sirdij. Cilvēku mīļotājs dara visu, lai mocītie, spīdzinātie, dzelžos saslēgtie un līdzīgi plēsīgiem zvēriem turētie tiktu brīvībā, lai badā mirstošie tiktu paēdināti. Korānā norādīts, ka "taisnības mīļotāji ir tie, kas atbrīvo sagūstītos vai arī baro bada laikā bāreņus un nabadzīgos." (K.)

Dievs ir radījis dažādus cilvēkus, katram ir savas priekšrocības un arī savi trūkumi, kas visu cilvēku saimē savstarpēji izlīdzinās. Mūsos visos mājo tieksmes gan uz labu, gan uz ļaunu. Tāpēc katrā, pat visļaunākajā varam atrast arī kaut ko labu, kaut arī citi viņa ļaunuma dēļ izvairītos satikties ar šādu cilvēku. Ne ļaunums citos jāmeklē, jāizceļ un jānosoda, bet jāmēģina atrast labais katrā. "Esmu mācījies bez izņēmuma līdzvērtīgi cienīt katru cilvēku, kā to vislabāko, tā arī vissliktāko, visi ir līdzīgi, visiem ir ilgas pēc mīlestības," saka M. Vētra. (Rīga toreiz ) Labais, kas katrā mājo, nemazinās, kaut arī uz laiku pārsvaru būtu ieguvis ļaunums. Bieži vien gadījums un nejaušība noteic mūsu rīcības virzienu. Tāpēc nedrīkstam nevienam atraut palīdzību, kaut arī tas būtu izdarījis vislielāko ļaunumu. Vajadzīgā brīdī ir jāpalīdz visiem, nepētot, kas tie par cilvēkiem.

Egoistiskā palīdzība ir saistīta ar gaidīšanu uz atmaksu, un tāpēc tā vēršas tikai pret piederīgiem, draugiem un pazīstamiem. Mēs atbalstām un apdāvinām sev tuvus cilvēkus, kaut arī tiem nekāds atbalsts nav vajadzīgs, tikai tāpēc, ka sagaidām tādu pašu izturēšanos pret mums, turpretī svešus, kas ir galīgā postā un izmisumā, mēs it kā nemaz neredzam. Kam prātā tikai sava ģimene vai tauta, tā palīdzība nonāks bieži vien tur, kur tā nav nepieciešama, kur valda pārpilnība un greznība, un tās trūks tur, kur tā steidzīgi būtu vajadzīga. Īsta palīdzība ir vienīgi tā, kuru sniedzot, negaidām neko pretī. Palīdzēt, negaidot atmaksu, māca Kristus, teikdams: "Kad tu taisi azaidu vai vakariņas, tad neaicini savus draugus, savus brāļus, savus radus vai bagātus kaimiņus, ka tie atkal tevi neaicinātu un tu nebūtu to darījis atmaksas dēļ. Bet kad pie tevis ir viesības, tad aicini nabagus, kropļus, tizlus, aklus. Un tu būsi svētīgs, jo viņiem nav ar ko atmaksāt." (Lūkas 14:12,13,14) Diemžēl mūslaiku sabiedrība vēl joprojām dod dāvanas un rīko mielastus tiem, kas nav nedz nabagi, nedz slimi, bet kam nekā netrūkst. Vēl arvien pie bagātīgi klātajiem galdiem mielojas mūsu ģimenes piederīgie, mūsu radi, draugi un tuvākie kaimiņi, turpretī trūcīgie, kuri mums sveši vai pieder citai tautai, nekad pie šiem galdiem netiek aicināti. Lai šiem trūcīgajiem un slimajiem ārpus mūsu piederīgo un pazīstamo loka nebūtu personīgi jāpalīdz, to aprūpei dibina organizācijas. "Visas tā saucamās vispārības iestādes ir radušās tikai tāpēc, ka tuvākais ir uzgriezis muguru tuvākajam," saka rakstnieks H. Martinsons, "visi ir kļuvuši viena masa, lai atbrīvotos no personīgām neērtībām, tuvākajam palīdzot." Šīs organizācijas bieži vien lielo daļu savākto līdzekļu izlieto savu amatpersonu atalgošanai, kā to rāda statistika ASV. Tāpēc ne ar organizāciju starpniecību jāpalīdz, bet tieši. Spēka gados esošajiem būtu jāziedo visa enerģija vājo, nespēcīgo, slimo un veco apgādei, atceroties, ka tie paši kādreiz ir bijuši mazi un vāji un ka tie var kļūt slimi, veci un nespēcīgi, kad tiem būs atkal vajadzīga citu palīdzība. Bet palīdzību nedrīkst saņemt iztikušie, tai jānonāk pie tiem, kam uzbrukušas bēdas un kas cieš trūkumu. Ja tā rīkotos visi, tad trūkumcietēju mūsu vidū vairs nebūtu.

Cilvēku mīļotājs dara labu un neko par to nevēlas pretī, jo "atmaksa par labu darbu ir tā, ka esam to darījuši," norāda Habeds (E. Hubbard ). Augstākā atlīdzība par labu darbu ir apmierināta sirdsapziņa, kā to apstiprina Raiņa vārdi:

"Labs ziedojoties labu dara sev:

Jo sirdi smalku dara, mieru gūst."

Kants aizrāda, ka sirdsapziņas balss ikvienam saka: "Man jāiet palīgā tur tam cilvēkam, tāpēc, ka viņš cieš; nevis tāpēc, ka viņš varbūt ir mans draugs vai līdzgaitnieks vai arī, ka es uzskatītu viņu par spējīgu kādreiz labdarību ar pateicību atmaksāt… Viņš ir cilvēks, un, kas cilvēkam atgadās, tas skar arī mani." (Samtliche Werke )

Ka par sniegto palīdzību nav vajadzīga nekāda veida atmaksa un atlīdzība, to ir uzsvēris mūks Giles: "Svētīgs ir, kas patiesi mīl un nevēlas, ka viņu mīl. Svētīgs ir, kas kalpo un nevēlas, ka viņam kalpo. Svētīgs ir, kas izturas labi pret citiem un nevēlas, ka citi izturas labi pret viņu. Bet tā kā šīs lietas ir ārkārtīgi augstas un pilnīgas, tad muļķis nespēj tās nedz uzzināt, nedz arī sasniegt." (The Little Flowers …) Sie vārdi norāda, ka tikai īstas, nesavtīgas mīlestības apgarots cilvēks ir dēvējams par gudru.

J. Raiņa lugā Jāzeps un viņa brāļi atrodam domu, ka labie darbi gan atmaksājas, bet nekad tieši. Mēs parasti saņemam citu iepriekš darīto labo darbu augļus, bet mūsu darbi nāks atpakaļ par labu mums nezināmiem cilvēkiem:

"Viss pāriet, – viss, – bet nezūd it nekas.

Un labie darbi atmaksājas – visi,

– Tik vien ne tev, bet – citiem…

Mēs saņemam tāpat, kas citu izciests.

Mēs sevim neesam, mēs cilvēcei."

Rakstnieces B. Senkēvičas stāstā Ziedošais ērkšķis teikts: "Neviens mīlestības darbs, neviena labestības izpausme pasaulē nav veltīga. Kaut kur un kaut kad tā arvien nes augļus, ja arī mēs to ne katrreiz redzam un pamanām."

Tas, kam mēs šodien palīdzam, varbūt nespēs neko darīt mūsu labā, bet nepieciešamības gadījumā mums var nākt palīdzība no svešiem, kuros mājo cilvēku mīlestība. Ka tā dzīvē arī notiek, to apstiprina manas mātes vārdi, kas rakstīti mierinājumam un stiprinājumam grūtību brīdī: "Mīļie bērni, nepadodieties izmisumam. Gan Dievs palīdzēs, jo reti jau ir, ka palīdz tieši tas, kam esi palīdzējis. Bet nāk palīdzība it kā no augšienes, no kurienes nemaz nedomā. Cik reizes arī es savā mūžā neesmu bijusi kā bezdibeņa malā. Bet tad vienmēr nāk kas negaidīts, un tieku atkal uz kājām." (1961 .g. 24.martā) Tāpēc, ja visi palīdzēs, nedomājot par atlīdzību, tad neviens nepaliks bez vajadzīgā atbalsta.

Kā jāpalīdz? Ja nu zinām, ka palīdzība jāsniedz ne tikai savējiem, bet arī svešiem, ja jāpalīdz kā labiem, tā ļauniem, tad nākošais, kas jāzina, ir veids, kā citiem palīdzēt. Palīdzība var būt: 1) materiālas dabas, dodot otram pārtiku, naudu, mantas vai arī palīdzot darbiem, ziedojot savu fizisko spēku un enerģiju, un 2) garīgas dabas, kad mēs citiem dodam derīgus padomus un tos mācām, mēģinot to uzmanību vērst uz pareizo rīcību, tos iepriecinot, pamudinot un iedrošinot, kā arī izklaidējot to bēdas un nospiestību.

Materiālajai palīdzībai līdz šim ir veltīta galvenā vērība. Protams, izsalkušajiem un izslāpušajiem ir jādod ēst un dzert, un tas visiem būtu jādara. Tomēr ir gadījumi, kur materiālā palīdzība ir nevajadzīga un var nākt par ļaunu. Palīdzība ar darbu vai arī naudu un citām materiālajām vērtībām bieži vien nesasniedz ne tuvu to, ko mēs ar to domājam sasniegt. Ja kāds ir uzsācis maldīgu ceļu savā dzīvē un tāpēc ir nonācis grūtībās, tad materiālā palīdzība var gan šīs grūtības uz laiku mazināt, bet nespēj tās novērst, ja šī persona joprojām turpina darboties nepareizajā virzienā. Materiālā palīdzība šinī gadījumā tikai paildzina grūtību laiku. Vispiemērotākā palīdzība te būtu atklāts aizrādījums uz kļūdām un nepareizās rīcības neatbalstīšana. Ja izdodas otru pārliecināt, ka grūtību cēlonis viegli novēršams, ka jāmaina uzsāktais ceļš un tas jādara tūlīt, tad tanī pat brīdī grūtības izbeidzas. Visos gadījumos, ja grūtības ir tikai nepareizas domāšanas produkts, nelīdz materiālā palīdzība, bet tikai garīgā – padoms un aizrādījums, kas atklāj domāšanas nepareizību un pārliecina domas mainīt. Daudzkārt tas, par ko mēs bēdājamies vai kas mums liekas vislielākās grūtības, ir tikai mūsu domu rezultāts. Mainot domu virzienu, visas raizes un rūpes pazūd. Pat daudzas slimības, kas ir domu radītas, ir iespējams ārstēt, mēģinot domas vērst citā virzienā.

Garīgas dabas palīdzība ir tā, kuru visvairāk iespējams citiem sniegt un kas arī ir svarīgākā un vairāk nepieciešama nekā materiālais atbalsts. Mūsu fiziskie spēki ir ierobežoti un tāpēc daudz ar savu roku darbu mēs nespējam palīdzēt. Arī materiālo vērtību godīgam un krietnam cilvēkam nekad nemēdz būt daudz. Ja nu ar palīdzību saprotam tikai materiālo, tad iznāk, ka pieticīgie gudrības ceļa gājēji vismazāk var palīdzēt. Bet īstenībā vismazāk palīdz un spēj palīdzēt mantīgie. Tie, kā jau iepriekš aizrādīts, vispirms apzog un aplaupa ļaudis un tad niecīgu daļu atdod atpakaļ, lepodamies ar savu labdarību. Gluži pamatoti Toro norāda, ka "filantropija nav tuvāku mīlestība… Var būt, ka tas, kurš ziedo lielāko daudzumu laika un naudas nabadzīgajiem, ar savu dzīvesveidu visvairāk sekmē tā posta rašanos, kuru viņš veltīgi cenšas mazināt." (Walden , (saīs., W.))

"Ar vārdiem "darīt labu" cilvēki parasti saprot naudas došanu," saka Tolstojs, "bet, manuprāt, darīt labu un dot naudu ne tikai nav tas pats, bet tās ir divas atšķirīgas un pretējas lietas. Nauda pati par sevi ir ļaunums, un tāpēc tas, kas dod naudu, dod ļaunumu." Tolstojs domā, ka ne nauda cilvēkiem vajadzīga, bet gan atteikšanās no sava labuma, darbs citu labā un pat visas savas dzīves ziedošana citiem. Tolstojs uzskata, ka ar naudu nav iespējams mainīt to nelaimīgo dzīvi, kādu cilvēki dzīvo, bet ka tiem jāsniedz garīga palīdzība, tie jāmāca. Ne nauda jādod, jārada brālīgas attiecības cilvēku vidū. Tas ir vienīgais, kas vajadzīgs. A. Sveicers ir teicis: "Es dzirdu cilvēkus sakām: "Ja es būtu bagāts, es varētu darīt daudz, lai palīdzētu citiem." Bet mēs visi varam būt bagāti mīlestībā un devībā. Vēl vairāk, ja mēs dodam uzmanīgi, ja mēs atrodam to īstās vajadzības, kuriem mūsu palīdzība visvairāk vajadzīga, mēs parādām mīlestības pilnu interesi un līdzdalību, kas ir vairāk vērts nekā visas pasaules nauda." (Your second Job ) Līdzīgi ir F. Paulsena norādījumi: "Nedomā, ka tev, lai tu varētu darīt labu, ir jābūt bagātam vai lielam vīram. Labdarībai neviens nav par nabagu vai vāju; draudzīgs vārds, mazs pakalpojums ir simtreiz vairāk vajadzīgs un ne reti bezgala vairāk vērts nekā liela vēriena labvēlība vai bagātīgs devums. Nevienam cilvēkam nav liegta labdarības svētība un prieks." (S. Eth.) Mums visiem ir kaut kas ko dot arī tad, ja mēs nespējam dot naudu vai mantu. "Kas ir sirds labdarīgs, tam ir vienmēr ko dot," saka Augustins. Mūsu līdzjūtības pilnā izturēšanās daudzreiz ir svarīgāka kā visa materiālā palīdzība. Ruso domā, ka "laipna interese panāk vairāk un ir patiesi vērtīgāka nekā jebkura dāvana; cik daudziem slimiem un nelaimīgiem ir vairāk vajadzīgs mierinājums nekā labdarība; cik daudziem apspiestiem ir drīzāk vajadzīga aizstāvība nekā nauda? … Žēlsirdības darbi ciešanu atvieglošanas labā panāk vairāk kā nauda." (Emile , 59.)

Kristus sniegtā palīdzība arī nebija materiālas dabas, jo viņam nebija nekādas mantas vai bagātības. Viņa palīdzība bija garīga, un tomēr neviens bagātnieks un mantīgais nav spēj is tik daudz palīdzēt cilvēkiem kā Kristus. Viņš palīdz un dziedina mūs no dažādām kaitēm vēl tagad ne ar savas atstātās laicīgās mantas palīdzību, bet ar savu, mums novēlēto garīgo mantojumu. Kristus palīdz vēl arvien visiem tiem, kas izprot viņa vārdus un pēc tiem rīkojas. Viņš palīdz tikt vaļā no "tiekšanās uz augšu" – no augstprātības un godkārības, kas daudziem prasa visus viņu spēkus, ja vien tie ar prieku uzņem viņa pazemības mācību. Kristus palīdz katram izbeigt to mantu krāšanu, kuras "kodes un rūsa maitā", un līdz ar to ļauj nomest smago materiālo rūpju un grūtību nastu, ja vien ir ievērots viņa norādījums dzīvot pieticīgu Kristus palīdz vēl šodien cilvēkiem atbrīvoties no varaskāres un ar to saistītās nežēlības un cietsirdības, ja vien tie seko viņa cilvēku mīlestības bauslim. Kas pieņēmuši Kristus sniegto palīdzību, tie ir bagātāki par vislielākajiem bagātniekiem, tie garīgā ziņā atrodas visaugstākajās vietās, tiem tuvi un mīļi ir visi cilvēki un dzīvā radība, viņi spēj visvairāk palīdzēt citiem.

Kristus ne tikai palīdz mums visiem, viņš arī "dziedina vēl tagad visus nelaimīgos cietējus, miesas un dvēseles rētu un vainu mocītos, saistītos, apsēstos… Viņš paēdina vēl tagad visus dvēselē un garā izsalkušos," norāda teologs G. Strautmanis. (Ceļa Biedrs , Nr. 3., 1960.) Svēto garu Kristus "izlej joprojām pār tiem, kas pēc šī gara lūdzas," saka R. Freidenfelde, "līdz ar Svētā Gara iegūšanu cilvēks iegūst spēju mīlēt… Kristieši, pieplūdināti ar mīlestību, zaudē patmīlību, vienaldzību, bailes. Viņi skaidri izjūt Dieva pavēli iet cilvēkos, strādāt, rūpēties, palīdzēt, mīlēt." (Arhīvs III) Te spilgts piemērs ir Sibīrijas ziemeļos apcietinātie, kuri sākuši burtiski realizēt visu to, ko Kristus mācījis par savu tuvāko. Fiziski vājākiem tie palīdz veikt dienas darba normu, kopj slimos, biedru vietā tie labprāt uzņemas sodus un nebaidās arī sava tuvākā dēļ mirt. (R Ķirsons, Mājas Draugs , Nr. 2., 1955.)

Ja cilvēkam trūkst kristīgā gara, ja tie novērsušies no Kristus rādītā pazemības, pieticības un cilvēku mīlestības ceļa, tie var gan atkārtot Kristus vārdus, bet nespēj nedz saņemt Kristus palīdzību, nedz arī sniegt citiem garīgo palīdzību, kā to varam vērot baznīcu darbībā. Kā var baznīcas ieteikt pazemību un tiekšanos pēc tiesiskas vienlīdzības un tā padarīt ļaudis laimīgākus, ja garīdznieki paši ir augstprātīgi un lepni ļaudis, kas tēlo lielus un augstus kungus? Kā var baznīcu vadība aicināt atturēties no bagātības uzkrāšanas un tiekties pēc materiālas vienlīdzības un tā mazināt ļaužu grūtības, atvieglot viņu ciešanu nastu, ja baznīcu vadītāji paši sevi ir nodevuši mantas velna kalpībā un tiem ir sveša pieticība? Kā var baznīcas sludināt cilvēku mīlestību un mazināt pasaulē valdošo ļaunumu, ja to vadība kurina naidu pret reliģiski un politiski citādi domājošiem, ja tā atbalsta karus, karotājus, kā arī naida un ļaunuma pilnos valdniekus un vadoņus, kas apspiež miljoniem cilvēku? Lai šo savu neveiksmi un nespēju garīgas palīdzības laukā maskētu, baznīcas pievēršas ārišķībām, spožām ceremonijām, sanāksmēm, kurās dzirdamas svinīgas, bet tukšas runas.

Vērtīgu garīgo palīdzību mēs vienmēr varam gūt no labām grāmatām, kuras mums māca, kā jādzīvo. Tās palīdz atbrīvoties no kaitīgiem un nevēlamiem netikumiem. "Kā var ieaudzināt vai atmodināt vēlēšanos būt tikumīgam?" jautā filozofs Mills un atbild: "Vienīgi liekot cilvēkam ilgoties pēc tikuma, liekot viņam domāt par to patīkamo gaismā." (Utilitarianism ) Vislielāko palīdzību ikviens iegūst no tām grāmatām, kuras veido viņa uzskatus un padara to spējīgu ieturēt dzīvē pareizo ceļu, skubinādamas atteikties no nevēlamā un tiekties pēc vajadzīgā. Trains ir teicis, ka "lielākā palīdzība, kuru mēs kādam varam sniegt, ir tā, ja mēs viņam palīdzam pašam sev palīdzēt." (In Harmonie …) Tāpēc cilvēkiem ir daudz palīdzēts, ja grāmatas sekmē pazemības rašanos viņos un atbrīvošanos no augstprātības un iedomības vai arī ja tās rāda pieticības ceļu un tā padara mantrausim iespējamu atgriešanos uz tā, vai arī atmodina cilvēku mīlestību un līdz ar to atkausē cietsirdīgo, ļauno un nejūtīgo varas tīkotāju naidā sastingušās sirdis. Šo iespēju pašiem sev palīdzēt nedod nekāda materiālā palīdzība, kura neliek mainīt uzsākto virzienu dzīvē, bet tikai atbalsta un veicina maldīgo gaitu turpinājumu. Grāmatās ietvertās jaunu ceļu gājēju un reformatoru domas, kas aplido visu pasauli un izglīto un sekmē cilvēces garīgo attīstību, palīdz ļaudīm vislielākā mērā. Tās ir nesalīdzināmi svarīgāks ieguvums, kas pelna daudz lielāku ievērību nekā tie zemes aplidotāji un pavadoņi, kurus izgudrojuši zinātnieki un kuru riņķošana apkārt zemei cilvēkiem var atnest tikai nelaimi. Pēdējiem pasaule ziedo par daudz uzmanības. Tāpat cilvēki par daudz pievēršas to grāmatu studijām, kas apskata zinātnes un tehnikas jautājumus, bet nedod nevienam garīgu atbalstu un palīdzību.

Mīlestības, līdzcietības un palīdzības izpausmei ir jāparādās nepārtraukti un nevis tikai atsevišķos brīžos. Gudra cilvēka visa dzīve ir mīlestības caurausta, tāpēc tam nav vajadzīga ne īpaša vieta, ne laiks, kur to izrādīt, kā tas ir tiem, kuru palīdzība ir saistīta ar teatrālām izdarībām, ceremonijām, reklāmu un lepošanos citu priekšā ar saviem darbiem. Palīdzība citiem nekādā gadījumā nedrīkstētu būt iemesls palīdzības sniedzēja personīgai godināšanai. Palīdzībai jānāk brīvi, nepiespiesti, par to nedrīkst ne solīt, ne arī gaidīt kādu atalgojumu vai atzinību.

Kā ģimenēs, tā arī skolās bērni būtu jāradina palīdzēt visiem, kam palīdzība nepieciešama. Gudrības skolu apmeklētājiem būtu jārūpējas par visiem apkārtnē esošajiem trūkuma cietējiem un dzīves pabērniem. Vienmēr vajadzētu domāt, kā tiem labāk palīdzēt un kā atvieglot viņu likteni. Gudrības skolu svarīgākais uzdevums būtu veikts, ja tās ievēros Ruso aicinājumu: "Māciet saviem audzēkņiem mīlēt visus cilvēkus." J. Rainis īsi pirms nāves rakstītajās rindās par pirmo un pēdējo bausli, kas jāievēro jaunatnei dzīves gaitās, atzīst mīlestību:

"Ko zaļai jaunībai lai saka sirmais?

– Ved dzīvi tā, ka pēc nav jāteic mīla! –

Kā panākt to? Ir bauslis visupirmais

Un visupēdējais – tā tikai mīla."

Visi nesavtīgie ļaudis, cilvēku mīļotāji, kas, nedomādami par sevi, cenšas kalpot, pa lielākai daļai ir maz ievēroti, viņi savu darbu veic kustībā, nevēlēdamies, ka citi viņus ievēro. Šādi ļaudis, kas izrāda nepārtrauktu mīlestību un labvēlību kā pret cilvēkiem, tā arī pret dzīvniekiem, ir cēlas, šķīstas sirds cilvēki. Tāda ir Gaigala I. Leimanes romānā Mātes cilts: "Viņas skaidrās un drošās acis raudzījās pasaulē ar bērna uzticīgumu… Gaigala bija iemīļojusi cilvēkus. Cilvēki nemaz nebija ļauni, dzīve tik tos bija sarūgtinājusi… Viņas sirdī bija ieslēgts katrs kustonis un katram tur no viņas piederēja sava tiesa un daļa… Viņa bija rada putniem gaisā, zvēriem mežā un asniem tīrumā." Cilvēku mīļotāja un gudra vīra paraugs, kā arī dzīvnieku draugs ir bijis zviedru ārsts Aksels Munte, kurš dodas uz holeras piemeklēto Neapoli palīdzēt saslimušajiem. īstu palīdzību un mīlestību viņš izrāda visu savu mūžu, it sevišķi rūpēdamies par tiem, kurus sabiedrība atstumj un nicina. Pie tam par savu labdarību Munte nekad nemēdz runāt. Viņam līdzīgs ir A. Šveicers, kas ierodas Āfrikas džungļos kopt un ārstēt iedzimtos, vēlēdamies ar savu darbu kalpot tiem, kam palīdzība visvairāk nepieciešama. Šādu sirdsšķīsto cilvēku mīļotāju dzīves gājums būtu jāuzskata par paraugu, kam jācenšas sekot, turpretī cilvēces ļaundaru - valdnieku, diktatoru un karavadoņu briesmu darbu pieminēšanu vajadzētu pilnīgi pārtraukt. Skolās viss laiks būtu jāveltī gudru vīru darbu apskatei, kuri veikuši kaut ko ievērojamu visu cilvēku labā. Par šādiem cilvēkiem Šopenhauers ir teicis: "Augstākais, ko cilvēks var sasniegt, ir varonīgas dzīves gājums. Tāds ir tam, kas ar pārmērīgi lielām grūtībām katrā veidā un gadījumā cīnās par to, kas visiem kaut kā par labu nāk, un beigās uzvar, bet pie tam, vāji vai arī pavisam netiek atalgots." Vienmēr par paraugu būtu jāmin Kristus, kurš, T. Grinberga vārdiem runājot, "ir bijis lielākais dzīves mākslinieks, jo neviens nav lielāku mīlestību parādījis, kā viņš, un nav arī tik daudzus laimīgus darījis, kā viņš. No Jēzus mācīsimies, kā pasaulē dzīvot!" (Žēlastības laiks ) Kā Kristus, tā arī visi pārējie lielie un ievērojamie cilvēku mīļotāji ir kļuvuši nemirstīgi, savu vārdu un darbu dēļ tie arvien no jauna atdzimst ļaužu sirdīs, un viņu svētīgais iespaids cilvēces vidū nekad nebeidzas. Zīmīgi ir V. Kārkliņa vārdi: "Cilvēkam jācenšas pēc mūžīgas dzīvošanas, lai tas nezustu kā migla vējā, un mūžīga dzīvība ir mīlestībā." (Vientulības kalns , 362.)

Ja mīlestības ceļa gājēju rastos arvien vairāk, tad katrs saņemtu ne tikai nepieciešamo maizes kumosu, bet arī visvairāk vajadzīgo garīgo atbalstu. Angļu filozofs Spensers (H. Spencer ) ir pārliecināts, ka nākotnē altruisms sasniegs tādu augstumu, "ka rūpes par citu laimi kļūs par dienišķu nepieciešamību." Mēs nezinām, kad tas notiks, bet mūsu uzdevums ir darīt visu, lai šis brīdis tuvotos. "Tā ir īstā māksla, tas ir cilvēka mūža darbs un uzdevums, ko Dievs mums ierādījis – kalpot un mīlēt, mīlēt un kalpot," norāda T. Grinbergs. (Žēlastības laiks )

Patiesa tuvāku mīlestība var iesakņoties tikai pamazām, tā prasa neatlaidīgu sevis veidošanu par labāku, laipnāku, sirsnīgāku un līdzjūtīgāku cilvēku. Par šo vissvarīgāko cilvēku garīgās attīstības un veidošanās procesu J. Kellers ir teicis ievērojamus vārdus: "Mājā, visās mūsu personīgajās attiecībās mums jāvingrinās mīlestībā. Pieaugot mīlestībai pret citiem, jūs atklāsit, ka jūsu spēks pieaug. Jūs mācīsities, kā nepievienoties, nekļūstot nepatīkamam. Jūs kļūsit pieejamāks. Jūs labāk sapratīsit, kāpēc visi cilvēki vēlas, lai viņus patiesi mīl un nevis tikai pacieš. Jūs sāksit uzsvērt vairāk un vairāk pat visļaunāko cilvēku labās puses. Jūs attīstīsit sevī iekšēju siltumu un neizsīkstošu humora izjūtu. Dzīve iegūs jaunu un priecīgāku saturu, jo būsit īstenojuši nolūku, kuram jūs bijāt radīti: mīlēt Dievu par visām lietām un savu tuvāku kā sevi pašu."

Egoisms, sacensības un dzīves cīņa

Lai cilvēkus sagatavotu t.s. dzīves cīņai, ir parasts pievērst sevišķu uzmanību sacensību gara attīstīšanai, neņemot vērā, ka egoistiskā sacenšanās iznīcina tuvāku mīlestību. Jau mazus bērnus skubina rūpēties, lai tie visur gūtu pirmās vietas – gan skolas uzdevumus veicot, gan arī piedaloties sacīkstēs un sporta sacensībās. Atteikšanos no sacensībām vai zaudējumu tanīs mēdz uzskatīt par kaunu un negodu.

Sacensību gara kultivēšana visos laikos ir bijusi populāra. Plašākās un nežēlīgākās sacīkstes un sacensības, kādas vien pasaulē pazīstamas, ir iekārtojis Jūlijs Cēzars ap 46.g. pr. Kristus. Tās bija t.s. Romas spēles, kas pastāvēja vairāk kā 400 gadus, un tanīs brutalitāte pret cilvēkiem un dzīvniekiem bija sasniegusi neiedomājamu augstumu. Trenēti gladiatori, kā arī neapbruņoti gūstekņi te cīnījās gan savā starpā, gan arī pret dzīvniekiem. Ir zināms, ka lielākā amfiteātra atklāšanas spēlēs 100 dienu laikā esot nogalināti 5000 cilvēku un 9000 dzīvnieku. Par šādām spēlēm jūsmot spēj vienīgi nenormāli cilvēki – sadisti, kādiem jāpieskaita arī "slavenais" Cēzars. Daudz ievērojamāks par Cēzaru un ar cieņu pieminams gan ir mūks Telemahs, kas uzdrošinājās nostāties pret Cēzara iekārtotajām necilvēcīgajām spēlēm. 404. g. pēc Kristus viņš ielēca arēnā un uzaicināja cilvēkus izbeigt cīņas. Viņu pūlis nomētāja ar akmeņiem līdz nāvei, bet imperators Honoriss, tā ietekmēts, slēdza spēles uz visiem laikiem. Angļu vēsturnieks Treveljans domā, ka Romu samaitāja tās sāpes, ko tā nodarīja vergiem, un degradējošais, brutalizējošais sports. To, kurš rada nevajadzīgas ciešanas, kurš padodas sadismam, beigās samaitā paša nežēlīgums.

Romas spēļu vietā ir radītas atkal jaunas spēles un sacensības. Tās ir radījuši ļaudis, kas vēlas šinīs sacensībās ļaut vaļu spēcīgajam egoismam. Rīkodami sacīkstes, viņi cenšas ievilkt to tīklā pēc iespējas vairāk cilvēku, godalgojot uzvarētājus. Pirmās vietas ieguvējus – sacensību varoņus cildinājumi padara iedomīgus un augstprātīgus, tie ir pārliecināti, ka tiešām ir labāki un pārāki par citiem un ka uz sacensību zaudētājiem var raudzīties it kā no augšas. Bet nelaime ir tā, ka šo cilvēku pārākums nav nekas cits kā spēja lēkt 1 cm augstāk vai skriet 1 sek. ātrāk, nekā citi to spēj. "Tagad jaunatnei māca, ka varens spēkā ir nevis gudrais, kam ir atzīšana, bet tas, kas var uzlēkt apmēram 2 m augstumā," saka zinātnieks P. Starcs. Tādā kārtā sporta sacensības vislielākā mērā samaitā jaunatni. Kāds žurnālists par Amerikas skolām raksta: "Pat koledžas, kuru uzdevums ir veidot jauno vīriešu un sieviešu raksturu, padara amatieru sportu par absurdu un samaitā visu studējošo saimi ar cinisko, nemorālo doktrīnu, ka jāuzvar par katru cenu." (Žurn. Awake , 1953.) R. Emersons par angļu zemēs valdošo sacensību garu ir teicis: "Mūsu iekārtas pamatā ir cīņa, aizskarošs pārākums. Katrā anglosakšu rases bērnā tiek ieaudzināta vēlēšanās būt pirmajam. Tā ir mūsu sistēma; un cilvēks sāk mērīt savu lielumu ar sava konkurenta sāpēm, skaudību un naidu." (Essays )

Ne sacensību uzvarētāji, ne arī skatītāji neapzinās, cik nenozīmīgs ir sporta varoņu "pārākums". Tie uzlūko par vērtīgu katru sasniegumu fizisko spēju laukā, bet īstās vērtības, kas rodamas vienīgi gara pasaulē, palaiž garām neievērotas, tās nevienam nemāca atšķirt un cienīt. Laikrakstos un žurnālos, kurus ļaudis lasa katru dienu, vienmēr lapas ir veltītas fiziskā spēka varoņiem – sportistiem. Austrālijā laikrakstos pat ir atsevišķs pielikums aprakstiem par sacīkšu zirgiem un suņiem! Tāpēc gluži pamatoti ir angļu filozofa Raskina pārmetumi saviem tautiešiem:

"Kā jūs domājat, cik daudz mēs izdodam kopā mūsu bibliotēkām, publiskām vai privātām, salīdzinājumā ar to, ko mēs izdodam par mūsu zirgiem? Ja cilvēks ziedo daudz līdzekļu savai bibliotēkai, viņu dēvē par ārprātīgu, bet nevienu nesauc par ārprātīgu, ja tas katru dienu sagandē savu dzīvi zirgu dēļ." (Sesame …) Laikrakstos tikpat kā netiek minēti garīguma cilvēki – filozofi, rakstnieki, skolotāji u.c., kā arī viņu darba sasniegumi. Nav taisnība, ka ļaudīm neinteresē garīgas dabas sasniegumi, bet viņi pie tiem netiek, ja laikrakstu izdevēji lēkāšanu, bumbošanos, boksēšanos, kā arī sacīkstes dzīvnieku starpā padara par ievērojamiem notikumiem un noklusē visu patiesi vērtīgo un nozīmīgo garīguma laukā. Kādā lasītāju vēstulē laikrakstam Austrālijā atrodam šādus patiesus vārdus: "Mēs par varoņiem padarām kriketa un tenisa zvaigznes, tie vispār ir nederīgi sabiedrības locekļi. Slavēsim mūsu ārstus, skolotājus un citus, kas palīdz un vada cilvēci."

Kā jaunatni, tā arī pieaugušos tagad radina jūsmot par fiziskā spēka varoņiem – gan par sportistiem, gan arī par "lielajiem", spēcīgajiem un varenajiem valstu un armiju vadītājiem. Arto nepelnīti augstu ir pacelti cilvēki, kas par citiem ir pārāki vienīgi godkārībā, egoismā un varas kārē. Garīgais spēks, atsevišķu indivīdu garīgais pārākums, kam pienāktos ievērība un kas izpaužas tieši tad, ja cilvēks nevēlas ieņemt pirmo vietu un uzvarēt citus, aiz šī fiziskā spēka propagandas pavisam pazūd. Un tāpēc ir bezgala jācieš visiem "mazajiem" un vājākajiem, kā fiziski nespēcīgajiem, tā arī mazām tautām, kaut arī liels būtu viņu garīgais spēks.

Sacensības vislielākā mērā sekmē egoisma attīstīšanos un valdīšanu cilvēku attiecībās. Katrā sacensībā tās dalībnieki domā tikai par sevi un par to, kā citus pārspēt un atstāt tālāk aiz sevis. "Es būšu pirmais, man jāuzvar!" šī doma iesēžas sacensību dalībnieku galvās un ar laiku tā noteic viņu rīcību arī ikdienas dzīvē. Jo egoisms kādā stiprāks, jo vairāk tas cenšas pēc uzvarām un goda balvām, un katra nākošā uzvara kāpina uzvarētāja egoismu. Indiešu dievs Krišna norāda, ka velnišķīgas dabas cilvēku domas ir pievērstas savam "es". (Hindu Scriptures , (saīsin., H.S.))

Sporta sacensību iespaidā visi vēlas būt pirmie, gūt aplausus un atzinību. Kas par to, ja ir arī daudz zaudētāju un to, kas nespēj tikt līdzi. Par zaudētājiem modernais cilvēks neinteresējas ne sporta laukumā, ne arī ārpus tā. Sacensību laikā ir pilnīgi izslēgta palīdzība un līdzjūtība vājākajiem un tam, kam grūtāk klājas. Kas iededzies skriešanā pēc goda balvas, tas neskatās vairs atpakaļ, tas pamet visus vājos ceļmalā. Vājāko nicināšana, zobošanās par tiem un atstāšana savam liktenim liekas dabīga un pareiza tiem, kurus pārņēmis sacensību gars. Arī sacensību vērotāji pilnīgi nostājas uzvarētāju pusē, suminot tos ar aplausiem, runām un rakstiem. Sacensību iespaidā cilvēki arvien vairāk attālinās no altruisma, palīdzības un cilvēku mīlestības ceļa. "Katrs, kas iesaistās sacensībā, kļūst otra pretinieks," saka Seneka. (M.E.) Nav brīnums, ka pirmās vietas tīkotāju ir saradies tik daudz, un līdz ar to egoisms, nežēlība, naids un brutalitāte aug augumā.

Lai iegūtu goda balvas un pirmās vietas sportā un dzīvē, ir jābūt rupjam un nekrietnam pret citiem. Kā sporta sacensībās to dalībnieki izlieto visus spēkus, lai gūtu uzvaru, tā arī dzīves sacensībās ļaudis lieto visus līdzekļus panākumu gūšanai, un bieži vien šie līdzekļi ir pavisam zemi un negodīgi. Ikviens pūlas pārspēt pārējos un uzvarēt t.s. dzīves cīņā. Par labām un slavējamām uzlūko tās īpašības, kas palīdz citus nostumt pie malas, lai sev iegūtu pēc iespējas vairāk. Šo dzīves cīņu labi raksturojis dzejnieks Pļavkalns:

"Vīrs vīram aizelsdamies joņo garām,

Pie malas citus labprāt pagrūžot,

Un tas, kurš skriet un grūst vislabāk prot,

Sev šķiet vislabāk vīra darbus darām."

Naida un egoisma varā esošie ir gatavi pat iznīcināt citus, tiem otrs cilvēks ir kavēklis, kas jādabū pie malas, ja tas traucē tuvošanos mērķim. "Savtības un patmīlības pārņemtais cilvēks, nevienu nežēlodams un nesaudzēdams, visu rauj tikai sev. Sevi nostādīdams visas dzīves centrā, viņš visus grib kalpināt, izmantot un izlietot kā līdzekļus savām baudām un godkārīgām iegribām. Asaru un asiņu straumes viņu nevar aizkavēt, bailes, ejot arī pāri līķiem, viņš nepazīst. Visi līdzekļi tam atļauti, ja vien viņš var sasniegt iekāroto mērķi," saka K. Valters. Filozofs Mills uzsver, ka "tas, kuram sekmējas pārslogotā profesijā vai konkursa pārbaudījumos, vai kurš uzvar otru strīdā par kādu objektu, kuru abi vēlas, gūst labumu no citu zaudējumiem, no viņu veltīgām pūlēm un viņu nepatikšanām." (On Liberty ) Ja vērojam dažādo sporta un dzīves sacensību dalībniekus, uzvarētājus un aizrautīgos skatītājus, tad tur redzam tipus, kas atbaida ar savu nejūtīgumu, nežēlīgumu, necilvēcīgumu, rupju izturēšanos, cilvēku dzīvības nicināšanu (piem., bokseri!), tie ir cilvēki, kam vienaldzīgas ir citu sāpes un ciešanas. Un tomēr šos garīgi mazattīstītos, zvēriem līdzīgos necilvēkus ļaudis cildina un pat jūsmo par tiem!

Sacensību garam augot plašumā, egoisti jūtas arvien labāk, arvien brīvāk un atklātāk tie lieto visus līdzekļus, lai tikai panāktu savu, aizbildinādamies, ka tā jau visi dara. Visnekrietnāko rīcību, vislielākos noziegumus tie mēdz attaisnot, norādot, ka dzīve ir cīņa, kurā uzvar stiprākais. "Mācība par cīņu kā lielo dabas uzbūves un pastāvēšanas likumu novedusi visu pasauli pie visu cīņas pret visiem. Cīņas psihoze sagandējusi visu cilvēci, un ikviens no mums tiecas pēc varas un stipruma, lai aizstāvētu savas intereses un pasargātu sevi par katru cenu, bet līdzcilvēkam sagādātu iespējami lielākus triecienus tādēļ vien, lai tas vispārējā cīņā mūs varbūt nesamītu," raksta kāds anonīms autors. (Laikr. Latvija , 1951.) Par dzīves cīņu patiesus vārdus ir teicis A. Ābele: "Mūsu gadsimtu raksturo kapitālisma straujā attīstība un cilvēces kopdzīves iekārta, kur cilvēku eksistenci un laimi (materiālā plāksnē) noteic manta. Tās iegūšanas ceļš ir lielas cilvēces daļas atzītā un daudzu apjūsmotā dzīves cīņa, tā dzīves cīņa, kur visi cīnās ar visiem, kur stiprākais un savtīgākais satriec vājāko un tad uz viņa labklājības un laimes drupām, viņu izmantojot, ceļ savu labklājību un laimi, kas daudzreiz ir tikai akla mantas raušana. Šai cīņā un skriešanā pēc liekas mantas ir aizrāvušies cilvēki, tautas un valstis. Tā brāžas pār pasauli kā postoša vētra." (Mājas Draugs , 1952.) Arī Latvijā "tautu mudināja lepoties pašai ar sevi un saviem saimnieciskiem panākumiem. Bet sevis pielūgsme ir visnegantākā elku kalpošana, kurā šo laiku pasaule izblamējusies — tā ir tās lāsts," domā zinātnieks P. Auziņš (Dzirkstele , 1949.)

Nežēlīgā dzīves cīņa vislabāk vērojama Amerikā, kā to apliecina rakstnieks J. Klīdzējs: "Runājot par gara slimību un nenormālību cēloņiem: domāju, to starpā viens no svarīgākajiem ir baigā sacensība šejienes dzīvē, nemitīgā skriešanās, darba automatizācija un milzīgais vērtību sajukums." (Laika Mēnešraksts, 1960.) Visrupjākā un asākā veidā cīnīšanās un sacensības izpaužas tirdzniecībā, jo "tirdzniecība, kurai pamatā tuvāku mīlestība un augstsirdība, nekad nebūs iespējama: egoisms ir tirdzniecības dvēsele," norāda F. Paulsens. (S. Eth.) B. Rasels uzsver, ka cīņas garu "slavē militāristi, skolotāji, bīskapi u.c, dēvējot to par "drosmi". Katra valdošā šķira cenšas to attīstīt savās aprindās." (Sceptical Essays ) Sevišķi lielā mērā sacensības ir izplatītas diktatūrās, kur tās organizē valsts vadība darba vietās, lai pēc iespējas vairāk izdzītu ļaudis un lai pēdējie, vergodami smagā darbā, vairotu valsts mantu.

Dzīves cīņas aktīvie dalībnieki vairo sevī ļaunumu, kas nepieciešams, lai varētu cīnīties. Cīņas gara attīstīšana visvairāk samaitā jaunatni, kā to aizrāda A. Ābele: "Jaunībā daudzi ir bijuši ideālisti ar cēlu un daiļu apņemšanos savās baltajās, nevainīgajās jaunatnes dvēselēs, kurās vecāku aizvējā un audzinātāju kopšanā tik skaisti sazēla kristiānisma idejas, bet, izejot dzīvē, tiekot ierautiem dzīves cīņā, šīs apņemšanās lielu daļu ir vajadzējis ar sāpēm izraut no dvēseles, ir bijis jāpeld līdzi melnajai un netīrajai dzīves cīņas straumei." (Mājas Draugs , 1952.) Aristotelis domā, ka egoistiskie cīnītāji kļūst arvien ļaunāki: "Ļauns cilvēks dara visu tikai sevis dēļ un jo vairāk viņš tā dara, jo samaitātāks tas ir." (Ethics ) Bet tam, kas aktīvi piedalās dzīves cīņā, cenzdamies tanī uzvarēt, nākas arvien vairāk arī pašam ciest no sevī izraisītā ļaunuma. "Cilvēkam ar patmīlīgu raksturu sveša ir apmierinātība: skaudība, naids un bailes pastāvīgi mājo viņa dvēselē un neļauj tai nekad atpūsties un baudīt iegūto… Naids saplosa dvēseli… Tāds cilvēks vienmēr ir steidzīgs, aizelsies, bailes un naids to nepārtraukti kūda izlietot visus savus pēdējos spēkus," saka F. Paulsens. (S. Eth.) Ļaunuma, nemiera un nervozitātes pilnie cīnītāji ir jāatzīst par garīgi slimiem, par tādiem, kas novirzījušies no pareizā dzīves ceļa, un nevis jāuzlūko par paraugiem, kā to tagad mēdz darīt. Viņi ir vienmēr neapmierināti un nelaimīgi. J. S. Mills ir pārliecināts, ka cēlonis tam, ka cilvēkiem dzīve liekas nevērtīga un bez prieka, ir viņu rūpēšanās tikai par sevi un nevienu citu. (Utilitarianism ) Līdzīgas domas ir izteicis Seneka: "Neviens nevar būt laimīgs, kas veltī uzmanību tikai sev un visu uzlūko no tā viedokļa, cik tas viņam pašam ir noderīgs; jums jādzīvo jūsu tuvāku labā, ja jūs gribat dzīvot sev." (Epistulae Morales , (saīsin., E. M.) Ka visas egoistu pūles un centieni beigās izrādās veltīgi, par to, Emersons ir teicis: "Katrs pūļa vai indivīda eksperiments, kam ir savtīgs nolūks, ir lemts neveiksmei." (Essays )

Pēc teiktā ir jāatzīst, ka ļaudis būtu nevis jāskubina cīnīties, bet jāaicina izbeigt egoistiskās sacensības. Dzīves cīņas aprims tikai tad, kad visi sāks ievērot Kristus tuvāku mīlestības bausli. Ja Kristus ir mācījis mīlēt savu tuvāku kā sevi pašu, tad šo sevis mīlestību tomēr nekādā gadījumā nedrīkstētu sajaukt ar patmīlību. Sevis mīlestība ir sevis pilnveidošana, kā to ir norādījis Spinoza, teikdams: "Katram cilvēkam vajadzētu mīlēt sevi un meklēt, kas ir derīgs viņam, ilgoties pēc tā, kas patiesi vada cilvēku uz lielāku pilnību." (Ethics ) Aristotelis domā, ka cilvēks nekad nebūtu peļams par to, ja tas vairāk par citiem kāro rīkoties taisnīgi, savaldīt sevi, vai būt tikumīgs… Rīkojoties cēli, viņš sagādās sev zināmas priekšrocības un darīs labu arī citiem. (Ethics ) Gudrs cilvēks vēlas sev to pašu, ko viņš uzskata par vajadzīgu arī visiem pārējiem. Pareizu sevis mīlestību izrāda ikviens, ja tas mīl sevi tikpat lielā mērā kā citus. Ja turpretī kāds mīl sevi vairāk kā pārējos, tad tas ir patmīlis – egoists. Ruso atzīst, ka sevis mīlestība ir rūpēšanās par savu vajadzību apmierināšanu, turpretī patmīlības gadījumā vienmēr notiek sevis salīdzināšana ar citiem, kas rada neapmierinātību. Viņš uzsver, ka no sevis mīlestības izaug mīlestība, turpretī patmīlība ir cēlonis dusmām un naidam. "Parādi tādu pat mīlestību pret citiem, kā pret sevi, un tā pārvēršas tikumā, tikumā, kurš sakņojas katrā no mums… Tuvāku mīlestība, kas izaug no sevis mīlestības ir cilvēces taisnības avots," apgalvo Ruso. (Emile ) Tātad sevis mīlestība ir vēlama un nepieciešama, lai rastos tuvāku mīlestība, turpretī patmīlība ir nosodāms netikums. "Neviens cilvēks, kam ir jūtas un sirdsapziņa, nevarētu būt patmīlīgs un mazisks," saka J. Mills. (Utilitarianism ) "Lai neviens neziedo sevi patmīlībai," māca Buda. (S.S.B.) "Visas reliģijas ir vienis pratis, ka viens no lielākiem grēkiem ir patmīlība, egoisms… Kristīgā ticība domā, ka patmīlība, kas ir sevis mīlēšana par visu vairāk, sevis likšana pasaules centrā, ir tas faktors, kas atrauj cilvēku no Dieva, bet liek koncentrēties tikai pašam sevī. Un tas ir pamata grēks, kas rada visus citus," norāda R. Freidenfelde. (Arhīvs III) Teologs J. Strautnieks domā, ka "pasaules egoismam, kas draud mūs visus samaitāt un aizvest postā, ir jāliek pretī Kristus likums, kur iedzīvināšana pasaulē ir tavs un mans, visu mūsu darbs." (Mājas Draugs , 1953.)

Gudrības ceļa rādītājs Kristus māca netiekties pēc pirmās vietas, norādīdams, ka daudzi, kas bija pirmie, būs pēdējie un, kas bija pēdējie, būs pirmie. (Mat. 19:30) Pret Kristus mācības garu grēkojis ir jau apustulis Pāvils, teikdams: "Vai nezināt, ka skrējēji stadionā, gan visi skrien, bet tikai viens dabū goda algu. Skrieniet tā, ka jūs to dabūjat." (Pāvila 1. vēst. korint. 9:24) Visi, kas skrien pēc goda balvas būtu nevis jāmudina turpināt skriešanu un uzvarēt, bet gan jāaptur un jāliek atskatīties atpakaļ, lai tie ieraudzītu vājākos un pakritušos, kam vajadzīga palīdzība un kas ir palikuši dzīves ceļa malā, kad citi tiem paiet garām. Kristus būtu šādus skrējējus norājis un norādījis, lai neviens necenšas pēc kādas goda balvas, bet lai ikviens ir pazemīgs un gatavs palīdzēt citiem, kam grūtāk klājas. Godīgākie, pazemīgākie un līdz ar to gudrākie cilvēki nekad neieņem pirmās vietas. Kas atrodas pirmajās vietās vai arī pirmo vietu ieguvēju tuvumā, to sabiedrība nav laba. Viņi atrodas augstprātīgu egoistu, negodīgu mantraušu un ļauno varas lietotāju vidū, kas nozīmē, ka tie savā apkārtnē redz vienīgi garīgi mazattīstītus muļķus.

Gudram, garīgi attīstītam vīram svešs ir egoisms, godkārība, tieksmes uzvarēt un būt pirmajam. Viņa vēlēšanās ir, lai visiem klātos vienlīdz labi, lai dzīvē nebūtu ne uzvarētāju, ne zaudētāju, ne augstprātīgo valdītāju, ne arī nožēlojamu vergu. Tāpēc kā sportisti, tā arī dzīves cīņu dalībnieki, kuros mājo kaut nedaudz gudrības, drīz vien atstāj savus cīņas laukus. Slavenais zviedru sportists, slēpotājs, uzvarētājs olimpiādē – Ēriks Larsons, kurš pēkšņi pēc 1936.g. pārtrauca sporta nodarbības, ir teicis: "Līdz ar manu slavu auga nemiers manī un beidzot sacīkstēs tas kļuva nepanesams. Man kļuva skaidrs, ka kaut kas visā šai rekordu mānijā nebija kārtībā. Es pēkšņi sapratu, ka šīs pasaules rekordu dievināšana ir ārprāts. Reizē arī es skaidri apzinājos, ka nedaru pareizi, sevi un savus spēkus atdodams šai elku kalpībai. Es domāju, ka Dievs man vēl īstā brīdī toreiz palīdzēja atjēgties. Es atmetu sporta rekordiem ar roku un neesmu arī to nekad vēl nožēlojis. Mans nemiers izzuda un tā vietā man dvēselē iestājās miers, un tas mani vēl pavada līdz šai dienai." (Ceļa Biedrs , 1961.) Pazemīgais cilvēku mīļotājs kā sporta laukumam, tā arī dzīves sacensībām nav piemērots un tāpēc to arī velti meklēt pirmo vietu ieguvēju vidū. Gudri cilvēki, kas dzīvo saskaņā ar Kristus mācību, mēdz būt vienkārši ļaudis, kam patīk pieticīga dzīve. Tolstojs norāda, ka visām aprindām, kur sacensība ir liela, cilvēks, kas ievēro Kristus mācību dzīvē un nevis vārdos, tiks izstumts ārā, un viņš gribot negribot atradīsies strādnieku vidū.

Cilvēku mīļotāju citu nelaime, citiem nodarītās pārestības un ciešanas aizskar tāpat kā viņam pašam nodarītais un paša pārciestais. Kā viņš nevēlas, ka citi viņam dara pāri, tāpat tam nav vēlēšanās citus pārspēt un uzvarēt un tā sagādāt tiem kādu ļaunumu. Cilvēku mīļotājam dzīve nav cīņa. Viņš, runājot J. Sarmas vārdiem, pieder ļaudīm, "kuri labprāt vairās cīņas it īpaši tad, ja pretinieku pusē ir daudzi labi kaldināti ieroči, bet pašam tikai sirds, kura gan prot meklēt un atrast sakarību un daiļumu dabas, cilvēka un mūžības starpā, bet citādi ir viens no vājākajiem cīņas līdzekļiem pasaulē." (Gadsimteņi ) "Ir cilvēki, kam cīņa ir pretīga, jo viņiem liekas, ka tas, kas iegūts ar cīņu, ir jau piederējis citiem un tāpēc nav tik pilnīgs un tīrs, kādu viņi to vēlējušies," saka Saulietis J. Sarmas stāstā. (Toreiz Āgenskalnā ziedēja liepas ) Gudrs cilvēks atsakās no cīņas pēc goda un slavas, mantas un varas, viņš nekāro fizisko spēku un varu. Viņš gan mēdz cīnīties pret ļaunumu, netaisnību un varmācību, bet šī cīņa nav egoisma izraisīta, tā ir palīdzības sniegšana citiem, un tā noris ar gara ieročiem, kā tas norādīts tālākajās nodaļās.

Tolstojs atzīst, ka "dzīves likums nav cīņa, bet gan pretējais – savstarpēja kalpošana." Dzīvi par cīņas lauku uzskata egoisti, kas vēlas cīnīties, uzvarēt un vairot savu labumu. Tolstojs arī norāda, ka cīņa ir dzīvnieku pasaules likums. Izlietodams savu spēkus cīnoties, lai iegūtu kādu labumu sev, cilvēks dara tieši pretējo tam, ko tam pienākas darīt. Viņš nevis vairo mīlestību sevī un iznīcina šķēršļus, kas šķir viņu no citām būtnēm, bet gan vairo tos. Tolstojs domā, ka tas, kas sācis cīnīties, nezina, kad šo cīņu beigt; ja tas ir ko panācis viņam rodas vēlēšanās pēc tālākām uzvarām un tanī vairojas naids. Viņš nevar izlietot iegūto, jo tam nepārtraukti tas jāaizstāv.

Stiprākā uzdevums ir nevis cīnīties ar vājāko un pēdējo uzvarēt, bet gan tam palīdzēt. Ja mums vēl jāmācās izbeigt egoistisko un nekristīgo "cenšanos uz augšu" un citu pastumšanu pie malas, tad Klusā okeāna salinieki – polinēzieši šinī ziņā atrodas tālāk par mums un var noderēt par paraugu. Viņu dzīves pētnieki norāda, ka polinēzieši nevienu nesteidzina censties pēc iespējas tālāk tikt dzīvē un nevienu nenosoda par lēnu attīstību. Tā vietā viņi apdāvinātos un straujākos pietur tik ilgi, kamēr tie lēnākie ir tos panākuši.

Lai varētu mazināt pasaulē valdošo egoismu un tā izraisītās nelaimes, vispirms būtu jāizbeidz sacensību gara kultivēšana. Vajadzētu pārtraukt fiziski spēcīgo un "lielo" cildināšanu un sākt atzīt pazemīgo cilvēku mīļotāju garīgo pārākumu. A. Einšteins uzsver, ka "ir jāsargās sludināt jauniem cilvēkiem, ka panākumi parastajā nozīmē ir dzīves mērķis." (Out of my later years ) Katra veida sacensības ir jāuzskata par ļaunumu, kas izdzēš cilvēku sirdīs mīlestību. R. Emersons ir pārliecināts, ka "mūsu dzīve varētu būt daudz vieglāka un vienkāršāka, nekā mēs to padarām; pasaule varētu būt laimīgāka vieta, nekā tā ir; nav vajadzīgas cīņas, drudžaina steiga un bezcerīgums." Indiešu sv. rakstos ir teikts: "Esiet bez iekārēm un domām par "mans", atmetiet savu uztraukumu un cīnīšanos". (Hindu Scriptures , (saīsin., H.S.)) Laotse skubina: "Apvaldi savu patmīlību, ierobežo savas vēlēšanās." (The Wisdom of Laotse )

Jau no mazotnes bērnos būtu jābremzē tieksmes pēc pirmās vietas un to vietā jāattīsta vēlēšanās atteikties no visa tā, kas saistīts ar citu pārspēšanu. "Līdz ko bērns iesāk spriest," māca Ruso, "nedrīkst būt salīdzinājuma ar citiem bērniem, ne sacensību, ne sacīkšu, pat ne skriešanās sacīkšu. Es gribētu, lai viņš drīzāk neiemācītos neko, nekā likt viņam mācīties ar greizsirdības vai uzpūtības palīdzību." Bērni jāradina samierināties ar citiem līdzīgu vietu un līdzīgu daļu no visa. Tāpat vajadzētu vairot bērnos jau esošo nepatiku pret brutālajām sacensībām un cīņām. Kā ģimenēs, tā arī skolās un dzīvē sacensību gara vietā būtu jāvalda draudzības un palīdzības garam. "Mums jāattīsta ikviena jaunieša sirds un jāatver tā viņa līdzcilvēkiem, un šīm jūtām jābūt iespējami mazāk maisītām ar paša interesēm; par visu vairāk – lai nebūtu iedomības, skaudības, lielīšanās, nevienas no tām īpašībām, kas piespiež salīdzināt mūs ar citiem," norāda Ruso. (Emile )

To enerģiju, ko katrs tagad izlieto tikai savu interešu labā, vajadzētu ieguldīt palīdzības darbā, interesējoties par tiem, kurus nospiež trūkums, bēdas, kuriem uzbrukusi kāda nelaime un kam nepieciešama palīdzība. Ir svarīgi, nevis aizsteigties priekšā vājākajam dzīves ceļā, bet pie tā apstāties un dalīties viņa bēdās. Lai šis palīdzības darbs sekmētos, ir jāizbeidzas visām sacensībām un cīņām, ikviens būtu jāmēģina atrunāt no tām. Tolstojs aizrāda, ka tikai tas cilvēks, kas izvairās no cīņas, kas ir lēns, ir pirmā kārtā brīvs un var ziedot savus spēkus tam, kas viņu interesē; otrkārt, tā kā viņš mīl citus, tad viņš atmodina tajos mīlestību.

Kas nevēlas cīnīties un uzvarēt, bet cenšas visiem palīdzēt, tā sirdī mājo cilvēku mīlestība. Tikai mazinoties egoismam un vairojoties cilvēku mīlestībai, būs iespējams runāt par cilvēces garīgo attīstību. Filozofs J. S. Mills ir pārliecināts, ka šāda attīstība notiek nepārtraukti, jo "pastāvīgi pieaug tie spēki, kas tiecas attīstīt katrā indivīdā izjūtu, ka viņš ir vienots ar pārej iem; pilnīgi izkopta šī izjūta nekad neļaus viņam domāt vai vēlēties sev kādus labvēlīgus apstākļus, kuru radītos labumus nevar baudīt arī citi." (Utilitarianism )

Varas kāre

Varas kāre ir cilvēkos mītošā ļaunuma un naida izpausme. Varas tīkotājiem trūkst cilvēku mīlestības, tie nevēlas pārējiem palīdzēt, bet grib arvien citus apspiest, pakļaut, izmantot un valdīt pār tiem.

Tieksmes valdīt un varas kāri tagad mēdz uzlūkot par vēlamām īpašībām. Varas kāres netikumu bieži varam vērot jau ģimenēs, kur viens no vecākiem mēdz uzspiest otram un pārējiem ģimenes locekļiem savu gribu. Šie ģimeņu "diktatori" varas kāres netikumu ieaudzina savos bērnos. To pašu vērojam zināšanu skolās, kur skolotāju diktatoriskajām tieksmēm ir ļauta pilna vaļa. Vecāku un skolotāju bargā izturēšanās pret jauniešiem, viņu pavēles, draudi, aizliegumi, rājieni un sodi pieradina varas lietošanu par dabīgu parādību. Pavēļu devēju varmācības gars gluži nemanot pāriet uz jaunatni. Bet tas jau arī ir "stingrās" audzināšanas mērķis, jo kā vecāki, tā arī skolotāji priecājas, ja bērni vēlas būt par komandētajiem un rīkotājiem, ja tie ir uzstājīgi un nesmalkjūtīgi. Šādu bērnu "enerģiskumu" arvien ir parasts apbrīnot, kaut gan viņu dzīvnieciskās tieksmes uzbrukt un pāri darīt liecina, ka tie ir garīgi neattīstīti. No šiem mazajiem "diktatoriem" izdevīgos apstākļos var izaugt lielie cilvēces ļaundari.

Ārpus ģimenēm un skolām vienmēr valdīt ir gribējušas baznīcas, prasot no sev pakļautajiem padevību, kā to aizrāda I. Kants: "Garīdzniecība tur lajus stingri un pastāvīgi viņu nepilngadībā. Tauta neko nevar teikt un spriest par ceļu, kāds tai jāpieņem, lai iemantotu debesu valstību. Cilvēkam nav vajadzīgas paša acis, lai tur nonāktu; viņu vadīs, un, kad viņam dod svētos rakstus rokās, lai ar paša acīm redzētu, tad viņu tomēr viņa vadītāji vēl brīdinās, "neko citu tur neatrast, kā tikai to, par ko viņi apgalvo, ka tas tur atrodams." (Samtliche Werke ) Visvairāk varas kāre ir vērojama katoļu baznīcā, bet it sevišķi pāvestu dzīvē un darbībā. Pāvestu kronējot, viņam saka: "Saņem šo kroni un zini, ka tu esi prinču un karaļu tēvs, visas pasaules valdnieks, mūsu glābēja Jēzus Kristus palīgs, kuram gods un slava mūžīgi mūžos." Kristus bija nācis cilvēkiem kalpot un nevis valdīt. Kas vēlas būt pārāks par visiem valdniekiem – visas pasaules valdnieks, tas nav kristietis, un šāda cilvēka dēvēšana par Kristus palīgu ir visbriesmīgākā Kristus zaimošana. F. Paulsens norāda, ka "pāvests patiesībā ir pasaules kungs, bīskapi ir firsti un varenie, daudzi no viņiem ir vairāk norūpējušies par varu un bagātību nekā par dvēseļu labklājību." (S. Eth.) Arī baznīcu varenās celtnes pauž viņu cēlēju varas kāri un gribu valdīt. Lai valdīšana sekmētos, baznīcas iet roku rokā ar varas lietotājiem. "Triumfējošā un valdošā baznīca parasti top augstprātīga, slinka, cietsirdīga varas un vajāšanas kāra… Viņa prasa policijas aizsardzību savai mācībai un kultam un panāk savu pretinieku vajāšanu ar pasaulīgas varas palīdzību," saka F. Paulsens. (S. Eth.) Baznīcu, bet it sevišķi viņu palīgorganizāciju – mūku ordeņu tieksmes iekalt visus padotos dzelžainas disciplīnas važās ir pierādījums, ka to vadībai ir pilnīgi svešs kristīgās mīlestības gars.

Arvien jaunas iespējas varas kāres izpausmei sagādā tehnikas progress. Par to P. Jurevičs saka: "Tehnika ir palīdzējusi kapitālistiem, kas nodibināja rūpniecības uzņēmumus, iegūt nesamērīgi lielu varu gan vispār sabiedriskā un politiskā dzīvē, gan, it sevišķi, iegūt varu pār milzīgām strādnieku masām. Būdami savā vairumā cilvēki, kas stāvēja tālu no visām humanitārām idejām, bet rūpējās tikai par savas bagātības vairošanu, tie šo varu, kā to rāda industriālisma vēsture, lielā mērā izlietoja, lai nežēlīgi ekspluatētu strādniekus." (Variācijas par moderno cilvēku (saīsin., Var.)) Rūpniecības uzņēmuma strādnieki ir padarīti par vergiem, kas ir pilnīgi atkarīgi no uzņēmumu īpašniekiem un vadītājiem. Pēdējie var ļaut pilnu vaļu savai varas kārei, necilvēcīgumam un nežēlīgumam, vēršoties pret padotajiem darbiniekiem. Uzņēmumu vadība par darba uzraugiem ieceļ tos, kas ir lielāki cilvēku izdzinēji un izmantotāji. Darba zaudēšanas draudi liek modernajiem vergiem locīties zem darba devēju pātagas. Šāds stāvoklis ir kā privātos, tā arī valsts uzņēmumos. Ir jāpievienojas P. Jurevičam, ka "tehnika un tās organizācija dod minoritātei, ja tā ir bez sirdsapziņas, līdzekļus iegūt varu pār majoritāti…Un kad vara reiz iegūta, tad tā atkal ir tehnika, kas atļauj jau pavisam sašaurinātai minoritātei paturēt neaprobežotu laiku absolūtu varu pār milzīgu majoritāti." (Var.) Tehnikas attīstība tātad ir palīdzējusi tikt pie varas garīgi neattīstītajiem mantraušiem, kuru valdīšanas dēļ cilvēku vairuma dzīves apstākļi ir kļuvuši pavisam nenormāli. Nav brīnums, ka viņu vidū vairojas ļaunums, naids un brutalitāte. K. Raudive uzsver, ka par spīti spīdošiem tehniskiem sasniegumiem ļaudis morāliskā ziņā ir atgriezušies atpakaļ pie zvērcilvēkiem. (Der. Chaosmench) To pašu apstiprina P. Jurevičs: "Atkarībā no tehnikas sasniegumiem ir noticis tā, ka zināmā mērā ir atkal atjaunota vislielākā nevienlīdzība, un džungļu likums atkal pārvalda dzīvi: taisnība tam, kas lielākais plēsoņa." (Var.)

Varas kāres netikuma visspilgtākā izpausme ir vērojama valstu vadītāju un valdnieku vadītāju darbībā. Tie ir cilvēki, kuru izturēšanās ikdienā parāda viņu garīgo nabadzību. Daudziem no viņiem nav nekādu garīgu interešu, viņu laiku aizņem tikai alkohola lietošana, ceļojumi, medības un viesību apmeklēšana. Šos neievērojamos cilvēkus tiem pakalpīgā prese, radio un propagandas iestādījumi mākslīgi izceļ un dara pazīstamus, pievērsdami uzmanību, katram viņu dzīves sīkumam. Tos padara par ievērojamiem, simtām reižu atkārtojot, ka viņi tādi ir, kam daži beidzot arī sāk ticēt. Bez šīs propagandas tie nebūtu nekas, tos neviens nepazītu un neko par tiem nezinātu, jo neko ievērojamu veikt tie nespēj. Glaimotāju apņemti, valdītāji, valsts vīri un politiķi iedomājas, ka viņi tiešām ir spējīgi un pārāki cilvēki. Viņi vēlas, lai visi padotie viņus par tādiem uzskatītu. Lai to panāktu, valdītāji un viņu palīgi mēdz tērpties spožos, greznos uzvalkos, tā pasvītrodami savu atšķirību no pārējiem. Ja augstajām amatpersonām nebūtu viņu talāru un citu amatu piederumu, viņi nevarētu pasauli piekrāpt, norāda Paskals. (Gedanken ) Iedomīgie un augstprātīgie valstu vadītāji un politiķi ir pārliecināti, ka viņi veic ļoti svarīgus pienākumus un ka viņu darbs ir visiem ārkārtīgi nepieciešams. Patiesībā viņu darbošanās dažādās sēdēs, konferencēs un sesijās ir tikai "tukšu salmu kulšana." Z. Mauriņa par politiķiem saka, ka tie ir cilvēki, kas "daudz runā, bet maz lasa un vēl mazāk domā." (Uguns gari ) Zīmīgi ir zviedru valstsvīra Oksesnstjerna vārdi: "Dēls, kaut tu zinātu, ar cik maz prāta pasaule tiek pārvaldīta!"

Par valdītājiem, vadoņiem, politiķiem un valstsvīriem vienmēr cenšas kļūt tie, kuros godkārība un varas kāre ir visspēcīgākā un kuriem cilvēku mīlestība ir sveša. Spinoza par tiem ir teicis: "Ikviens vēlas gūt sev pūļa aplausus un tāpēc cenšas mazināt citu labo slavu. Tā kā cīņa notiek pēc labuma, kuru vērtē par augstāko, tad no tās izaug milzīga, degoša vēlēšanās apspiest otru kā vien iespējams, un tas, kas šinī cīņā izrādās uzvarētājs, nav sev ieguvis neko citu kā tikai tādu godu vai slavu, kas patiesībā ir ļaunuma sagādāšana citiem." (Ethics) Nejūtīgi un ļauni cilvēki uzmetas par valdītājiem, jo tikai tā tie var ļaut vaļu savām zemajām tieksmēm. "Tie ir rupjākie, nežēlīgākie un nekristīgākie cilvēki, kas iegūst varu. Sabiedrības nevērtīgākos elementus pievelk vara, un tie to arī iegūst," norāda Tolstojs. Tās nav cilvēku augstākas spējas un gudrība, kas tos padara par vadoņiem un valdniekiem, bet gan viņos mītošās garīgi mazattīstīto īpašības: nekautrība un nesmalkjūtīgums, nekrietnība un negodīgums, nežēlīgums un necilvēcīgums. Lin Jutangs norāda, ka "īsredzīga muļķība ir dabīga patvaldniekam." (The Importance of Living ) "Pasaules valdnieki vienmēr ir bijuši muļķi, tikai pagātnē tie nav bijuši tik spēcīgi kā tagad," uzsver B. Rasels. (In Praise of Idleness ) Par iekarotājiem un varmākām Tolstojs saka: "Kas valdījuši par miljoniem cilvēku, tiem nav piemitušas nekādas sevišķas dvēseles spējas, bet, gluži otrādi, tie pa lielākai daļai ir bijuši morāli vājāki par jebkuru no tiem miljoniem, pār kuriem tie valdīja." (Karš un miers ) Indiešu sv. rakstos atrodam Krišnas norādījumu, ka velnišķīgas dabas cilvēku domas ir pievērstas varai. Tie ir nežēlīgi un mazvērtīgākie no visiem cilvēkiem. (H. S.) Toro domā, ka tie, kas valda, nav taisnīgākie un spējīgākie, bet vienīgi stiprākie. (W.) B. Rasels atzīst, ka "tie, kam pieder vara, pa lielākai daļai ir neprašas un naida pilni." (Sceptical Essays ) Lin Jutangs par diktatoriem ir teicis: "Iemesls, kāpēc man nepatīk diktatori, ir tas, ka viņi ir nehumāni un viss, kas ir nehumāns, nav labs. Nehumāna reliģija nav reliģija, nehumāna ir muļķīga politika, nehumāna māksla nav laba māksla un nehumāns dzīvesveids ir zvēra dzīves veids." (The Importance of Living )

P. Jurevičs norāda, ka vara samaitā cilvēkus. (Var.) Līdzīgas ir P. Tabori domas: "Varas iegūšana bieži vien ir galvas zaudēšanas, prāta spēju mazināšanās un ilgstošas muļķības cēlonis… Burts aizstāj garu, precedents izstumj iniciatīvu, likumi gūst virsroku pār žēlsirdību un saprātu… Valdības iestādes ir muļķības dzimšanas vietas." (The Natural Science of Stupidity ) Ļaunās īpašības un līdz ar to muļķība varmācīgajos valdītājos nemitīgi vairojas, kā tas norādīts jau Platona Valstī, aprakstot tirāna valdīšanu: "Viņam jābūt un jākļūst arvien skaudīgākam, neuzticīgākam, netaisnākam, nedraudzīgākam, bezdievīgākam, katra netikuma apsveicējam un uzturētājam." (The Republic ) To pašu apstiprina P. Jurevičs: "Jo augstāk kāpjam, jo negatīvam raksturam jāpaasinās, — jo tiem, kas grib kļūt gangsteru vidū par vadītāja personām, jābūt visviltīgākiem, visnodevīgākiem, vismelīgākiem un gataviem uz katru noziegumu."

Tautas, valstis un to valdītāji, kas lepojas ar iekarojumiem un daudzu zemju pārvaldīšanu, patiesībā lepojas ar gudrības trūkumu, jo tikai tie, kam sirdī trūkst mīlestības un cilvēcīguma, spēj pārējos apspiest, izmantot un padarīt par vergiem. Šo valdītāju materiālie ieguvumi var būt ievērojami, tomēr garīgās attīstības ziņā šie rupjie necilvēki daudz neatšķiras no plēsīgiem zvēriem. Kā dzīvnieku pasaulē valda fiziski spēcīgākie, pakļaujot sev vājākos, tāpat fizisku spēku un varu lieto tie cilvēki, kam maz garīguma. Uz tādiem attiecināmi K. Raudives vārdi: "Jo vairāk cilvēks pieķeras brutālajam materiālismam, jo nesavaldāmāk viņā mostas agresīvas tieksmes… Zema aprēķina cilvēks var visam pāri kāpt, visu samīt, visu satriekt un iznīcināt, ja tikai viņam tas ir izdevīgi… Zvērs cilvēkā svin uzvaru pār garu." (Sapņi un īstenība) Varas lietotāju mežonīgumu un zvērīgumu visskaidrāk ir bijis iespējams vērot nesenajā pagātnē. Teologs A. Vokers (Walker ) par to raksta: "Šī gadsimteņa pasaulē ir izplatījies varmācības kults. Neseno gadu desmitu laikā ir ārkārtīgi pieaugusi cilvēku nogalināšana. Modernajā pasaulē ļoti ir attīstījušies sadistiski spēki. Cilvēku gatavība darīt sāpes citiem cilvēkiem ir viens no moderno laiku visnopietnākajiem vilcieniem." Ja mūslaiku sabiedrībā cilvēki valda viens pār otru un ierobežo viens otra brīvību, tas rāda, ka šajos valdītājos pārsvarā vēl ir dzīvnieciskums un tie nav cilvēka vārda cienīgi.

Visi pasaules varenie patvaldnieki, vadoņi un diktatori ir bijuši gļēvi cilvēki ar vāju gribu, kas nav spējuši ierobežot savu ļaunumu. To, kurš tiranizē vājo un bezpalīdzīgo, Smails dēvē par gļēvu. Ruso ir teicis, ka: "Nelietis vēlas valdīt pār pasauli, bet nespēj valdīt pār sevi." (Emile ) Ka diktatori ir vāji cilvēki, to apstiprina S. Labina: "Diktatoriska vara ir vājā līdzeklis. Diktatūra reprezentē vieglu un slinku valdīšanas metodi. Tā ir labi piemērota viduvējībām." Arī Gandijs atzīst, ka "terors un krāpšana nav stiprā, bet gan vājā ieroči." (Brthr.)

Varas iegūšanai un paturēšanai valdītāji lieto visus līdzekļus, arī viszemākos un negodīgākos. "Tirāniju un godkāres trakumu palīdz uzturēt denunciācijas, nomelnošanas, naids, ļaunums un slepkavības… Valdītājiem, kas savu varu īsteno ir viss atļauts, viņi nepazīst ne mazāko žēlsirdību, viņi nepazīst saudzību," uzsver K. Raudive (Der Chaomensch …) Havs (Louis McHenry Howe ) domā, ka "nav iespējams pieņemt politiku par profesiju un palikt godīgam." Tolstojs norāda, ka nekristīgākie sabiedrības elementi paceļas augstākā stāvoklī ar vardarbības palīdzību, lietodami varu pret maigākiem, jūtīgākiem un kristīgākiem cilvēkiem. Tolstojs ir pārliecināts, ka bez sevis paaugstināšanas un citu pazemināšanas, bez liekulības, krāpšanas, cietumiem, cietokšņiem, nogalināšanas un slepkavošanas neviena vara nevar rasties vai arī sevi uzturēt.

Savu nolūku ātrākai sasniegšanai varas kārie valdītāji organizē valstis un valdības. Par valdībām Tolstojs ir teicis šādus patiesus vārdus: "Plašākā nozīmē valdība, ieskaitot kapitālistus un presi, nav nekas cits kā organizācija, kas nodod lielāko daļu cilvēku mazākās daļas varā, kuri tad viņus pārvalda. Kalna virsotni sagrābj tie, kuri ir viltīgāki, pārdrošāki un nekaunīgāki kā pārējie. Valdības vienmēr sastāv no visnekautrīgākiem, ļaunprātīgākiem un samaitātākiem cilvēkiem. Valdība tāpēc ir visbīstamākā organizācija." Valdnieku un diktatoru rīcībā visatbaidošākā veidā izpaužas varas kāres zemiskums un pilnīgs cilvēku mīlestības trūkums. Varas kāres netikums, kas viņos mājo, ir cilvēcei sagādājis vislielāko postu un ļaunumu. Kaut arī ir pieņemts apbrīnot un cildināt tādus vīrus, kā Cēzaru, Aleksandru Lielo, Napoleonu un tiem līdzīgus, tomēr tie ir bijuši tādi pat nežēlīgi varmākas kā visi pārējie diktatori. Tā, piemēram, Napoleons, kā to attēlo Emersons (Essays and Representative Men ), ir vienmēr tiecies pēc bagātības un varas. Visus panākumus tas pircis par ļoti augstu cenu, bez žēlastības ziedojot savus karavīrus. Viņš necietis nevienu, kas tam varētu stāties ceļā. Tuvāku mīlestību un augstsirdību Napoleons nav pazinis. Viņa vārdi ir: "Es nemīlu nevienu, es pat nemīlu savus brāļus." Napoleons ir bijis egoists, kam nekad nav diezgan. Pret saviem padotajiem tas bijis netaisns un ļaunprātīgs. Viņš varējis zagt, apmelot, nomelnot, slepkavot, noslīcināt un noindēt, jātas bijis viņa interesēs. Viņā valdījis zems naids, un viņa uzvešanās bijusi rupja. Emersons atzīst, ka Napoleons ir bijis krāpnieks, blēdis un nelietis. Franču filozofs Prudons uzskata Napoleonu par vispatmīlīgāko un stūrgalvīgāko cilvēku, kāds jebkad dzīvojis. (What is Property ) Napoleona augstprātība, mantkāre un varas kāre liecina, ka tas ir bijis garīgi mazizglītots cilvēks, un tāpēc viņa valdīšana un darbošanās ir sagādājusi miljoniem ļaužu neizmērojamas ciešanas. Uz Napoleonu un viņam līdzīgiem necilvēkiem būtu attiecināmi K. Raudives vārdi: "Cilvēks bez Dieva un morāles, bez mīlestības un pazemības, bez sirdsapziņas un atbildības jūtām ir plēsīgs zvērs, lielākais cilvēces ienaidnieks." (Der Chaosmensch …)

Varas lietotāju darbības rezultāts ir tas, ka pasaulē pastāv un arvien vēl vairojas viens no lielākiem ļaunumiem — tiesiska un materiāla nevienlīdzība. Ja cilvēku mīļotājs vēlas realizēt tiesisku un materiālu vienlīdzību, tad varas un mantas tīkotāji šo vienlīdzību cenšas izjaukt. Galvenais valdītāju noziegums ir tiesiskās vienlīdzības iznīcināšana. Augstprātīgie neievēro tiesisko vienlīdzību, turpretī varas kārīgie rada tiesisko nevienlīdzību, lietodami varu. Lai atņemtu cilvēkiem viņu dabīgās tiesības un padarītu tos par vergiem, tie atņem viņiem brīvību. Savas garīgās neattīstības dēļ viņi neizjūt brīvības nozīmi, viņi paši ir savas varas kāres netikuma vergi, kurš tiem liek par vergiem padarīt arī citus. Garīgi attīstīts, resp., gudrs cilvēks turpretī grib dzīvot brīvībā un vēlas, lai arī pārējie būtu brīvi. Ļaunie valdītāji brīvību iznīcina ar brutālu, nežēlīgu un necilvēcīgu varmācību. B. Rasels norāda, ka "varas koncentrēšana valdības rokās dod tai iespēju tiranizēt visu pārējo sabiedrību." (Power ) Tiranizēšanu valdītāji spēj īstenot, izveidojot sev padevīgas armijas. Armiju uzdevums ir aizsargāt kā varas kārīgo, tā arī mantraušu intereses. Armijas uztur iegūto varu un apsargā saraustos mantu krājumus. Šo uzdevumu veikšanai armijā ar varu iesaistītos mēģina padarīt par nejūtīgiem, rupjiem, asinskāriem zvēriem, kas pēc valdītāju pieprasījuma spētu slepkavot cilvēkus. Kareivju vadītāji un audzinātāji paši mēdz būt varas kārīgi, nežēlīgi un brutāli, jo tikai šādi cilvēki spēj iznīcināt viņiem padotajos mīlestību un cilvēcīgumu. Armijā valdošajām viszemākajām tieksmēm ir ļauta pilna vaļa. Kareivji ir vergi, kam atņemtas visas cilvēku tiesības, tie ir zaudējuši brīvību, cilvēku cieņu un ir kļuvuši par lietām, ar kurām var rīkoties pēc patikas. Tos viņu priekšnieki var apvainot, lamāt, pazemot, spīdzināt, sodīt un pat nogalināt. Armijās varas kāre izpaužas viszemākajā un brutālākajā veidā, tās ir cilvēku mīlestības iznīcināšanas organizācijas. Tāpēc verdzības iestādījumu – armiju pastāvēšana ir jāatzīst par cilvēces lielāko kauna traipu. Kamēr ļaunuma atbalstītājas, cilvēku samaitātājas, verdzības radītājas un uzturētājas — armijas neizbeigs savu darbību, tik ilgi veltīgi ir gaidīt jūtamus panākumus cilvēces attīstībā. To visos laikos ir izjutuši īsti kristieši, atteikdamies iestāties armijās.

Lai apspiestu katru pretestību, varas lietotāji cenšas iepotēt cilvēkos cieņu pret savu personu, pret visiem sev līdzīgiem. Ar draudiem un sodiem tie panāk, ka neviens viņu rīcību ir nedomā kritizēt vai atzīt par nepieņemamu. B. Rasels par to ir teicis: "Katrs ierēdnis, katrs, kas atrodas vadošas personas stāvoklī, vēlas, lai viņa apakšnieki ir padevīgi: viņš ir nikns, ja tie uzsver, ka viņiem ir pašiem savas idejas par to, kas veido viņu laimi un nav pateicīgi par to, par ko viņš ir pietiekami spējīgs rūpēties." (Scept. Essays ) Valsts vīri, politiķi un valsts amatpersonas savu nežēlīgo un ļauno rīcību gandrīz vienmēr cenšas pamatot, iestāstīdami, ka viņi strādā cilvēku vairuma labā, uztur kārtību un pasargā no nevēlamu elementu darbības. Tāpat savu aso un nesaudzīgo izturēšanos pret atsevišķiem indivīdiem tie attaisno, aizbildinādamies, ka to dara tautas kopības labā, itin kā viņu dēļ cietušie nebūtu šīs kopības locekļi. Viņu uzturētā kārtība īstenībā ir anarhija, haosa un nekārtības radīšana cilvēku dabīgajā dzīvē. Miljoni tagad dzīvo vislielākajā nebrīvībā un atkarībā no dažu personu iegribām, maksādami vēl nodokļus šo ļaundaru uzturēšanai un to ļauno nolūku sekmēšanai. Ļaudis smok cietumos, mocās spaidu darbos, kā arī vergo armijās un bagātnieku vai valsts uzņēmumos. Daudzus valdnieki ir padzinuši no savas dzimtenes. Miljonus noslepkavo diktatoru un valdnieku varas kāres izraisītajos karos. Tāpēc nevēlamie elementi, no kuriem cilvēki būtu visvairāk jāsargā, ir tie paši varas kārīgie, kaut arī tie nēsā cilvēku labdaru maskas. Aiz šīs maskas slēpjas cilvēki, kam viņu pašu personīgās intereses ir pirmajā vietā, kā to aizrāda Ruso: "Augstākās šķiras, kas sevi reklamē par noderīgām pārējiem, patiesībā rūpējas tikai par savu labklājību uz citu rēķina." (Emile ) Ka cilvēki kalpodami valdītājiem, sev neko neiegūst, tas uzsvērts jau Platona Valstī: "Pārvaldītie kalpo stiprākā vīra labā un ar savu paklausību veicina viņa laimi, bet nekādā ziņā paši savu." (The Republic ) Šo patiesību, kā arī patiesību vispār valstu vadība nevēlas dzirdēt, to atklājot, uz meliem stāvošā ēka sagrūtu. "Varas vīri, respektēdami leģendu par personīgu nemaldību, visiem spēkiem novēršas no patiesības… Es nemīlu cilvēkus, kuri ir vienaldzīgi pret patiesību," saka B. Pasternaks (Doktors Zivago )

Kristus ir nosodījis varaskārīgo valdītāju rīcību, teikdams: "Tie, ko par tautu valdniekiem tur, tie tās apspiež un viņu lielie kungi tām dara pāri." (Marka 10:42) Kristus mācības ievērošana nav iespējama, nenostājoties pret pašreizējo, nekristīgo sabiedrisko iekārtu, kuru uztur tikai ar varu. Tāpēc varas iestādījumi visos laikos visasāk ir vērsušies pret kristiešiem, kuri atklāti aizrāda uz pastāvošās iekārtas trūkumiem un varas lietotāju nodarīto ļaunumu. Tā, piemēram, B. Rasels norāda, ka Anglijā "ir nelikumīgi mācīt to, ko Kristus mācīja par nepretošanos. Tāpēc, kas nevēlas kļūt par noziedznieku, tam gan jāapliecina, ka viņš pievienojas Kristus mācībai, bet jāizvairās teikt, kāda bija šī mācība." (Scept. Essays ) Runājot par tuvāku mīlestības baušļa realizēšanu, B. Rasels uzsver, ka "visās kristiešu kopības vajā to cilvēku, kas ievēro šo priekšrakstu, tam vismaz jācieš nabadzība, parasti arī jāpiedzīvo apcietināšana un dažreiz draud pat nāve. Pasaule ir pilna netaisnības, un tie, kas gūst peļņu šīs netaisnības dēļ, ir tādā stāvoklī, ka spēj piespriest atlīdzību un sodus. Atlīdzību saņem tie, kas izgudro asprātīgus attaisnojumus nevienlīdzībai, sodus saņem tie, kas mēģina novērst to. Es nezinu nevienu zemi, kur cilvēks, kas patiesi mīl savus tuvākus, var ilgstoši izvairīties no apmelojuma." (Scept. Essays ) Kā Kristu savā laikā, tā arī īstās Kristus mācības sludinātājus un ievērotājus valdītājas aprindas nicina un vajā, tie nekad nav bijuši populāri. "Viss Kristus ciešanu un nāves stāsts nav nekas cits, kā tikai to nelaimju apraksts, kādas nenovēršami, katram uzbruks, ja viņš sekos Kristus paraugam, paklausot Dievam un nevis pasaulīgām varām," saka Tolstojs. Vienīgi tie sludinātāji, kuri vilto evaņģēliju un piemēro Kristus mācību visam pastāvošajam, kuri attaisno esošo ļaunumu un cenšas visiem izpatikt, kļūst populāri, gūst ievērību un atzinību. Viņus atbalsta varas lietotāji un visi tie, kam pašreizējā nekristīgā sabiedriskā iekārta dod materiālus ieguvumus. Tas ir viens no galvenajiem iemesliem, kāpēc īstā Kristus mācība vēl arvien nav pazīstama. Iepazīšanos ar to un tās ievērošanu valstu vadība uzskata par nevēlamu. Par noziegumu un grēku atzīst nevis paklausību Kristum, bet valdnieku nekristīgo pavēļu neievērošanu. Ir radies stāvoklis, ka nekristīgie varas lietotāji, kuri nedomā ievērot Kristus mīlestības mācību un vajā patiesos Kristus sekotājus, tomēr dēvē sevi par kristiešiem un savas valstis par kristīgām. Tie pat nekautrējas apgalvot, ka visus savus ļaunos darbus veic Kristus mīlestības mācības vārdā. F. Paulsens aizrāda, ka tādā kārtā ir radies vispretīgākais liekuļa tips – "augstprātība un varas kāre, kas parādās kristīgās pazemības izskatā, cietsirdība un uzpūtība, pārģērbusies par mīlestību un rūpēm par brāļu dvēselēm." (S. Eth.)

Tomēr varas lietotāju panākumi ir tikai ārēji, cilvēki viņiem pakļaujas šķietami, bet ļaužu pārliecība nemainās. Lai arī nezin cik stingri tie pavēl un plosās, tomēr tie nevar vairāk panākt, kā vienīgi to, ka ļaudis tikai ar vārdiem un darbiem tiem seko, sirdi tie nespēj piespiest. Tāpēc maldīgs ir izplatītais uzskats, ka tikai ar spēku un varu ir iespējams kaut ko panākt un izdarīt. Necilvēcīgie iekarotāji un valdītāji patiesībā nav neko citu ieguvuši kā tikai sev pakļauto ļaužu naidu. Tas nozīmē, ka viņiem nekādu panākumu nav, jo ļaudis tikai gaida izdevību atbrīvoties no saviem kakla kungiem un tā visu viņu radīto padarīt par neesošu. Varas kārie revolucionāri neko ievērojamu un paliekamu nav sasnieguši, viņu pūles ir veltīgas, jo ar varu, ar likumiem un pavēlēm nav iespējams pārveidot cilvēkus. Varas līdzekļi nevar mainīt cilvēku uzskatus, tie nesekmē viņu garīgo attīstību. "Nekādas dzelzs ķēdes vai ārējs spēks nevarēs nekad piespiest cilvēka dvēseli ticēt vai neticēt," uzsver Karlails (Carlyle ). Teologs E. Bergs domā, ka "ar varu var piespiest, var arī nomākt pretestību, bet nevar pārliecināt. Tiklīdz rodas izdevība, nomāktais cilvēks paceļas un rāda, ka viņam ir sava griba un arī savi mērķi." (Ceļa Biedrs )

Atņemot brīvību, ieslogot ļaudis cietumos, varas lietotāji ne tikai nodara ļaunu citiem, bet sagādā arī paši sev vislielākās ciešanas. Par savu nežēlīgo un sadistisko rīcību šie nejūtīgie bezdvēseles cilvēki tūlīt saņem sodu – bailes. R. Emersons norāda, ka "visi mīlestības un taisnības pārkāpumi mūsu sabiedriskās attiecībās tiek ātri sodīti. Tie tiek sodīti ar bailēm." (Essays…) Bailes rada sirdsapziņas pārmetumi par nodarīto ļaunumu. Varmāka visur saskata pret sevi vērstu naidu un atriebību, kāpēc tas izrāda arvien lielāku nežēlību. "Bailīgais ir arvien stingrs kungs pār vājākiem," aizrāda I. Kants. (Samtliche Werke ) Baiļu dēļ bargajiem valdītājiem un cietsirdīgajiem diktatoriem nākas pašiem ieslēgties it kā cietumā un likt, lai tos stingri apsargā. Platona Valstī par to lasām: "Vai tas nav cietums, kurā tirāns ir saistīts?… Viņš ir vienīgais cilvēks pilsētā, kas nevar ceļot vai iet apskatīt lietas, kuras visi brīvi cilvēki vēlas redzēt… Tas, kurš ir īsts tirāns, patiesībā ir vergs. Visu savu dzīves laiku viņš pavada vienās bailēs." (The Republic )

Teiktais rāda, cik nevajadzīga un nevēlama ir varas kāro valdīšana un liekulīgā "rūpēšanās" par saviem padotajiem. Bez tās visi būtu daudz laimīgāki. Tāpēc vajadzētu izbeigt fiziskā spēka un rupjas varas cildināšanu, jo tās rezultāts ir nežēlīgas varmācības valdīšana kā indivīdu savstarpējās attiecībās, tā arī tautu un valstu starpā. Ar fiziskā un materiālā pārākuma respektēšanu mēs atbalstām un uzturam cilvēku vidū tiesisko un materiālo nevienlīdzību.

Valdītāju darbošanās ir jāatzīst par nevēlamu un kaitīgu, kāpēc tieksmēm pēc varas būtu jāstrādā pretī, cenšoties vispirms atklāti apgaismot valdītāju rīcības nekrietnību un zemiskumu. Par varas lietotājiem vispār nevajadzētu daudz interesēties, bet ja tos piemin, tad nāktos pasvītrot, ka tie ir garīgi mazattīstīti ļaudis, kas savas muļķības dēļ ir nodarījuši daudz ļauna. Lai par pasaules "varenajiem" uzzinātu patiesību, tie ir jāskata bez mākslīgi pieliktās cieņas. Nežēlīgos varmākas un cilvēku iznīcinātājus – diktatorus, vadoņus un karavadoņus nekad nevajadzētu dēvēt par ievērojamiem un lieliem vīriem, nedz arī slavēt viņu briesmu darbus. Liels ir vienīgi garīgi bagātais un garā spēcīgais, par kādu ir jāatzīst ikviens cilvēku mīļotājs. Teologs E. Lange norāda, ka "liels vārda īstā nozīmē ir tas, kas pasaulei liekas mazs un neievērojams… Tādēļ lai mūsu sirds un prāts nepiesienas šīs pasaules "lielajiem," ko bieži vien veido mode, konjuktūra vai reklāma, bet tām personībām, kas sevī nes Kristus līdzību." (Meditācijas ) Pamatots ir V. Mērdoka aizrādījums, ka pēdējā laikā ļaudis vairāk pievēršas mazajam cilvēkam, vērojot, ka t.s. lielie vīri, vadoņi un karavadoņi ir galvenā kārtā miera traucētāji un ka mazais cilvēks labāk būtu dzīvojis bez šo "lielo" iejaukšanās.

Runājot par varas tīkotājiem, vajadzētu uzsvērt, ka tie sava ļaunuma un muļķības dēļ traucē cilvēku mīlestības izplatīšanos un līdz ar to aizkavē cilvēces garīgo attīstību. Di Nuji domā, ka cilvēces progresam visvairāk kaitē "vēlēšanās spīdēt, būt pirmajās vietās, ļaužu uzmanības centrā… Tā var parādīties dažādos veidos – kā mantkāre vai arī citu vadīšanas un slavas kāre… Tā var pat pārvērsties par varas kāri – vienu no bīstamākajiem inteliģences netikumiem." (Human, Destiny ) B. Rasels uzsver, ka varas kāre nodara vairāk ļauna kā jebkurš cits netikums. (Scept. Essays ) Varas kārīgie jauc dabīgo, Dieva noteikto dzīves kārtību, kurā jāvalda tiesiskai vienlīdzībai, un tāpēc sagādā ļaudīm ciešanas. To apstiprina T. Grinberga vārdi: "Pie visa ļaunuma, zem kura ciešam, nav vainojams Dievs… Cilvēki ir tie, kas mums uzliek visas ciešanas un ir nesuši visu postu pār visu cilvēci." (Laiks , 1961.)

Garīgi attīstīti indivīdi pirmā kārtā vēlas brīvību sev un citiem, viņi negrib nedz valdīt, nedz arī pakļauties citu valdīšanai. Jau Platona Valstī ir rakstīts: "Ne nauda, ne gods nepanāks, ka labi cilvēki vēlētos būt par valdniekiem." (The Republic ) Tolstojs domā, ka cilvēkam, kas ir attīstījis savā sirdī kristiešiem raksturīgo jūtīgumu, ir neiespējami piedalīties varas lietošanā. – Gudrs vīrs nevēlas, ka viņam piešķir tiesības valdīt, jo viņš negrib citiem darīt ļaunu. Cilvēku mīļotājs atzīst, ka ne viņš, ne arī kāds cits nedrīkst pārējos virzīt un vadīt kā nedzīvus priekšmetus vai dzīvniekus, ierobežojot to kustības, rīcības un runas brīvību. I. Kants, raksturodams melanholiķus, ir teicis vārdus, kas būtu attiecināmi uz ikvienu gudru, garīgi attīstītu cilvēku: "Viņam ir labi attīstīta cilvēciskās cieņas izjūta. Viņš cienī pats sevi un uzskata cilvēku par radījumu, pret kuru jāizjūt godbijība. Viņš necieš tam nepieņemamo padevīgumu, viņa krūtis dziļi elpo brīvību. Visas ķēdes, sākot ar apzeltītām, kuras nēsā galmā, līdz smagajām galeras vergu dzelzs važām, ir pretīgas." (Samtliche Werke ) Kad Dievs neļauj nevienam valdīt pār citu dvēselēm, to ir uzsvēris M. Luters: "Pār dvēseli Dievs nevar un negrib ļaut nevienam valdīt, kā vienīgi katram pašam. Tāpēc, kur pasaulīga vara uzdrošinās dvēselei likumu dot, tur viņa iejaucas Dieva vadībā un tikai pavedina un samaitā dvēseles." Cilvēku mīļotājs nedomā par vājāko pakļaušanu, apspiešanu un izmantošanu, bet par palīdzību visiem. Viņš nostājas pret uzkundzēšanos svešu zemju iedzīvotājiem un viņu aplaupīšanu.

Tā kā varas iegūšana un paturēšana iespējama tikai ar ļauniem un nekrietniem līdzekļiem, tad labs un gudrs cilvēks nekad nevar būt varas lietotājs, viņš nav piemērots valdītāju postenim. Labs un godīgs cilvēks, kurā nav ļaunuma, nespēj izturēties necilvēcīgi, t.i., valdīt. Gudra vīra tikumi – pazemība, pieticība un cilvēku mīlestība ir pilnīgi nepiemēroti valdītājam, jo pēdējam ir nepieciešama augstprātība, mantas un varas kāre. Gudrs cilvēks, kas ir tiesiskās un materiālās vienlīdzības atzinējs, nevēlas valdīt, t.i., komandēt, citiem uzspiest savu gribu, tos krāpt un izmantot. "Smalks, krietns, "lēns" cilvēks gan reti varētu kļūt par diktatoru," domā P. Jurevičs. Arī Tolstojs ir pārliecināts, ka labākie cilvēki nespēj sagrābt un paturēt varu. Lai sagrābtu varu un to paturētu, ir nepieciešams mīlēt varu. Bet varas mīlestība nav savienojama ar labām, bet gan ar pretējām īpašībām – lepnību, viltību un nežēlību, norāda Tolstojs. Tāpēc Platona vēlēšanās, lai valstu vadība pārietu filozofu rokās, nekad nevarēs īstenoties. I. Kants par filozofu uzskata cilvēku, kas citiem māca gudrību. Tas nozīmē, ka filozofam pašam jābūt gudram. Bet līdz ar to tam ir neiespējami būt valsts vadītājam, kam jāvēršas pret cilvēkiem ar ļaunu un kam tāpēc ir nepieciešamas ļaunas īpašības. Tolstojs uzsver, ka valdīt nozīmē darīt citiem to, ko mēs negribētu, ka mums darītu, tas ir – darīt ļaunu. – Filozofs, resp., gudrs vīrs tāpēc vai nu nevarētu vai arī negribētu uz ļaunuma balstīto varu paturēt savās rokās ne brīdi. Tā kā viņš nevēlētos citiem darīt ļaunu, tad tas nevarētu savā postenī noturēties. Viņš vai nu atzītu savu amatu par lieku un no tā atteiktos, jeb arī varaskārīgie to uzskatītu par nepiemērotu un censtos no viņa tikt vaļā. Jau pēc neilga laika to nomainītu tāds, kas ļaunumā ne tikai par viņu, bet arī par citiem savā apkārtnē ir krietni pārāks. Tāpēc gudro cilvēku mīļotāju nekad neatradīsim valdītāju vidū. Filozofija un politika ir tik atšķirīgas, ka to apvienošana ir neiespējama. Ja pirmā māca, kā pareizi jādzīvo, tad otrā, atzīstot varas lietošanu, cenšas uzturēt nedabīgu dzīves kārtību. Filozofi nekad nevaldīs pasaulē ar politiķu līdzekļiem un neatbalstīs viņu radītos varas iestādījumus. Filozofi un garīguma cilvēki vienmēr nostājas pret varas lietotājiem, kā to uzsver K. Raudive: "Tirānu un varmāku vissīvākais pretinieks ir garīgais cilvēks." (Sapņi un īstenība )

Cik nepiemērots gudram vīram ir valdnieka amats, to rāda sekojošais piemērs. – Francijas karalis Kārlis IX bija garīgi attīstīts vīrs, kurš mīlēja mūziku un dzeju. Viņam riebās cīņas un asins izliešana. Pret paša gribu viņa māte Katrīna Mediči piespieda to parakstīt dokumentu, kas atļāva nogalināt protestantus – hugenotus. Šī 3000 cilvēku masu slepkavība pazīstama ar vārdu Bērtuļa nakts (1572.g. 24.aug.). Pēc tās Kārlis IX pārdzīvo smagus sirdsapziņas pārmetumus, atsakās no bagātības un dzēriena un kļūst līdzīgs skeletam. Viņu moka murgi, rādās spoki, viņš redz asins straumes plūstam no debesīm. Izmisumā tas sauc: "Dievs, piedod man, es esmu pazudis!" Pēc 2 gadu briesmīgām mokām viņš mirst.

Jo vairāk kādam ir gudrības, jo tālāk tas turas no amatiem, kas saistīti ar varas lietošanu un nežēlīgu, cietsirdīgu izturēšanos. Gudrs vīrs domā līdzīgi epikuriešiem, ka "vajag atbrīvoties no veikala un politikas cietuma." (Won der Ubenvindung der Furcht ) Cilvēku mīļotāji nevēlas būt par citu tiesātājiem, rīkotājiem, komandētajiem un darba devējiem. Gudrs vīrs nekad labprātīgi neiesaistās armijas verdzībā un atsakās kļūt par tanī esošo vergu komandētāju. Alberts Šveicers norāda, ka modernās, nedomājošās pasaules ideāls ir vara, ko iegūst ar atklājumu un izgudrojumu palīdzību, domājošā pasaule turpretī par augstāko ideālu uzskata cilvēces garīgu un ētisku pilnību.

Cilvēces garīgo attīstību var sekmēt vienīgi gudru vīru izvirzīšanās par dzīves vadītājiem. Bet šai gudro vadībai jābūt garīgai, tie nekad nelietos varu, jo garīgā spēka izpausme ir atteikšanās lietot varu. "īsts gara cilvēks zemes virsū necīnās ne par sociālām, ne par politiskām pārliecībām, bet par cilvēka iekšējo brīvību un dievišķo taisnību cilvēku sirdīs," saka K. Raudive (Sapņi un īstenība ) Garīgi pārākais, kas kaut ko patiesi dara pārējo labā, nekad nelepojas ar skanīgiem amata apzīmējumiem, tas netēlo varenu kungu vai autoritāti, bet kalpo citiem neviena neievērots. Ja tas vēlas kaut kā iespaidot pārējos, tad viņš to panāk ar pamācībām un aizrādījumiem. Tāpēc, lai gudru cilvēku domas varētu labvēlīgi iespaidot pārējos, ir nepieciešama pilnīga rakstu, runas un preses brīvība.

Ja gudrs vīrs nevēlas valdīt, tad viņš sagaida, ka arī citi pret viņu izturēsies tāpat un nemēģinās viņa brīvību ierobežot. Sastopoties ar varas kārīgo un tā ļaunumu, viņš nepretojas ar varu, bet arī nepakļaujas tā prasībām. Viņš pretojas ar gara ieročiem, kādus lieto ikviens garīgi attīstīts cilvēks. Savu nostāju viņš vispirms cenšas pamatot un mēģina atgādināt

varas lietotājiem, ka tie rīkojas nepareizi. Apustulis Pāvils norāda pretiniekus pamācīt ar lēnprātību, jo "varbūt Dievs kādreiz dotu viņiem atgriezties pie patiesības atziņas." (2.vēst. Timot. 2:25) Ja pretiniekus atgriezt tam neizdodas un ja par savu nostāju tam nākas ciest, tad viņš ir ar mieru panest šīs ciešanas, nekā atteikties no savs pārliecības. Tā izturējies ir Kristus. Viņš nevēlējās pakļauties valdītājiem un atteikties no savas mācības sludināšanas, tāpēc viņu nodeva sišanai krustā. Bet, kā to aizrāda F. Paulsens, "ciešanu dēļ Kristus ir nonācis godībā; savas tautas vadītāju atstāts, netaisno notiesāts, varas iestādījumu terorizēts, pūļa nolamāts un nolādēts, savu mācekļu noliegts un pamests, tā viņš ir iemantojis augsto vainagu. Viņš drīkstēja, pie krusta galvu pieliecis teikt: "Tas ir piepildīts; piepildīts augstākais, ko uz zemes iespējams piepildīt: labā dēļ ļauno ciest, nezaudējot ticību labajam un iekšēju mieru, kad visapkārt valda cilvēku naids un nicināšana." (S. Eth.)

Lai izbeigtos verdziskas attiecības cilvēku vidū, visiem būtu jāatzīst, ka ir jāvalda tiesiskai vienlīdzībai, un jānostājas pret tiem, kas šo vienlīdzību neievēro. Ļaudīs vienmēr ir dabīgs noskaņojums pret varas kārīgo mākslīgi radīto tiesisko nevienlīdzību un tie cenšas atjaunot iznīcināto vienlīdzību. Tautas vairums netic savu valdītāju un apspiedēju pārākumam, kaut arī savu neticību atklāti neizrāda. Tauta valdītājus un augstmaņus atklāti vai slepeni nicina un zobojas par viņu tukšo dižošanos, par viņu vēlēšanos izlīst no normālu cilvēku ādas un tēlot pārcilvēkus. Tas liecina, ka ļaudis ātri vien panāktu tiesisko vienlīdzību, ja netiktu aizkavēti ar varu.

Valdīšana pār cilvēkiem ir ļaunums un noziegums, kuru rašanos nevajadzētu pieļaut. Neviens ne labprātīgi, ne ar līgumu, ne arī spaidu dēļ nedrīkstētu atteikties no savas brīvības, dodot kādai citai personai tiesības noteikt pār sevi. A. Linkolns aizrāda, ka neviens cilvēks nav pietiekami labs, lai valdītu pār citu cilvēku. R. J. Viljams (Williams ) uzsver, ka "neviens cilvēks pēc dabas nav spējīgs būt par vadoni visās dzīves nozarēs… Diktatūras un neattaisnojama indivīdu dominēšana rodas pa daļai mūsu vispārējas indivīdu spējas nepazīšanu dēļ." (We're All Peculiar ) Tāpēc citiem varam uzticēt praktisko jautājumu kārtošanu, bet nevaram dot varu un noteikšanu pār sevi. Nekādas "tautas pārstāvju" vēlēšanas nebūtu pieļaujamas, jo to rezultātā cilvēki atsakās no brīvības un nodod sevi verdzībā. Visas dažādās apvienības un organizācijas var pastāvēt praktisku dzīves mērķu sasniegšanai, bet neviena no tām nedrīkstētu lietot varu.

Kristus prasa atteikties no tieksmēm valdīt pār citiem un no vēlēšanās būt pirmajam, aicinādams strādāt citu labā: "Kas nojums grib būt liels, tas lai ir jūsu sulainis. Un ja kas jūsu starpā grib būt pirmais, tas lai ir jūsu kalps." (Mat. 20:26, 27) Kristīgā sabiedrībā neviens nedrīkstētu prasīt, lai citi viņam pakļaujas, jo arī Kristus to nav vēlējies, teikdams: "Cilvēka Dēls nav nācis, lai viņam kalpotu, bet ka viņš kalpotu." (Mat. 20:28) Kā Kristus ir kalpojis cilvēku labā, tā tas jādara ikvienam viņa sekotājam. Kristietim ir neiespējami valdīt un lietot varu. Tāpat tas nevēlas arī pakļauties varas lietotājiem. Ja kalpošana savam tuvākajam ir mīlestības izrādīšana darbos, tad strādāšana varas kārīgo valdītāju labā ir cilvēku necienīga vergošana. F. Paulsens uzsver, ka kristietība ir "nākusi pasaulē, nostādāmās pret šīs pasaules varām, un neatkarība no šīs pasaules ir viņas iekšējā būtība." (S. Eth.) Līdz ar to ir jāatzīst par pareizu Tolstoja norādījums, ka "kristietības pieņemšana, neatsakoties no varas, ir zobošanās par kristietību un tās viltošana. Valsts varas svētīšana, ko izdara kristietība, ir zaimošana, kristietības bojāeja." Tāpēc kristīgā sabiedrībā nevar pastāvēt arī varas organizācijas – armijas, kuras uztur nekristīgu sabiedrisko iekārtu. Kristus ieteiktajai pazemības, pieticības un mīlestības pilnai dzīvei nav vajadzīga armiju aizsardzība, tā nepieciešama vienīgi augstprātības, mantkārības un varas kāres netikumu pārņemtās, nedabīgās dzīves kārtības uzturēšanai. Bez armijām un varas lietošanas cilvēki dzīvotu dabīgi, t.i., tā, kā Dievs ir licis dzīvot. Šīs patiesības pareizību apstiprina arī Būdas mācībā atrodamie vārdi: "Kas nenonāvē un neliek nonāvēt, kas nelieto varu un neliek varu lietot, kas pret visiem ir labvēlīgi noskaņots, tam nav jābīstas ne no kāda naida." Tikai ar varu novirzot ļaudis nekristīgās gaitās, rodas naids, ķildas un savstarpējā apkarošanās. Tāpēc visiem būtu jāievēro apustuļa Pāvila norādījums (vēst. efez. 6:12): "Ne pret miesu un asinīm mums jācīnās, bet pret valdībām un varām, šīs tumsības pasaules valdniekiem un pret ļaunajiem gariem pasaules telpā." Valdošo varu apkarošana ar gara ieročiem ir ikviena pienākums, jo tikai tā būs iespējams atjaunot cilvēku vidū dabīgo tiesiskās vienlīdzības stāvokli. Kā kristiešiem, tā arī visiem pārējiem vajadzētu atteikties no kalpošanas valdītājiem un no iestāšanās viņu armijās. "Brīvībai Kristus mūs ir atsvabinājis," saka apustulis Pāvils, "tad nu stāviet stipri un neļaujieties atkal iejūgties kalpības jūgā." (vēst. galat. 5:1)

Viens no galvenajiem iemesliem, kāpēc varas kārīgie spēj pakļaut pārējos, ir gļēva padošanās dažādām autoritātēm un amatpersonām.

"Autoritātes dievināšana, vienalga, lielās vai mazās lietās ir ļaunums," uzsver J. Krišnamurti. Prudons atzīst, ka "visi ļaunumi, no kuriem cilvēce cieš, ceļas no ticības paviršām mācībām un no padošanās autoritātēm." (What is Property ) "Atzīstot faktu, ka nevienai autoritātei nevar pilnīgi uzticēties," saka B. Rasels, "mums jācenšas, lai mēs būtu pēc iespējas mazāk atkarīgi no autoritātēm." (Sceptical Essays ) Vispirms būtu jāatbrīvojas no "autoritātēm" ģimenēs, no ģimeņu diktatoriem un terorizētajiem. Ne tēvs, ne māte nedrīkstētu būt absolūti pavēlnieki, kas apspiež pārējos ģimenes locekļus un sevi uzskata par ģimenes galvu. Varas lietotājs un valdītājs ģimenē vienmēr ir tas, kuram mazāk gudrības, t.i., kurš pēc dabas ir ļaunāks, rupjāks, dzīvnieciskāks – tātad garīgi mazāk attīstīts. J. Krišnamurti ir teicis: "Ja ir ļauna griba, tad ir vēlēšanās dominēt, kas rada greizsirdību, dusmas, kaislības." (The first and last Freedom ) Tas, kurš ģimenē atsakās no valdīšanas, ir gudrākais, viņš ir jūtīgāks, cilvēcīgāks un līdz ar to garīgi vairāk attīstīts. Viņa sirds ir laipnāka, jūtu dzīve vairāk izkopta, tāpēc tas ir uzskatāms par vairāk izglītotu. O. Mardens uzsver, ka "izglītotākai pusei arvien jāzaudē pret neizglītotāko; rupjībai arvien virsroka." (Māksla dzīvot ) Patiesībā rupjais valdītājs ģimenē nav neko ieguvis, tas ir tikai parādījis savu muļķību, kuras sekas var nākties vēlāk nožēlot. Kur vīrs un sieva abi ir gudri cilvēki, tur nekāda valdīšana ģimenē nav vērojama, tur katrs veic savu uzdevumu, izteic savus uzskatus, bet nekad nevēlas panākt savas gribas ievērošanu. Ne atsevišķiem ģimenes locekļiem jāvalda vienam pār otru, bet visā ģimenē ir jāvalda mīlestības, līdzjūtības garam. Lai izbeigtos varas lietošana sabiedrībā, tai jāizbeidzas vispirms ģimenēs. Tas notiks, ja ievērosim J. L. Lībmaņa vārdus: "Mīlēt savus tuvākus nozīmē attīstīt sevī iecietību pret citu īpatnībām un pretoties kārdinājumam izrādīt privātu imperiālismu. Mums jāatmet nepiedienīgā valdīšana attiecībās ar draugiem, bērniem un pat ar tiem, kurus mīlam. Mēs izrādām patiesu mīlestību, kad mēs vairs neprasām, lai mūsu mīļotie kļūst mūsu pašu "pārlabots izdevums."

Gudrības skolās būtu jāmāca neliekties neviena priekšā, kaut arī tas tēlotu nezin cik augstu kungu un būtu atzīts par ievērojamu autoritāti. Ir jāpanāk, lai par gudrības skolu apmeklētājiem varētu teikt to pašu, ko Ruso ir teicis par Emīlu: "Mans audzēknis neseko nekādiem likumiem, nepadodas nevienai autoritātei." Jaunatnei jāmāca nepakļauties nevienam, kas ar varu un draudiem grib panākt, lai no viņa baidās, lai tam glaimo un izrāda padevību. Gudrības skolās audzēkņi jāradina atteikties no cieņas un uzmanības parādīšanas varas kāres pārņemtajiem valdītājiem, vadoņiem un viņu amatpersonām.

Arī visā dzīvē ikvienam – līdzīgi Prudonam ir jānostājas pret aklu paklausību un padošanos varaskārīgajiem, mēģinot īstenot to, kas izteikts viņa vārdos: "Es neatzīstu augstmaņu cildināšanu, varas un bagātības godināšanu.. .Es esmu sazvērnieks milzīgā revolūcijā, kas ir briesmīga pret blēžiem un despotiem, pret visiem nabadzīgo un lētticīgo izmantotājiem, pret visiem algotiem slaistiem,… pret vārdu, domu un uzskatu tirāniem. Es strādāju, lai saviļņotu cilvēku prātus tā, ka tie saceltos pret autoritāšu uzskatiem." (What is Property )

Lai varētu izskaust varas kāres netikumu un lai izbeigtos varas lietošana, visiem būtu jāmācās paklausīt Dievam un nevis cilvēkiem. Klausīt Dievam, nozīmē ievērot to, ko katram saka viņa jūtu balss – sirdsapziņa, ar kuras palīdzību ikvienu Dievs vada vēlamajā virzienā. Klausīt cilvēkiem turpretī nozīmē rīkoties pēc prāta norādījumiem un darīt to, ko cilvēki ar prātu atzinuši par nepieciešamu. Paklausību cilvēkiem vienmēr prasa un atbalsta dažādi varas līdzekļi un iestādījumi, jo Dieva balss – sirdsapziņa liedz paklausīt citiem cilvēkiem un tāpēc šo nedabīgo paklausību var panākt tikai ar varu. Paklausība cilvēkiem ir visu pasaulē notikušo asiņaino varas darbu un mežonību cēlonis. Tāpēc paklausība Dievam nav savienojama ar paklausību cilvēkiem. Visi "varenie," kas prasa viņiem padoties, neļauj klausīt Dievam, bet grib, lai Dieva vietā ļaudis pielūgtu viņus un zemotos viņu priekšā. Viņi pat mēģina noliegt Dieva esamību. Ja cilvēki klausīs tikai Dievam, resp., savai sirdsapziņas balsij, tad neviens nelietos varu, jo Dieva balss — sirdsapziņa nekad neļauj darīt ļaunu. Tā ir cilvēku pašu balss, viņu prāta norādījumi, kas bieži liek tiem darīt ļaunus darbus un neievērot sirdsapziņas norādījumus. Cilvēku mīļotājs nekad neprasīs, lai pārējie viņa paklausa, un nevēlēsies arī citiem paklausīt. Ķīnietis Cuangtse ir teicis: "Senos laikos cilvēki klausīja dabai un neklausīja cilvēkiem." (The Wisdom of Laotse ) Tā būtu visiem jārīkojas arī tagad. Kristus nav prasījis no mācekļiem paklausību un nav nekad lietojis varu, bet ir skubinājis visus klausīt Dievam. Turpretī baznīcu, reliģisku organizāciju un ordeņu dibinātāji un vadītāji paklausību sev ir vērtējuši augstāk nekā paklausību Dievam, tāpēc šie iestādījumi ir jāatzīst par nekristīgiem.

Kā ģimenēs, tā skolās bērnus visvairāk samaitā absolūtas paklausības ieaudzināšana. "Daži vecāki un dažas skolas mēģina mācīt bērniem pilnīgu paklausību. Tas ir mēģinājums, kas gandrīz neizbēgami ir saistīts vai nu ar vergu vai dumpinieku radīšanu," saka B. Rasels. (Power ) Līdz ar to par nepareizu ir jāatzīst Platona prasība radināt bērnus aklai paklausībai. Platons ir teicis, ka paklausīdami mēs mācāmies pavēlēt. Bet pavēlēšana, varas lietošana un valdīšana ir lielākie ļaunumi cilvēku attiecībās. Tāpēc vajadzētu ievērot B. Rasela norādījumu: "Nevienam nebūtu jāmācās kā paklausīt, un neviens nedrīkstētu mēģināt pavēlēt." (On Education ) Jaunatne nebūtu jāmāca ne paklausīt, ne arī pavēlēt, bet būtu jāskubina ievērot tiesisko vienlīdzību, t.i., mīlēt savu tuvāko kā sevi pašu. B. Rasels uzsver, ka "cieņa pret cilvēka personu ir gudrības sākums." (Scept. Essays) Varas kārīgajiem, kas citus vēlas padarīt par paklausīgiem vergiem, cilvēku cieņa ir sveša, bet līdz ar to tiem sveša ir gudrība.

Akla paklausība nebūtu jāslavē, bet jāuzskata par nevēlamu, verdzisku zemošanos, par neatkarības un patstāvības trūkumu, tātad par negatīvu īpašību. Vienmēr vajadzētu uzsvērt, ka ir ļoti daudz gadījumu, kur ir svarīgi nepaklausīt. Nepaklausība pavēļu devējiem un varas lietotājiem nav nekāds ļaunums, kas jānovērš un par kuru jāsoda, bet dabīga un attaisnojama nostāja, kas rodas, ja cilvēki vienmēr ievēro to, ko pavēl viņu sirdsapziņa. Katrai nepaklausībai pamatā ir neapmierinātība ar esošo, kļūdu un maldu saskatīšana un vēlēšanās nepareizības labot, tāpēc cilvēces garīgās attīstības labā ir nepieciešami mācīties nepaklausīt. "Tik vien no mums prasīts, lai izbeigtos visas lielās necilvēcības pasaulē – neklausīt necilvēcīgām pavēlēm," teikts V. Kārkliņa romānā Tikai mīlestība. Sevišķi stingri būtu jāievēro sirdsapziņas aizliegumi paklausīt, kā to uzsver V. Kārkliņš: "Ieklausies klusajā balsī, tā saka: nekalpo tam, kam netici." (Kurzeme) Par ievērojamiem būtu jāsāk uzskatīt nevis varas lietotāji, bet tie, kas savā dzīvē konsekventi ir izvairījušies no varas lietošanas un kas nav baidījušies nepaklausīt nežēlīgajiem varmākām, sekodami savās sirdīs rakstītajam cilvēku mīlestības bauslim. Ir jāievēro: nevis tie, kas neklausa varai, rīkojas nepareizi, bet gan tie, kas lieto varu.

Valdniekiem, vadoņiem un politiķiem ir jāmācās, ka pār citiem ir nevis jāvalda, bet sava dzīve ir jāziedo pārējo labā; ne naids un ļaunums jāsēj, bet jāvairo mīlestība, labvēlība, līdzjūtība un draudzīgums. Lai pasaulē izbeigtos valdošo personu radītā anarhija, haoss, verdzība, kari, iestātos miers un dabīgā dzīves kārtība, cilvēku apspiedējiem, verdzinātājiem un izmantotājiem – valdniekiem un politiķiem būtu jāizbeidz sava darbība. Cilvēku dzīves apstākļus nav iespējams uzlabot, nomainot varas lietotāju un valdītāju personas, apstākļi kļūs labāki tikai izbeidzoties katrai varas lietošanai. Valdītājiem ir pilnīgi jāatsakās no varas, atdodot tautai brīvību. Ja turpretī varu vieniem valdītājiem atņem un to pārņem citi, tad tautas stāvoklis nav mainījies, tās vairums joprojām ir beztiesīgi vergi.

Ikvienam būtu jāatceras patiesība, ka pasaulē nav vajadzīgi nekādi valdītāji un brīvības ierobežotāji. Pavisam nepieļaujama ir diktatoru un vadoņu rašanās, kā to ir uzsvēris amerikāņu valstsvīrs D. Eizenhauers, teikdams: "Nekad neļaujiet sevi pierunāt, ka jūsu zemes glābšanai ir nepieciešams kaut kāds liels vīrs, kaut kāds vadonis. Kad nācija sastāv no viena vadoņa un miljoniem sekotāju, tā vairs nav brīva." (An Open Letter to a Student ) Tāpat arī vairākuma valdīšana ir jāatzīst par nevēlamu un nepieļaujamu. Ir nepareizi, ja viens vai daži valda pār visiem pārējiem, bet tikpat nepareiza ir arī vairākuma valdīšana pār mazākumu un atsevišķu indivīdu apspiešana. Katra valdīšana ir netaisna un tāpēc nevēlama, jo brīvība nav dažu cilvēku vai cilvēku grupu privilēģija, bet ir nepieciešama visiem. Tolstojs domā, ka nevienam nekādos apstākļos nav tiesību valdīt pār pārējiem, tas ir, ierobežot tos. Ikvienam vajadzētu ievērot ķīnieša Čuangtse norādījumu: "Izvairies no amatiem, kuros jālieto vara." (The Wisdom of Laotse ) Cilvēkiem nav jāvalda vienam pār otru, bet katram ir jābūt valdniekam, vadonim un autoritātei pār sevi pašu. Bet sevis valdīšanas un vadīšanas pirmais un svarīgākais uzdevums ir atbrīvošanās no varas kāres netikuma, ierobežojot savu egoismu un vēlēšanos uzspiest citiem savu gribu. Jau Zālamana vārdos ir uzsvērts, ka "lēnprātīgais ir labāks nekā stiprais; un kas sevi pašu valda, labāks nekā tas, kas pilsētu ieņem." (16:32) Līdzīgs ir K. Raudives norādījums: "Kas sevi pārvar, parāda vairāk spēka nekā tas, kas citus apspiež, kas valda pār sevi, tam ir vairāk cēluma un spožuma nekā varenajam valdniekam, kurš ir noteicējs par miljonu vergu." (Der Chaosmensch …) Prudons ir pārliecināts, ka "agri vai vēlu privilēģijas un verdziska kalpošana izzudīs." (What is Property ) Tas notiks tikai tad, ja ļaužu vairums būs pieraduši brīvi sekot savai sirdsbalsij.

Varas lietošana būtu jāizbeidz tāpēc, ka ar varu nav iespējams uzvarēt ļaunumu un radīt tā vietā kaut ko labāku, jo varas lietošana ir ļaunuma izpausme, tātad ļaunuma vairošana. Tolstojs itin pareizi norāda, ka ir muļķīgi mēģināt darīt labu ar varas līdzekļiem. — Patvaldnieki un diktatori gan mēdz uzsvērt, ka viņi cīnās par tautas atbrīvošanu no apspiedējiem, bet paši ir visdedzīgākie apspiedēji un varas lietotāji. Viņi atzīst, ka ir nepieciešama brīvība, bet nekautrējas atņemt brīvību un pat iznīcināt citādi domājošos. Tie runā par cilvēku mīlestību un brālību, bet rīkojas necilvēcīgi un nežēlīgi. Uz visiem varas kārīgajiem ir attiecināmi A. Bērziņa vārdi: "Viņi nīst varmācību, bet paši gatavi jebkuru brīdi izmantot varmācību savu ideju vārdā. Viņi aizstāv uzskatu brīvību, bet tikai savu uzskatu paušanai. Viņi tic kaut kam labam, bet dara ļaunu, viņi sola citiem un arī sev to, ko nav spējīgi dot." (Labie gadi ) Kas varmācību grib apkarot ar varmācību, tas pats ir varmāka; kas brīvību grib izcīnīt ar brīvības iznīcināšanu, tas ir brīvības noliedzējs. Kas sludina brālību un cilvēku tiesisku vienlīdzību, bet citus netur par sev līdzīgiem, tas ir nekrietns liekulis. Z. Mauriņa savā grāmatā „Cilvēces sargi" min vārdus, kas atrodami franču rakstnieka Di Gāra romānā: "Nevienu progresu nevar realizēt dzīvē ar zemiskiem līdzekļiem. Cildināt varmācību un naidu, lai nodibinātu taisnību un brālību, ir šīs taisnības un brālības, ko vēlamies valdām pār pasauli, noliegšana jau pašā sākumā." T, Grinbergs uzsver, ka "minot kājām cilvēka tiesības, brīvību, taisnību un patiesību, saminot cilvēku mīlestību, lietojot varmācību un cietsirdību un atkrītot no Dieva – neviens nekā laba nevar radīt." (Žēlastības laiks ) Gandijs par varas lietošanu ir teicis: "Es esmu nesamierināms pretinieks varas metodēm, pat ja tās kalpo viscēlākiem mērķiem." (Brthr.) Ka ar varu nav neko labu iespējams sasniegt, to apliecina B. Pasternaks, teikdams: "Agrāk es biju noskaņots ļoti revolucionāri, bet tagad domāju, ka ar varmācību nekas nav iegūstams. Uz labu jāmudina ar labu." (Doktors Živago )

Pret varu un ļaunumu jācīnās nevis ar varu, bet ar gara ieročiem. (Skat. tuvāk. nod. Ļaunuma atmaksa ar labu.) Varas lietotājus nedrīkstam apkarot ar viņu pašu ieročiem, jo tad mēs kļūstam viņiem līdzīgi, t.i., nevēlami un apkarojami. Ļaundari nav jāvajā vai jāiznīcina, kā to mēdz darīt varas lietotāji ar sev nevēlamiem indivīdiem, bet svarīgi ir mazināt un iznīcināt cilvēkos mītošo ļaunumu, kura visvairāk ir tajos, kas runā un domā par citu iznīcināšanu. Ne pret atsevišķiem varas lietotājiem jāvēršas, bet visos cilvēkos atrodamo netikumu – varas kāri. Ļaudīm ir jāapgaismo varas kāres nodarītais ļaunums, lai tie mainītos, kļūtu cilvēcīgāki un beidzot atteiktos no varas lietošanas. Teologs E. Bergs norāda, ka kristieša ceļš ir "pārliecināt pretinieku un vest patiesību pie uzvaras." (Ceļa Biedrs , Nr. 3., 1960.)

Tikai tuvojoties cilvēkiem ar mīlestību un laipnību, būs iespējams mainīt viņu uzskatus. Bet domas, uzskati un pārliecība ir pamatā katrai rīcībai, – kā labai, tā arī ļaunai. Tas rāda cik svarīga ir katra garīgas dabas ietekme. Domas, vārdi un raksti, kurus parasti uzlūko par maznozīmīgiem, ir tomēr galvenie cilvēku dzīves veidotāji. Sabiedrību neveido varas lietotāji, valdības, iestādes un armijas, kā to mēdz uzskatīt. Varas iestādījumu darbinieki ir vienīgi to domu un ideju realizētāji, kas radušās atsevišķu cilvēku galvās. To pierāda tas, ka visi valdītāji mēdz savu rīcību pamatot, sakot, lūk, tas un tas tā ir teicis un tāpēc jārīkojas tā un ne citādi. Ja varas lietotāji balstās uz naida un ļaunuma sludinātāju izteiktajām domām, tad vardarbības izbeigšanai būtu nepieciešams nostiprināt ļaudīs tās mācības, kas vēršas pret varas lietošanu un vairo cilvēku mīlestību. Svarīgākā no šādām mācībām ir Kristus sludinātā.

Kristus ir mācījis, kas jādara un kā jādzīvo, lai cilvēku vidū rastos dievišķīgas attiecības, lai zemes virsū iestātos Dieva valstība. Kristus vēlas, lai pasaulē valdītu cilvēku mīlestība, brīvība un brālība, kā arī tiesiska un materiāla vienlīdzība. Prasības pēc brīvības, brālības un vienlīdzības ir-tās, kuras atkārto un atbalsta visi revolucionāri un reformatori. Kristus mācības prasības tiešām ir revolucionāras, jo to nolūks ir pārvērst nekristīgo pasauli par kristīgu. Angļu rakstniece E. Bula–Voiniča saka: "Kristus ir bijis viens no lielākajiem revolucionāriem." Un tomēr visi revolūciju vadītāji ir vērsušies pret Kristu. Nostādamies pret augstprātīgajiem mantas un varas tīkotājiem, kas uzmetušies par Kristus mācības sludinātājiem, revolucionāri domā, ka līdz ar to ir jānoraida arī Kristus mācība. Viņi vai nu nevēlas vai arī nespēj atšķirt, ka arī Kristus apkaro tikko minētos liekuļus un viņu netikumus, aicinādams ļaudis būt pazemīgiem un pieticīgiem cilvēku mīļotājiem, un ka tāpēc viņa mācība ir nevis jānicina, bet jāpieņem visiem, kas vēlas labot esošo kārtību. Revolucionāru nostāšanās pret kristietību rāda, ka viņi nav brīvības, brālības un vienlīdzības mīļotāji, viņu nolūks ir tikai citiem atņemt varu un mantu, lai tad valdītu paši un darītu atkal visu to, ko tie citu valdīšanas laikā ir apkarojuši. Tie ir nedomā realizēt tiesisku un materiālu vienlīdzību, viņi visu varu un mantu patur sev, padarīdami sev pakļautos par vergiem un nabagiem. Tāpēc arī varaskārīgajiem revolucionāriem nepatīk tas, ka brīvības, brālības un vienlīdzības prasības Kristus māca īstenot nevis ar varu, ar asins izliešanu, bet ar mīlestību. Tieši pret šo Kristus norādījumu visvairāk grēko reformatori un revolucionāri, un tādēļ viņi ne tikai nespēj sasniegt šos augstos ideālus vai vismaz tiem tuvoties, bet arvien vairāk no tiem attālina cilvēku sabiedrību. Veltīgas ir pūles un cenšanās pēc vēlamā mērķa, veltīga runāšana par to un cīnīšanās, ja tā sasniegšanai ir izvēlēti nepareizi līdzekļi. Tāpēc ir jābūt skaidrībā, ka bez Kristus norādījumu ievērošanas brīvības, brālības un vienlīdzības ideālu sasniegšana ir un paliks tikai sapnis. Zīmīgi šinī sakarībā ir K. Raudives citētie Dostojevska vārdi: "Cilvēki domā, ka viņi visu iekārtos taisnīgi, bet kad tie atraida Kristu, tad viss beigsies ar to, ka viņi visu pasauli pārpludinās asinīm, jo asinis prasa pēc asinīm un, kas zobenu izvelk, tas no zobena ies bojā." (Der Chaosmensch ) Mēģinot izcīnīt brīvību, brālību un vienlīdzību ar naidu, ļaunumu un varas līdzekļiem, mēs nevis tuvojamies šiem cilvēces ideāliem, bet radām nebrīvību, necilvēcīgumu un nevienlīdzību. Tikai cilvēku mīlestības ceļš ir tas, pa kuru ejot, ir iespējams šiem ideāliem pamazām tuvoties. Gandijs ir pārliecināts, ka sociālisti tikai tad gūs panākumus, ja tie būs patiesi, šķīstām, tīrām sirdīm un nelietos varu. (Brthr.) Varas lietošana ir panākusi, ka daudzi par brīvības, brālības un vienlīdzības prasībām negrib pat dzirdēt. Ja šos ideālus nebūtu mēģināts sasniegt ar varu, mēs tiem būtu tikuši jau daudz tuvāk.

Visiem valdītājiem un varas lietotājiem vajadzētu atcerēties Tolstoja brīdinājumu: "Mums nevajadzētu darīt to pašu ļaunumu, pret kuru mēs cīnāmies." Kas grib apkarot varmācību, tas nedrīkst lietot varu. Kas grib, lai valdītu brīvība, tam jābūt brīvības mīļotājam, tas nedrīkst nevienam to atņemt. Kas grib, lai ļaužu vidū valdītu brālība un tiesiska vienlīdzība, tas nedrīkst domāt par valdīšanu un citu apspiešanu. Ir jāpievienojas A. Bērziņam, ka "tiem, kas cīnās par brīvību, jābūt pašiem brīviem no šauriem aizspriedumiem, no kādām nepārbaudītām dogmām. Un vai naids ir tas, kas var palīdzēt uzcelt labāku pasauli? " (Labie gadi ) B. Rasels norāda, ka Kristus un Buda nebūtu tik daudz ietekmējuši cilvēku dzīvi, ja vara būtu viņu galvenais mērķis. Neviens no viņiem necentās pēc varas, kas citus padara par vergiem, bet pēc varas, kas cilvēkus atbrīvo. (Power ) Pasaulē jāvalda mīlestībai, jo varas lietošana nav valdīšana, tā ir tikai cilvēku terorizēšana, kā to uzsver B. Paskals: "Mīlestība ir pasaules valdniece, vara ir viņas tirāns." (Gedanken ) Tāpēc visiem reformatoriem vajadzētu iegaumēt, ka cilvēku dzīves apstākļi uzlabosies vienīgi tad, ja varas vietā sāks valdīt mīlestība.

Kamēr cilvēku vidū valdīs augstprātība, mantkārība un varas kāre, tik ilgi tie nejutīsies brīvi, kaut arī neviena ārēja vara tos neapspiestu. "Kāda nozīme tam, ka tauta atbrīvojas no ārējām važām, ja cilvēka dvēsele joprojām smok naudas, slavas un varas kārību verdzībā?" jautā rakstnieks S. Rāzna. (Likteņu joņos )

Ja ļaudis, tuvāku mīlestības gara pārņemti, kļūs pazemīgi, izvairīdamies kā no augstprātības, tā arī no verdziskas zemošanās, tad iestāsies tiesiska vienlīdzība. Ja cilvēki, mīlēdami viens otru, kļūs pieticīgi, izbeigdami kā liekas mantas uzkrāšanu, tā arī dzīvošanu nabadzībā, un rūpēsies tikai par nepieciešamā sagādi, vienīgi tad būs iespējams sasniegt materiālo vienlīdzību. Bet vienlīdzības radīšanai nepieciešamā cilvēku mīlestība vairosies tikai tad, ja tiks izskausts varas kāres netikums un ja tā vietā attīstīsies palīdzības, labdarības un labvēlības gars. Ja varas kāre rada verdzību cilvēku vidū, tad mīlestība ir tā, kas vairo brīvību. Franču rakstnieks Viktors Igo (Hugo) ir teicis: "Tikai brālība var glābt brīvību." Tikai uz Kristus mācības pamatiem – brālības un cilvēku mīlestības var celties un augt tiesiska un materiāla vienlīdzība un līdz ar to patiesa brīvība. Šī apgalvojuma patiesību pierāda vērojumi tur, kur kristīgā mīlestība ir varējusi mierīgi attīstīties. Ka Kristus mīlestības mācību ievērojot ir iespējams atrisināt līdz šim neatrisinātās cilvēku sadzīves problēmas, to apliecina teologs Vokers (Wolker ), teikdams: "Kaila patiesība ir, ka pasaulei šodien steidzoši vajadzīgas pārmaiņas. Kristīgā reliģija pastāv, lai mainītu pasauli. Kristietība piedāvā pārmaiņas bez varmācības, brīvību bez jaunas tirānijas, varas pieaugumu bez samaitātības un morālu uzvaru bez atriebības." Šī pārmaiņas radīsies, ja ļaudis izbeigs varas kārīgo noteiktās dzīves kārtības atbalstīšanu un neatlaidīgi centīsies iet pa Kristus rādīto mīlestības ceļu.

Cilvēku mīlestība ir varenākais ierocis ļaužu attiecību kārtošanai. To apstiprina Dostojevska romāna varoņa vārdi: "Mīlestības pazemība ir brīnišķīga vara, visspēcīgākā no varām, kurai līdzīgas nemaz nav." "Maigums uzvar spēku," saka Laotse. (The Wisdom of Laotse ) Cilvēku mīlestības spēks un iespaids vēl līdz šim nav pietiekami atklāts un pazīstams, bet nākotnē tam būtu arvien vairāk jānostiprinās un beidzot pilnīgi jāvalda. Ka tas reiz notiks, par to ir pārliecināts teologs Fr. Baumanis: "Ne vairs stiprākā patvarai, kas samaļ tautām iecerēto rītdienu, ir nākotne, bet jaunai mīlestības pasaulei – Dieva valstībai, kurā jāmīl Dievs un tuvākais." (Meditācijas ) Šo mīlestības valsti radīt aicina B. Paskals, teikdams: "Jums jātiecas pēc kristīgās mīlestības valsts, kurā visi pavalstnieki elpo tikai brīvību un vēlas tikai kristīgās mīlestības sniegtos labumus." (Gedanken )

Varas kāres netikums vienmēr ir stājies ceļā cilvēku mīlestībai. Kristīgās mīlestības apgaroti ļaudis tāpēc ir visvairāk dabūjuši ciest no ļaunajiem necilvēkiem. Un tomēr cilvēku mīlestības tikumu tie nav spējuši iznīcināt un to nekad arī nespēs. Garīguma cilvēki tic, ka mīlestības gars vairosies un ka tas būs spēks, kas iznīcinās varas kāres radītos ļaunumus. Šādu ticību pauž J. Poruka vārdi: "Steidzies, steidzies nemirstīgais mīlestības gars! Allaž tevi ir krustā situši, tevi spaidījuši un mocījuši, izsmējuši un ķēdēs slēguši. Tu tomēr pacelies savā debešķīgā glītumā un tomēr mirdzi savā svētumā!" (Sirdsšķīsti ļaudis )

Ļaunuma atmaksa ar labu

Ļaunu tagad ir parasts vienmēr atmaksāt ar ļaunu. "Aci pret aci, zobu pret zobu" – šis Vecās Derības (2. Mozus 21:24) naida un atriebības princips valda mūslaiku "kristīgajā" sabiedrībā. Ļaudis, kas sevi dēvē par kristiešiem, joprojām neievēro, ka minētā naida principa vietā Kristus ir devis savu mīlestības bausli, mācīdams ļaunu atmaksāt ar labu. Šīs Kristus mācības pamatprasības īstenošanu vēl arvien mēdz uzskatīt par neiespējamu.

Kristus vārdus par cilvēku mīlestību gan piemin visur tur, kur to ir pieņemts darīt, bet ļaudis ir nedomā vērsties pret visiem ar mīlestību. Dzīvē vērojama Kristus mācības rupja pārkāpšana, cilvēki runā vienu un dara citu. Šāda divkosīga izturēšanās tagad ir ļoti parasta, pie tās radina jau bērnus un jaunatni. Skolās gan piemin Kristus mīlestības mācību, bet tanī pat laikā atkārto Vecās Derības vārdus par Dieva bardzību, kā arī māca nīst ienaidniekus; par paraugiem atzīst vislielākos ļaundarus – nežēlīgos valdniekus, bet cilvēku slepkavotāju – karotāju briesmu darbus piemin ar cieņu. Bērnus un jaunatni mēdz audzināt ļaunuma atmaksai ar ļaunu, rādot tiem skatus, kur ļaudis atriebjas viens otram, lietodami fizisko spēku un ieročus. Audzinātāja E. Upatniece par Amerikas skolām raksta: "Latviešu tikums ir nesist otram, nedarīt pāri, jo tas ir ļauni. Te, turpretī, muskuļu spēks un kaušanās prasme ir augstā godā…Kādas morāliskas kristietības atziņas bērnā var izveidoties, ja viņš diendienā skatās "varoņu" kaušanos un pļaukāšanos, šaušanu un līķus." (Trimdas Skola Nr. 21., 1962.) Čikāgā bērnu vecāki un skolotāji, sekodami četru televīzijas raidstaciju raidījumiem bērniem, konstatējuši, ka vienas nedēļas laikā bērniem rādītas 93 slepkavības, nākošās nedēļas laikā 295 dažādi noziegumi, slepkavības ieskaitot. (Mājas Draugs , Nr. 3., 1953.)

Divkosīga no laika gala ir bijusi arī baznīcu izturēšanās. Tās vienmēr ir atkārtojušas Kristus teiktos vārdus, bet tomēr nav kautrējušās rīkoties tiem pretēji, tās ir runājušas par ienaidnieku rīkoties tiem pretēji, tās ir runājušas par ienaidnieku mīlestību, bet nav kavējušās vajāt savus ienaidniekus, tās ir nosodījušas slepkavošanu, bet pašas ir svētījušas vislielākos slepkavas–karotājus, kā arī vadījušas cilvēku nogalināšanu. Baznīcas nemēdz nostāties vajāto un nicināto pusē, kā tas pienāktos kristiešiem, tās parasti atbalsta varas lietotājus, cilvēku tiesātājus, sodītājus un nogalinātājus. Baznīcu pārstāvji katrreiz ir redzami nāves sodu vietās, nevis lai protestētu un aizkavētu slepkavošanu, ko izdara valsts vara, bet lai tai pievienotu savu svētību un atzīšanu. Ar šādu nožēlojamu rīcību baznīcas ir sekmējušas nekristīguma vairošanos un aizkavējušas Kristus mācības izplatīšanos. Šos baznīcu grēku darbus labi ir aprakstījis kāds anonīms autors: "Kristus mācītai mīlestībai uz savu tuvāko un mācībai par piedošanu un netiesāšanu vissmagākos triecienus deva neviens cits kā pati kristīgā baznīca. Viduslaikos un it sevišķi tā laikmeta noslēgumā kristīgās baznīcas imperiālismam par upuri krita miljoni cilvēku: tos mocīja, dedzināja, slīcināja un dzīvus iemūrēja un visu to darīja Dieva vārdā." (Laikr. Latvija , 1951.) Baznīcas vēl joprojām ļaunumam mēdz stāties pretī ar vēl lielāku ļaunumu, ienaidnieku mīlestība tām vēl ir sveša, kāpēc ir gaužām nepareizi tās dēvēt par kristīgām.

Ļaunuma atmaksu ar labu nepazīst arī baznīcu palīgorganizācijas – mūku ordeņi. Nežēlība un bardzība, ar kādu tur vēršas pret vismazākajiem pārkāpumiem, ir pilnīgi nesavienojama ar kristīgās mīlestības garu. Kristīgā mīlestība ir bijusi sveša franciskāņu ordeņa dibinātājam Asīzes Franciskam. Kristus prasa savu tuvāku mīlēt kā sevi pašu, Francisks turpretī nemīl ne sevi, ne citus. Viņš liek, lai viņa sekotāji tam sagādā sāpes, lai viņu moka. Arī pats sev tas uzliek dažādas mocības. Tikpat nežēlīgs, kā pret sevi, Francisks ir arī pret citiem. Mūkus tas bargi soda par visniecīgāko priekšrakstu neievērošanu. Francisks nolād ļaundarus, neievērodams Kristus norādījumus netiesāt, nepazudināt un piedot. Kristus nav vēlējies, lai viņa mācekļi un sekotāji viņu mocītu, viņš nav nevienam pāri darījis, nevienu nav sodījis vai mocījis. Ļauna darītājiem Kristus piedod. Tiem "kristiešiem," kas sevis mocīšanu uzlūko par vēlamu un nepieciešamu, būtu jāatceras Lin Jutanga vārdi: "Mums vajadzīga zināma laipnība un augstprātība pret pašiem, pirms mēs mācām laipnību un augstsirdību citiem." (The Importance of Living )

Vislielākās naida un ļaunuma kurinātājs ir valstis un valdības, it sevišķi diktatūras. To valdībai – patvaldniekiem, vadoņiem un diktatoriem nekas nav nepieņemamāks kā ļaunuma atmaksa ar labu un ienaidnieku mīlestība, jo viņu darbošanās pamatā ir naids, atriebība un vēlēšanās visus ienaidniekus iznīcināt. Diktatūras visvairāk nicina un vajā tieši tuvāku mīlestības sludinātājus – kristiešus. Raksturīgs ir kāda diktatūras kalpa izteiciens: "Mēs nīstam kristietību un kristiešus. Pat labākie starp viņiem ir uzskatāmi par mūsu ļaunākajiem ienaidniekiem. Tie sludina tuvākā mīlestību un žēlsirdību, kas ir pret mūsu principiem. … Tas, ko mēs vēlamies, ir naids. Mums jāzina, kā nīst.. .Mūsu uzdevums ir iznīcināt visus reliģijas veidus." (Mājas Draugs , Nr.l., 1955.)

Valstis un valdības Kristus mācību par ļauna atmaksu ar labu neievēro ne vismazākajā mērā. Valdošās aprindas smejas par ienaidnieku mīlestību, nemitīgi kurinot naidu pret tiem, kurus uzskata par ienaidniekiem, un slavējot tos, kas vēršas ar naidu pret ļauna darītājiem. Tā naids iet plašumā un cilvēku savstarpējā iznīcināšanās kļūst arvien drausmīgāka, radot elli zemes virsū. K.Raudive par to ir teicis: "Mūsdienu materiālā civilizācija cilvēku saceļ pret cilvēku, tautu pret tautu, cilvēci pret Dievu, pret universa apziņu, pret visu lietu pirmsākumu: esam nonākuši līdz robežai, kur cilvēks sāk iznīcināt pats sevi." (Sapņi un īstenība )

Ne tikai valdītāju un karavīru, bet arī garīdznieku, rakstnieku un sabiedrisku darbinieku runas un raksti ir pilni naida uguns, tie aicina cīnīties un karot, bet kādreiz tie paši cilvēki runā arī par mīlestību. Dažreiz tiem cilvēku mīlestība ir vēlama, citreiz to dēvē par gļēvulību. Par nekrietnu un ļaunu rīcību, ja tā nāk no citiem, viņi izsaka sašutumu, bet tādu pat ļaunuma izpausmi slavē, ja tā vēršas pret t.s. ienaidniekiem. Cilvēku uzskatos valda pilnīgs sajukums, kas ir radies tāpēc, ka tie neseko

konsekventi Kristus mācībai.

Naida uzvarēšana ar mīlestību, ļaunuma atmaksa ar labu cilvēku vairumam liekas neiespējama. Ja par to kāds mēģina kaut tikai runāt, tad uz šo pārdrošnieku skatās ar izbrīnu un nožēlu. Cilvēkus, kas sludina nepretošanos ļaunumam ar varu, dēvē par fantastiem, bet tos, kas grib uzvarēt ļaunumu ar mīlestību, uzskata par fanātiķiem. Ienaidnieku mīlestība ir tā Kristus mācības daļa, kas pat daudziem ievērojamiem domātājiem un gudriem vīriem valdošo uzskatu iespaidā ir likusies nepieņemama. Tā piemēram, Tolstojs ienaidnieku mīlestību sākumā ir uzskatījis par neiespējamu, domādams, ka varbūt ir ielaista kāda kļūda, evaņģēliju pārtulkojot. Tā kā nekur dzīvē ienaidnieku mīlestību neredzam, tad pirmajā mirklī tā tiešām var likties neiespējama. Par ienaidnieku mīlestību vienīgi dzirdam un lasām, bet visi esam liecinieki kariem, kas vērsti pret ienaidniekiem pēdējo iznīcināšanai. Ienaidnieku mīlestība ir tikai vārdi, kuriem darbi neseko.

Ja nu Kristu un viņa sekotājus, kas nepretojas ļaunumam ar ļaunu, uzskatām par fanātiķiem un fantastiem, tad ar to mēs atklājam, ka neesam kristieši. Kam nepieņemama ir ļauna atmaksa ar labu, tas nostājas pret pašiem Kristus mācības pamatiem. Vai tad nav vislielākā liekulība, ja šie naida, atmaksas un atriebības sludinātāji tomēr dažkārt runā par cilvēku brālību un mīlestību? Tas tikai rāda, ka mīlestība šiem ļaudīm ir tikai tukši vārdi. Viņi savā sirdī nejūt mīlestību pret visiem, par ko liecina naidīgā izturēšanās pret tiem, kas viņiem kaut kādā ziņā ir nevēlami. Viņu naids izpaužas runās un rakstos par ienaidnieku iznīcināšanu, tie jūsmo par varenajiem valdniekiem un slaveniem karavadoņiem. Kas par to, ka šie "varenie un spēcīgie" ir tikpat spēcīgi naidā un ļaunumā kā ienaidnieki, kurus šie jūsmotāji apkaro. Vairums rakstnieku un žurnālistu cildina brutālas varas un fiziska spēka "varoņus," uzskatīdami tos par vīrišķīgiem. Tiem sveša ir patiesība, ka vīrišķīgs ir tikai tas, kurā mājo liels garīgs spēks un kurā tāpēc nav vietas ne ļaunumam, ne naidam.

Tikai garīgi stiprais ir vīrišķīgs, turpretī savu fizisko spēku un ļauno dabu spēj izrādīt kurš katrs, un tieši visgļēvākie ir tie, kas visvairāk dara ļaunu citiem. V. Kārkliņa romānā Vientulības kalns atrodami šādi patiesi vārdi: "Ļaunums taču ir nespēka, gļēvuma, sīkuma ierocis." Gandijs norāda, ka "atriebība ir vājība. Atriebības domas rodas no iedomāta vai arī patiesa ļaunuma bailēm. Cilvēks, kas neviena nebaidās, pat nekļūst dusmīgs pret to, kurš veltīgi mēģina apvainot viņu." (Brthr.) Apustulis Pāvils ļaunprātību uzskata par netikumu. (Vēst. rom. 1:29.) Naida kurināšana un cīņas gara vairošana ir jāatzīst par gļēvu un nevīrišķīgu rīcību. "Mazi un parasti cilvēki vienmēr strīdas, apvaino un ceļ neslavu," teikts indiešu sv. Rakstos. Seneka uzsver, ka "tikai ļaunais mēģina aizskart labo; labu cilvēku vidū valda miers." (M.E. I) "Stiprs cilvēks nevienu neienīst, ne par vienu nav noskaities, nevienu nenicina un nekādā ziņā nav lepns," saka Spinoza. (Ethics )

Ļaunums, kas izstrāvo no naida pilniem cilvēkiem, liecina, ka tie ir bez jūtām, bez sirds, viņi ir auksta prāta ļaudis. Tie mēdz gan runāt par cilvēku mīlestību, bet to neizjūt un tāpēc šī tikuma izpausme viņu dzīvē nav vērojama. Šie inteliģentie prāta cilvēki, skolotie ļaudis – intelektuālisti savās runās un rakstos parasti izsaka pārliecību, ka ļaunumu var uzvarēt tikai ar ļaunumu, t.i., cīnoties, iznīcinot un nogalinot. Un tomēr viņu prāta izvēlētie ieroči nespēj ļaunumu mazināt. "Ļaunums nav uzvarams ar prātu: varbūt prāts pats ir no ļaunā," norāda V. Kārkliņš. (Tikai mīlestība ) Līdzīgās domās ir K. Kundziņš: "Miljoni aprakti zem gruvešiem, nomocīti un nodoti modernā verdzībā – un viss tas intelektuālā ārprāta vārdā!" "Tā pati dzīve, ko sods, gudrība, mīlestība var pārvērst debesīs, prāta muļķība, naids var padarīt par elli," saka J. Kārkliņš. Ļaunumu varam mazināt vai uzvarēt vienīgi ar jūtu izvēlētiem līdzekļiem – ar sirds laipnību un mīlestību. Nav nozīmes runāt, spriest un prātot par cilvēka mīlestību, bet ir jābūt cilvēkam ar jūtīgu sirdi, lai varētu mīlēt visus, lai varētu just mīlestību arī pret ļauniem un naidīgiem ļaudīm. Lin Jutangs domā, ka "tuvāku mīlestībai nevajadzētu būt doktrīnai, ticības apliecinājumam, intelektuālas pārliecības lietai vai arī argumentu atbalstītām tēzēm. Cilvēces mīlestība, kas prasa pamatojumus, nav īsta mīlestība. Šai mīlestībai vajadzētu būt pilnīgi dabīgai.. .Tai nevajadzētu būt tiešām jūtām, kas rodas dabīgi no veselīgas dvēseles, kura dzīvo saskaņā ar dabu." (The Importance of Living )

Kas nevēlas ļaunu atmaksāt ar labu un vērsties pret visiem ar mīlestību, tajos mājo dzīvniecisks naids, kam tie nespēj tikt pāri, jo viņi nav garīgi pietiekami attīstīti. Tiem var būt daudz zināšanu un tomēr viņi ir jāatzīst par garīgi zemu stāvošiem muļķiem, par kuriem J. Rainis ir teicis:

"Kas vēlas netaisnību tev, tas mazs;

Kas lieto zemu ieroci, tas zems."

Cenzdamies vienmēr atmaksāt ļaunu ar ļaunu, šie cilvēki vairo naidu un necilvēcīgumu. Krišna norāda, ka velnišķīgi cilvēki parāda nežēlīgumu darbos un vēlas iznīcināt pasauli. (H.S.) P. Jurevičs domā, ka "cilvēkam nekas nevar būt tuvāks par otru cilvēku. Ir briesmīgi redzēt, cik akli un rupji cilvēki noziedzas pret šo elementāro pamatpatiesību." (Dzīve un liktenis) Naida kurinātāj i ir visu lielo cilvēces nelaimju radītāji. K. Raudive uzsver, ka "visu laikmetu un visas cilvēces posts ir tas, ka cilvēks ir pārāk ļauns; ļaunums cilvēkā vairo naidu, un naids iznīcina cilvēku pašu…Ļaunais neredz savu tuvāko, netaisns viņš pret savu laiku un akls pret savu Dievu.. .Dieva pasaule aptumšojas, cilvēks salst, taustās tumsā, ienīst un izlej otra asinis." (Sapņi un īstenība)

Ļauns cilvēks ne tikai dara ļaunu citiem, tas sabojā arī savu veselību un visu savu dzīvi. R. Trains ir teicis: "Mīlestība izraisa mīlestību, naids rada naidu. Mīlestība un labvēlība stiprina ķermeni un to atjauno, naids un ļaunums iznīcina un salauž to." (In Harmonie mit dem Unendlichen ) Ruso atgādina, ka "mūsu raizes, mūsu bēdas, mūsu ciešanas ir mūsu pašu radītas. Morāliskie ļaunumi neapšaubāmi ir cilvēka darbs." (Emile ) Teologs O. Gulbis saka: "Kas dara otram ļaunu, tas dara ļaunu sev." (Mājas Draugs , 1955.) Ļaunais vienmēr ir neapmierināts un nelaimīgs, jo tas, rīkodamies pret savu sirdsapziņu, nepārtraukti saņem tās pārmetumus. Vienīgi sekošana sirdsbalsij dara apmierinātus un laimīgus. "Ja cilvēki būtu patiesi laimīgi, tie nebūtu skaudības, niknuma un postīšanas tieksmju pārņemti," aizrāda B. Rasels. (Scept. Essays )

Ļaunuma pusē nostājas arī tie, kas gan atzīst Kristus sludināto cilvēku mīlestību par svarīgu un nepieciešamu, bet nevēlas ļaunu atmaksāt ar labu un mīlēt savus ienaidniekus. Ja kāds domā, ka ļaunumu un ienaidu sastopot, mīlestība vairs nav jāizrāda, tas atklāj, ka viņš ir mīlējis tikai sevi un savus tuviniekus, bet kristīgā tuvāku mīlestība, kas vēršas pret visiem — arī ļauniem un naidīgiem, tam ir sveša. Šādi ļaudis neievēro Kristus vārdus visur tur, kur sekošana tiem šķiet neizdevīga. Ka pasaule vēl arvien ir pilnīgi nekristīga, to visskaidrāk pierāda tas, ka cilvēki joprojām ļaunu atmaksā ar ļaunu, t.i, atriebjas. Tie domā, ka vienīgā iespēja, kā nodarīto ļaunumu likvidēt, ir stāšanās ļaundarim pretī ar varu, fizisku spēku un ieročiem. Ļaudis ir pārliecināti, ka tikai pēc ļaundara uzvarēšanas, apcietināšanas un sodīšanas pasaulē esošais ļaunums mazināsies. Tie aizmirst, ka sodīšana arī ir ļaunuma izpausme un ka, darot kādam ļaunu, nav iespējams vairot labo. Soda saņemšana rada vienīgi vēlēšanos atriebties sodītājiem. "Varmācība un netaisnība rada varmācību un netaisnību kā ļauna darītājos, tā arī viņu upuros," aizrāda B. Rasels. (Power ) Tātad ļaunums strauji vairojas, ja tam stājamies pretī ar ļaunu. Šo patiesību apstiprina K. Raudive, teikdams: "Ja mīlestības vietā liekam naida principu, tad dzīve kļūst par elli, savstarpējās attiecības tiek saindētas, pat mūsu eksistence ir vairs tikai nepārtrauktas bailes." (Der Chaosmensch …)

Tagadnes ļaunumu ir radījis naids un mīlestības trūkums. M. Kolbe saka: "Viss ļaunais nāk tikai aiz mīlestības noliegšanas. Ļaunums sava būtībā ir nemīlestība." (Citāts no Z. Mauriņas Apnicība un steiga) Tāpēc būtu nepareizi mēģināt ļauno iznīcināt, vairojot viņa cēloni – naidu. Tolstojs norāda, ka "ir neiespējami nodzēst uguni ar uguni, nosusināt ūdeni ar ūdeni, iznīcināt ļaunu ar ļaunu."

Katrs, kas mums dara ļaunu, vairāk vai mazāk cieš savas sirdsapziņas pārmetumu dēļ, kaut arī tas izliktos, ka šos pārmetumus nejūt. Ļaundaris saņem arī pārmetumus no savas apkārtnes ļaudīm par savu rīcību. Nodarītais ļaunums savukārt izraisa apkārtnes līdzjūtību pret cietušo. Ja nu cietušais cenšas atriebties ļauna darītājam, tad ļaunums ir pārņēmis viņu pašu. Cietušā atriebība liek ļaundarim iedegties cīņā, un šīs cīņas dēļ viņa sirdsapziņas pārmetumi apklust. Ļaunums ir pārņēmis abus pretiniekus un izvērsies plašumā. Ja vainīgais par savu izturēšanos jau saņem cietušā atmaksu, tad ļaužu pārmetumi vainīgajam mazinās. Tāpat atkrīt arī citu līdzjūtība cietušajam, kas nu ir kļuvis pats par uzbrucēju. Tas rāda, ka ļaunuma mazināšana nav panākama, pretojoties tam ar varu un atriebjoties ļaundarim.

J. Rainis atriebšanos uzskata par sevis pazemošanu:

"Tu pazemojies pats, tiem atriebdams,

Tu līdzīgs topi tiem, ko nicini."

Līdzīgās domās ir R. Trains: "Atmaksā ar naidu un tu pazemo sevi." Spinoza norāda, ka tas "kas vēlas atriebt pārestības, atmaksādams tās ar naidu, būs nelaimīgs. Bet tas, kas cenšas aizdzīt naidu ar mīlestību, cīnās ar prieku un pašpaļāvību… Tie, kurus viņš uzvar, padodas labprātīgi." (Ethics ) Neatmaksāt ļaunu ar ļaunu māca indiešu sv. raksti: "Bezgrēcīgais cenšas rīkoties tā, lai neradītu citiem bēdas.. .Bezgrēcīgais cenšas nedarīt ļaunu tiem, kuri viņam ir darījuši ļaunu." Buda ir teicis:

"Atturies no ikviena ļauna darba, nostiprinies labajā, tīri savas pašas domas." (S.S.B.)

Tātad, ja mums uzbrūk ļaunums, nekādā gadījumā nedrīkstam domāt par tā atmaksu ar ļaunu, par atriebšanos. Cilvēku mīļotājs nekad nemēģinās pret ļauna darītāju vērsties ar varu vai fizisku spēku, bet izturēsies mierīgi, neļaudams sevī attīstīties naidam un ļaunumam. Tā rīkoties ir mācījis Buda jau 500 gadus pirms Kristus: "Ja kāds tavā priekšā apvainotu tēvija viņš gribētu sist tevi ar dūri vai mest tev ar zemes piku. vai sist ar nūju, vai cirst tev ar zobenu – tomēr vajag atteikties no pasaulīgām iekārēm, visiem pasaulīgiem apsvērumiem un tev vajag trenēt sevi tā: "Mana sirds būs nešaubīga. Nevienu ļaunu vārdu es neteikšu. Es palikšu līdzcietīgs citu labklājības sekmētājs, laipns sirdī, bez dusmām." (S.S.B.) Nepretošanās ļaunumam; bet kas tev sit labajā vaigā, tam pagriez arī otru." (Mat. 5:38,39)

Saņemot ļaundaru sitienus, cilvēku mīļotājs nesit pretī, bet ļauj turpināt uzbrukumu, t.i., pagriež sitējam otru vaigu. Šī nepretošanās pārsteidz uzbrucēju un liek tam apstāties. Jurists E. Helšers (Holscher ) norāda, ka tikai tad, kad mēs nesitām pretī un tūlīt ievērojam Kristus bausli, tikai tad sitējs ir atbruņots. Tikai brīvprātīga rīcība, kas ir pretēja gaidītajai, tikai tā atbruņo. (Sittliche Rechtslehre ) Nepretošanās atņem ļaundara dusmām spēku. Pat nikni zvēri neuzbrūk vājiem, maziem un tiem, kas viņam neizrāda pretestību. Ja arī ļaundaris mēģina sist pa otru vaigu, t.i., turpina uzbrukt tam, kas nepretojas, tad tas patiesībā ir sitiens pa savu vaigu, kas rada pašam uzbrucējam sāpes – pašpārmetumus un nožēlu, jo cietušā nepretošanās ir atmodinājusi ļaundara sirdsapziņu. Uzbrūkot tam, kas neko ļaunu nedara, uzbrucējs jūt, ka ir rīkojies nepareizi. Nepretošanās tātad pārvelk svītru uzbrucēja ļaunajiem nodomiem, piespiež viņu atzīt savu maldīšanos un rada vēlēšanos nodarīto ļaunumu kaut kā izlīdzināt. Līdz ar to ļaunums ir mazinājies vai arī pilnīgi iznīcināts.

J. Sarma domā, ka "atbildēt sarūgtinājumam ar jaunu sarūgtinājumu ir tas pats, kas iemest ugunī malku. Bet tas, kurš sava apvainotāja priekšā klusē, ir to jau pieveicis un līdz ar to sasniedzis augstāko, kas dzīvē iegūstams – cilvēcību." (Gadsimteņi ) "Kas paliek mierīgs izaicinājuma brīdī, tas parāda savas gudrības spēku," norāda Seneka. (M.E. I.) Nepretošanos ļaunumam un varas nelietošanu J. Rainis atzīst par garīga spēka izpausmi:

"Ļauj sevīm pāri darīt, jo tu liels!

Un sevi neaizstāvi, jo tu stiprs.

Un citus nesamin, jo tu to nespēj!

Bet pacel citu, un tu celsies pats."

Ļauna darītājs būtu nevis jānīst, bet uz viņu jāskatās ar nožēlu un jāskumst par cilvēcīguma trūkumu viņā, jo "visu, ko cilvēks dara, labu vai ļaunu, viņš dara pats sev; tāpēc neņemiet ļaunā, ja kāds jums dara pāri, bet esiet pret to pazemīgi un pacietīgi un skumsiet sevī par viņa grēkiem, jūtot viņam līdz un lūdzot nopietni Dievu par viņu," ir teicis mūks Giles. (The Little Flowers of St. Francis ) Kura sirdī mājo īsta cilvēku mīlestība, tas, lietojot B. Senkēvičas stāstā minētos vārdus, varēs apliecināt: "Man nav naida pret tiem, kas darījuši pāri.. .Arī tie ir nelaimīgi cilvēki, savu iegribu vergi, viltus saukļu sakūdīti, atriebības slāpstoši. Ko mēs zinām, kāda varmācība nodarīta šādu cilvēku dvēselei, kamēr tā nonāca tik tālu, ka varēja sākt kūdīt citus? " (Ziedošais ērkšķis )

Nepretoties ļaunumam ar ļaunu spēj tikai tas, kurā mājo laba sirds, kurš ir gatavs vienmēr piedot. Kristus māca būt žēlīgiem, teikdams: "Esiet žēlīgi, kā jūsu Tēvs ir žēlīgs. Netiesājieties, tad jūs netapsit pazudināti; piedodiet, tad jums taps piedots." (Lūkas 6:36,37) Cilvēku tiesātāji un sodītāji ir ļauni, nežēlīgi ļaudis, kam svešs ir Kristus aicinājums piedot. Gudrais cilvēku mīļotājs nespēj nevienu tiesāt, sodīt un pazudināt, viņš piedod visiem un vienmēr. Viņš jūt, ka ļauna darītājs nav jātiesā un jāsoda, bet ir jāpalīdz viņam novērst visu to, kas ir radījis ļaunos darbus, lai tie vairs neatkārtotos. "Kristīgā ētika prasa iegūt sirdi, kas ne tikai spēj mīlēt, bet kas nevar nemīlēt Dievu, citus cilvēkus un visu radību, kas spēj ne tikai piedot ienaidniekam, bet aizmirst nodarīto ļaunumu un sākt mīlēt ļauna darītāju," saka R. Freidenfelde. (Arhīvs III) Arī Korānā teikts, ka ikviena pienākums ir būt pacietīgam un piedot. (K.)

Piedošanu ļauna darītājiem par nepieciešamu ir atzinuši visi ievērojamākie cilvēces audzinātāji. Seneka ir teicis: "Es būšu laipns pret saviem draugiem, pret saviem ienaidniekiem lēns un saudzīgs. Es piedošu, pirms man to prasa darīt." (M.E.) Ruso norāda, ka ļauna darītājus "vajadzētu drīzāk žēlot, nekā nīst. Mēs tūlīt piedotu viņu trūkumus, ja mēs justu, kā viņu pašu soda šis netikums. Mēs pamanām viņu pārkāpumus, bet neredzam sodu." (Emile) Ļauna darba sodīšana vienmēr ir jāatstāj Dieva ziņā. Ķīniešu filozofs Mo Ti par to saka: "Debesis katrā ziņā dos laimi tiem, kuri mīl, dara un izturas ļauni pret citiem cilvēkiem." (Ch. ph.)

Lai spētu saprast citus un tiem piedot, ikvienam vispirms jāmācās pazīt sevi, kā to uzsver Di Nuji: "Ja cilvēks patiesi pazīst sevi, viņš mācās būt saudzīgs, un valnis, kas šķir viņu no kaimiņiem, pamazām sabrūk. Kas pazīst sevi, ir gudrs," saka Laotse. (The Wisdom of Laotse ) "Kas atskārtis savu mazumu un morālisko niecību, tas reizē ar to iegūst spēju saskatīt apslēpto labo citos, vismaz ticēt tam," norādīts B. Senkēvičas stāstā Ziedošais ērkšķis. Kas pazīst savas vājās puses, savus netikumus un maldus, tas nenosodīs vājības un nepilnības citos, bet izturēsies vienādi laipni pret visiem, viņš būs kļuvis patiess cilvēku mīļotājs. Seneka domā, ka mēs kļūsim iecietīgāki pret citu pārkāpumiem, ja jautāsim sev: "Vai mēs paši neesam bijuši vainīgi šādā rīcībā? Vai mēs nekad neesam izdarījuši to pašu kļūdu?" (M.E., I.) A. Šveicers ir teicis: "Mēs darām briesmīgas lietas viens otram, jo mums nav izpratnes un līdzjūtības. Man jāpiedod meli, kas vērsti pret mani, jo tik daudz reizes manis paša uzvešanās ir segta ar meliem. Man ir jāpiedod mīlestības trūkums, naids, neslava, krāpšana, lepnība, uzpūtība, ko es sastopu, jo man pašam tik bieži trūkst mīlestības un es esmu nīdis, cēlis neslavu, krāpis un bijis lepns un uzpūtīgs." (Your second Job ) Šveicers arī norāda, ka jāpiedod, negaidot, kad vainīgais lūdz piedošanu: "Kāds nodarījis mums ļaunu. Vai mums jāgaida, kamēr viņš lūgs mūsu piedošanu? Nē! Viņš varbūt nekad nelūgs piedošanu, un tad mēs nekad nepiedosim to, kas ir ļaunums. Nē, vienkārši teiksim: "Tas neeksistē!" J. Rainis uzsver, ka "ļaunu ņemt un vērst par labu, tas ir piedot." (Kalnā kāpējs )

Kā latviešu, tā arī pasaules literatūrā maz ir darbu, kuros rakstnieki būtu mēģinājuši tēlot piedošanas nepieciešamību un svarīgumu. Daudz gan ir sacerējuši sacerējumu, kuros vērojama nostāja pret ļaunuma atmaksu ar labu, kā arī pret piedošanu un ienaidnieku mīlestību, par ko jau aizrādīts šīs nodaļas sākumā, Tāpēc par ārkārtīgi nozīmīgu ir jāatzīst rakstnieka V. Kārkliņa mēģinājums tēlot romānā „Romantiskie iemesli", kā būtu jāizpaužas dzīvē Kristus mācītai piedošanai un ienaidnieku mīlestībai. Romāna kulminācija ir brīdis, kad jāizšķiras par piedošanu ļaundarim. Tad rakstnieks liek teikt romāna personai vārdus, kas būtu jāatceras ikvienam: "Mums jāatzīst, ka cilvēce pagaidām nav atradusi augstāku, cēlāku ētikas normu par kristīgo: piedod savam ienaidniekam. Piedod, un no visas sirds!… Tev kļūs labi un viegli, kad būsi piedevis

– ne vien vārdiem, bet patiesībā. Nekas nav tik grūti nesams kā naids, un nekas tā nenogurdina. Kam tev jānes šī smagā nasta? Nomet to, un tu uzelposi brīvi." (Romantiski iemesli ) Kas nav gluži nejūtīgs, tas lasīs šos vārdus minētajā romānā ar asarām acīs, dziļi juzdams, ka piedošana ir vienīgais pareizais ceļš. Cik svarīgi ir piedot ļauna darītājam, tas sevišķi uzsvērts rakstnieces B. Senkēvičas stāstā Ziedošais ērkšķis, kurā teikts: "Jāsāk piedot šajā naida peklē, tikai tā var pārraut neizsakāmo ciešanu un mocību ķēdi." Bet piedot spēj tikai tas, kurš mīl cilvēkus. Par to J. Sarma ir teicis šādus vērā liekamus vārdus: "Mums savi likteņa biedri nav jātiesā, bet jāmīl… Tev būs mīlēt savu tuvāku kā sevi pašu… Jūsu tuvākais var būt arī tāds, kurš domā citādi nekā jūs, tas var būt ne vien gudrs, bet arī muļķis, nevien labs, bet arī ļauns. Lai kāds, mēs tomēr nedrīkstam aizmirst, ka tas arvien ir un paliek cilvēks." (Kalnakūļu Vikta ) Mums visiem vajadzētu izjust, pieņemt un ievērot brālības un varas nelietošanas sludinātāja, franču rakstnieka Viktora Igo norādījumu: "Nekad nepadodies naida jūtām pret cilvēkiem… Žēlo viņus, nesniedz viņiem tikai savas labās sirds pusi. Un ja viņi ir ļauni, lai tava līdzjūtība ir vēl lielāka. Ļaunais cieš vairāk, tātad tas vairāk jāžēlo."

Bieži vien ļauni darbi, dusmas, asi vārdi, kas vērsti pret mums, ir pārspīlēti, lai atstātu lielāku iespaidu. Šo vārdu teicēji un ļauno darbu darītāji nemaz tik ļauni par mums nedomā un savu pārsteidzīgo izturēšanos drīz vien nožēloja vien mēs pret viņiem neesam rīkojušies tik pat ļauni. "Tā, ko turam par ļaundarbību, bieži ir tikai bailes un izmisums mazliet neparastā tērpā," aizrāda V. Kārkliņš. Daudzkārt atkal tas, kas mums izliekas par vislielākais ļaunums, patiesībā nāk mums par labu. Tā, piemēram, dažādi aizrādījumi, maldu atklāšana, mūsu rīcības nosodīšana var būt pavisam pamatota ļaužu izturēšanās, kas mums palīdz atrast īsto ceļu.

Buda māca, ka tieši tad, kad pret mums kāds vēršas ar nepatīkamiem vārdiem, mums jāizrāda maigums, laipnība un miermīlība. "Mums jāizturas labi pret cilvēkiem, vienalga, vai tie mūs mīl vai ienīst," saka E. Bula–Voiniča. Spinoza uzsver, ka "naids pieaug, ja pret to vēršas ar naidu, turpretī ar mīlestību to var iznīcināt." (Ethics ) Ja ļaunu atmaksājam ar ļaunu, tad, kā to norāda F. Paulsens, "atriebība iet pārmaiņus no vienas puses uz otru, ar katru reizi pieaugdama, katrreiz naidu padziļinādama. "Cīņa par taisnību" šinī gadījumā nav radījusi mieru, kā vajadzēja būt, bet visindīgāko un postošāko karu, kurā abas puses ir nomokās. Cik gan citādāks būtu iznākums, ja pirmā atriebšanās nebūtu notikusi, kad pirmajai netaisnībai būtu atbildēts ar pilnīgu, brīvu piedošanu! Varbūt tas pats aizskarošais vārds, no kura atriebības karš sākās, būtu kļuvis par izejas punktu ilgstošai draudzībai." (S. Eth.) Ir jāpievienojas Senekam, ka "neatlaidīga labsirdība uzvar ļaunu cilvēku un neviens no tiem nav tik cietsirdīgs un naidīgs pret laipnu apiešanos, ka nemīlētu labu cilvēku pat tad, kamēr pats tam dara pāri." Labam cilvēkam nav grūti ļaunumu uzvarēt ar labu, kā to apliecina J. Rainis: "Var salīgt ar ļaunāko ienaidnieku, kad tu ļauns neesi pats." (Kalnā kāpējs )

Ļaunuma atmaksai ar labu pamatojums ir atrodams vienā no svarīgākajiem Kristus norādījumiem: "Visu, ko jūs gribat, lai cilvēki jums dara, tāpat darait arī jūs viņiem." (Mat. 7:12) Kā mēs nevēlamies, lai citi mums darītu ļaunu, tāpat mēs nedrīkstam vērsties ar ļaunu pret citiem. Kā mēs ilgojamies, lai citi pret mums izturas labi, tāpat mums jāizturas pret citiem. Šo svarīgo cilvēku sadzīves likumu varam atrast gandrīz visās reliģijās. Vislīdzīgākie Kristus vārdiem ir Konfucija teiktie: "Nedari citam to, kas tev pašam nepatīk." (A.) Buda māca: "Neievaino citus ar to, kas tev pašam sāp." Indiešu sv. Rakstos lasām: "Nedariet neko citiem, kas ,darīts jums, radītu sāpes." Tamuldā teikts: "Kas ir kaitīgs jums, to nedariet saviem līdzcilvēkiem."

Jaunā Derība, uzsver Tolstojs, māca, ka pretošanās ļaunumam ar varas līdzekļiem ir visbriesmīgākais un bīstamākais pārkāpums. — Ja Kristus aicina nestāties pretī ļaunumam (Mat. 5:39). Tas tomēr nenozīmē, ka būtu jāpaliek pasīviem, vienaldzīgiem pret ļaunumu un ka nekas nebūtu jādara ļaunuma mazināšanai. Ja gudrais cilvēku mīļotājs nekad ļaunumam nepretojas ar varu un ieročiem, tad tas ir tāpēc, ka viņā nav nežēlīguma, cietsirdības un varas kāres. Pret rupju varu viņš izrāda t.s. pasīvo pretestību, t.i., viņš nepakļaujas varmācībai un neklausa varas lietotājiem, bet nepretojas ar varu, atzīdams varmācību par dzīvniecisku un cilvēkiem nepiemērotu izturēšanos. Viņš tomēr neapmierinās tikai ar šo pasīvo pretestību, viņš neatsakās no ļaunuma apkarošanas un nevēlas tam gļēvi padoties. Gudrs vīrs cīnās aktīvi pret ļaunumu, bet tikai ar katras cilvēcīgas būtnes rīcībā esošiem līdzekļiem – ar gara ieročiem – ar savām domām, vārdiem, rakstiem, aizrādījumiem, pamācībām, ar ļaunuma apgaismošanu un nosodīšanu, ar patiesības teikšanu un nepatiesības atklāšanu, ar taisnības aizstāvēšanu un netaisnības apkarošanu, ar prasībām pēc brīvības, valdīšanas un verdzības izbeigšanās. Apustulis Pāvils gara ieročus dēvē par Dieva ieročiem, skubinādams ar tiem cīnīties pret ļaunumu: "Bruņojieties ar visiem Dieva ieročiem, lai jūs varētu pretī stāties velna viltībām. Stāviet, savus gurnus apjozuši ar patiesību, tērpušies taisnības bruņās ar apņemšanos kalpot miera evaņģēlijam. Bez tā satveriet ticības bultas. Ņemiet arī pestīšanas bruņu cepuri un gara zobenu, tas ir, Dieva vārdu. Un garā lūdziet Dievu ik brīdi." (Vēst. efez. 6:11, 14-18) "Tā ir varena, īsta kristieša cienīga cīņa, droši un bezbailīgi cīnīties ar visiem gara ieročiem, bet atteikties no cīņas un atstāt uzvaru un uzvaras kaunu tiem, kas lieto spēku, varu, nepatiesību un viltību," saka teologs E. Lamberts. (Meditācijas ) Rainis ir pārliecināts, ka pret ļaunu jācīnās ar labu: "Cīnīties pret ļaunu ne ar ļaunu, bet ar labu; ne ar mehānisku un rupju varu, bet ar garu; ne ar nebrīvību, dogmu, bet brīvību. Balstīt dzīvi, pretoties ļaunumam, bet ar labo spēku." (Dienasgrāmata)

Tikai lietojot gara ieročus, ir iespējams savienot cilvēku mīlestību ar cīņu pret ļaunumu, kā to norāda Gandijs: "Mans mērķis ir draudzība ar visu pasauli, un es varu savienot lielāku mīlestību ar lielāku pretošanos ļaunumam." (Brth.) Gara ieroči ir daudz varenāki, spēcīgāki un iedarbīgāki nekā šautenes, lielgabali, raķetes un atombumbas. Vokers domā, ka "patiesība, taisnība, laipnība un mīlestība ir varenākie spēki universā." Tie pārspēj katru fizisko spēku un varu un iznīcina ļaunumu, ja vien tos lieto pareizi – īstajā vietā un laikā. J. Rainis uzsver, ka "gars uzvar, ne ieroči." (Kalnā kāpējs)To pašu apstiprina Gandija vārdi: "Ir viegli redzēt, ka dvēseles spēks ir bezgalīgi pārāks par ķermeņa spēku… Mēs varam uzvarēt visu pasauli ar patiesību un mīlestību." (Brthr.) Tāpēc arī no gara ieroču lietošanas visvairāk baidās varmākas un ļauna darītāji. Varas lietotāji vispirms cenšas izņemt no savu pretinieku rokām tieši gara ieročus, atņemot runas un preses brīvību, jo valdot brīvībai, varmācība tūlīt sabruktu. Napoleons ir teicis: "Ja es būtu ar mieru dot preses brīvību, mana vara nevarētu pastāvēt ne trīs dienas." (Citāts no R. Emersona Essays ) "Varenie" un "lielie" it sevišķi baidās no Kristus mācības realizēšanas, kā to aizrāda Kellers: "vienīgā lieta, kas briesmīgi uztrauc bezdievjus visā pasaulē, ir bailes, ka kādu dienu visi tie, kas tic Kristum, atmodīsies un sāks rīkoties pēc savas ticības. Ja tas kādreiz notiks, vairums no lielajām problēmām, kas moca cilvēci, pēkšņi pazudīs."

Apkarojot ļaunumu ar gara ieročiem, nekad nevajadzētu vērsties pret atsevišķiem cilvēkiem – ļauna darītājiem. Ir nepareizi vajāt vai sodīt cilvēkus un tautas, vienmēr būtu jāapkaro tikai ļaudīs esošais ļaunums, atklājot un nosodot viņu netikumus. "Sargi savu sirdi no aklā naida, kur tu nīsti nevis cilvēku, bet tikai ļaunumu," māca filozofs A. Dauge. Kā jāapkaro nevis ļaundaris, bet viņa ļaunums, par to Gandijs saka: "Es turu sevi par nespējīgu nīst kādu būtni virs zemes… Bet es varu un nīstu ļauno, vienalga, kurtas eksistē… Es par daudz labi apzinos to radījumu nepilnības, pie kuriem es piederu, lai tāpēc dusmotos par kādu viņa locekli. Mans paņēmiens ir apkarot ļaunu, kur vien es to redzu, neaiztiekot ļauna darītāju, tāpat kā es nepārtraukti daru." (Brthr.) Gandijs arī atgādina, ka "nīsti grēku nevis grēcinieku" ir priekšraksts, kurš lai gan ir visai viegli saprotams, tomēr reti tiek ievērots, un tas ir iemesls, kāpēc naida inde izplatās pasaulē. (Brthr.) Runājot par kādu ļaunumu, ir labāk nemaz neminēt ļaundara vārdu, ja šis cilvēks vēl dzīvo mūsu vidū. Ja vainīgais ļaunās rīcības nosodījumu dzirdēs, ir iespējams, ka tas savu izturēšanos mainīs. Ja turpretī aizskarsim viņu pašu, tad tanī radīsies naids pret viņa traucētāju un ļaunā cilvēka labošanās būs kļuvusi neiespējama. Varam gan minēt tos ļaundarus, kas jau sen izbeiguši šīs zemes gaitas, jo tiem vairs nav iespējas mainīties un vērst par labu nodarīto. Bet arī tiem jārunā pēc iespējas mazāk, jo viņi nav pelnījuši, ka to vārdus atceras un piemin. Par dzīvē vērojamām negatīvām parādībām vislabāk runāt ir vispārīgi, tā, lai mūsu slēdzieni attiektos uz visiem līdzīgiem gadījumiem nevis uz atsevišķām personām un viņu izturēšanos. Ja turpretī kāds ir kaut ko labu un ievērojamu darījis, teicis vai rakstījis, tad nebūtu jākavējas autoru saukt vārdā, par to runāt un ziņot par viņa paveikto pārējiem, lai pasaulē pēc iespējas straujāk izplatītos viss labais un vēlamais. Kā jāizturas pret valdītājiem un viņu radītām kaitīgām iekārtām, to mums māca Gandijs, teikdams: "Ir pavisam pareizi stāties pretī un uzbrukt sistēmai, bet pretošanās un uzbrukums tās autoram ir pielīdzināms uzbrukumam sev, jo mēs visi esam viena un tā paša Radītāja bērni un tāpēc dievišķīgie spēki mūsos ir neierobežoti. Nicināt atsevišķu cilvēcīgu būtni nozīmē nicināt šos dievišķīgos spēkus un tā kaitēt ne tikai šai būtnei, bet līdz ar viņu visai pasaulei." (Brthr.)

Ja nepretošanās ļaunumam ar ļaunu, kā arī piedošana un ļaunuma atmaksa ar labu un tā apkarošana ar gara ieročiem ir pirmais, ko varam darīt, sastopoties ar ļaunumu, tad tālākais un pats svarīgākais ir mūsu ienaidnieku mīlēšana, darot labu tiem, kas mūs ienīst. "Mīliet savus ienaidniekus," aicina Kristus. (Mat. 5:44.) Kristus arī norāda, kas jādara un kā jārīkojas, darot labu saviem ienaidniekiem, svētījot tos, kas mūs nolād, lūdzot par tiem, kas mūs kaitina. (Lūkas 6:27,28) Darīt labu un palīdzēt saviem ienaidniekiem skubina arī tautas dziesma:

Dar', bāliņ, ļautiņiem,

Kā saulīte visiem līdz;

Līdzi šam, līdzi tam,

Līdz' savam naidniekam. (34181)

Ļaunuma atmaksāšana ar labu tomēr nenozīmē iešanu kopā ar ļaundariem un to atbalstīšanu viņu gaitās. Darīdams labu naida pārņemtajiem, mīlēdams tos, gudrs vīrs grib atmodināt viņos mīlestību, vairot garīgumu un cilvēcīgumu, audzināt un labot tos. "Atmaksā naidu ar mīlestību un tu padari par augstāku būtni ne tikai sevi pašu, bet arī to, kas tevi nīst," saka R. W. Trains. Apustulis Pāvils ir teicis: "Neatmaksājiet nevienam ļaunu ar ļaunu, domājiet par to, ka varat labu darīt visiem cilvēkiem." (Vēst. rom. 12:17) B. Senkēvičas stāstā Ziedošais ērkšķis atrodam domu, ka "grēks ir ne tikai darīt ļaunu, bet arī atstāt labu darbu nedarītu." Spinoza atzīst, ka "tas dzīvo patiesi nožēlojami, kas aizvainojumam pretī stājas ar atmaksu un naidu. Kurš pretī tiecas naidu apkarot ar mīlestību, tas šinī ziņā var justies priecīgs un drošs." "Naidu var uzvarēt tikai ar mīlestību. Pretnaids tikai paplašina un padziļina naidu," norāda Gandijs, "tāpēc visur, kur jūs saduraties ar pretinieku, uzvariet viņu ar mīlestību." (Brthr.) Graciants uzsver, ka cēla rakstura cilvēka "pirmais uzdevums ir runāt labu par ienaidnieku un vēl labāk pret viņu izturēties." (Handorakel ) Sastopoties ar naidu, būtu jāievēro R. W. Traina norādījums: "Kad tev iznāk sastapties ar naidu un pie tam nepelnīti, tad stājies pret to no sākuma līdz beigām ar mīlestības un labvēlības domām. Tādā kārtā tu vari viņa iespaidu zināmā mērā neitralizēt, tā kā tas nespēj tevi aizskart un tev kaitēt. Mīlestība ir kaut kas pozitīvs un tā ir stiprāka nekā naids. Katru naidu var uzvarēt ar mīlestību." (In Harmonie mit dem Unendlichen )

Līdzīgi Kristum arī Buda māca ļaunu atmaksāt ar labu, teikdams: "Ne ar naidu šinī pasaulē var apklusināt naidu; tikai nenaidojoties tas izbeidzas. Tas ir mūžīgs likums… Neviens ļauns vārds lai no mums neiziet, paliksim līdzcietīgi, labvēlīgi un bez naida. Naidu nekad nevar ar naidu apspiest, pret naidu var aizsargāties tikai ar labu." (S.S.B.) Tāds pat ir arī Konfucija aizrādījums: "Atmaksā naidīgumu ar taisnīgu izturēšanos." (A.) Spinoza uzsver, ka "gudrais, cik vien spēj, citu naidu, dusmas un nicināšanu cenšas izlīdzināt ar augstsirdību." J. Raiņa lugā Jāzeps un viņa brāļi atrodam norādījumu, ka naids jāatmaksā ar mīlestību, bet pēdējai jābūt īstai cilvēku mīlestībai, kas neko neprasa pretī:

"Ak, mīla neprasa, tik dod un dod

Un visu brāļu naidu atmaksā."

Kas pazīst tikai egoistisko un dzīvniecisko mīlestību, kura prasa pretmīlestību, tam, protams, ienaidnieku mīlestība liekas neiespējama.

Gudrs cilvēks nevēlas naidam citādi pretoties, kā vien klusējot, piedodot vai arī darot labu ienaidniekiem, jo tanī nav ļaunuma. Ja arī liktos, ka brutālais uzbrucējs ir panācis savu, tad tomēr īstais uzvarētājs katrā konfliktā ir tas, kas naidam un asumiem neatbild ar to pašu. Mierīga un laipna izturēšanās un cenšanās naidīgajam darbos parādīt savu labvēlību var izbeigt katru naidu. Jaunu cilvēku nīdējs turpretī atklāj, ka viņš pats nav labāks par to, kuru tas apkaro. J. Rainis jautā saviem naidniekiem: "Vai lai es jūs nīstu? Es negribu būt jums līdzīgs. Tik daudz vis jūsu naids nepanāks." (Kalnā kāpējs ) Kas nevienam nevēl un nedara ļaunu, kas nevēlas cīnīties un iznīcināt ienaidniekus, tam vismazāk ir jābaidās no citu naida un ļaunuma. Buda māca atteikties no dzīvības iznīcināšanas un nostāties pret to, jo, kas nostājas pret dzīvības iznīcināšanu, tas sagādā visām būtnēm drošību un pasargā viņas no naida un pārestībām. Drošības sagādātājs līdz ar to arī pats iegūst drošību un ir brīvs no naida un pārestībām. (S.S.B.) "Kas nedara ļaunu citiem cilvēkiem, tam nav jācieš no citiem. Vienīgi tas, kurā nav ļaunuma var brīvi staigāt cilvēku vidū," saka Čuangtse. (The Wisdom of Laotse )

Kā jāizturas praktiskajā dzīvē pret saviem ienaidniekiem, par to apustulis Pāvils vēstulē romiešiem (12:20) saka: "Ja tavs ienaidnieks ir izsalcis, paēdini viņu; ja tas cieš slāpes, dodi viņam dzert. Tā darīdams, tu uz viņa galvas sakrāsi kvēlojošas ogles." Mūsu mīlestības pilnā nostāja, labvēlība un labdarība liek ļaundarim izjust nodarītā ļaunuma lielumu daudz spēcīgāk it sevišķi tāpēc, ka ļaunuma pārņemtais bija gaidījis no mums tādu pašu vai vēl lielāku ļaunuma izpausmi. Ja nu gaidītā ļaunuma vietā tas saņem labvēlību un mīlestību, rodas apjukums, pārsteigums, vilšanās un smagi sirdsapziņas pārmetumi par savu rīcību, kuras nekrietnību tas tikai tagad īsti izjūt. Šie sirdsapziņas pārmetumi ir kvēlojošās ogles uz ienaidnieka galvas, par kurām runā apustulis Pāvils. Ļaundari nekas tā nepārsteidz, kā gaidītās atmaksas vietā parādītā laipnība. Šo apjukumu gan parasti nemanām, jo to rūpīgi slēpj un nevēlas atklāti parādīt. Tomēr iespaids šādos gadījumos ir tik spēcīgs, ka ļaundaris to nespēj aizmirst. Katra nākošā ļaunuma izpausme tam ir apgrūtināta, jo vienmēr ir jādomā vai atkal nenotiks tas pats, vai atkal kaunā nebūs jānolaiž acis par savu nekrietnību, saņemot pret ļaunumu laipnību un labvēlību. Līdz ar to ļaunums ir uzvarēts. Šī uzvara ir pilnīga un to mūsu ienaidnieks dziļi izjūt. Ļaunums ir iznīcināts līdz pašiem pamatiem, un tā vietā var rasties griba vērst visu par labu. Tolstojs norāda, ka vienīgi labais, sastopot ļaunu un nekļūstot ietekmēts no tā, uzvar ļauno.

Ja mēs saviem ienaidniekiem ne tikai nepretojamies ar ļaunu, bet cenšamies vēl darīt labu, tad mēs viņu pilnīgi atbruņojam – visi viņu ieroči izrādās nederīgi. Labs paraugs te ir Aksela Muntes izturēšanās. Kad kāds ļaundaris draud nocirst Muntes iemīļoto ozolu Kapri salā, lai par to iegūtu piecdesmit liras, un pretošanās gadījumā solās nogalināt viņu ar nazi, kas maksā pusliru, tad Munte tam samaksā piecdesmit liras un arī pusliru nazim. Nelieti šī rīcība ārkārtīgi pārsteidz, viņš to nekad nav gaidījis. Bet galvenais panākums ir sirdsapziņas balss atmodināšana, jo arī ļauns cilvēks dzird sevī šo Dieva balsi, kaut arī viņš tai neklausa. "Paša darīts ļaunums, kaut arī gainoties - kā smagums nospiež atmiņu," saka J. Rainis. (Kalnā kāpējs) Tātad ikvienā ļaundarī mīt arī kaut kas labs, dievišķīgs, kura iznīcināšana vai mazināšana, darot ļauno darbu, rada nožēlu šinī cilvēkā. Tolstojs norāda, ka ikviens, kurš mums darījis ļaunu, jāmīl tāpēc, ka tas nozīmē mīlēt Dievu, kas mājo arī ļaundarī. "Cilvēks, kas redz, ka visas lietas ietilpst augtākajā garā, nevar izturēties ne pret vienu būtni ar nicinājumu," teikts indiešu sv. rakstos. R. W. Trains ieteic meklēt un modināt cilvēkos labo: "Skaties dziļāk un tu katrā cilvēka dvēselē atradīsi Dievu." R. Freidenfelde domā, ka "būt naidā ar kādu cilvēku nozīmē būt naidā ar Dievu; ievainot, darīt pāri vismazākam, nozīmē ievainot Dievu, apsmiet viņa mīlestību." (Arhīvs, III) Tāpēc gudrais garīguma cilvēks pret ikvienu izturas ar cieņu. "Respektam pret cilvēka personu pamatā ir cieņa pret viņu kā strādātāju evolūcijas labā, kā Dieva līdzstrādnieku," aizrāda Di Nuji. (Human Destiny ) Garīgi attīstīts cilvēks nedara nevienam ļaunu, kā to liecina J. Raiņa vārdi: "Es esmu daudz ticis nīsts, bet nekad no taisnajiem un cēlajiem." (Kalnā kāpējs ) To pašu apstiprina zinātnieks A. Einšteins: "Naida bultas ir šautas arī uz mani; bet tās nekad netrāpīja mani, jo tās piederēja citai pasaulei, ar kuru man nepavisam nav sakaru." (Out of my later Years ) "Patiesi gudrs vīrs, patiesi gudra sieviete nevienu neuzlūko par ienaidnieku," uzsver R. W. Trains. Tikai mazattīstīti muļķi, kam maz cilvēcīguma, nīst pārējos un visur saskata savus ienaidniekus. Konfucijs ir teicis: "Cēla gara cilvēks meklē labo citos un nevis viņu ļauno. Garīgi mazattīstītais cilvēks ir viņa pretstats." (A.)

Cilvēku mīļotājs nemēdz glabāt ļaunumu sirdī, bet it sevišķi tas nedomā par visa tā atmaksu, kas nodarīts sen atpakaļ. Viņš piedod tūlīt un nekavējas ļaunumu atmaksāt ar labu, jo viņa nolūks ir mainīt ļaundara izturēšanos, lai ļaunie darbi neatkārtotos. Gudrs cilvēks jūt, ka ikviens, arī vislielākais naida kurinātājs spēj mainīties, garīgi augt un veidoties. Ļaundaris bieži vien spēj kļūt par cilvēku mīlestības un labdarības ceļa gājēju. Tāpēc ir nepareizi apzīmogot par nederīgu un sabiedrībai kaitīgu to, kas kādreiz ir gājis pa neceļiem, izteicis vai izdarījis kaut ko nepieļaujamu. Kā nevienam nedrīkst pārmest viņa bērnības nerātnības un palaidnības, tā nedrīkstam pārmest neko pagātnē darīto. Par ļaunu darbu ikvienu soda viņa sirdsapziņa, tā spiež laboties, mainīt pārliecību, uzskatus. Tieši ļauno darbu dēļ cilvēks bieži vien ir jūtami labojies un pārveidojies. Sirdsapziņas uzliktais sods ikvienu pāraudzina tādā mērā, ka no viņa pagātnes gandrīz nekas pāri nepaliek. Akselis Munte kara laikā bija uzrakstījis grāmatu, kurā tas asi vēršas pret Vāciju. Pēc kara viņš saka: "Nevaru saukt to, ko esmu rakstījis par patiesību, kādu to degošām acīm un asiņojošu sirdi toreiz saskatīju. Bet šodien uzrakstīt šādu grāmatu vairs nevaru. Šodien neesmu vairs tas pats, kas biju un pateicos Dievam par to." (Grāmata par Akseli Munti) Tāpēc pārmetumi par agrāk izdarīto ļaunumu ir augstākā mērā netaisni, tie nekad nebūtu pieļaujami. E. Bula –Voiniča saka: "Nedomājiet par to ļauno, ko kādreiz esat padarījuši, bet par to labo, ko vēl varat darīt."

Kas būs kaut reizi mēģinājis darīt labu saviem ienaidniekiem, tas būs pārsteigts par rezultātiem. Tas ar izbrīnu vēros, kā zūd ienaids un tā vietā rodas nožēla naida sācējā un vēlēšanās visu vērst par labu. Ja arī šo pārmaiņu ļauna darītājs uzreiz neizrādītu un pat turpinātu ļaundarību, tas tomēr nenozīmē, ka tā nav notikusi. Dažreiz var pat paiet gadi, līdz naidnieki un nelabvēļi mūsu izrādītās labvēlības un labo darbu iespaidā atzīst savus maldus un lūdz piedošanu vai arī citādi cenšas nodarīto izlīdzināt. Praksē izmēģinātā un par pareizu atzītā ļaunuma atmaksa ar labu un ienaidnieku mīlestība rāda, cik nepieciešami ir ievērot Kristus mīlestības mācību. Ļauna atmaksa ar labu, ar mīlestību ir jāatzīst par visspēcīgāko ieroci cīņā pret ļaunumu. "Uzvari ļaunu ar labu!" mudina apust. Pāvils. (Vēst. rom. 12:21) Visgrūtākie ir pirmie mēģinājumi mīlēt ienaidniekus un ļaundarus, jo šis ceļš ir neparasts, ļaudis neskubina pa to un tāpēc tā izvēlēšanās nepieciešamībai neviens negrib ticēt. Par šīm grūtībām Gandijs ir teicis: "Atturēšanās no varas lietošanas ir vienīgi tā, ja mēs mīlam tos, kas mūs ienīst. Bet vai visas lielas un labas lietas nav grūti darīt? Nīdēja mīlēšana ir visgrūtākā no visām. Bet ar Dieva žēlastību pat šī visgrūtākā lieta kļūst viegli veicamajā mēs vēlamies to darīt." (Brthr.) Tieši nostāja pret ienaidniekiem ļauj spriest, vai kādā ir patiesa cilvēku mīlestība vai arī viņš izrāda mīlestību tikai pret tiem, no kuriem tam var nākt kāds labums, un kura tāpēc ir tikai sevis mīlestība.

Darot labu saviem ienaidniekiem, mēs ne tikai uzvaram ļaunumu, bet varam tos pārvērst par saviem draugiem, kā to apstiprina T. Grinberga vārdi: "Mums visiem dzīvē ir savi pretinieki, jā, pat ienaidnieki, ar kuriem mums dažreiz jācīnās, vai mēs to vēlamies vai nē. Bet mēs savus ienaidniekus varam un drīkstam iznīcināt tā, ka mēs tos cenšamies padarīt par saviem draugiem." (Citāts no A. Lūša raksta par T. G.) F. Paulsens atzīst, ka "augstākais būs sasniegts, ja tava izturēšanās pret to, kurš tevi aizvaino, liks viņam izjust savas rīcības netaisnību un viņu pārvērtīs par draugu." (S. Eth.) Kad Linkolnam pārmeta augstsirdību pret ienaidniekiem un norādīja, ka tie jāizcīna, viņš atbildēja: "Vai es viņus neiznīcinu, kad es tos padaru par saviem draugiem?" Spinoza norāda, ka "naids, kuru pilnīgi ir uzvarējusi mīlestība, pārvēršas par mīlestību tevis un to starpā, pret kuriem tu esi naidīgs," teikts Korānā. (K.)

Pasaulē valdošo ļaunumu būs iespējams mazināt tikai vairojot mīlestību, t.i., darot labu visiem bez izņēmuma, arī tiem, kas pret mums ir naidīgi un ļauni. Ķīniešu filozofs Mo Ti saka: "Mīlēt citus un tiem labu darīt nozīmē likt tiem rīkoties tāpat un mīlēt un labu darīt jums. Nīst un apvainot citus nozīmē likt tiem rīkoties tāpat un nīst un ievainot jūs." (C. ph.) Kristus aicinājums mīlēt savus ienaidniekus ir jāievēro ikvienam un to arī spēj visi un nevis tikai egoistiskā sevis vai savējo mīlestība, tam prasība mīlēt ienaidniekus un atmaksāt ļaunu ar labu ir dabīga un pati par sevi saprotama…

Par cilvēku paraugiem būtu jāuzskata nevis atriebīgie un ļaunie karotāji un ienaidnieku iznīcinātāji, bet gan tie, kas izvairās no cīņas un karošanas, kas pret naidu un ļaunumu spēj vērsties ar labu. Par šādiem ļaudīm Ruso ir teicis: "Ja ir cilvēks, kurš nedara ļaunu saviem tuvākiem, cik daudz laba viņam ir jāsasniedz! Kādu drošu sirdi, kādu stipru raksturu tas prasa!" (Emile) Šādu cilvēku nekad nav trūcis, tikai līdz šim tos nemēdz pieminēt un ja arī to dara, tad par tiem runā ar nicināšanu. Tā, piemēram, no visu nicinātā gleznotāja V. Irbes mums būtu jāmācās, kā jāizturas pret cilvēkiem, citiem radījumiem un nedzīvo dabu. "V. Irbe mīlēja cilvēkus… Viņš nenesa sevī ļaunumu, bet saprata cilvēku vājības un piedeva visiem… Nevienam viņš negribēja pāri darīt — ne kukainim, ne puķei, ne cilvēkam…,būdams brīvs no aizspriedumiem un naida," raksta O. Kampe. (Austrālijas Latvietis , 1961.) Kaut arī maz pazīts un neievērots, tomēr V. Irbe ir daudz ievērojamāks pazemīga un pieticīga cilvēku mīļotāja paraugs nekā plaši izreklamētais kristīga cilvēka mīļotājs Asīzes Francisks un viņam līdzīgie. Tāpēc būtu nepieciešams ar V. Irbes dzīves gaitām iepazīstināt naida un ļaunuma pārņemto pasauli.

Cilvēku mīļotājs nedara nekad ļaunu, tas atsakās cīnīties, karot un citus nogalināt, kaut arī pašam būtu jāiet bojā. Ir jāpievienojas V. Kārkliņam, ka "labāk ļaut, lai nogalina pašu, nekā slepkavot citus." (Kurzeme) Ļaunā nežēlīgā un nekristīgā pasaule drosmīgos mīlestības ceļa gājējus, kas atsakās slepkavot, sauc par dezertieriem, tos soda, met cietumos un nogalina, bet par varoņiem atzīst vislielākos necilvēkus, dzīvnieciska zvērīguma pilnos karotājus un cilvēku slepkavotājus.

Lai šī tik ļoti izplatītā cilvēku mīļotāju nicināšana un gudru vīru vajāšana izbeigtos, vajadzētu atzīt līdz ar M. Vētru, ka "mīlestība nav vārguma pazīme un lēnprātība nav pašapziņas trūkums." (Rīga toreiz) "Nav tā, ka žēlsirdība būtu mazdūšīga bēdāšanās un ienaidnieku mīlestība mīkstčaulīga piekāpšanās," aizrāda F. Paulsens. (S. Eth.) Ne tie ir vāji un gļēvi, kas ļaunu cenšas atmaksāt ar labu un kas izrāda ienaidnieku mīlestību, bet gan tie, kuru rīcībai pamatā ir zema atriebības kāre un otra cilvēka dzīvības nicināšana, bet tie, kuri izvairās no Kristus mīlestības baušļa ievērošanas. Atcerēsimies, ka "ienaidnieka iznīcināšana pat tad, kad to pavēl darīt valsts, vienmēr ir bijusi apgrēcība pret Kristus mācību, tāpat kā ieroču svētīšana vienmēr ir bijusi un ir Dieva zaimošana," kā to norāda vācu zinātnieks F. Bāde.

Cilvēku mīlestības gara veidošana sekmēsies vienīgi tad, ja tai jau skolās tiks veltīta vislielākā uzmanība. To darot, no tagadējām skolu programmām būtu jāizmet visa tā mācību viela, kur aprakstīts cilvēku naids, dusmas, atriebības kāre, slepkavošana un cilvēku iznīcināšana. R. W. Trains min kāda ārsta domas, ka jau bērniem jāmāca, "lai tie atvaira kā tiešas mudinātajās uz ļaunu visas domas par nāvi, visus priekšstatus par slimībām, visas neharmoniskās sajūtas, kā naidu, ļaunumu, atriebības kāri, skaudību un miesas kārības." Tāpēc skolās nebūtu vietas Vecās Derības naida mācībai, kā arī visiem vēstures karu un briesmu darbu aprakstiem. Par noziegumu būtu jāuzskata to filmu un lugu rādīšana kā bērniem, tā arī pieaugušajiem, kurās redzama kaušanās, karošana un slepkavošana. "Ja mēs gribam izaudzināt vērtīgu garīgu personību, tad bērna fantāziju aizraujošai mežonīgo rietumu un noziegumu pasaulei nav vietas bērnu dvēselē," aizrāda E. Upatniece. (Trimdas Skola , Nr.21., 1962.)

Kā ģimenēs, tā arī skolās bērni jāmāca mīlēt visus cilvēkus, nešķirojot tos draugos un ienaidniekos. Ka šādai jābūt nākotnes audzināšanai, to ir uzsvēris iepriekš minētais ārsts, kura domas atkārto W. R. Trains: "īsts nākotnes ārsts un audzinātājs ne tikai ķermeni ar medikamentiem, bet vēl vairāk garu ar principiem. Nākotnes māte mācīs savu bērnu dusmu, naida un ļaunuma drudzi dziedēt ar lielo pasaules universāllīdzekli, ar mīlestību. Nākotnes ārsts mācīs cilvēkiem, ka jautrs prāts, labvēlība un cēli darbi atstāj tikpat labvēlīgu iespaidu uz ķermeni kā uz garu un ka priecīga sirds ir labākās zāles." "Esiet laipni pret saviem līdzcilvēkiem; tas ir jūsu pirmais pienākums," skubina Ruso. "Vingrinies laipnības paradumā, jo, tā vingrinoties, tu atbrīvosies no visa naida," māca Buda. (S.S.B.) Konfucijs ir teicis: "Ikvienam vajadzētu dzīvot laipnā, harmoniskā atmosfērā, nekad nenonākot līdz dusmu asumiem." (The Wisdom of Laotse ) Indiešu reliģijas varonis – dievs Krišna par labām, dievišķīgām īpašībām uzskata naida trūkumu, maigumu un līdzcietību pret dzimušām būtnēm, bet par ļaunām, velnišķīgām īpašībām atzīst dusmas un rupjību. (H.S.) Jaunatne jāmāca nekad ļaunu neatmaksāt ar ļaunu un visiem spēkiem izvairīties no cīņām, karošanas un atteikties no ieroču lietošanas, cilvēku nogalināšanas. Katram ļaunumam jāmāca stāties pretī ar labu un jāpieradina darīt labu tiem, kas izrādījuši naidu. "Dzīvības sākums nav naids, bet mīlestība," šie P. Aigara vārdi būtu vienmēr jāatceras. (Laiks, 1962.) "Debesis vēlas, lai cilvēki mīlētu un būtu noderīgi viens otram, un nevēlas, lai cilvēki nīstu un viens otram pāri darītu," atgādina ķīniešu filozofs Mo Ti. (Ch. ph.) Ruso uzsver, ka "vissvarīgākā dzīves mācība visos laikos ir šī: "Nedari nevienam ļaunu." (Emile )

Augstākais cilvēces uzdevums ir mēģināt mazināt naidu un ļaunumu, kas valda sabiedrībā. Šī uzdevuma realizēšana sekmēsies tikai tad, ja mēs atzīsim, ka ikvienam, kas grib vairot labo un apkarot ļaunumu, ir pašam vispirms jāiznīcina viss ļaunais sevī, tam jātop labam, laipnam un draudzīgam. Tam jāizvairās kavēties pie citu nodarītajiem ļaunumiem, bet jācenšas vairot labo pasaulē, kā to dara Ābels B. Senkēvičas stāstā, kurš saka: "Es atmetu domas vākt materiālus par noziegumiem pret cilvēcību, jo tie tikai kurina naidu un atriebības kāri, bet apņēmos savā sirdī kalpot cilvēcībai, kur vien spēdams." (Ziedošais ērkšķis ) Tikai nenīstot, necīnoties, nekarojot, bet vēršoties pret visiem ar mīlestību un izrādot vienmēr cilvēcīgumu, ir iespējams mazināt ļaunumu. Tas it sevišķi būtu jāievēro tiem, kas vēlas panākt labāku attiecību rašanos cilvēku sabiedrībā. "Neviena mācība nevar uzvarēt pasauli, kura dibinās tikai uz naidu, uz veikalniecisku aprēķinu," ir teikusi kāda poļu rakstniece. (Citāts no R Aigara raksta, Austr. Latv. 1961.) Ir taisnība R. W. Trainam, kurš saka: "Pildi pasauli ar naidu – un tu padari viņu burtiski par elli; pildi to ar mīlestību – un debesis ar savu skaistumu un krāšņumu nolaižas lejup." No naida vajadzētu atbrīvoties visiem tiem, kuri cenšas labot cilvēku dzīves apstākļus. Prudons skubina strādājošos un viņu organizācijas atmest atriebības domas un naidu, teikdams: "Cik ilgi jūs tiksit krāpti ar atriebības garu un nesamierināmu naidu, kuru jūsu neīstie draugi kurina un kurš varbūt ir vairāk kaitējis reformu ideju attīstībai nekā valdību korupcija, nezināšana un ļaunprātība? Jums nav tiesību nevienu vainot." (What is Property )

Filozofs Mills ir pārliecināts, ka pasaulē valdošie ļaunumi ar laiku mazināsies: "Vairums no lielajiem ļaunumiem pasaulē ir novēršami un beigās tiks samazināti līdz minimumam". (Utilitarianism ) B. Rasels domā, ka "pamazām cilvēki atzīs, ka pasaule, kura iestādījumu pamatā ir naids un netaisnība, nav tā kurai iespējams radīt laimi." (Scept. Essays ) "Cilvēces laime un labklājība ir sasniedzama, ejot pa Kristus mīlestības un saticības ceļu, bet ne pa egoisma un naida takām," saka A. Vinovskis. "Iežēlas spēja ir tā īpašība, uz kuras jābalstās nākotnes cilvēkam," norāda K. Raudive. (Sapņi un īstenība ) Tāpēc atliek tikai vēlēties un cerēt līdzīgi J. Rainim, ka "nāks laiks, kad cilvēks nenicinās ne citu, ne sevi. Tad tik būs pagājis kustoniskais mets un cilvēki taps par cilvēci… Jauns laikmets, otrs augstākais attīstības posms sāksies tikai tad, kad mēs pārvarēsim naida un nāves principu sevī un pāriesim uz mīlas un dzīves principiem dvēselē un darbībā." (Kalnā kāpējs )

Jūtīgums

Cilvēku mīlestība mājo tikai jūtīgos ļaudīs, kas spēj citiem līdzi just un palīdzēt. Mūslaiku sabiedrībā, kur cilvēku mīlestība ir nenozīmīgi vārdi, jūtīgums ir tā īpašība, kuru visvairāk apkaro. Nav tāpēc jābrīnās, ka ļaudis kļūst arvien nejūtīgāki, rupjāki un necilvēcīgāki.

"Mūsu dabas smalkākās īpašības līdzīgi ziediem var pasargāt vienīgi rīkojoties ar tām pēc iespējas jūtīgāk. Bet mēs neizturamies ne pret sevi, ne arī pret citiem tik maigi," norāda Toro. (W.) Jau bērnos un jaunatnē visiem līdzekļiem tiek iznīcināts jūtīgums. Kā vecāki, tā arī skolotāji bērnus māca panest rupjības apspiešanu, brīvības ierobežošanu un nežēlīgu dresūru, tā padarot jauno paaudzi par nejūtīgiem, akli paklausīgiem vergiem. Mīlestību, ko vairums bērnu un jauniešu jūt pret visiem dzīviem un nedzīviem radījumiem, viņu audzinātāji un vadītāji uzskata par dzīvē nederīgu īpašību. Mīlestības un jūtīguma vietā jaunatnē iepotē nežēlīgumu un cietsirdību, ko panāk ar dažāda veida norūdīšanu. Norūdīt nozīmē padarīt nejūtīgu pret savām un citu ciešanām un veidot jaunieti par brutālu un ļaunu cilvēku, tam ne vien jāaizmirst maigums un cilvēku mīlestība, bet ir jābūt rupjam un nežēlīgam, jo pretējā gadījumā tas nekad nebūs labs valsts pilsonis, no viņa neiznāks nekristīgajai pasaulei tik nepieciešamais karavīrs, citu uzraugs, vadītājs un valdītājs. Par norūdīšanos Lin Jutangs saka: "Mūsu orģināldabai ir darīts daudz pāri, kad mēs mācāmies sevi norūdīt, būt mākslīgiem un bieži būt nejūtīgiem un necilvēcīgiem. Mēs dzenam sevi uz priekšu līdz virsotnei un nobīdām ikvienu sānis; tā mēs dabūjam cilvēku ar dzelzs gribu un stingru apņemšanos, kam pamazām sirdī izdziest pēdējā dzirkstele, kuru viņš sauc par muļķīgu ideālismu vai sentimentalitāti. Pasaulei ir par daudz nejūtīgu cilvēku." (The Importance of Living ) J. Krišnamurti norāda, ka nejūtīgums rada karus, nežēlīgumu un postu sev un visai pasaulei.

Lai iemācītos skolu programmās paredzētās zināšanas, kas skolēniem neinteresē, skolotājiem jālieto bardzība, ļaunums un sodi. Ļaunā rīcība, piespiežot veikt programmu prasības, audzēkņos iznīcina jūtīgumu un sarauj ikvienu smalkāku stīgu to garīgajā pasaulē. Skolās par nederīgiem uzskata tieši visjūtīgākos jauniešus, norādot, ka jūtīgums ir gļēvulība, kas jāizskauž. Tādā kārtā programmu prasības mācīt dažādas zināšanas un attīstīt prāta spējas iznīcina jaunatnes jūtu dzīvi, viņas jūtīgumu. Ir taisnība K. Raudivem, ka "cilvēks ir nomaldījies no sava sirds ceļa. Mūsdienās cilvēka vērtība pazaudējusi katru nozīmi, cilvēks kļuvis par intelektuālisma upuri." (Sapņi un īstenība ) Ne tikai zināšanu skolās, bet jo sevišķi dzīvē vērojamā zinātnes dievināšana ir pievērsusi ļaudis sava prāta vienpusīgai attīstīšanai, tanī pat laikā atstājot jūtu dzīvi neizkoptu. Līdz ar to svarīgākais, kas pasaulē būtu jācenšas vairot – cilvēku mīlestība, ir pamesta novārtā, jo "mīlestības un prāta darbības savienošana ir neiespējama," kā to aizrāda J. Krišnamurti. Inteliģentie prāta cilvēki, kas ir auksti, nejūtīgi un necilvēcīgi, ir vainojami visās tanīs zvērībās un mežonības, kas tagad vērojamas. To sevišķi ir pasvītrojis K. Raudive, teikdams: "Aukstasinība nozīmē to, ka intelekts ir nomācis dvēseli… Mūsu intelekts kļūst par iznīcinātāju, kas aukstasinīgi slepkavo, kas sev atļauj visu… Intelektuāli – ļaunā rīcība var pārspēt visas nekrietnības un neģēlības… Intelektuālās teorijas pārvērš dzīvi par nebeidzamu teroru… Cilvēks kļūst par plēsīgu zvēru, par pretīgāko būtni visu radījumu vidū." (Der Chaosmensch )

Nejūtīgumu, ko skolas un zināšanu iegūšana visos vēl nespēj ieaudzināt, sevišķi attīsta tas, ko jaunieši sastop pēc skolas sola atstāšanas. Kino, grāmatas un prese ar saviem slepkavību un kauju attēlojumiem pieradina uzskatīt šīs mežonības par dabīgu parādību, par ko nav jāuztraucas. Sevišķi lielā mērā jaunatni sakropļo karaklausības laiks, kad ar visparastākās dresūras un nežēlīgas disciplīnas lietošanu karavīros iepotē mežonīgumu, necilvēcīgumu un izdeldē jūtīgumu. Arī baznīcu aprindas sava vēsuma un nejūtīguma dēļ nespēj palīdzēt jaunatnei. Garīdznieki gan runā par cilvēku mīlestību, bet darbi neseko. Austrāliešu teologs Gofs (Gough ) par saviem amata brāļiem ir teicis šādus patiesus vārdus: "Mēs ar savu izturēšanos parādām, ka esam auksti, bargi cilvēki, kas līdzīgi veco laiku farizejiem drīzāk ievelkamies sevī, nekā izrādām magnētismu un pievilcību, kāda piemita Kristum, kurš bija pazīstams kā grēcinieku draugs."

Visnejūtīgākie ir varas lietotāji un valdītāji. Tiem savukārt ir nepieciešami nejūtīgi vergi, kas padodas brutālajiem varas aktiem. Valsts vara necieš jūtīgus cilvēkus, bet augstā cieņā tur dresētiem dzīvniekiem līdzīgos, padevīgus kalpus, kas automātiski atkārto dotās pavēles un pēc tām rīkojas. Šo garīgi trulo, nejūtīgo vergu un kungu pasaulē smalkjūtīgu un garīgi attīstītu cilvēku uzskata par nederīgu, par bailīgu, kautrīgu un neuzņēmīgu, kaut gan patiesībā "kautrīgais reti kad ir zemāk stāvošs cilvēks," domā Kellens (I.C. Callen )

Nejūtīgie ļaudis neinteresējas par savas gara dzīves izkopšanu, to intereses ir zemas un nožēlojamas. "Mūsdienu cilvēka dzīves jēga iesākas un nobeidzas ar sīkām materiālām rūpēm un tikpat sīkām ikdienas interesēm. Auksts ir palicis cilvēks. Iekšējā nabadzība to pārvērš nejūtīgā un vienaldzīgā būtnē," norāda K. Raudive. (Sapņi un īstenība) Nekristīgā, materiālisma pārņemtā pasaule prasa iznīcināt jūtīgumu, jo tikai nejūtīgs cilvēks var staigāt mantraušu un varas lietotāju ceļu.

Nejūtīgumu tagad atzīst par nepieciešamu īpašību, lai varētu gūt "panākumus" mantas vairošanā vai arī zināšanu krāšanā. "Cilvēki, kam pieder vai nu īpašums vai zināšanas, nekad nevar būt jūtīgi," uzsver J. Krišnamurti, "panākumu cilvēks ir bezjūtīgs, sevī ieslēdzies." Šī "panākumu gūšanas" mānija visspilgtāk vērojama Amerikā, un tā ir galvenais iemesls ļaužu garīgai atpalicībai. V. Kārkliņa romānā Vakara zvaigzne par to lasām: "Labākais veids, ko var sacīt par šejienes tā saucamo kultūru, ir tas, ka viņas nav. Varētu gan teikt, ka šeit ir zināma civilizācija – ja gribētu šo jēgu stipri degradēt… Katru, kam garīgas intereses, vienkārši nicina. Tā nav kultūra, tā ir mežonība… tas ir bēdīgākais nekultūras veids – pārgudrais, pašlepnais barbars; tam nav glābiņa, jo tas nekā negrib mācīties. Un tas šeit valda."

Sabiedrības lielākā daļa tagad ir nejūtīgi cilvēki. "Jūtas ir vismazāk izkoptā cilvēka dvēseles daļa," aizrāda zinātnieks K. Kārkliņš. (Mājas Draugs, 1952.) Ļaudis pat lepojas ar to, ka viņus nekas neiespaido, ka pret visu tie spēj palikt vienaldzīgi. K. Raudive par tiem saka: "Civilizētais mežonis ir truls pret ciešanām, viņu citu posts un nelaimes neuztrauc… Dvēseles cieņa izzūd, stulba vienaldzība pārņem cilvēku, nekas to neuztrauc, nekas to neinteresē, nekas to nesajūsmina." (Sapņi un īstenība ) Nejūtīgie neieredz jūtīgumu citos un smejas par tiem, kas to izrāda.

Par mūslaiku cilvēku nejūtīgumu visskaidrāk liecina viņu skaļā izturēšanās, jo nejūtīgie nav miera un klusuma mīļotāj i. Viņi nejūtas labi vienatnē, kā to apstiprina Paskāls: "Cilvēks, kas mīl tikai sevi, neko tik ļoti neienīst kā atrašanos vienatnē ar sevi… Jo, kad viņš sevi aplūko, viņš neredz sevi tādu, kādu gribētu redzēt." (Gedanken ) Tāpēc ļaudis meklē sabiedrību un skaļumu, kas izbeidz nepatīkamo atrašanos vienatnē.

Šiem trokšņainas sabiedrības mīļotājiem raksturīga daudzrunība un vēlēšanās pārkliegt citus. Viņu runas ir tukšas, bez satura, bez domām. Tie, kam būtu kaut kas sakāms, skaļo runātāju dēļ ir spiesti klusēt. Laotse ir teicis: "Tas, kas zina nerunā; tas, kas runā, nezina." (The Wisdom of Laotse ) Nejūtīga cilvēku balss ir skaļa, teiktie vārdi asi, viņi kliedz un ālējas, tie grib, lai ap viņiem būtu troksnis, lai arī citi trokšņotu. "Ierobežotais vīrietis vai sieviete parasti runā visskaļāk, prasa visvairāk citu uzmanības un iesaistās vismežonīgākajā aktivitātē," saka Kellens. Šo nejūtīgo ļaužu prasība pēc trokšņiem pilnā mērā apmierina t.s. modernā mūzika, ko arvien vairāk dzirdam gan radio, gan kino un televīzijas raidījumos. Televīzija un kino rada nervu saspīlējumu un cilvēkus audzina par rupjiem mežoņiem. "Televīzijas ekrāns katrā mājā varētu būt kultūras izplatīšanas līdzeklis ar gluži nepārredzamu nozīmi," raksta V. Kārkliņš, "ja vien tas kalpotu kultūrai, zinātnei, mākslai. Bet tā kā pēc tām šeit (Amerikā, J.M.) nejūt vajadzību, jūs uz sava brīnumainā ekrāna, atskaitot retus izņēmumus, kas tikai apstiprina likumu, redzat slepkavību pēc slepkavības, balagānu pēc balagāna, reklāmu pēc reklāmas – visu, kas bez piepūles sagremojams plebeja prātam, visu, kas kutina trulās masas diafragmu. Kāds ir iznākums? Pat tās dažas stundas miera, kas nabaga mazajam cilvēkam vēl bija pēc grūta dienas darba modernās tehnikas tempā, viņam nu nolaupa šī gaumes un intelekta giljotīna, ko viņš pats ienesis savā mājā. Ja piecu vai septiņu miljonu trako vietā šeit pēc kāda laika būs desmit vai četrpadsmit miljonu, tad tas, starp citu, būs arī šīs materiālās kultūras brīnuma – televīzijas panākums." (Vakara zvaigznes ) Tāpēc jūtīgi un garīgi attīstīti cilvēki, cik vien iespējams, izvairās no skaļuma un trokšņiem. "Jūtīgai sirdij nekad nepatīk skaļas izpriecas, tukšais un seklais to cilvēku prieks, kuriem nav jūtu, kuri domā, ka jautra dzīve ir laimīga dzīve," norāda Ruso. (Emile ) Nejūtīgi cilvēki pielīdzināmi tādiem, kas staigā aizsietām acīm un ausīm. Tie nedz īsti redz, nedz dzird un jūt, tāpēc viņi nemaz patiesībā nedzīvo, bet tikai eksistē līdzīgi dzīvniekiem. Nejūtīgiem, vienaldzīgiem ļaudīm, kam jūtu dzīve ir vāji attīstīta, daudzi pārdzīvojumi un iespaidi paslīd garām neievēroti. Ko jūtīgais pārdzīvo dziļi un spēcīgi, par to trulais, nejūtīgais nemaz neinteresējas. Nejūtīgie nespēj sekmīgi darboties tanīs dzīves nozarēs, kas prasa iejušanos un aizrautību. Tie nespēj uztvert, izjust un atšķirt jauno un vērtīgo gara dzīvē. Tāpēc nejūtīgie prāta cilvēki visvairāk pretojas jaunām idejām, kā arī reformu, pārmaiņu un dzīves uzlabojumu prasībām. Nejūtīgais skaļuma un trokšņu mīļotājs garīguma laukā nespēj neko ievērojamu sasniegt, jo garīgam darbam ir nepieciešams klusums un miers. Gēte ir teicis: "Bez absolūtas vienatnes es vispār nespēju neko radīt."

Tikai jūtīgs cilvēks spēj vienmēr labi sadzirdēt savas sirdsapziņas norādījumus un tiem sekot. Nejūtīgais gan šad tad dzird savu sirdsapziņas balsi, bet to neklausa un pat dara to, ko tā aizliedz. Tas rada viņa dzīvē daudz un dažādas nepatikšanas, kāpēc viņš vienmēr ir neapmierināts ar sevi un nelaimīgs. Lai kaut uz laiku neizjustu šo neapmierinātību un sirdsapziņas pārmetumus, viņš mēdz lietot alkoholu un citas reibinātājas vielas. Tas ir mēģinājums sava nejūtīguma un garīgas neattīstības dēļ radušos dzīves sarežģījumus likvidēt ar apreibināšanos, ar saprāta zaudēšanu. Di Nuji norāda, ka "cilvēks, kurš ir apreibis, nav vairs cilvēks." (Human Destiny ) Bet ar apreibināšanos nav iespējams nepareizo dzīvi labot, pēc reibuma izzušanas neapmierinātība vēl pieaug un līdz ar to aug prasība pēc tālākas reibinātāju lietošanas. Jūtīgs un gudrs cilvēks, kas seko savai sirdsapziņas balsij, ir apmierināts ar dzīvi un tam nav vajadzības apreibināties. Tieši pretēji – viņš vienmēr ir dzīves prieka pilns, un, lai varētu labāk saņemt to, ko pareizs dzīves gājums viņam dod, tas vēlas vienmēr paturēt skaidru galvu un labu garastāvokli. Viņš atsakās bojāt savus miesas un gara spēkus un tāpēc nevēlas lietot ne tabaku, ne alkoholu, ne arī citas indes. Līdz ar R. Emersonu ir jāatzīst, ka "tikai gudram dzīve ir svētki." (Essays )

Vienaldzīgais un nejūtīgais ne tikai nespēj saskatīt citu bēdas, vajadzības un iejusties to stāvoklī, tas ir gatavs vairot citiem grūtības un padarīt viņu ciešanu nastu arvien smagāku. Šādu nejūtīgu cilvēku sevišķi daudz ir angļu tautas vidū, kā to atzīst R Jurevičs: "Anglis mēdz būt auksts kā ledus, spēj skatīties uz otru kā uz tukšu vietu, kā uz gaisu, – spēj pilnīgi izolēt sevi no katras iekšējas līdzdalības tanī, redzot tanī ne cilvēku, bet vienīgi līdzekli saviem nolūkiem. Vienmēr vienaldzīgs jau vispār pret citiem cilvēkiem, tas ir absolūti vienaldzīgs pret kalpu, sulaini, pret zemāk stāvošo, nemaz jau nerunājot par attieksmēm pret "zemāk stāvošajām rasēm." Tas, ko mēs zinām par kalpotāja etiķeti augsti aristokrātiskās mājās, kur tiek prasīts, lai tie kļūtu pilnīgi it kā par nedzīviem automātiem, kas nedrīkst ne ar mazāko vaibstu vai žestu izrādīt, ka tie ir dzīvi, jūtoši un domājoši cilvēki, – viss tas to arī apstiprina." Šī nejūtīguma dēļ angļi ir spējuši izdarīt tādus kauna darbus, kā citu tautu iekarošanu, apspiešanu un izmantošanu. Lin Jutangs domā, ka "britu impērijas stipruma īstais pamats ir angļu garīgas aktivitātes un domāšanas trūkums, viņu pilnīga nespēja saskatīt otra cilvēka viedokli un viņu stipra pārliecība, ka tikai angļu rīcība ir pareiza." (The Importance of Living )

Nejūtīgums visvairāk sastopams zemēs, kuras ievērojamas tehnisko sasniegumu ziņā. Vergodami tehnikai un izlietodami zinātnes atklājumus, lai vairotu mantu, cilvēki kļūst arvien nejūtīgāki, necilvēcīgāki, nervozāki un pat garīgi nenormāli, kā to varam vērot visvairāk attīstītās tehnikas zemē Amerikā, kur ir vislielākais vājprātīgo skaits. Turpretī Ķīnā, kur cilvēki nekad nav kārojuši pēc slavas, mantas un sasniegumiem un nav vergojuši tehnikai, bet ir dzīvojuši dabīgi, ļaujot pilnīgu brīvību savām jūtām, vājprātīgie ir liels retums, kā to apliecina ķīnietis Lin Jutangs. (The Importance of Living )

Vēss nejūtīgums ir samērā svešs arī latviešiem, kuri vienmēr ir cienījuši garīgi attīstītos – jūtīgos sirds cilvēkus. Nejūtīgums un bezdvēselīgums, ko varam vērot citās tautās, ir īpašības, kuras latvieši allaž ir nosodījuši. "Mums jāatzīst, ka t.i. "sirds" īpašības, kam palikusi tāda vērtīguma nozīme pie mums un citām mazajām tautām, it kā izbeidzas ar zināmu meridiānu rietumu virzienā. Un tas cilvēks, ko parasti sastopam lielajās "pasaules" tautās, liekas vairāk tikai kā cilvēkveidīga būtne, bez dvēseles mūsu izpratnē," saka A. Plensners. Latviešu tautas gara manta liecina par to sacerētāju jūtīgumu, sirds šķīstību un dvēseles skaidrību. It īpaši tautas dziesmas ir tādas smalkjūtības, cēlsirdības, laipnības un mīlestības apgarotas, ka tās var visai pasaulei mācīt gudra, garīgi augstu stāvoša cilvēka nostāju dažādos dzīves gadījumos. Raksturīgākais tautas dziesmām ir bagātīgā mērā lietotie pamazināmie vārdi, kas palīdz izteikt maigumu, sirsnību un labvēlību pret cilvēkiem, kustoņiem un nedzīvo dabu. Šādu pamazināmo vārdu dažu tautu (piemēram, angļu) valodās gandrīz pavisam trūkst, kas rāda, ka šīm tautām svešs ir jūtīgums un sirsnība. V. Kārkliņa romānā Vakara zvaigznes par latviešiem, salīdzinot ar amerikāņiem, gluži pamatoti ir teikts: "Latviešu kultūra ar savu gara smalkumu, ar savu morālo līmeni pārāka ne tikvien par šejienes – tā paceļas kā sniegains kalngals pāri pat veco Eiropas tautu kultūrām… Mēs taču esam daudz bagātāki, nekā viņi. Pat tūkstoš gados viņi neiegūs to, kas mums jau tagad ir."

G. Merķelis uzsver, ka jūtu trulums ir kultūras trūkuma pazīme. (Z. Mauriņas Uguns gari ) Ejot pa zinātnes rādīto prāta cilvēku ceļu, ļaudis kļūst arvien nejūtīgāki un līdz ar to nekulturālāki. K. Raudive norāda, ka mūsdienu intelektuālisti "iztērē milzīgas gara enerģijas, viņi sēž un strīdas konferencēs, viņi māca no katedrālēm, runā no tribīnēm, bet īstenībā nekas netiek padarīts, nekas netiek izlabots. Pasaules haoss vairojas, cilvēks kļūst nelaimīgs." (Sapņi un īstenība ) No haosa cilvēci var glābt vienīgi prāta noteikto maldu ceļu atstāšana un sekošana savai jūtu balsij – sirdsapziņa, t.i., jūtīguma un cilvēcīguma attīstīšana. Jūtu dzīves izkopšanai un sirds laipnības vairošanai vērtīgākos norādījumus varam gūt Kristus mīlestības mācībā, kā to aizrāda teologs K. Ronis: "Zinātnei, mākslai, draudzībai… nereti to žilbinošā progresā pietrūkst sirds gaismas. Ir viens ceļš uz mūžīgi jauno: iedegt savas dzīves lāpas pie Kristus mestās dvēseļu uguns." (Meditācijas )

Kā Kristus, tā arī visi lieli cilvēces audzinātāji skubina kļūt par sirdsšķīstiem, t.i., labas, laipnas sirds cilvēkiem, kādi viņi paši ir bijuši. Iepazīstoties ar šo garīgi augstu attīstītu, gudru cilvēku īpašībām, redzam, ka tie visi ir līdzīgi vienā ziņā, proti, tie ir bijuši ļoti jūtīgi, smalkjūtīgi un kautrīgi. J. Raskins uzsver, ka "ārkārtīgi liels jūtīgums ir visu patiesi lielu vīru ievērojamākā gara dāvana un mantojums." (The two Paths ) Viņš piezīmē, ka šis jūtīgums ietver arī pretīgumu pret visu zemo un mazvērtīgo. Līdzīgs ir filozofa Fichtes novērojums: "Katru patiesu talantu, it sevišķi viņa attīstības ceļa sākumā, kā arī pēc tam un vēlāk, kad viņš ir ieguvis gatavību, apņem maiga vienkāršība un kautrīgs nevainīgums." (Uber das Wesen des Gelehrten ) Cik jūtīgs un kautrīgs ir bijis indiešu gudrais – Gandijs bērnībā, to liecina viņa paša atzīšanās: "Es mēdzu būt ļoti kautrīgs un izvairījos no katras sabiedrības. Manas grāmatas un mācību stundas bija mana vienīgā sabiedrība. Būt skolā līdz ar stundeņa sitienu un skriet atpakaļ mājā, tiklīdz stundas beidzās – tas bija man ikdienas paradums. Es burtiski skrēju atpakaļ, jo nevarēju panest runāšanu par kādu. Es pat baidījos, vai tikai kāds neizjoko mani… Vismazākā apkaunojuma gadījumā man saskrēja asaras acīs." (Brthr.)

"Daži uzskata to par nelaimi, ja kāds ir jūtīgs," norāda R.W. Trains, "bet tā tas nav. Tieši pretēji, jūtīgums ir kaut kas labs, jo tas palīdz labāk uzņemt un izjust no iekšienes nākošos dvēseles impulsus un no ārienes nākošos augstākos spēkus."(In Harmonie …) Jūtīgums, smalkjūtība un maigums nav tikai sievietēm piemērotas īpašības, kā to tagad mēdz uzskatīt, tām būtu jāmājo ikvienā sievietē un vīrietī, lai tos varētu atzīt par garīgi attīstītiem; tāpat nejūtīgums un rupja, necilvēcīga izturēšanās neliecina par vīrišķīgumu, bet parūda vienīgi cilvēku zemo garīgās attīstības līmeni, vienalga, vai šīs īpašības atrodamas vīriešos vai sievietēs. Lin Jutangs uzsver, ka "maigums ir civilizācija." (The Importance of Living ) Šopenhauers domā, ka "jūtīgums ir raksturīgākais cilvēkos un vienīgi tas ir īsti cilvēcīgais ikvienā." "Jo jūtīgāki mēs esam, jo vairāk mēs esam cilvēki," saka J. Raskins. Tikai jūtīgu, garīgi attīstītu cilvēku, kura jūtu balss — sirdsapziņa ir sevišķi spēcīga, varam dēvēt par gudru, turpretī ļaunais, nejūtīgais, cietsirdīgais, garīgi mazattīstītais necilvēks ir jāatzīst par muļķi.

Jūtīgums ir nepieciešams, lai varētu uztvert visu cilvēcīgo, lai būtu iespējams attīstīties gudra cilvēka tikumiem – pazemībai, pieticībai un cilvēku mīlestībai. Nejūtīgajam ir sveša tiesiskas vienlīdzības izjūta, un tāpēc tas nepazīst īstu pazemību, viņš ir vai nu augstprātīgs vai arī augstprātīgo vergs. Nejūtīgā cilvēkā nevar iesakņoties arī materiālas vienlīdzības nepieciešamības izjūta, tāpēc tas nespēj atteikties no liekas mantas un būt pieticīgs, bet ir vai nu negodīgs mantrausis vai arī nožēlojams nabags. Tāpat nejūtīgais nav un nevar būt cilvēku mīļotājs, viņš nevēlas mīlēt savu tuvāku kā sevi pašu un palīdzēt visiem vienādā mērā; viņš ir vai nu egoistisks sevis un savējo mīļotājs un varas kārs citu apspiedējs vai arī sevis nicinātājs. Bet kā egoists nespēj mīlēt citus, tāpat to nespēj arī tas, kas dara sev pāri un ir pret sevi nežēlīgs. Jūtīgais cilvēku mīļotājs ne pret sevi, ne arī pret citiem neizturas ļauni, viņš nespēj nevienam pāri darīt. Jūtīgais mīl visu dzīvo un nedzīvo radību. "Neviens cilvēks, kas patiesi mīl kokus, nevar būt cietsirdīgs pret dzīvniekiem vai citiem cilvēkiem. Pilnīgi veselīgā gara laipnība ir dabīga parādība," saka Lin Jutangs. (The Importance of Living )

"Atšķirība cilvēku starpā, kas padara viņus cēlākus, ir noteikti tā, ka viens jūt vairāk kā otrs," saka J. Raskins (Sesame …) Jūtīgums palīdz atrast pareizo ceļu dzīvē, ātri un skaidri uztvert pasaulē notiekošo, atšķirt labo no ļaunā un saskatīt kā savas kļūdas. Jūtīgie ne tikai labi uztver norādījumus, kas vairo viņu gudrību, bet drīz vien sajūt arī katru aplamību, netaisnību un ļaunumu. Vienīgi jūtīgi ļaudis spēj palīdzēt īstajā laikā un vietā, kur kādam dara pāri, kur valda varmācība un notiek izmantošana. Jūtīgais mēdz kavēties pie visa tā, kur nav kaut kas tā, kā tam vajadzētu būt. Sava jūtīguma dēļ tas nespēj palikt vienaldzīgs, bet cenšas darīt visu, lai nepareizo savā apkārtnē labotu un mazinātu ļaunumu. B. Rasels norāda, ka lielie morālisti ir vēlējuši citiem to, ko tie vēlējās sev un uzskatīja par vērtīgu savā dzīvē. (Power ) Tāpēc tikai jūtīgu, skaidras un cēlas sirds cilvēku dzīves gājums ir atzīstams par paraugu, kā to uzsver Fr. Baumanis: "Auglīgas un vērtīgas dzīves pamats un sākums ir sirdsskaidrība… Cilvēki ar šķīstu sirdi bijuši dievišķīgu domu nesēji un radītā ceļa īsteni un patiesi gājēji." (Meditācijas )

Jūtīgi, garīgi attīstīti cilvēki uztver visus iespaidus daudz dziļāk un spēcīgāk, nekas viņu acīm nepaslīd garām nepamanīts. Savus spriedumus viņi neveido ar prāta palīdzību, tos viņiem rada jūtas. Paskals aizrāda, ka tas, kam spriedumu noteic jūtas, visu uztver jau no pirmā acu uzmetiena, tas nav paradis pētīt cēloņus. – Jūtīga cilvēka domāšanas norise būtu dēvējama par sirds domāšanu. Sirds domāšana piešķir dzīvei vērtību, oriģinalitāti, jo tā noārda visus nevajadzīgos, prāta uzceltos žogus ļaužu vidū. Ir jāpievienojas P. Jurevičam, ka "dzīve dziļās jūtās un domās ir visskaistākā." (Kultūras sejas )

Ja gudrs un jūtīgs cilvēks visumā ir apmierināts ar savu dzīvi, ja tam nav jācieš nepareiza dzīves veida dēļ kā nejūtīgajiem, tad tas tomēr ne nozīmē, ka viņam nebūtu pazīstamas bēdas. Gudrā ciešanu cēlonis ir pasaulē valdošā netaisnība, ļaunums un pārestības, kuras dziļi aizskar jūtīgu cilvēku. F. Paulsens ir pārliecināts, ka "visvairāk cieš labākie cilvēki. Bez viņu pašu īpatnējām vajadzībām viņi jūt vēl vispārējās: lielus un labus cilvēkus mēs gandrīz nevaram iedomāties bez melanholiska noskaņojuma." (S. Eth.) Tāpēc ikviena jūtīga cilvēka dzīve ir pilna dziļu pārdzīvojumu, tanī ir gan bēdas, gan arī prieks, sajūsma un aizrautība. Viņš priecājas par to, kas ļaužu vairumam ir vienaldzīgs, viņu sāpinātas, ko citi pat nejūt. "Lieliem gariem patīk uztraukuma pilna dzīve. Viduvējības tā neiepriecina, jo viņi ir tikai mašīnas," saka B. Paskāls. (Gedanken) "Jo pilnīgāks, jo labāks cilvēks kļūst, jo augstāk un plašāk tas nenoliek savus mērķus, jo vairāk tas kļūst eksponēts ciešanām. Ciešanas ir neatņemama cilvēciskās dzīves daļa," domā P. Jurevičs. (Kultūras sejas) Bet "jo vairāk cilvēks ir ciešanu, tas ir, dziļu bēdu spējīgs, jo vairāk viņš ir cilvēks," norāda Unamuno. Jūtīgs cilvēks bēdu brīžos nekautrējas arī raudāt. Jēzus raudāja, redzēdams savu draugu Lācaru mirušu. (Jāņa 11:35) "Arī stipram vīram, kad bēdas sirdi spiež, nemaz nav jākaunas no asarām," saka T. Grinbergs. (Žēlastības laiks ) Ja nejūtīgie savas ļaunās dabas radītās ciešanas un sirdsapziņas pārmetumus cenšas noslīcināt alkoholā, tad jūtīgie, pārdzīvodami citu sāpes kā savas, nevēlas no tām tikt vaļā, bet mēģina palīdzēt cietējiem, karojot ar gara ieročiem pret meliem, netaisnību un ļaunumu. Tādā kārtā gudram un jūtīgam cilvēkam viņa ciešanu pārvarēšana dara dzīvi vērtīgāku un vairo apmierinātību.

Katrai gara rosībai pamatā ir jūtīgums, bez tā nav iespējama garīga augšana un attīstīšanās. Jūtīgums ir pilnīgi nepieciešams, lai varētu darboties garīguma laukā, jo, kā to atzīst Li Jutangs, "literatūrā, mākslā, mūzikā, reliģijā un filozofijā prātam ir tikai niecīga loma, salīdzinot ar jūtām." (The Importence of Living ) Jūtīgiem cilvēkiem nepieņemams ir vienmuļš, garlaicīgs darbs, kas neļauj parādīt savas jūtas, savas cilvēcīgās īpašības. Jūtīgi ļaudis vienmēr meklē skaistumu, saskaņu ar mieru un klusumu kā dabā, tā arī dzīvē. Tie izvairās no visa neglītā, zemā, riebīgā, trokšņainā un skaļā. Ruso uzsver, ka "patiesa apmierinātība nav nejautra, ne trokšņaina… īsti laimīgs vīrs saka maz un smejas maz…; viņš glabā laimi savā sirdī." (Emile ) Laotse norāda, ka labs cilvēks "attiecībās ar citiem mīl laipnību; savos vārdos viņš mīl sirsnību." (The Wisdom of Laotse )

"Jo cilvēks īstāki cilvēks, jo tā jūtas būs "smalkākas," t.i., spēcīgākas izjust augstākās vērtības, un tā domas būs vairāk pievērstas patiesībai. Jo pilnīgāka cilvēka dzīve, jo vairāk viņš spēj just un domāt, t.i., aptvert iespējami vairāk vērtību un dzīvot tanīs. Vērtības just un pārdzīvot nozīmē, ka kaut kam ļoti jāpatīk, ka kaut kas jāmīl, ka ar kaut ko jāpastāv tuvības saitēm. Cilvēkam, kas mīl dabu, kas spēj izjust to, kas mīl cilvēkus un cilvēka gara veidojumus, dzīve būs vienmēr bagāta un saturīga," saka R Jurevičs.

Lai cilvēku vidū vairotos mīlestības, draudzības un palīdzības gars, ikvienā būtu jāattīsta pēc iespējas lielāks jūtīgums. "Vienīgi tas progresē dzīvē, kura sirds kļūst maigāka," norāda J. Raskins. (Sesame …) Tikai kopjot un veidojot jūtu dzīvi, ļaudīs pieaugs garīgums, cilvēcīgums un līdz ar to gudrība, tie kļūs pazemīgi un pieticīgi cilvēku mīļotāji. Šie jūtīgie, sirdsšķīstie cilvēki varēs apliecināt līdz ar Poruku, ka "jūtas ir tik vienīgā dzīve, kura mūs augstāk par ikdienišķo paceļ, viņām pasaulē visdziļākās saknes."

GUDRĪBAS CEĻŠ

Gudra cilvēka tikumi

Kas ir gudrība un kā tā izpaužas, par to cilvēki ir interesējušies visos laikos. Vērojot viens otru, tie ir izmēģinājuši noteikt, kādam jābūt, kā jādzīvo un kā jāizturas pret pārējiem tam cilvēkam, kuru varētu dēvēt par gudru, un, kas ir raksturīgs tiem, kuriem gudrības trūkst. Un tomēr gudrības jēdziens vēl tagad ir neskaidrs, bieži ar vārdu "gudrība" apzīmē to, kas ar to nekad nebūtu apzīmējams.

Vairums tagad par gudru uzskata katru, kam ir attīstīts prāts, kas ir apmeklējis skolas, ieguvis daudz zināšanu un strādā labi atalgotu darbu. Par gudriem uzlūko arī valdniekus, vadoņus, karavīrus un visus tos, kas ieņem augstus posteņus sabiedrībā. Tāpat par gudriem atzīst tos, kas savas dzīves laikā ir pratuši vairot ienākumus un kļūt par turīgiem cilvēkiem. Par cilvēku gudrību, tātad, mēdz spriest pēc viņu prāta spējām un iegūto zināšanu daudzuma, kā arī pēc tā, cik tie bijuši sekmīgi augsta sabiedriskā stāvokļa un materiālas dabas panākumu iegūšanā. Tas ir iemesls, kāpēc visi, sekodami tikko minētajiem cilvēku paraugiem, cenšas gūt sekmes sabiedrībā, valdīt pār citiem un tos vadīt, tikt pie turības un iegūt pēc iesējas vairāk zināšanu.

Ja salīdzinām šos sabiedrībā izplatītos uzskatus par gudrību ar tiem, kurus izteikuši reliģiju dibinātāji, reformatori un citi gudri vīri, tad redzam lielu starpību. Tieši tas, ko sabiedrības vairums mēdz uzlūkot par gudra vīra dzīves ceļu, gudrības paudēju acīs ir nevērtīgs, nepareizs, nevēlams un tāds, kas cilvēkus vienīgi attālina no gudrības. Gudrības ceļa rādītāji neatzīst par gudriem tos, kas attīstīta prāta un izcilas atmiņas dēļ uzkrājuši ievērojamu daudzumu zināšanu. Tāpat tie par gudriem neuzskata arī tos, kas ieņem vadošos posteņus sabiedrībā vai arī ir ieguvuši lielu bagātību. Tāpēc, noskaidrojot gudrības izpausmes veidus un gudrības būtību, ir jāņem vērā pasaules ievērojamāko domātāju norādījumi un gudrības jēdzienā jāietilpina tas, ko viņi atzīst par svarīgāko un raksturīgāko gudriem vīriem.

Domātāji, kas ir pazinuši gudrības ceļu, par gudru atzīst vienīgi to cilvēku, kas ir labs un labsirdīgs. Platons uzsver, ka "gudrs cilvēks ir labs, bet ļauns cilvēks nav gudrs." Bet labs nav kurš katrs, kas par sevi domā, ka viņš ir labs, vai kuru citi uzskata par labu. Tikai tas, kam ir laba, laipna sirds, ir atzīstams par labu cilvēku. "Sirds laipnība ietver sevī gudrības nozīmīgāko daļu," saka angļu domātājs Smails. "Laba sirds ir liela cilvēka pirmā pazīme," domā K. Raudive. J. Rainis ir pārliecināts, ka tas, kurā mājo laba sirds, ir sasniedzis dzīvē visvairāk:

Laba sirds ir visa sākums,

Laba sirds ir visa beigums,

Vairāk cilvēks nespēj sasniegt.

Tā kā ar vārdu "sirds" dzejiskā valodā apzīmē visu, kas attiecas uz jūtu dzīvi, tas rāda, ka gudrības jēdziens sakņojas cilvēka jūtu un nevis prāta sfērā, kā to parasti domā. Gudrs cilvēks tātad ir jūtu jeb sirds cilvēks, tas ir pretstats nejūtīgam auksta prāta cilvēkam. Šopenhauers norāda, ka pat mazattīstītu prātu apskaidro un apmirdz it kā augstāks skaistums, ja to pavada sevišķa sirds laipnība, pie kam tad no šī cilvēka izstaro tāda gudrība, kuras priekšā katrai citai ir jānobāl. Cilvēkus, kuros mājo laba, laipna sirds, Kristus sauc par sirdsšķīstiem: "Svētīgi tie sirdsšķīstie, jo tie Dievu redzēs." (Mat. Ev. 5.n.8.p.) No Kristus mācības varam smelties atziņas, kā jādzīvo sirdsšķīstam, resp., gudram cilvēkam un kā viņa sirds šķīstība izpaužas.

Kristus māca, ka sirdsšķīsti cilvēki ir pazemīgi, tiem sveša augstprātība un lepnība; tie nepazīst naida un ļaunuma, bet izrāda mīlestību pret visiem un dara citiem tā, kā tie vēlas, lai citi viņiem darītu. Sirdsšķīsti cilvēki ir pieticīgi, tie nekrāj mantu, "ko kodes un rūsa maitā." Sirdsšķīsti cilvēki savu dzīvi ziedo citu labā, kaut arī par savu izturēšanos tiem nāktos saņemt nievas un izsmieklu, kā to Kristus mācības iespaidā ir attēlojis J. Poruks stāstā Sirdsšķīstie ļaudis : "Tas, kuru lielais ļaužu pulks izsmej un nievā, tas ir tas, kuram šķīsta sirds… šķīsta no mantas kārības, no pašmīlestības,… kas saviem līdzcilvēkiem līdzi jūt, kas tos mīl un priekš tiem dzīvo." Sirds šķīstība, tātad, izpaužas kā pazemība, pieticība un tuvāko mīlestība. Tikai tos cilvēkus, kuros šīs īpašības vērojamas, varam atzīt par gudriem. Tāpat kā Kristus, arī ķīniešu gudrais Laotse par augstākajām vērtībām, kas kādā mājo, uzlūko mīlestību, pieticību un pazemību, teikdams:

Man ir trīs dārgumi –

Pirmais ir mīlestība,

Otrs – nekad par daudz,

Trešais – nekad neesi pirmais pasaulē.

Pazemība, pieticība un mīlestība kā gudra cilvēka īpašības ir cildinātas arī latviešu tautas gara mantās, it sevišķi pasakās par trim brāļiem, mātes meitu un bārenīti. Tautas pasakās par trim brāļiem abus vecākos brāļus dēvē par gudriem, bet jaunāko brāli nosauc par muļķīti. Vecākie brāļi ar savu "gudrību" tomēr paliek kaunā, nespēdami veikt to, ko var jaunākais brālis. Ar to pasaku sacerētāji ir gribējuši uzsvērt, ka īsta gudrība, kas palīdz katram viņa dzīves laikā iegūt augstākās vērtības, mājo nevis "gudrajos brāļos", bet gan par muļķīti nosauktajā jaunākajā brālī. Tas tā ir arī dzīvē, kur par gudriem ļaudis apzīmē tos, kam patiesībā gudrības trūkst, bet gudrākos cilvēkus neprot novērtēt. Pasakas pauž domu, ka gudri irtie cilvēki, kas, tāpat kā jaunākais brālis, ir pazemīgi un laipni pret visiem, gatavi vienmēr palīdzēt un uzupurēties citu labā. Ļaunu tie cenšas atmaksāt ar labu, bet fiziskajam spēkam un rupjai varai stājas pretī ar savu gara spēku. Gudrības turpretī trūkst visiem "gudrajiem brāļiem", kuriem raksturīga ir augstprātība, iedomība un lepošanās ar savu gudrību. Tie tīko pēc goda un slavas, tajos mājo varaskāre un vēlēšanās valdīt pār jaunākajiem brāļiem. Viņi ir rupji, ļauni, vienmēr gatavi lietot fizisko spēku un varu. Kam trūkst gudrības, tie, tāpat kā pasaku vecākie brāļi, pirmām kārtām domā par sevi, tie ir egoisti, mantrauši un materiālo vērtību dievinātāji. Viņiem liekas, ka godīgie un pieticīgie jaunākie brāļi ir muļķi tāpēc, ka tie atsakās no sava labuma meklēšanas, no tiekšanās pēc naudas un mantas. Pasaku sacerētāji ir pārliecināti, ka tikai pazemīgu, pieticīgu un izpalīdzīgu cilvēku var saukt par gudru.

Pazemības, pieticības un cilvēku mīlestības apcerei lielākā vai mazākā mērā pievēršas visas pasaules gudrākie vīri. Tā, piemēram, Seneka daudz uzmanības veltī pieticības un bagātības problēmām, vērsdamies pret bagātniekiem, aicinādami dzīvot vienkārši un dabīgi. Kristus mācības iespaidā cilvēki sāk arvien vairāk atzīt pazemības un tuvākā mīlestības nozīmīgumu. Šopenhauers par vienu no galvenajiem tikumiem uzskata cilvēku mīlestību, kuras avots ir līdzcietība. L. Tolstojs visus savus spēkus ziedo pazemības un cilvēku mīlestības popularizēšanai.

Pazemību, pieticību un cilvēku mīlestību varam uzlūkot par galvenajām gudra vīra īpašībām, par viņa svarīgākajiem tikumiem. Gudrs ir katrs, kas ir pazemīgs un nekāro pēc goda un slavas, kas ir pieticīgs un tāpēc brīvs no mantkārības, kas ar mīlestību vēršas pret ikvienu, citiem līdzi juzdams un palīdzēdams.

Gudra cilvēka svarīgākie tikumi balstās viņa jūtu dzīvē un nevis prāta darbības lokā, kā to atzīst indiešu domātājs J.Krišnamurti: "Tikums ir saistīts ar sirdi un nevis ar prātu. Kad prāts kultivē tikumu, tā ir viltīga kalkulācija, tā ir pašaizsardzība, izmanīga piemērošanās apkārtnei." Absolūti gudrs cilvēks ir iedomāts ideāls cilvēks. I. Kants uzskata, ka tikums un līdz ar viņu arī cilvēka gudrība ir idejas. Gudrais pēc viņa domām ir ideāls, t. i. cilvēks, kas eksistē tikai domās, bet kas pilnīgi sakrīt ar gudrības ideju. "Mūsu rīcībai nav cita parauga kā vien šī dievišķā cilvēka izturēšanās," saka I. Kants ,"ar ko mēs sevi salīdzinām, apsveram un tādā kārtā sevi labojam, lai gan to nekad nevaram sasniegt."

Kā gudrs cilvēks ir iedomāts ideāls, tāpat arī šī ideāla pretstats – cilvēks bez gudrības – ir otra iedomāta galējība. Visi cilvēki ir ierindojami starp šīm galējībām. Tāpēc nevienu nevar uzskatīt par tādu, kam gudrība piemīt visā pilnībā. Daži var atrasties iespējami tuvu absolūti gudra cilvēka paraugam, daži tālāk, bet citi varbūt pavisam tāli un sveši tam. Tālu no gudra cilvēka ideālā tipa atrodas tie, kas nepieder jūtīgo sirds cilvēku saimei, bet kurus vada dažādi prāta apsvērumi. Tādi ir visi godkārīgie egoisti un karjeristi, kas lepojas ar augstu sabiedrisko stāvokli, kā arī visi varas kārīgie, kas ir ļauni, nežēlīgi, nejūtīgi, naida pilni un kas cenšas vienmēr valdīt pār citiem. Šie cilvēki ieņem valdnieku, vadoņu, karavīru un "augstu amatpersonu" posteņus. Kaut gan tie sevi tur par gudriem, tomēr tos ir neiespējami par tādiem atzīt, jo tiem ir sveša pazemība un pazemīgu cilvēku atteikšanās no varas, goda un slavas. Tāpat tie nepazīst cilvēku mīlestību un ar to saistīto nevēlēšanos valdīt pār citiem.

Gudrības trūkst arī bagātniekiem, kas sava egoisma, mantkārības un negodīguma dēļ ir ieguvuši turību. Tiem tomēr trūkst vērtīgākā, kas pieder patiesi gudriem vīriem – pieticības un spējas atteikties citu labā. Gudrības var trūkt arī cītīgajiem zināšanu krājējiem, kurus cilvēku vairākums vienmēr uzskata par gudriem. Zināšanas vienas pašas nevienu nepadara labāku un gudrāku. Zināšanas var būt vienādā daudzumā kā labam, tā ļaunam cilvēkam, kas gudrības ziņā tomēr ir pavisam atšķirīgi. Tāpēc, lai pareizi spriestu par kāda cilvēka gudrību, nav jāskatās uz viņa zināšanu daudzumu, nodarbošanos, sabiedrisko stāvokli, amata svarīgumu un ienākumu apjomu, kā to dara parastais cilvēks, bet gan līdzīgi pasaules gudrajiem jāinteresējas, kāds ir šis cilvēks, vai tas ir labs vai ļauns, un kā tas izturas pret pārējiem, resp., cik lielā mērā viņā vērojama pazemība, pieticība un cilvēku mīlestība.

Cilvēkos mītošā gudrība, viņu labā sirds, kas parādās kā pazemība, pieticība un mīlestība pret citiem, palīdz tiem dzīvē apzinīgi un neatlaidīgi iet pareizo ceļu, kuru varam saukt par gudrības noteikto ceļu, jeb īsāk – par gudrības ceļu.

Spriežot par kāda cilvēka gudrību, ir svarīgi konstatēt, vai tas izjūt pazemības, pieticības un cilvēku mīlestības nepieciešamību, nozīmīgumu, vai tas parāda šīs īpašības attiecībās ar pārējiem. Kas to dara, tie ir uz gudrības ceļa un, kaut arī tie atrastos tikai šī ceļa sākumā, tomēr tos varam dēvēt jau par gudriem.

Daži pareizo ceļu dzīvē ietur bez sevišķām grūtībām, bet ne visi to spēj. Arī tie, kam šīs spējas ir, var novirzīties sānis nepareizas audzināšanas un gudrības ceļa neatšķiršanas dēļ. Pašreizējos apstākļos gudrības ceļa iešana ir apgrūtināta visiem, jo ļaužu vairums iešanu pa to uzlūko par nevēlamu. Gudru cilvēku sabiedrība tagad ne tikai nepazīst un neuzlūko par paraugu, bet pat uzskata par dīvaini un nederīgu sabiedrības locekli, par tādu, kas visiem līdzekļiem jācenšas labot un audzināt, lai to padarītu līdzīgu citiem. Pēdējais savukārt aiz kautrības mēģina piemēroties vairumam un pakļauties visam pastāvošajam. Un tomēr katram ir jāatzīst, ka gudrs cilvēks ir nevis tas, kam vajadzētu sevi pārveidot un piemēroties, bet gan visiem pārējiem būtu jācenšas pieņemt to, ko par labāko ir atzinis gudrs vīrs. Visvairāk gudrības ceļa iešanu kavē tie, kas paši par to nespēj iet, un tādu nav mazums. Viņi izsaka pārmetumus gudriem cilvēkiem par to dzīvē atrastām kļūdām. Šādā kārtā tie grib mest ēnu uz gudrības ceļu vispār, lai attaisnotu savu nevēlēšanos pa to iet. Viņi neredz un negrib redzēt sasniegumus, bet reģistrē kļūdas un pēc to konstatēšanas spriež – ja reiz gudram cilvēkam ir tādi trūkumi, tad man var būt arī tie paši un vēl lielāki. Bet mēģinājums savas kļūdas attaisnot rāda, ka cilvēks tās neuzskata par trūkumu, kas būtu novēršams. Līdz ar to tam ir neiespējami mainīties, garīgi augt un attīstīties.

Kam gudrības ceļš ir nepieņemams, tas nejūt sevī tieksmi būt pazemīgam, tas nevēlas atteikties no mantrausības un tuvoties ikvienam ar neliekuļotu laipnību, sirsnību un draudzību. Visievērojamākie vārdi, kas teikti par gudrību, uz viņiem neatstāj nekādu iespaidu, jo viņi to svarīgumu neizjūt. Gudrības vārdi paslīd garām viņu acīm un ausīm, tie ne no kā nemācās un netop labāki. Vēl vairāk – tie asi noraida katru pamācību, aizrādījumu, tie nedomā ievērot pat gudrāko vīru norādījumus, ja tie tiem liekas nepieņemami. Šie ļaudis mēdz atrunāties, ka neviens (protams, viņiem līdzīgie!) jau minētos norādījumus neievēro un pēc tiem nerīkojas. Tie dažreiz gan dedzīgi aizstāv to, ko pasaules gudrie ir atzinuši par nederīgu, par tādu, pie kā nav vērts kavēties. Ja arī tie dažos gadījumos izturas līdzīgi gudriem vīriem, tad tomēr pārsvarā tā ir tāda rīcība, kas sveša ir tam, kurā mājo gudrība. Tāpēc tie var gan lepoties ar savu gudrību, var būt vispār pazīstami un ievērojami, tomēr tie ir tikai "gudrie brāļi," kuru izvēlētais ceļš tos vedīs arvien tālāk no gudrības, jo tanī pazemību, pieticību un cilvēku mīlestību velti meklēt.

Kas uzsākuši iet pa gudrības ceļu, tie nepārmet nevienam, kam šinī ceļā nākas piedzīvot neveiksmes vai novirzīšanos no tā. Viņi ar prieku apsveic katru šī ceļa gājēja soli, kas to ved tuvāk gudrībai. Tā kā gudra cilvēka ideālajam tipam ir iespējams tikai tuvoties, bet ne to sasniegt visā pilnībā, tad ir viegli atrast trūkumus katra cilvēka dzīvē, kaut arī mēs viņu dēvētu par gudru un tas šo apzīmējumu būtu pelnījis. Ļ. Tolstojs norāda, ka cilvēks nevar būt pilnīgs, viņš var tikai vairāk vai mazāk tuvoties pilnībai. Šinī cīņā pēc pilnības Tolstojs saskata visas dzīves jēgu. R. Dekarts ir teicis, ka lielie gari ir spējīgi izdarīt vislielākās kļūdas, bet tāpat tajos var mājot vislielākie tikumi. Gudrs vīrs vienmēr atzīst savas kļūdas, maldus un novirzīšanos no gudrības ceļa. Katri maldi tikai vairo tā centību un vēlēšanos pielaistās kļūdas neatkārtot. Tolstojs par sevi saka, ka viņš esot vājš un slikts cilvēks, bet sirsnīgi, no visas dvēseles vēloties būt absolūti labs. Gudram cilvēkam ir samērā viegli tikt vaļā no saviem maldiem, jo tas parasti ātri vien aptver, ka ir rīkojies aplam. Tā kā viņā valda dabīgs noskaņojums pret visu nevēlamo, tad tas no visa dzirdētā, vērotā un lasītā izvēlas un uztver to, kas dzīvē var noderēt, kas palīdz veidot sevi, kas dod pamudinājumu izkopt gudra cilvēka tikumus un norādījumus, kā to labāk darīt. Kas būs sākuši iet pa gudrības ceļu, tiem dzīve ik uz soļa apstiprināsies tā pareizība. Apziņa, ka izvēlēts īstais ceļš, būs neizsīkstošs iekšēja prieka avots, kas liks turpināt uzsākto, dos iespēju nepārtrauktai garīgai augšanai un arvien lielākas garīgas pilnības sasniegšanai. Bet lai tas notiktu, ir noteikti un neatlaidīgi jāievēro viss tas, ko par labu, pareizu un vēlamu ir atzinuši gudri vīri. Kā tagad visus aicina iet "gudro brāļu" pēdās, tikpat cītīgi ļaudis būtu jāskubina sekot gudru vīru dzīves paraugam un iet pa gudrības ceļu.

Lai gudra cilvēka dzīves ceļš būtu pazīstams un lai pa to censtos iet arvien lielāks cilvēku skaits, būtu daudz kam jāmainās. No gudra cilvēka viedokļa daudzi pastāvošie uzskati jānoraida un jānostājas pret to, ko tagad uzlūko par neapstrīdamu, bet ko gudrais nevar atzīt par labu. Līdz ar to kļūst aktuāla prasība pēc reformām, kurām visa mūsu līdzšinējā dzīve būtu jāpārveido pašos pamatos. Vispirms ir nepieciešamas radikālas pārmaiņas audzināšanā kā ģimenēs, tā arī skolās. Vairums līdzšinējo pedagoģijas pamatprincipu jāatzīst par nederīgiem un to vietā būtu jāliek tādi, kas virzītu jaunatni gudra cilvēka dzīves ceļā. To varēs realizēt, ja skolās galveno vērību veltīs gudrības ceļa rādīšanai un pareizas dzīves mācībai. Ieaudzinot jau no mazotnes īsto pieeju dažādiem dzīves jautājumiem, mainīsies cilvēku uzskati. Tikai tad būs iespējams panākt nepieciešamās pārmaiņas sabiedriskajā iekārtā, kas padarīs gudrības ceļa iešanu par dabīgu, visiem saprotamu un pieņemamu.

Gudrības avots – sirdsapziņa

Pasaulē valda uzskats, ka cilvēkam savā dzīvē ir nepieciešams vienmēr sekot tam, ko tā prāts atzīst par pareizu un vēlamu. Šo uzskatu popularizē un atbalsta filozofi Sokrāts, Dekarts, Kants u.c. Prāta spēju attīstīšanai tagad pievērš lielu uzmanību kā skolās, tā dzīvē. Visu dzīvi kārto neskaitāms daudzums prāta radītu likumu, rīkojumu un noteikumu. Tie visi ir labi domāti, bet mēs arvien vairāk vērojam, kur šī cilvēku dzīves ierobežošana noved. Prāta noteiktā rīcība bieži vien ir ļauna, necilvēcīga un nežēlīga. Ar prātu izdomātas labākas nākotnes dēļ bez žēlastības iznīcina miljonus. Likumu vārdā tagad izdara visbriesmīgākos noziegumus. Šķiet, ka prāta spēju nozīmi pārvērtējot un rīkojoties tikai pēc prāta apsvērumiem, kā arī izpildot visus prāta radītos pienākumus, cilvēce ir aizgājusi nepareizā virzienā un tagad tai par to nākas arvien vairāk ciest. Tā cieš tāpēc, ka ir aizmirsusi klausīt savai jūtu balsij — sirdsapziņai. Varam tikai līdz ar filozofu P. Jureviču cerēt, ka rietumu civilizācijā, kas atteikusies sekot sirdsapziņai, drīz sāksies reakcija pretējā virzienā. (Variācijas par moderno cilvēku )

Lai pareizi rīkotos un pareizi dzīvotu, lai cilvēku lielākā daļa justos iespējami laimīgāki un apmierinātāki, būtu nevis jāseko prāta radītiem ieteikumiem un jāklausa prāta diktētiem likumiem, bet gan vienmēr būtu jāņem vērā tas, ko saka mūsu sirds, mūsu jūtas, ko mēs izjūtam un uz ko aicina mūsu sirds balss. "Bez sirdsapziņas regulējošā un kontrolējošā iespaida vislieliskākais prāts var būt tikai malduguns, kas ved purvā. Sirdsapziņa ir sirds morāliskā valdniece, kas māca pareizo rīcību, pareizo domāšanu, pareizo ticību un pareizo dzīvi," saka S. Smails.

"Sirdsapziņa ir dvēseles balss, "norāda Ruso. Ruso sirdsapziņu nosauc par nemirstīgu debesu balsi, nemaldīgu laba un ļauna tiesnesi, kas dara cilvēku līdzīgu Dievam. Tā, pēc viņa domām, ir vienīgā, kas cilvēku paceļ pāri kustoņiem. Ruso ir pārliecināts, ka ar prāta palīdzību cilvēks vienīgi klīst no vieniem maldiem uz nākošajiem. "Par daudz bieži prāts piekrāpj mūs," saka Ruso, "mums ir pilnīgas tiesības apšaubīt to; bet sirdsapziņa nekad nepiekrāpj, viņa ir patiesais cilvēka vadonis; tas, kas paklausa savai sirdsapziņai, seko dabai, tam nevajag baidīties, ka viņš noies no ceļa."

Arī Aksels Munte atzīst, ka nevar pakļauties prātam: "Dzīvoju pēc savām dziņām un ticu, ka manas dziņas bija veselīgas. Bieži vien esmu kļuvis par muļķi, kad mēģināju uzticēties prāta vadībai, jo mans saprāts bieži maldījās, un par to esmu jau pietiekoši nosodīts." Rakstnieks G. Gunnarsons saka: "Saprāts bieži vien nav nekas cits, kā tikai spīts un šaubas. Vairums cilvēku alošanās ceļas saprāta dēļ, — tāpat kā ļaunums un cietsirdība. Nē, mums vienmēr jāklausa savai sirdij, – sirds balss ir Dieva balss."

Sirdsapziņas balss ir mūsu dziļāko jūtu izpausme. "Sirdsapziņas pavēles nav spriedumi, bet jūtas," saka Ruso. Sirdsapziņa ir viss tas, ko mēs izjūtam par pareizu, nevis ko mēs atzīstam ar prāta palīdzību. Jūtu balss ir Dieva balss cilvēkos, prāta slēdzieni ir cilvēku pašu balss, kuru veido un rada katrs pats pēc savas patikas. Tāpēc ne prāta lēmumi jāievēro, bet gan jāklausa , ko saka mūsu jūtas, mūsu sirds balss. Sirdsapziņas prasības izjust un tās vienmēr ievērot nozīmē paklausīt tam, ko mums liek darīt augstākā vara — Dievs. Ar sirdsapziņas balss palīdzību Dievs vada mūsu dzīves gaitas vēlamā un pareizā virzienā.

Sirdsapziņa ir tā, kas aizliedz mums domāt tikai par sevi un skubina mīlēt visus cilvēkus, darīt tiem labu. "Mūsu ētiskā sirdsapziņa mums liek pūlēties visur veicināt labo un apkarot ļauno, visur cīnīties par taisnību un novērst netaisnību, sēt visur mīlestību un deldēt naidu," saka P. Jurevičs. Mūsu jūtu balss sirdsapziņa liek mums būt pazemīgiem, pieticīgiem un cilvēku mīļotājiem, sirdsapziņa ir mūsu gudrības avots, un viņas rādītais ceļš ir gudrības ceļš. Paklausot Dieva balsij – sirdsapziņai, mēs bez sevišķām grūtībām varēsim iet pa Dieva noteikto gudrības ceļu. Gudram jūtu un sirds cilvēkam sirdsapziņa ir sevišķi jūtīga, un tā pilnīgi noteic viņa dzīves gaitas. "Galveno darbu, kas ietekmē visu dzīvi, cilvēks nedara ar savām rokām, kājām vai muguru, bet ar savas sirdsapziņas palīdzību," saka L. Tolstojs. Sirdsapziņas balsis neievēro tie, kas novirzījušies no gudrības ceļa, kas izturas augstprātīgi, nevērīgi un jauni pret citiem, kas domā tikai par savu labumu. Sirdsapziņas balss neievērošana ir rīkošanās pret Dievu, tā ir bezdievīga rīcība, kuru varam apzīmēt ar grēkošanu. Mēs vienmēr grēkojam tad, ja neievērojam savas dziļākās jūtas un klausām tikai savam prātam. Grēko visi tie, kas Dieva noteiktā gudrības ceļa vietā ir izvēlējušies prāta radītas un pašu izdomātas gaitas. Grēcinieki ir visi augstprātīgie, lepnie un varaskārie, kas neievēro sirdsapziņas aicinājumu būt pazemīgiem, bet grib, lai citi tos godina un pielūdz, jo viņiem savs "es" ir viņu Dievs. Grēcinieki ir arī visi egoisti un mantrauši, kuru Dievs ir viņu manta. Austrāliešu zinātnieks Mērdoks atzīst, ka "visu grēku sakne ir pašcentrēšanās. Grēcinieks ir egocentriķis." Vislielākie grēcinieki ir tie, kam trūkst cilvēku mīlestības, kas ir ļauni, rupji cilvēku nīdēji un kas tāpēc sagādā ciešanas daudziem un vairo ļaunumu pasaulē. Grēks vienmēr ir cilvēku ļaunuma izpausme. Grēcinieks ir katrs, kas citiem nodara netaisnību, kas izmanto, krāpj un verdzina, kas ierobežo brīvību. Tolstojs uzskata, ka grēko visi tie, kas iegūst sev varu, īpašumu, kas pavada laiku bezdarbībā. Ja sirdsapziņas balss ir nemierā ar mūsu rīcību, ja mums uzmācas pašpārmetumi, tas rāda, ka esam rīkojušies nepareizi, kaut arī mums to neviens nepārmestu. Šo iekšējo nemieru, neapmierinātību nevar apklusināt nekādi mierinājumi, atzinība, uzslava un apbalvojumi. Tas viss mums liksies viltots, ārējs, īsto vērtējumu joprojām neatlaidīgi paudīs mūsu sirdsapziņa. Sirdsapziņu neviens nevar apmānīt, mēģinādams sev iestāstīt, ka nepareizā izturēšanās ir kaut kā attaisnojama. Sirdsapziņas pārmetumus var apklusināt vienīgi tad, ja novēršam šo pārmetumu cēloni. Ja nepareizi izdarīto vairs nav iespējams pilnīgi izlabot, tad sirdsapziņas pārmetumi ir jācieš visu mūžu, kas ir smagākais sods, kādu cilvēkam nākas saņemt. Kas rīkojas pretēji savai sirdsapziņas balsij, tie agri vai vēlu ir spiesti atzīt savas rīcības nepareizību. Maldīgu, prāta noteikto un izvēlēto ceļu gājēji gan varbūt paveic šķietami daudz, tomēr viņu darbs un panākumi ir nevērtīgi, ja tiem trūkst sirdsapziņas atbalsta, ja viss ir darīts ar iekšēju nepatiku, ar smagumu sirdī. Bieži tikai mūža beigās lielie mantrauši, cilvēku izmantotāji un varaskārie sāk saprast, ka īstais ceļš būtu iets, ja tie būtu uzticējušies savai sirdsapziņai un atturējušies no skriešanas pēc neīstām vērtībām. Par vēlu tiem nākas atzīt, ka iegūtā slava vai bagātība nav nekāds ieguvums, bet gan zaudējums, kas ir atņēmis iespēju iet pareizo ceļu savā dzīves laikā.

Katrs, kurā mājo gudrība, par augstāko uzdevumu savā dzīvē uzskata sekošanu visam, ko no viņa prasa sirdsapziņa, un visa tā atraidīšana, kam tā pretojas. Tolstojs aizrāda, ka neviens nekad nedrīkstētu uzskatīt, ka viņam jāklausa kaut kam citam un nevis savai sirdsapziņai. Ja sirdsapziņa kaut ko pavēl vai atļauj, tad mums rodas patika, prieks rīkoties, drosme, uzņēmība, neatlaidība un apņēmība iet noteiktā virzienā. Ja turpretī sirdsapziņa kaut ko liedz, tad mēs izjūtam kaunu, bailes, rodas iekšēja nepatika un vēlēšanās nepaklausīt. Sirdsapziņas pavēlēm un aizliegumiem būtu jāklausa vienmēr, bez pretrunām un vilcināšanās. Vispareizākais ir katrreiz pats pirmais sirdsapziņas mājiens, kas vienmēr ir skaidrs jā jeb nē. Ir svarīgi sadzirdēt šo pirmo sirdsapziņas atbildi un to ņemt vērā, nemēģinot no tās ievērošanas izvairīties. Ja sirdsapziņas norādījumi ir neskaidri, mūs moka šaubas, tas rāda, ka skaidrību mēs esam paši izjaukuši, sākdami gudrot, vai tikai mūsu sirdsapziņas norādījumi ir pareizi, vai nevarēti iet citu, kompromisa ceļu, ievērot tos tikai pa daļai, paklausīt citu ieteikumiem u.t.t. Ja šādā veidā skaidrība ir zaudēta, tad mēs nonākam arvien lielākos maldos un beigās vairs nezinām, kā tikt uz ceļa, it īpaši, ja savus šaubīgos, kompromisa lēmumus esam sākuši īstenot. Tāpēc katrreiz būtu jārīkojas tā, kā to ir ieteicis Russo: "Man vajag tikai jautāt sev, ko es vēlos darīt: ko es jūtu, ka tas ir pareizs – ir pareizs; ko es jūtu, ka tas ir nepareizs – ir nepareizs; sirdsapziņa ir labākais padomdevējs."

Kas seko savai iekšējai balsij, tas var iet mierīgi un brīvi cauri dzīvei, tas var saņemt pārmetumus, ciest pārestības, un tomēr viņš jutīsies laimīgs, ka ir paklausījis Dieva balsij un Dieva gribu stādījis augstāk par visu to, ko no viņa ir prasījuši cilvēki. Tolstojs ir teicis: "Viss, kas mums vajadzīgs, ir mums dots, ja vien mēs sekosim mūsu sirdsapziņas un Dieva norādījumiem. „Ja sirdsapziņa ir tīra un saka mums, ka esam pareizi rīkojušies, tad visas ļaužu aprunāšanas, nelabvēlīgus spriedumus par mums, apvainojumus un mēģinājumus mūs novirzīt no uzsāktā ceļa varam palaist neievērotus. Apkārtnes prasību nesaskaņa ar to, ko diktē sirdsapziņa, liekas nenozīmīga tam, kas uzsācis Dieva norādītās gaitas.

Sekojot savai sirdsapziņai, mēs būsim padarījuši visvairāk no tā, ko mums Dievs ir lēmis šinī pasaulē veikt, jo mēs nebūsim velti maldījušies pa blakus ceļiem. Arī sekojot savai iekšējai balsij, ikvienam nāksies pārciest grūtības un nepatikšanas, bet viņa gaitas atvieglos apziņa, ka tas iet Dieva nolemto ceļu. Uzsākot savas dienas gaitas, viņš neraizēsies par to, ko darīt, kā darīt, un nekurnēs par paredzamā darba smagumu, bet mierīgi paļausies Dieva vadībai un uzticēsies tam, ko viņam darīs zināmu sirdsapziņas balss. Šī paļāvība tam dos spēkus bez novirzīšanās iet pa to ceļu, pa kādu viņš noteikti tiek vadīts. Ja ikviens klausītu, ko tam saka sirdsapziņa, tad Dieva valstība zemes virsū kļūtu realitāte. Bet, lai šim stāvoklim tuvotos, tad katram jau no bērnības būtu jāmācās sadzirdēt savu iekšējo balsi un jākļūst pēc iespējas jūtīgākam pret to. Kas ne tik vien grib, bet arī spēj sekot savas sirdsapziņas prasībām, vienīgi to varam uzskatīt par gudru cilvēku, par tādu, kas sasniedzis savu garīgo pilngadību. Tikai panākot savas rīcības un nostājas saskaņu ar iekšējās balss norādījumiem, cilvēka dvēselē iestājas gaišs, saulains, miera pilns noskaņojums, kuru vairs nekas nespēj traucēt.

Izglītība

Vēl līdz šim ir plaši izplatīts uzskats, ka mācoties skolās un iegūstot zināšanas, cilvēks kļūst izglītots. Dzīvē tomēr sastopam daudzus skolas beigušos, kuru zināšanu krājums ir ievērojams, bet kurus nekādā ziņā nevaram atzīt par izglītotiem. To apstiprina Gēte, teikdams: "Cilvēka galvā var būt milzums zināšanu, bet viņš tajā pašā laikā var būt ne tikai neizglītots, bet pat barbars." Ka skolas beigušie varbūt pavisam neizglītoti cilvēki, to atzīst arī ievērojamais latviešu domātājs P. Jurevičs savā grāmatā Variācijas par moderno cilvēku: "Kaut gan ar visādiem diplomiem apgādātas lielas masas, īsti izglītotu cilvēku, šķiet, kļuvis mazāk. Gan bagāti, gan sabiedrībā augsti stāvoši, gan pat visai mācīti vīri dažreiz galu galā ir stipri neizglītoti, t.i. nav izkoptas viņu cilvēciskās īpašības." Pēc P. Jureviča domām par izglītotu tātad atzīstams vienīgi tāds cilvēks, kurā ir izkoptas viņa cilvēciskās īpašības.

Pedagogs Augusts Rudzītis domā, ka "laba izglītība tikai zināšanu un abstraktas domāšanas ceļā vien nemaz nav iegūstama un panākama. Zināšanas un abstraktas idejas neatrod ceļu uz cilvēka apziņas dziļākajiem un spēcīgākajiem aspektiem: nemodina attiecīgas emocijas, neierosina gribu, atstāj aukstu un vienaldzīgu cilvēka sirdi, neiespiežas viņa dvēselē un nepaliek par viņas personīgu garīgo mantu."(Trimdas skola , Nr. 12,1957.g.) Tas ir norādījums, ka cilvēku izglītošana iespējama vienīgi atmodinot viņos jūtas, atstājot iespaidu uz viņu dvēseli un veidojot tos par sirds cilvēkiem. Viens no ievērojamākajiem angļu domātājiem J. Raskins saka: "Izglītošana ir cilvēku dvēseļu pievēršana visam labajam."

Pastāvošās skolas un audzināšanas iestādes, kas nodarbojas ar zināšanu izskaidrošanu, pieblīvē atmiņu ar zināšanu faktiem, bet audzēkņus neizglīto, jo skolas neinteresējas par viņu dvēseli un jūtām. Īstu izglītību ikviens iegūst nevis attīstot prātu un iegaumējot zināšanas, bet gan izkopjot savu sirdi un dvēseli, t. i. savu jūtu dzīvi. Šādu izglītošanu skolas tagad nemaz nespēj veikt, jo to uzdevums ir iemācīt pēc iespējas vairāk zināšanu. To konstatējis jau Seneka, norādīdams, ka skolēni nāk pie saviem skolotājiem nevis lai attīstītu savas dvēseles, bet savu saprātu. Skolu apmeklētāju galvenais nolūks vienmēr ir bijis un ir vēl tagad vēlēšanās ar zināšanu un saņemto diplomu palīdzību nodrošināt savu materiālo stāvokli, ieņemot dzīvē pēc iespējas augstākus un labāk atalgotus posteņus. Bet, lai gūtu materiālus panākumus un valdītu pār citiem, ir jābūt vēsam, vienaldzīgam, gatavam lietot negodīgus un nekrietnus līdzekļus citu nostumšanai pie malas. Tāpēc arī skolas un zinātņu iestādes nevis izglīto, bet gatavo nejūtīgus, augsta prāta cilvēkus – varaskārus materiālistus. Zinātnieks R. Laube saka: "Zinātne bez Dieva palīdz audzināt mehāniski automātisku robotu, cilvēku bez cilvēciskuma, bez gara un dvēseles." (Universitas , Nr. 6) Šos necilvēcīgos varas un mantas tīkotājus viņu īpašību dēļ nevaram dēvēt par izglītotiem un teikt, ka tie skolās ir ieguvuši izglītību. Skolotie, kuri ieņem augstu sabiedrisko stāvokli un ieguvuši ievērojamu turību, ir tomēr uzskatāmi par neizglītotiem cilvēkiem, garīgi tumšiem, bez dvēseles, tieši šo viņu "panākumu" dēļ.

Par izglītotiem ir atzīstami vienīgi dvēseles un jūtu cilvēki, kuriem ir skaidra un cēla sirds. Bet pēdējie mēdz būt pazemīgi, tie nekad nevēlas iegūt zināšanas tāpēc, lai ar to palīdzību varētu pacelties pāri citiem. Šie sirds cilvēki ir pieticīgi un nevēlas izlietot savas zināšanas mantas vairošanai. Patiesi izglītots cilvēks netiecas pēc varas un mantas, bet cenšas kalpot citiem, jo viņā mājo cilvēku mīlestība. Kā redzam, izglītots ir tas, kuram piemīt gudra cilvēka īpašības — pazemība, pieticība un cilvēku mīlestība. Tāpēc tikai gudru cilvēku varam dēvēt par izglītotu. Zināšanas, kuras kāds ieguvis, nevairo šā cilvēka gudrību un neizglīto tāpēc, ka tās nevienam nepalīdz kļūt labākam. Iepazīšanās ar mašīnām un motoriem nevienu neveido par pazemīgāku cilvēku. Ķīmisko formulu pārzināšana nemazina cilvēku augstprātību. Svešu valodu prašana nepalīdz kļūt pieticīgākiem. Dažādu teoriju un definīciju iemācīšanās nespēj apkarot egoismu un mantkārību. Nosaukumu un skaitļu atcerēšanās nemazina varas kāri un tieksmi valdīt pār citiem. Veiklu matemātiķi viņa zināšanas neierosina atteikties no sava labuma un palīdzēt pārējiem. Kas ir iemācījies pagatavot atombumbu, tam cilvēku mīlestība nav vairojusies.

Ne tikai tehniskajām zināšanām, bet arī visām pārējām nav iespējas vairot cilvēkos gudrību, jo viss vairums no tām dod vielu tikai prāta darbībai un atmiņai, bet neatstāj iespaidu uz jūtām. Arī zināšanas, kuras kāds iegaumē, lai tās mācītu tālāk citiem, ir tikai vārdi, kurus atkārto un liek atkal citiem atkārtot, bet kas pašam neko nav devuši un tāpēc nespēj arī dot tiem, kas viņus tālāk atkārto. Zināšanu iegūšana nepalīdz atrisināt dažādas dzīves problēmas, jo zināšanas nevienu neaudzina, neveido uzskatus un pārliecību. Zināšanu atcerēšanās nepalīdz atturēties no ļaunā un nevēlamā, zināšanas neveido cilvēku pozitīvās īpašības, tās nepadara skolu apmeklētājus labākus un cilvēcīgākus, nemaina viņu dzīves veidu un attiecības ar pārējiem. Attīstot savu prātu un iegaumējot zināšanas, kas nepieciešamas praktiskajā dzīvē, neviens neizglīto savu gara pasauli.

Mācoties piecus gadus skolā savu amatu un iegūstot amata zināšanas, neviens nekļūst izglītotāks. Pēc skolas beigšanas un amata iemācīšanās ikviens var būt tikpat izglītots vai neizglītots, kā skolas gaitas sākot, jo diplomu var iegūt kā labs, tā ļauns cilvēks, kā gudrs, tā arī tāds, kam gudrības trūkst. Par ārstu , kurpnieku vai skolotāju var izmācīties kā pazemīgi cilvēki, tā arī lepnie un augstprātīgie. Galdnieks, jurists vai arī filosofijas profesors var būt kā pieticīgs, tā arī mantkārīgs cilvēks. Inženiera, mācītāja un drēbnieka amatus var veikt gan cilvēku mīļotāji, gan arī naida un ļaunuma pilni cilvēki. Katrā amatā, katrā darbā, vienalga, vai tas prasa vairāk vai mazāk zināšanu, varam atrast gan gudrus cilvēkus, gan arī tādus, kam gudrības trūkst, un kas tāpēc uzskatāmi par neizglītotiem.

Ne skolu apmeklēšanas ilgums, ne arī iegūto zināšanu daudzums nepadara cilvēkus par izglītotiem, to dara viņos pašos esošā gudrība. Par izglītotu ir jāatzīst labs un gudrs cilvēks ari tad, ja viņš skolu būtu maz apmeklējis. Vienkāršais darba rūķis, kam zināšanu maz, bet kam ir laba, laipna sirds, ir pārāks gudrībā un izglītībā par skoloto, bet ļauno valdnieku, karavadoni vai zinātnieku. J. Raskins domā, ka "mūsu laiku lielākā maldīšanās ir tā, ka mācīšanos uzskata par izglītības iegūšanu.

Cilvēks nekādā ziņā nav izglītots tāpēc, ka tas lasa latīņu valodā un raksta angliski vai arī prot uzvesties sabiedrībā. Izglītots ir tikai tas, kas pasaulē ir laimīgs, labdarīgs, rosīgs un darbīgs; tāpēc var uzskatīt, ka pašlaik miljoni zemnieku ir izglītotāki nekā tie, kas sevi sauc par izglītotiem."

Līdzīgās domās ir arī Šopenhauers, atzīdams, ka dažiem nemācītiem pareizā pasaules uztvere uzspiež uz pieres gudrības zīmogu, turpretī dažu mācīto sejā no viņu daudzajām studijām nav citu pēdu, kā tikai nolietošanās sakarā ar pārmērīgu un piespiestu atmiņas piepūli, lai savāktu nedzīvus jēdzienus. Pie tam tie visu redz tik vienpusīgi, ka jātic, ka pārmērīgā piepūle visam abstraktajam pievēršot apziņas spēkus, ir vājinājusi tiešo un uzskatāmo, un dabīgais, pareizais skats ir aizsegts ar grāmatu gaismu. Bieži varam sastapt neskolotus ļaudis, kurus citi uzlūko ar cieņu un vienmēr uzklausa to norādījumus. Tie pārspēj skolas beigušos gudrībā, kuru tie ir smēlušies savās dzīves gaitās. Šādi cilvēki jāatzīst par izglītotiem, kaut arī to zināšanu krājums nebūtu ievērojams. S. Smails norāda, ka, salīdzinot ar sirds izglītību, viss pārējais ir jāuzlūko par mazsvarīgu. Tie, kas nav daudz mācījušies skolās un pieblīvējuši savu atmiņu ar zināšanām, mēdz būt sirsnīgāki, vienkāršāki savā dzīvē, pieticīgāki un pazemīgāki. Tas liecina, ka tie ir gudrībā un līdz ar to arī izglītībā pārāki par saviem skolotajiem brāļiem. Tolstojs par tiem saka: "Cilvēki, kas ir pilnīgi nemācīti t. i., tie, kas padoti vienīgi brīviem kulturāliem iespaidiem, šie vīri no tautas ir stiprāki, spēcīgāki, neatkarīgāki, taisnīgāki, humānāki un par visām lietām derīgāki nekā vīri, kas vienalga kā, mācīti. Mācīto cilvēku rase kļūst sliktāka un vājāka."

Mūslaiku sabiedrībā valda uzskats , ka izglītoti cilvēki(par kādiem uzlūko visus skolotos) nedrīkst strādāt netīru, fizisku darbu un ka tiem jāģērbjas vienmēr jaunās , tīrās drēbēs. Tāpēc skolas beigušie tagad izvairās pielikt roku fiziskam darbam. Tolstojs aizrāda, ka tagad ar izglītību saprot modernas drēbes, laipnu sarunāšanos un tīras rokas. Izglītība tagad ir tikai zināšanu forma, kas šķir cilvēku no pārējiem. Ļaudīs ir iepotēts uzskats, ka ar ieģērbšanos darba drēbēs vai arī paņemot rokā lāpstu, cilvēks pārvēršas par neizglītotu. Tiešām, ja kādam izglītība ir tikai viņa glītā, nomaskētā āriene, apģērbs un pieklājības normu ievērošana, tad ir viegli zaudēt savu "izglītību" līdz ar drēbju sasmērēšanu, ar pieskaršanos darba rīkiem. Nevienu nepadara gudru un izglītotu greznā āriene, spoži apavi, tīras rokas un iemācītas pieklājības frāzes, ko visu tik ļoti tagad prasa audzināšanas iestādēs no saviem audzēkņiem. Kam trūkst gudrības, tas ir neizglītots, kaut arī tas būtu mācīts vīrs, kas beidzis visaugstākās skolas, kaut arī tā āriene būtu nezin cik spoža un smalka, kaut arī tas runātu "gudrus" vārdus, ko vienkāršie mirstīgie nespēj saprast.

īsti izglītots cilvēks, kurā mājo gudra cilvēka tikumi, neko nezaudē no savas izglītības arī tad, ja tas strādā fizisku, netīru darbu un staigā vienkāršās vai vecās drēbēs. Izglītots var būt katrs arī bez smalkās uzvešanās un pieklājības normu ievērošanas. Viņš var būt citu acīs pat nepieklājīgs, bet tam nekad netrūkst īstas, neviltotas laipnības un sirsnības, kam nav nekāda sakara ar dažādām ārišķībām, ceremoniju ievērošanu un frāžu atkārtošanu. Ne greznošanās, tēlošana, izlikšanās, bet gan vienkāršība, dabiskums, atklātība un sirsnība, nemākslota izturēšanās pret cilvēkiem, kā arī vienkārša un skaidra savu domu izteikšana ir patiesi izglītota un gudra cilvēka ārējās pazīmes.

Lai ikviens varētu gūt patiesu izglītību jau skolās, tanīs nebūtu jāmāca dažādas zināšanas, bet vienīgi tas, kas katrā vairo gudrību. Skolās audzēkņi būtu jāveido par jūtīgiem sirds cilvēkiem, jāattīsta viņu dvēseles, jāvairo viņu garīgums un cilvēcīgums. Skolās būtu jāmāca pareizas attiecības pret līdzcilvēkiem t. i. jāmāca, kā pareizi dzīvot. To pastāvošās skolas nedara. Jau Seneka ir norādījis, ka skolēniem māca debatēt, bet nemāca, kā jādzīvo. Gudrības studijas pēc Senekas domām ir kļuvušas par vārdu studijām. Arī Gēte atzīst, ka dzīves mācība ir svarīgāka nekā zināšanu uzņemšana, teikdams: "Es nīstu visu, kas vienīgi vairo tikai manu zināšanu daudzumu un nedara mani spējīgāku dzīvot."

Audzēkņu izglītošanas gala mērķis ir attīstīt tajos, cik iespējams, gudra cilvēka īpašības, kā arī spējas un vēlēšanos tās izlietot dzīvē. To darot, skolu apmeklētājos iesakņosies pareizā nostāja pret visu dzīvē notiekošo, tie būs izveidojuši savu pasaules uzskatu. "Ne abstraktās zināšanās, bet pareizā un dziļā, uzskatāmā pasaules uztverē atrodas patiesās gudrības avots," norāda Šopenhauers. Izglītota cilvēka pasaules uztveri nosaka tas, ko par labu un derīgu ir atzinis ikviens gudrības ceļa gājējs.

Inteliģence

Ja gudru cilvēku varam dēvēt par izglītotu, tad mācītu cilvēku, kam ir daudz zināšanu un attīstītas prāta spējas , parasti sauc par inteliģentu, bet ja kādam ir sevišķi izcilas prāta spējas, to uzskata par ģēniju. Kā jau nosaukums liecina, inteliģents (lat. intellegere – saprast) ir cilvēks, kas saprot, ir apķērīgs un veikls dažādu problēmu risinātājs. Skolās tagad rīko t. s. inteliģences pārbaudes, kurās prasa ne tikai zināšanas, bet arī atbildes uz jautājumiem, kas pēc satura ir nesvarīgi un nenozīmīgi. Šinīs inteliģences pārbaudēs pirmās vietas gūst veikli kombinētāji un aprēķinātāji. Tādi ir vajadzīgi tehnikas un tirdzniecības pasaulē. Zināšanu atkārtotāji un izlietotāji, peļņas kalkulētāji un sarežģīto mašīnu darbības izpratēji irtie, kurus dēvē par inteliģentiem cilvēkiem. Viņu prāts darbojas ātri, precīzi, līdzīgi mašīnām, tie ir cilvēki – roboti, kas arī citādā ziņā ir līdzīgi mašīnām – tie ir nejūtīgi, bez dvēseles, bez jūtām, kas iet savu ceļu, nerēķinoties ar citiem. Inteliģences pārbaudēs jau arī tikai konstatē, cik veikli kāda cilvēka prāts spēj darboties, resp. cik kurā ir mašīnai līdzīgu īpašību un neviens neuztraucas par to, ka visa šī prāta veiklā darbība saistās ar mazsvarīgām lietām un nenozīmīgiem jautājumiem. Nevienam neinteresē, kādas īpašības ir inteliģences pārbaudījumu izturētajam, kāda ir tā jūtu dzīve, kāds ir cilvēka garīgais lielums, cik lielā mērā izglītots ir viņa gars, bet skatās tikai uz pārbaudāmā prāta spējām. Inteliģences pārbaudes, kā arī citi pārbaudījumi skolās un dzīvē ir tikai zināšanu un prāta spēju pārbaudījumi, tie nav cilvēku gudrības pārbaudes. Cilvēku gudrību nav iespējams konstatēt ne ar kādiem pārbaudījumiem. To apstiprina ievērojamā amerikāņu dzejnieka un pravieša vārdi: "Gudrību nepārbauda skolās, tas, kam ir gudrība, nevar to iedot tam, kam tās nav, gudrība piemīt dvēselei, to nav iespējams pierādīt, tā pati par sevi ir pierādījums." (Walt Whitman – Song of the Road )

Neizpratnes dēļ daudzi uzskata inteliģentus cilvēkus, kuriem ir attīstītas prāta spējas un daudz zināšanu, par gudriem. Bet, kā jau redzējām, lai kādu varētu atzīt par gudru, tam jābūt cilvēkam ar jūtīgu un labu, laipnu sirdi. Zināšanām, kuru atcerēšanās un izlietošana ir saistīta ar prāta darbību, nav nekā kopēja ar gudrību, kuras izpausmē atklājas cilvēku dziļākās un cēlākās jūtas.

Gudrība un zināšanas ir divi dažādi jēdzieni, kurus nevar lietot vienu otra vietā, kā to bieži dara. Jau Aristotelis savā Ētikā ir norādījis, ka gudrība nevar būt zināšanas. Laotse atzīst, ka "tas, kas zina daudz, ne vienmēr ir gudrs." Tāpat domā Tolstojs – gudrība nepastāv zināšanu daudzumā, kuras mēs varam iegūt. Gudrība nav tā, ja zina, cik vien daudz iespējams. J. Krišnamurti uzskata, ka ar zināšanu palīdzību nevar iegūt gudrību, jo "gudrība nav zināšanu krājums." Teiktais rāda, ka inteliģentais zināšanu krājējs nav dēvējams par gudru un izglītotu, jo cilvēka inteliģence, viņa prāta spējas un zināšanas nav gudrība. Tā kā gudrība sakņojas ikviena jūtu dzīvē, tāpēc vienīgi izglītotais sirds cilvēks ir dēvējams par gudru. Zināšanas gan vairo ikviena inteliģenci, bet ne gudrību. Gudra cilvēka tikumu attīstīšanai zināšanu iegaumēšana neko nevar palīdzēt. Zināšanas var uzņemt un izlietot lielākā vai mazākā mērā katrs, turpretī gudrību sevī vairot un attīstīt nevar tas, kam tās nav. "Zināšanas var iemācīt, bet ne gudrību," saka Krišnamurti. Tāpēc inteliģentais cilvēks, ja tam trūkst gudrības, var dzirdēt, lasīt un iemācīties vārdus, kas teikti par gudrību, var tos citēt, un tomēr tas neko nemanto, šie vārdi nepadara viņu labāku un nemaina viņa dzīves ceļu. Viņš var diendienā atkārtot gudru vīru izteicienus, domādams, ka ar to jau parāda savu gudrību, bet tomēr tas gudrību nespēj iegūt, ja viņš savas ļaunās dabas dēļ nav spējīgs darīt to, ko šie izteicieni norāda. Ne gudru cilvēku norādījumu atkārtošana ir svarīga, bet gan tajos esošā satura pieņemšana un piemērošana. Vārdi, kas aicina iet pa gudrības ceļu, var palīdzēt vienīgi tiem, kas ir garīgi radniecīgi ar šo vārdu teicējiem un kas vēlas, kas mēģina iet pareizo ceļu, bet varbūt ir šaubījušies par tā pareizību. Inteliģentais cilvēks gan ātri iegaumē dažādas zināšanas, bet tam svešas ir pārdomas par šo zināšanu nozīmi un vērtību, vajadzību vai nevajadzīgumu, derīgumu vai nederīgumu. Viņš kā automāts mācās un iegaumē visu bez šķirošanas, tas bez iebildumiem nodarbojas ar visneinteresantākajām zināšanām, kas pie tam var būt pilnīgi nevajadzīgas. Pievēršanās šādām zināšanām var būt pavisam nelietderīga laika iztērēšana. Skolotie ļaudis uzņem atmiņā vārdus, augstā stilā izteiktas frāzes un mācās tās iespaidīgi izteikt un atstāstīt tālāk, par to saturu un vērtību nemaz nedomājot

Zināšanu iegaumēšana nodarbina tehniskās inteliģences prātu, bet neatstāj nekādu iespaidu uz to jūtām. Jūtu izpausme te ir neiespējama un pilnīgi lieka. Tāpēc dažādām zināšanām laiku var ziedot samērā nejūtīgi ļaudis, kas par cilvēku sadzīves jautājumiem neinteresējas. Par savas dzīves jēgu un uzdevumu, kā arī par visas cilvēces kopīgajām dzīves norisēm var nedomāt vienīgi tāds, kam maz cilvēcīguma, kura jūtu dzīve ir neattīstīta un kam tāpēc tālu stāv citu cilvēku prieki, bēdas un garīgie pārdzīvojumi. Tikai nejūtīgs, vēss aprēķinātājs var mierīgi kavēties pie tehnikas un zinātnes speciālajiem jautājumiem, pie visa nedzīvā, mehāniskā, automātiskā un bezdvēseliskā. Tāds var mierīgu sirdi darīt darbu, kas nāk par ļaunu cilvēcei, kas sagādā ciešanas un nāvi miljoniem, sevi mierinot ar domu par kalpošanu zinātnei.

Tie, kuru dzīves ceļu ir noteikusi viņiem piemītošā gudrība, ir daudz laika ziedojuši pareizas dzīves atziņu formulēšanai, neraugoties uz to, vai šī viņu darbošanās ir ienesīga vai nē. Gandrīz visu gudrāko vīru interese saistās vienīgi ar to, kā pareizi dzīvot. Gudrības paudēji ir kavējušies gandrīz tikai dažādu dzīves problēmu pasaulē, bet nav centušies izdziļināties nedzīvās dabas un mašīnu pētīšanā. "Izcili gari nekad nepievēršas speciālajām zinātnēm, jo to sirds kāro ieskatīties Visumā," saka Šopenhauers. Gudrāko cilvēku studiju un vērojumu priekšmets ir bijis cilvēks un attiecības cilvēku starpā, kuru kārtošanā vienīgi var izpausties katra gudrība.

Viss vairums dažādu speciālo zināšanu, kuru iegūšana ir inteliģento cilvēku dzīves mērķis, ir nepieciešamas mūslaiku sabiedriskajā iekārtā, bet tās nebūtu vajadzīgas, ja cilvēki ietu gudrības ceļu. Tā, piemēram, veiklība aprēķinos un matemātikas zināšanas ir vajadzīgas tirgotājiem, mantraušiem un bagātniekiem, lai varētu citus izmantot, apkrāpt un iedzīvoties. Gudram cilvēkam, kas ir pieticīgs, šīs veiklās parēķināšanas spējas nav nepieciešamas. Tāpat dažādas zināšanas nepieciešamas tiem, kas grib pār citiem valdīt vai arī karot un apspiest tos. Visa modernā zinātne un tehnika kalpo galvenā kārtā šo tieksmju realizēšanai. Gudram un pazemīgam cilvēka, kas ar mīlestību vēršas pret ikvienu, visas valdīšanas, ieroču gatavošanas un kara mākslas, lielākā daļa no tehniskajām zināšanām ir pilnīgi nevajadzīgas. Gudram vīram maz noder arī vēstures, ģeogrāfijas, literatūras un citas līdzīgas zināšanas, kuras inteliģentajiem ļaudīm vajadzīgas maizes pelnīšanai, strādājot par skolotājiem vai arī nodarbojoties ar rakstniecību. Lielā daļa zināšanu tātad ir nepieciešamas tiem, kam trūkst gudrības.

Gudrs cilvēks zina īsto ceļu dzīvē, un tāpēc tas vienmēr spēj atšķirt, kas šinī ceļā ir vajadzīgs, kas nē, kas ir noderīgs un kas pavisam nederīgs. Tas atsakās no nederīgu zināšanu uzņemšanas, kas pa lielākajai daļai dod vienīgi diplomus un iespēju ieņemt labi atalgotas vietas. Tā vietā viņš visu savu laiku ziedo gudrības vairošanai sevī. Šo nostāju par vienīgi pareizo atzīst arī Seneka, teikdams: "Es nerespektēju un neuzskatu par labām tās studijas, kuru mērķis ir naudas pelnīšana… Pie tā būtu jākavējas vienīgi tik ilgi, kamēr prāts nevar sevi nodarbināt ne ar ko lielāku… Ir tikai vienas patiesi brīvas studijas – tās, kas dod cilvēkam viņa brīvību. Tās ir gudrības studijas."

Zināšanas inteliģentajiem cilvēkiem ir nepieciešamas ne tikai lai varētu ar to palīdzību pelnīt naudu, bet par visām lietām, lai varētu lepoties ar savu inteliģenci un savām zināšanām to priekšā, kam to trūkst. Skolu apmeklēšanas centieniem pamatā daudzos gadījumos ir vienīgi šī tukšā godkārība. Skolojoties ļaudis izšķiež savu laiku un spēkus, lai tikai apmierinātu savu godkārību.

Ar zināšanām inteliģentie cilvēki lepojas katrā iespējamā gadījumā. Tie visur cenšas parādīt savas valodu zināšanas, tie lieto svešvārdus un atkārto izteicienu svešās valodās ar nolūku, lai tos klausītāji un lasītāji, kam mazāk zināšanu, nevarētu labi saprast un lai tie šo neprašu acīs izliktos "gudri". Tāpat šo cilvēku runas un rakstu saturs mēdz būt neskaidrs, nesaprotams un pa lielākai daļai sastāv no iemācītiem teikumiem un izteicieniem. Zviedru rakstnieks H. Martinsons par šo liekulīgo lepošanos ar zināšanām saka: "Šai zemē, izņemot nožēlojamos izņēmuma cilvēkus, nav neviena, kas nerunātu tā, kā grāmatā, bet visi mēģināto slēpt: mēģina sevi un citus pārliecināt, ka viņi dzīvo un domā tieši paši no savas dzīves."

Ja kādam viņa zināšanās ir robs, tad inteliģentie cilvēki to uzskata par nožēlojamu muļķi, kaut arī tas būtu gudrākais vīrs. Z. Mauriņa vaļsirdīgi atzīstas: "Cilvēki, kas nepazina literatūras meistardarbus, man parasti likās nožēlojami." (Iedrīkstēties ir skaisti )*

Lepodamies ar savām zināšanām un skolu beigšanu, inteliģentie cilvēki vēlas maskēt savu gudrības trūkumu un radīt iespaidu, ka viņi ir ieguvuši īstu izglītību. Kam ir zināšanas, bet trūkst gudrības, tie vienmēr cenšas balstīties uz šīm savām zināšanām. Zināšanas šiem cilvēkiem ieņem gudrības vietu, jo gudrības trūkums rada vēlēšanos par gudrību apzīmēt zināšanu krājumu.

* Z. Mauriņa šo nostāju gan vēlāk atzīst par maldīgu, norādīdama, ka cilvēkiem, kas dzīvo no dvēseliskiem un dievišķiem pirmspēkiem, nav nepieciešamas grāmatu gudrības.

Gudrs vīrs nekad nelepojas ar savām zināšanām. Viņš nespēj parādīt veiklību dažādās zināšanu atcerēšanās sacensībās un mīklu atrisināšanā. Gudrs cilvēks zināšanām pievērš maz uzmanības, jo viņam ir prātā nenāk savu gudrību parādīt, atkārtojot zināšanas. Jo vairāk kādam ir gudrības, jo mazāk tas cenšas savā atmiņā paturēt dažādas zināšanas, jo zemāk tas vērtē savas un citu zināšanas. Viņš gan nenicina zināšanas pašas par sevi, bet atturas no to iegaumēšanas, ja vien tas nav pilnīgi nepieciešams, jo tas jūt, ka gudrība ir svarīgāka nekā visas zināšanas.

Gudrs cilvēks nekautrējas atzīties savā nezināšanā, jo šo nezināšanu viņš neuzskata par kādu trūkumu. "Gudrais nezina daudz," saka Laotse. Gudrais ir apmierināts, ka nezina to, kas tam nav jāzina un bez kā tas var ļoti labi iztikt. Viņš nevēlas ziedot savu laiku tam, kas viņa gudrību ne tikai nevairo, bet gan novirza to no gudrības ceļa. Protams, gudram cilvēkam varbūt arī samērā liels zināšanu krājums, bet šīs zināšanas nav viņa gudrības cēlonis un, tās uzņemot, viņš nav vairojis savu gudrību. Viņa zināšanas palīdz veikt dzīves praktiskos uzdevumus, bet bez tām viņa gudrība būtu bijusi tā pati.

Gudri vīri vienmēr ir nostājušies pret vienpusīgu zināšanu un prāta spēju cildināšanu, ieteikdami sekot sirds aicinājumam, jo cilvēkos vērtīgākais ir laba sirds, nevis labi attīstīts prāts. "Kam nav laba sirds, tam nepalīdz nekādas zināšanas," saka K. Raudive. Gudrības atšķiršanai un uzņemšanai nav nepieciešams augsti attīstīts prāts, bet gan jūtīga, atsaucīga sirds. Tolstojs aizrāda, ka vienkārši un nemācīti ļaudis daudz vieglāk pieņem kristiešu dzīves veidu nekā mācītie, jo tā pieņemšanai nav nepieciešama aktīva prāta darbība, bet gan pasīvas sirds īpašības - atteikšanās no pasaulīgiem labumiem, materiālo vērtību nenozīmīguma atzīšana un godīgums. Šīs īpašības pēc viņa domām, reti sastopamas kopā ar lielām prāta spējām. Tas nozīmē, ka gudram cilvēkam var būt mazākas prāta spējas un vājāka atmiņa kā citiem. Tomēr tas nav uzskatāms par sevišķu trūkumu. Zināšanu un labas atmiņas trūkumu var aizstāt lietojot grāmatas, bet nekas nevar atvietot gudrības trūkumu, kāpēc tas ir daudz jūtamāks un nozīmīgāks.

Inteliģentam cilvēkam var trūkt un parasti arī trūkst gudrības, jo vienpusīgi attīstīta prāta dēļ cieš jūtu dzīve. Pievēršanās zināšanām lielā mērā novirza cilvēku no gudrības ceļa, atstājot novārtā jūtu dzīves veidošanu. Gudrs cilvēks nekad nav ļauns, turpretī inteliģentais, kas bieži ir cilvēks bez jūtām, var būt ļauns, zems, nekrietns un cilvēku nīdējs, kaut arī viņa prāts darbojas teicami un tas ar uzslavu iztur visas inteliģences pārbaudes. Gudrības var trūkt arī tam cilvēkam, kuru sevišķi izcilu prāta spēju dēļ apzīmē par ģēniju. Attīstīta prāta cilvēki, lielie domātāji ne vienmēr ir atzīstami par gudriem. Ja tajos nav vērojama pazemība, pieticība un cilvēku mīlestība, viņu domas var aiziet maldu ceļos. Vienīgi tad, jo domātājs reizēm ir arī gudrs vīrs, tā izteiktās atziņas un spriedumi ir augstvērtīgi. Ja turpretī domātājam trūkst gudrības, tad par viņu garīgi pārāks ir katrs, kurā mājo gudrība, kaut arī tā prāta spējas nebūtu augstas un ievērojamas. Arī A. Šopenhauers atzīst, ka sirds laipnības mirdzums atstāj ēnā pat ģēniju.

Prāta vienpusīga attīstība ir radījusi modernos mežoņus – necilvēkus, kas savu īsto dabu parāda it sevišķi kara laikā. "Cilvēks ir tāda būtne, kas, ja paļaujas tikai uz prātu, kļūst plēsīgāks par plēsīgo zvēru," konstatē rakstniece Z. Mauriņa. (Sāpju noslēpums 163. lpp.) S. Smails domā, ka izcils prāts dažreiz ir savienots ar prastu morālisko raksturu. Pēc viņa domām, cilvēks var būt lielisks mākslā, literatūrā un zinātnē un tomēr godīguma, tikuma, uzticības un pienākuma apziņas ziņā tas var atrasties tālu aiz nabadzīga, nemācītā zemnieka. Arī Tosltojs ir pārliecināts, ka nodarbošanās ar zinātnēm ne par matu neveicina morālisko aktivitāti. Viņš aizrāda, ka zemnieku vidū ir daudz jūtīgu, morāliski augsti stāvošu ļaužu, kam nekaitē tas, ka tie nepārzin zinātnes.

Teikto apstiprina arī Šopenhauers: "Saprātīga rīcība nekādā ziņā neietver godīgumu un cilvēku mīlestību, var strādāt ļoti saprātīgi, apdomīgi, konsekventi, plānveidīgi, metodiski un tomēr būt patmīlīgs, netaisns un pat nekrietns. Saprāts un netikumība ir ļoti labi savienojami, un tieši to apvienošanās dēļ ir iespējami vislielākie noziegumi."

Gudrais sirds cilvēks ir apmierināts, ja tam ir izdevies savā dzīvē kaut ko veikt citu labā, turpretī inteliģentais prāta cilvēks visā savā dzīves laikā vēlas pacelties pāri citiem un tos vadīt. To ir uzsvēris A. Šopenhauers, norādīdams, ka pašapmierinātība morāliskā ziņā ir pavisam atšķirīga no pašapmierinātības intelektuālā ziņā. Pirmā rodas, kad mēs, atskatoties uz mūsu dzīves veidu, redzam, ka ar smagiem upuriem esam vingrinājušies uzticībā un godīgumā, ka dažam esam palīdzējuši, dažam piedevuši un bijuši labāki pret citiem nekā tie pret mums. Turpretī pavisam citāda izpaužas mūsu intelektuālā pārākuma atzīšana: lielīga, triumfējoša uzpūtība, lepna, izsmejoša noskatīšanās no augšas uz citiem, izšķiroša un nozīmīga pārākuma apziņa, prieks, kas radniecīgs lepnumam par fizisku pārākumu.

Inteliģentais cilvēks tēlo augstāku, pārāku būtni, kurai pēc viņa domām ir jārunā un jāizturas pret pārējiem kā pret zemākiem, pret kuriem nekādu mīlestību un laipnību nav vajadzīgs izrādīt. Tas uzskata par obligātu pienākumu "augstāko aprindu" uzvedības normu pieņemšanu un ievērošanu. Viņš domā, ka tam nepieklājas strādāt fizisku darbu, staigāt vecās drēbēs, dzīvot pieticīgās telpās, ēst parastā kārtā pagatavotu barību un runāt vienkāršā, nemākslotā valodā. Protams, lai savu pieņemto dzīves standartu uzturētu, ir vajadzīgs arī daudz materiālo līdzekļu, tāpēc inteliģentais cilvēks parasti ir naudas un mantas vergs. Veiklo prāta spēju dēļ viņam ir iespējams citus piekrāpt, izmantot, iedzīvoties un saraust daudz materiālo vērtību. Inteliģentie cilvēki mēdz būt arī varaskārīgi, jo dzīves mērķis tiem ir valdīšana, dominēšana. Citus cilvēkus tie uzlūko par izmantošanas objektu, par darbaspēku un rīkojas ar tiem kā ar mašīnām vai nedzīvām lietām. "Lielie un varenie" ar vienu spalvas vilcienu sēj izmainīt tūkstošiem un miljoniem cilvēku dzīves. Šie nejūtīgie prāta cilvēki visvairāk ļaunuma sagādā tad, ja tiem ir stipra griba, turpretī gudram jūtu cilvēkam stipra griba palīdz arvien vairāk laba darīt citiem un iet bez novirzīšanās pa gudrības ceļu.

Kaut arī inteliģentajiem cilvēkiem bieži vien trūkst gudrības, tomēr tie veido un vada mācību iestādes, audzina jaunatni, darbojas sabiedriskās organizācijās, strādā t.s. zinātnisku darbu un ir pārliecināti, ka tādā kārtā tie parāda savu gudrību. Savas labās atmiņas dēļ tie ir guvuši pirmās vietas skolās un tāpēc tīko pēc tām arī dzīvē. Tomēr ārpus skolām visvairāk noder un palīdz gudrība, resp. cilvēka labās īpašības, par kurām skolās tagad gandrīz nemaz neinteresējas. "Skolā prasa vienīgi apķērību un labu atmiņu. Pie tādiem vienpusīgiem un aplamiem uzskatiem labākās vietas valsts iestādēs un sabiedrībā ieņem tie, kas prot tikai atkārtot svešus vārdus un loka ceļus autoritātes priekšā," saka Forels. Ja cilvēkiem trūkst gudrības, tad viņu norādījumi, ieteikumi un pavēles var būt pilnīgi aplami un viņu vadība sagādā vienīgi nepelnītas ciešanas tiem, kurus vadīt tie uzņēmušies. Kā gan var ceļu citiem rādīt aklais, kas pats to neredz, jo pat redzīgajam dažkārt nav viegli? Ir laiks saprast, ka viss ļaunums dzīvē rodas nevis zināšanu, bet gan gudrības trūkuma dēļ. Nevis iegūto zināšanu daudzums, bet gudrība, kas cilvēkos mājo, ir viņu augstākā vērtība. Tāpēc par cilvēkiem, kas sasnieguši ievērojamu garīgu pilnību, nekad nav iespējas atzīt inteliģentos zinātnes kalpus, bet gan vienīgi tos, kuros vērojama gudrība.

Gara dzīves progress

Labākā cilvēces daļa vienmēr ir ilgojusies radīt tādus apstākļus, lai cilvēku savstarpējās attiecības uzlabotos, mazinātos ļaunums un visi varētu justies pēc iespējas apmierinātāki un laimīgāki. Citiem vārdiem – tās ir ilgas pēc cilvēku garīgas attīstības, pēc cilvēcīguma vairošanās, pēc gara dzīves progresa. Šo progresu garīguma laukā vispirms ir mēģināts sasniegt ar materiālās labklājības veicināšanas palīdzību. Tomēr cerēto panākumu nav. Augstu materiālo labklājību sasnieguši, moderno ērtību lietotāji nav kļuvuši laimīgāki, apmierinātāki un labāki cilvēki, bet gan tieši pretēji – tie daudzkārt ir jāatzīst par garīgā ziņā zemu stāvošiem. Viņu lepošanās ar augstu dzīves standartu, tehniskiem izgudrojumiem, mašīnām un dažādām dzīves ērtībām ir lepošanās vienīgi ar materiālas dabas sasniegumiem. Šo materiālo ieguvumu ārējais spožums gandrīz vienmēr sedz garīguma trūkumu. Garīguma laukā vienmēr vairāk sasniegumu ir bijis tiem, kas materiālā progresa ziņā ir stāvējuši zemāk. Materiālais uzplaukums neiet kopā ar gara dzīves progresu, bet gan pēdējo aizkavē, kā to aizrāda P. Jurevičs: "Novēršanās no garīgās dzīves ir ciešā atkarībā no pārmērīgas pievēršanās ārējai aktivitātei, kas pa laikam būs kaut kādā veidā saistīta ar dzīves materiālās puses veidošanu, kopšanu un organizēšanu." (Variācijas par moderno cilvēku 120. lpp.) Tāpēc tie, kas augstu vērtējuši panākumus garīguma laukā, ir nostājušies pret materiālismu.

Gara dzīves progresu ir mēģināts sasniegt, tiecoties arī pēc zināšanām un sekmējot zinātņu attīstību. Tomēr šiem centieniem nav bijis gaidīto panākumu. Gara dzīvē vērojams nevis progress, bet regress, kā to apliecina P. Jurevičs: "Zinātņu progress, šķiet, ir tiešā attiecībā ar cilvēcības regresu." (Variācijas par moderno cilvēku 68. lpp) P. Jurevičs uzskata, ka tieši tehnikas veidotais modernais industriālisms ir bijis baiga necilvēcīguma skola modernajam cilvēkam. "Jo vairāk tehnika attīstījusies, jo cilvēku sadzīve, individuālā dzīve un morāles pamati ir brutalizējušies," saka Z. Mauriņa. (Sāpju noslēpums , 163. lpp.) Zinātnes un tehnikas attīstība ir radījusi mašīnu vergus – pūļa cilvēkus, tā ir sekmējusi individualitātes iznīcināšanu cilvēkos un tā sagatavojusi zemi visbriesmīgākajām diktatūrām, kas visiem līdzekļiem cenšas apslāpēt katra garīguma dzirksteli.

Vienpusīgajai prāta attīstīšanai, ko prasa zinātne, tiešas sekas ir jūtu dzīves iznīcināšana un līdz ar to garīguma strauja mazināšanās. Nejūtīgums un garīga atpalicība ir arī cēlonis tām parādībām, kas tagad valda literatūrā, mākslā un mūzikā. Cilvēku vairuma lasāmviela ir slepkavību, laupīšanu un krāpšanu apraksti, kurus kopā ar attēliem piedāvā jau maziem bērniem. Ar cirvi aptēstu malkas pagali vai kopā sastiprinātas metāla caurules uzskata par mākslas darbu. Krāsu traipus un līniju mudžekli atzīst par gleznu. Drausmīgu troksni dēvē par mūziku, bet visbriesmīgāko vaidēšanu, vaimanāšanu un klaigāšanu par dziedāšanu.

Zināšanas, ko mums sniedz zinātne, nav spējušas vairot mūsu garīgo vērtību krājumu un mūsu garīgumu tāpēc, ka tās pašas par sevi nav nekādas garīgas vērtības. Nodarbošanās ar zināšanām gan prasa prāta spēju izlietošanu, bet tās nav nodarbošanās garīguma laukā. Daļu no šī darba spēj veikt pat dažādas mašīnas, kas arī skaita, kalkulē, pārbauda un atkārto zināšanas. Zināšanas, it sevišķi tehniskās, palīdz veikt dažādus praktiskās dzīves uzdevumus. Tās palīdz rīkoties ar mašīnām un instrumentiem, to izlietošana ir pielīdzināma darbarīku lietošanai. Viņu iedarbība ir pa lielākai daļai nedzīvu lietu un priekšmetu, resp. materiālajā pasaulē. Zināšanas ir tikai līdzeklis materiālo vērtību vairošanai, dažādu lietu un priekšmetu gatavošanai, kā arī naudas pelnīšanai ar to palīdzību. Arī valodu, literatūras un tām līdzīgās zināšanas noder diplomu iegūšanai un pēc tam ienesīgu amatu ieņemšanai, tās noder skolotājiem un rakstniekiem viņu maizes darbā.

Zināšanu pieauguma dēļ cilvēki var lepoties ar dažādiem izgudrojumiem un ieguvumiem, kas kalpo viņu materiālai labklājībai, bet tie paši nav kļuvuši labāki, gudrāki un garīgi pilnvērtīgāki. Tas rāda, ka sekmējot zinātnes attīstību un iegūstot zināšanas, ir sekmēts nevis dzīves garīgās, bet gan vienīgi materiālās puses uzplaukums. Zinātne, tātad, strādā nevis garīgā, bet materiālā progresa labā. Tā kā tagad materiālai dzīves pusei un līdz ar to interesei par zināšanām cilvēki ziedo gandrīz visus savus spēkus un laiku, tad nav brīnums, ka gara dzīvē vērojams arvien lielāks tukšums un ka mūsu laikam ir raksturīga garīga atpalicība.

Ka zinātnes un tehnikas attīstība nav sekmējusi kāroto gara dzīves progresu, cilvēki ir sākuši atzīt jau labu laiku atpakaļ. Kāds Austrālijas zinātnieks V. Mērdoks norāda, ka cilvēki sāk zaudēt ticību zinātnei un tās radītajam progresam. Cilvēce līdz šim ir ticējusi, ka zinātne veidos pasauli, kurā katram būs pietiekami ko ēst, visāda veida ērtības un pēc iespējas mazāk smaga darba. Likās, ka zinātne rāda ceļu uz materiālistisku paradīzi. Cilvēki, pēc viņa domām, tagad ir sākuši mainīt savus uzskatus par zinātni, tie, kas nedaudz domā, sāk saskatīt, ka materiālistiskā paradīze, ko līdz šim uzskatīja par mērķi, tādai būtnei kā cilvēks nav pietiekami laba.

Arvien skaidrāk atklājas tas, ka zinātnes veicinātais materiālais progress nav devis neko garīgajā dzīvē, kuras progress ir cilvēkiem tik ļoti nepieciešams. A. Šveicers, runājot par 19. g. s. beigās izplatīto optimismu sakarā ar cilvēku sasniegumiem, saka: "Mans iespaids bija, ka mūsu garīgajā dzīvē mēs bijām ne tikai zem pagājušo paaudžu līmeņa, bet daudzējādā ziņā dzīvojām no viņu sasniegumiem." (My Life and Thought , l74.1pp.)

Šādu konstatējumu dēļ pamazām ir nobriedusi doma, ka, lai sasniegtu progresu gara dzīvē, blakus zinātnei ir jāpievēršas ētiskām vērtībām un jāinteresējas par morāles jautājumiem. Iepriekš minētais austrāliešu zinātnieks saka: "Zinātniskie sasniegumi šķirti no morāles, vairo nevis laimi, bet gan bēdas un bezcerību." To pašu uzsver A. Šveicers: "Par spīti svarīgumam, ko mēs piešķiram zināšanu triumfam un sasniegumiem, ir tomēr acīmredzams, ka vienīgi cilvēce, kas tiecas pēc ētiskiem mērķiem, var pilnā mērā dalīties tanī svētībā, ko devis materiālais progress, un novērst briesmas, kas to pavada." (My Life and Thought , 166. lpp.)

Par morāles jautājumiem daudzi zinātnieki intelektuālisti un arī materiālisti vēl tagad negrib ne dzirdēt. Par visām morāles mācībām tie runā ar neslēptu ironiju. Viņi ir pieraduši lietot tikai savu prātu un tāpēc uzskata par nevajadzīgu nodarbošanos ar to, kas atstāj iespaidu uz viņu jūtām, kas māca atšķirt labu no ļauna, pareizo no nepareizā, derīgo no nederīgā un māca, kā jādzīvo. Tos tie uzskata par morāles sprediķotajiem, par tādiem, uz kuriem nav vērts nemaz klausīties.

Dzīve rāda, ka prāta visvarenības sludinātāji ir noveduši cilvēci strupceļā un nu kaunā pamazām ir spiesti atzīt, kā to dara iepriekš pieminētie zinātnieki, ka bez nicinātās morāles gan laikam nevar iztikt. Tomēr viņu prasība, ka materiālais progress un zinātnes sasniegumi jāsavieno ar tiekšanos pēc ētiskiem mērķiem, ir jāatzīst par nerealizējamu, jo tā ir prasība, kas iet vienā un tajā pašā laikā divos dažādos virzienos – materiālisma un garīguma. Ja mēs kalpojam zinātnei un līdz ar to materiālajam progresam, tad mēs nevaram tanī pat laikā tuvoties ētiskiem mērķiem, vairot garīgumu sevī, sevi izglītot. "Materiālos centienus pavada tumša ēna," saka rakstniece Ivande Kaija (romānā Sfinga), "tiek novārtā atstāti citi cilvēka augstākie mērķi: cilvēka paša izdaiļošana, sirds izglītība, tīra cilvēcība."

Nodarbošanās ar zināšanām un ar tām saistītā materiālo vērtību vairošana ir prasījusi to laiku, kas būtu katram bijis tik ļoti nepieciešams garīguma un gudrības attīstīšanai sevī. īstas garīgas vērtības atrodas nevis tanī cilvēkā, kas daudz zina, bet gan tanī, kurā mājo gudrība. Ja prāts kalpo galvenā kārtā materiālo vērtību ražošanai, tad garīgo vērtību radīšanā galvenā loma pienākas cilvēku gudrībai un ar to saistītai jūtu izpausmei. * * "Prāts pats vērtības nerada… vērtības un jēgu rada mūsu jūtošā un gribošā daba," saka P. Jurevičs. (Idejas un īstenība 83. lpp.) Gudrības parādīšana uz āru ir cilvēka garīguma izpausme. Tā kā gudrība palīdz kārtot cilvēku savstarpējās attiecības, vairot laimi un apmierinātību viņu vidū, tas rāda, ka gudrības iedarbība ir garīguma laukā. Kas ir pazemīgs, pieticīgs un cilvēku mīļotājs, tā garīgo vērtību krājums ir liels, un viņa gara lielums parādās viņa rīcībā, runā, bet it sevišķi attiecībās ar pārējiem.

Cilvēku pievēršanās dzīves morāliskajai pusei un tiekšanās pēc ētiskiem mērķiem ir tuvošanās gudra cilvēka ideāliem, bet gudrības izplatīšanos un līdz ar to garīguma vairošanos visvairāk kavē nodarbošanās ar zināšanām un ar to saistītie materiālie centieni. J. Krišnamurti norāda, ka zināšanas stāv ceļā gudrībai. Jābūt brīvam no zināšanām, lai nāktu gudrība. Tas nozīmē, ka visa derdzīgā aizraušanās ar zināšanu krāšanu un materiālās labklājības vairošana ir nepareiza, nevajadzīga un nevēlama. Zināšanas vairojot, mēs ejam pa nepareizu ceļu, kas novirza mūs no garīguma uz materiālismu.

Pievēršoties zināšanām, daudzi gudri vīri tiek ierauti materiālisma ceļā, kaut arī to nebūtu gribējuši. Tie, kas ir garīgi attīstīti, kam ir lielas garīgas intereses un prasības, vienīgo ceļu savu interešu apmierināšanai saskata skolu apmeklēšanā un kalpošanā zinātnei. Tas patiesībā viņiem ir pavisam nepiemērots ceļš, kas tos iesaista materiālisma kalpībā. Garīgu apmierinājumu neviens skolu beidzējs, neviens zinību vīrs nav guvis savā darbības laukā. To tie gūst vienīgi paralēli savam tiešajam darbam interesējoties par gudru vīru mācību un studējot patstāvīgi visu, kas gudrības ceļa gājējam ir nepieciešams. Austrāliešu zinātnieks Mērdoks atzīstas, ka viņš nav laimīgāks to zināšanu dēļ, kuras viņam devusi zinātne: "Zinātne iet savu gaitu, nedomājot par laimīgumu vai nelaimīgumu, zinātne mūs nevar pārveidot citādus nekā mēs esam." Bet šī sevis pārveidošana par citādu, par labāku cilvēku ir garīguma un gudrības vairošana, tā ir īstā sevis izglītošana, ko zinātne nespēj sekmēt. Tikai katram sevi izglītojot, izkopjot gudra cilvēka tikumus, vairosies ikvienā cilvēcīgums, un tādā kārtā būs sekmēts visas cilvēces gara dzīves progress.

Viss materiālisms un zinātņu attīstības virzienā veiktais nav cilvēces sasniegums, bet gan zaudējums, jo tas ir aizkavējis garīgo augšanu, garīgo vērtību vairošanu un traucējis gudrības ceļa iešanu. "Gudro brāļu" cenšanās pēc augstas dzīves standarta, materiālās labklājības un zinātnes uzplaukuma ir novirzīšanās no īstā, cilvēkiem piemērotā un dabīgā dzīves ceļa. Tā ir skriešana pakaļ maldugunīm, kuras ir ievilinājušas cilvēci purvā. Kārotais dzīves spožums, greznība un bagātība, kas padara cilvēkus par materiālo vērtību vergiem, ir tikai maldugunis. Tāda pat malduguns ir zinātne, kuras attīstība daudziem liekas vēlama un nepieciešama, bet patiesībā nāk cilvēcei vienīgi par ļaunu. Vai nebūtu bijis labāk, ja mēs nepazītu atombumbas un visus briesmīgos cilvēku iznīcināšanas un nogalināšanas instrumentus, ieročus un līdzekļus?

Skriešana pretī maldugunīm un cilvēces maldīšanās ir vispirms jāizprot un jāatzīst par nevēlamu, par kaitīgu un pēc tam jāatsakās no tās. Maldīgo teku atstāšana, kaut arī tā būtu nepatīkama un pat saistīta ar grūtībām, ir priekšnoteikums nokļūšanai uz pareizā ceļa. Ir jāizbeidz kavēšanās materiālisma un zinātņu laikā, lai varētu sākt iet pa garīguma un gudrības noteikto ceļu. Kaut arī pasaulē valdošo ļaunumu pilnīgi novērts nekad nebūs iespējams, tad tomēr to varēs ievērojami mazināt, ja cilvēki atšķirs un pieņems gudrības ceļu tanī pat laikā atsakoties no visa tā, kas nav piemērots šī ceļa gājējiem. Ja pareizais ceļš nav zināms vai ari tā vietā ļaudis aicina iet nepareizā virzienā, tad par ļaunuma mazināšanu nav ko domāt.

Gudrības ceļa nepazīšana, kas ir saistīta ar pievēršanos materiālismam un intelektuālismam, ir galvenais cēlonis atpalicībai garīgajā attīstībā. Tāpēc, lai izkļūtu no garīgās atpalicības un sekmētu gara dzīves progresu, ir jāpievēršas dzīves morāliskajai pusei, atsakoties no kalpošanas zinātnei un materiālismam – šiem necilvēcīguma un ļaunuma vairotājiem pasaulē. Tolstojs atzīst, ka morālisko likumu apgaismošana ir ne tikai galvenais, bet arī vienīgais visas cilvēces darbs. Tas nozīmē, ka interesei par gudrību un gudrības ceļu ir jāieņem tā vieta, kas tagad ir piešķirta materiālajam progresam un tā veicinātājai zinātnei.

Līdzko cilvēki mazāk laika ziedos savas mantas vairošanai kā ari zinātnei un tehnikai, tiem atliks vairāk laika garīguma un gudrības problēmu apskatei, interesei par pareizām cilvēku attiecībām, visa dzīvē notiekošā izjušanai, līdzjūtībai citu bēdās un nelaimē. Viņu dzīve būs pareizāka, vienkāršāka un dabīgāka. Tā viņiem dos to apmierinājumu, ko tie tagad vēl meklē.

Ja interesei par gudrību visur ierādīsim pirmo vietu, kas tai pienākas, un tikai tad pievērsīsimies zināšanām un visam pārējam, vienīgi tad būs iespējams sasniegt kāroto progresu garīguma laukā.

Materiālisma cīņa ar garīgumu

Sākumā minētajās latviešu tautas pasakās par trim brāļiem ir ietverts dziļi pamatots un pareizs dzīvē sastopamo cilvēku raksturojums. Abi vecākie brāļi ir skaitliskā pārsvarā esošā cilvēku daļa, kurā ietilpst dzīves materiālās puses pārstāvji – varas un bagātības tīkotāji, kā arī viņu palīgi – intelektuālisti. Kā pasakās, tā arī dzīvē valda, visu noteic un kārto šie varaskārie mantrauši – "gudrie brāļi", kuriem pieskaitāmi arī intelektuālisti, kas krāj zināšanas un kalpo materiālo labklājību veicinātājai zinātnei. Kā materiālisti, tā arī intelektuālisti lepojas ar savu "gudrību", kas viņu izpratnē ir iegūtās zināšanas un prasme ar to palīdzību vairot materiālo vērtību krājumu. Bet, lai sasniegtu savus nodomus, šiem materiālisma ceļa gājējiem ir jābūt nejūtīgiem, ļauniem, un tāpēc tiem, kas izvēlējušies šo ceļu, sveša ir pazemība, pieticība un cilvēku mīlestība un līdz ar to tiem trūkst gudrības, tie ir tikai "gudrie brāļi".

Mazākumā vienmēr kā pasakās, tā arī dzīvē ir "jaunākie brāļi", kas ir sirds un jūtu cilvēki. Kaut arī "gudrie brāļi" tos dēvē par muļķiem, vienīgi šos cilvēkus varam atzīt par gudriem, jo viņu pazemīgums un pieticība tiem atļauj izrādīt pret citiem mīlestību, ļauj līdzi jaust, palīdzēt un tā veikt augstāko uzdevumu, kādu Dievs cilvēkiem ir piešķīris. Viņi ir garīguma cilvēki, kuri nevēlas iet pa materiālisma un intelektuālisma ceļu, atzīdami, ka zināšanas un materiālās vērtības nav nekas svarīgs un ievērojams, pēc kā dzīvē būtu jācenšas. Garīguma cilvēks – gudrais jūtu un sirds cilvēks nostājas kā pret materiālismu, tā arī pret zinātni, pret intelektuālismu vispār. Tas ir cilvēks, kuru Z. Mauriņa nosauc par jaunlaiku aristokrātu: "Jaunlaiku aristokrātu varētu saukt par garīgo cilvēku pretstatā ar materiālistu, kas savā dzīves veidā maz atšķiras no dzīvnieka… un atšķirībā no intelektuālista, kas pārliecināts, ka prātam viss izzināms un iedibināms." (Sāpju noslēpums )

Sirds cilvēkiem ir nepieņemams nejūtīgo prāta cilvēku dzīves ceļš tāpēc, ka tā gājējiem nepieciešamas daudzas ļaunas īpašības, kuras attīstot un izlietojot ikviens vairo ļaunumu kā sevī, tā arī savā apkārtnē un visā pasaulē. Garīguma cilvēki ir gudrības ceļa gājēji, kas nevēlas atzīt materiālistu dzīves veidu par pareizu, kaut arī pēdējie visiem līdzekļiem cenšas panākt, lai ikviens pieņemtu viņu uzskatus un tiem sekotu. Tāpēc pret šiem garīgo vērtību cienītājiem, kam neinteresē materiālas dabas ieguvumi, vēršas visa materiālisma pasaule: zinātnieki, tehniķi, bagātie, valdnieki un politiķi, kam materiālās vērtības un to vairošana ir galvenais viņu dzīvē. Viņu cīņas līdzekļi ir naids, nicinājums, nievas un izsmiekls, kā arī fiziskais spēks un vara. Tā ir materiālisma cīņa ar garīgumu, kas turpinās nepārtraukti.

Materiālisti ir panākuši, ka gudrības ceļš vēl līdz šim ļaužu lielākajai daļai ir svešs, kaut gan to ir pazinuši garīgi augstu stāvoši vīri visos laikos, visās tautās un zemēs un ieteikuši to visiem. Vēl joprojām par dzīvot pratējiem dēvē "gudros brāļus", kuri patiesībā neprot dzīvot un par dzīves neprašām uzskata ar gudrību apveltītos dzīves māksliniekus.

Gudrības ceļa gājēji ar saviem vārdiem un darbiem rāda, ka ir iespējama cita, labāka dzīve nekā tā, kuru pazīst "gudrie brāļi". Tas grauj pēdējo dzīves pamatus. Lai tas nenotiktu, tad "gudrie brāļi" jau laikus cenšas novērst visu, kas varētu ievirzīt cilvēkus gudrības ceļā. No mazām dienām kā ģimenē, tā arī skolās bērnus māca iet "gudro brāļu" dzīves ceļu un radina uzskatīt par nepieciešamu visu šinī ceļā noderīgo. Gudru cilvēku izturēšanos ir parasts uzlūkot par nevēlamu, par to visi zobojas un cenšas no tās ikvienu novērst, cildinot turpretī visu to, kas "gudrajiem brāļiem" liekas labs un vēlams. Pazemību mēdz apzīmēt ar gļēvumu un uzņēmības trūkumu, tāpēc tās vietā cildina augstprātību "cenšanos uz augšu". Pieticību uzskata par neprašanu dzīvot, radinot jaunatni pie greznības un "smalkas" dzīves. Pieticības un vienkāršas dzīves mācību atvieto bagātnieku — dīkdieņu dzīves veida popularizēšana. Atteikšanās vietā kultivē egoismu, sacensības un tiekšanos pēc pirmās vietas. Cilvēku mīlestību tik pat kā nepiemin, bet tās vietā laikraksti, grāmatas un kinofilmas plaši kavējas pie slepkavību, kauju aprakstiem un attēlojumiem.*

Nacionālisma vārdā jaunatnei potē naidu pret citām tautām, kā arī slavē lielos un varenos iekarotājus, kaut arī tie būtu vislielākie cilvēces ļaundari. Skolu programmās tiem vienmēr ierāda svarīgu vietu un jauno

* Kāds amerikānis (Dr. Fr. Wertham), interesējoties tuvāk par Amerikā plaši izplatītajām joku grāmatām (Comic books ) ziņo, ka šinīs grāmatās ir aprakstīti visi iedomājamie noziegumi. Tie bērniem un jaunatnei, kas tās visvairāk lasa, rāda kā zagt, laupīt, melot, krāpt, uzbrukt un ielauzties mājās. Joku grāmatu pasaule ir stipro, nežēlīgo, veiklu krāpnieku, mocītāju un zagļu pasaule.

paaudzi pieradina skatīties ar cieņu un bijību uz šiem "gudro brāļu" pārstāvjiem. "Gudrie brāļi" ir ieinteresēti novirzīt ļaužu domas no tiem gudru vīru uzskatiem, kas līdz šim ir varējuši parādīties atklātībā. Vispirms jau būtu jāmāca skolās un jāievēro dzīvē tā mācība, ko mums ir atstājis Kristus. Ne vien skolās, bet arī baznīcās un dzīvē Kristus mācību tomēr nedzirdam. "Tas, ko mums māca baznīcu ļaudis, nav kristietība," skaidri un atklāti pasaka L. Tolstojs – viens no gudrajiem vīriem un lielākajiem kristiešiem, kādus cilvēce ir pazinusi. Tolstojs ir pārliecināts, ka "visām nelaimēm pasaulē cēlonis ir tas, ka īsto kristīgo mācību, kas atbilst mūsu laika prasībām, slēpj cilvēkiem un tās vietā sludina neīstu doktrīnu". Tāpēc arī Kristus mācība sabiedrības vairumam nav pazīstama un nav jābrīnās, ka mūslaiku sabiedrība ir nekristīga. "Tiešām, tas ir viens no konstatējumiem, kas smagi satriec, kad jāredz, cik savā garā dziļi nekristīga bieži vien ir tā sabiedrība, kas saucas kristīga. Mantkārība, baudkāre, varaskāre ir mūsu modernās sabiedrības gara noteicējas, un kaut gan tā saucas kristīga, tā patiesībā ir kristīgas sabiedrības pretstats," norāda P. Jurevičs. (Variācijas par moderno cilvēku )

Sabiedrības vadība gan atklāti nenostājas pret Kristu, bet faktiski ik uz soļa rīkojas nekristīgi. Kristiešus vēl arvien vajā tikai tāpēc, ka viņi iedrošinās sekot Kristum, bet paši vajātāji skaļi apliecina, ka ir Kristus kalpi un, ka tāpēc visu dara Kristus vārdā. Tāpēc ir jāpievienojas P. Jurēvičam, ka "kristietība kā kristīgā gara realizācija ne tikai nav pārdzīvota, bet arī ir vēl kaut kas pilnīgi revolucionārs: tā īsti ir vēl tikai nākotnes uzdevums." (Variācijas par moderno cilvēku )

Pastāvošās skolas, baznīcas un valdības ir tās, kas ne tikai aizkavē ikvienam gudrības ceļa iešanu, bet pat stingri prasa iet to ceļu, kas gudram vīram ir pilnīgi nepieņemams. Mūslaiku sabiedriskā iekārta un vispārpieņemtais dzīves veids ir krasā pretrunā ar gudrāko cilvēku atzinumiem, kāpēc nedz skolās, nedz arī ārpus tām nekur neredzam nopietnu kavēšanos pie šo vīru mācību apskates. Gudrības attīstīšanas vietā skolas nodarbojas ar sausiem zināšanu faktiem, kas nepieciešami tehnikas un materiālās labklājības veicināšanai. Tā kā valsts iestāžu amatpersonas un mācību iestāžu personāls ir atkarīgs no valsts vadības labvēlības, tad tie ir spiesti runāt un mācīt tikai to, ko vēlas viņu maizes devēji, resp. to noteiktā programma, nevērojot, vai tas saskan ar gudrību un patiesību, kā arī ar savu pārliecību. Šai vadībai ir patīkamāk, ja cilvēki nodarbojas ar nenozīmīgiem zināšanu faktiem, nekā ja tie attīsta sevī gudrību un pievēršas patiesībai, kas runā pretī pastāvošajam.

Ja arī skolās un sabiedrībā piemin gudru vīru mācību, tad to dara tā, lai nebūtu nekas dzirdams, kas nesaskan ar vispār pieņemto. Svarīgo, bet pretrunīgo izlaiž vai noklusē, bet mazsvarīgo, kas ir pieņemams, nepamatoti izceļ. Nevēlamajam pievieno visasāko kritiku. Gudru vīru oriģinālos uzskatus piemin vienmēr ar zobgalības un nicinājuma pieskaņu, norādot, ka tāds un tāds vīrs ir bijis savādnieks, īpatnis, sapņotājs, anarhists vai arī citādi nav varējis iekļauties pastāvošajā iekārtā. Ar to ir pateikts, ka šo cilvēku izteiktie uzskati nav jāņem par pilnu. Lai šos vīrus pavisam nomelnotu, mēģina atrast kādas vājības viņu personīgajā dzīvē, kuras tad cenšas sevišķi izcelt un pasvītrot.

Un tomēr, neraugoties uz "gudro brāļu" pūlēm novirzīt jaunatni un pieaugušos no gudrības ceļa, gudrie vīri ir bijuši un būs. Pret tiem "gudrie brāļi" ir bijuši vienmēr sevišķi naidīgi noskaņoti, cenzdamies visiem līdzekļiem tos apklusināt. Gudram cilvēkam jau no mazotnes rodas nesaskaņas ar savas apkārtnes "gudrajiem brāļiem". Vienmēr tam jāsastopas ar viņu naidu, nicinājumu, neizpratni un jāpacieš, ka viņu sauc par muļķi un kā pret tādu arī izturas. "Gudro brāļu" acīs katrs ir muļķis, kas nedzīvo tā, kā viņi un nekāro pēc tā, kas viņiem liekas vērtīgs un nepieciešams. Šie nejūtīgie prāta cilvēki, kas lepojas ar savu inteliģenci, pazemīgos un pieticīgos cilvēku mīļotājus uzskata par naiviem vientiešiem, par sirds un jūtu cilvēkiem tie mēdz zoboties, savā pārākuma apziņā tos uzlūkodami par tādiem, kam kaut kā trūkst. M. Vētra grāmatā „Rīga toreiz" saka: "Filozofam Pēterim Zālītēm bija skaidra sirds. Nav brīnums, ka ļaudis par viņu smīnēja. Cilvēki necieš ideālistus savā vidē." Jau iepriekš minēts Poruka novērojums, ka lielais ļaužu pulks izsmej un nievā tos, kam šķīsta sirds.

Visvairāk gudrību citos necieš tie, kam pašiem tā ir pilnīgi sveša. "Gudrie brāļi" domā, ka citiem jābūt tādiem pat nejūtīgiem kā viņi, kas bez iebildumiem pieņem viņu vadību, seko to ieteikumiem un kā mašīnas veic tiem uzlikto pienākumu. Viņi atzīst tikai cilvēkus, kas kā skaņuplates savā atsakņojumā vienmēr dod to, kas ir ieskaņots, no kuriem vienmēr dzirdam viena veida iepriekš iemācītās atbildes. Šos visa pastāvošā cildinātājus un atbalstītājus tie padara populārus un labi atalgo, jo šādi cilvēki nekad neprāto par dzīves problēmām, par sava darba jēgu, par uzlabojumiem un pārgrozījumiem, par nederīgā atmešanu. Kas izrāda patstāvību, kas vēlas būt brīvi un neatkarīgi, kas katrreiz atrod paši savu ceļu un rīkojas nevis pēc cilvēku rakstītiem likumiem, bet klausa vienīgi savai sirdsapziņas balsij, tos "gudrie brāļi" uzskata par bīstamiem un apkarojamiem. Pret tiem tūlīt rodas vienota materiālistu fronte ar zinātniekiem priekšgalā. Tieši zinību vīri irtie, kas visdedzīgāk vajā gudrus vīrus – jaunu ceļu gājējus garīguma laukā, jo zinātnes kalpi, kurus atbalsta visa materiālā pasaule un kuri tādēļ jūtas vareni spēkā, domā, ka tie ir aicināti un izredzēti apkarot visus tos, kas pēc viņu domām, iet maldu ceļus.

"Kad patiess ģēnijs parādās pasaulē jūs viņu varat pazīt pēc tā, ka neprašas visi ir sazvērējušies pret viņu," saka angļu rakstnieks Svifts (Swift ). Gudrus vīrus, patiesības paudējus, reformu un pārmaiņu prasītājus, kas saskata kļūdas un nesamierinās ar esošo, uzskata par nevēlamiem īpatņiem, kas kā nenormāli ir jāizskauž no citu vidus. "Ja kādam ienāk prātā censties pēc reformām, tad labākā gadījumā to notur par sapņotāju vai savādnieku, bet ļaunākā par samaitātu cilvēku," saka Forels. To pašu apstiprina rakstnieks un domātājs K. Raudive romānā "Nolādētās dvēseles": "Tiklīdz kaut kādā zemē parādās cilvēks, kam liktenis lēmis veikt lielus gara darbus, tam nenovēršami jāsastopas ar savas apkārtnes šķēršļiem, noliegšanu, zaimošanu un izsmieklu. Neviens īsti ģeniāls cilvēks savā vidē un savā laikā nav turēts par normālu parādību. Viņš pa lielākai daļai tiek izstumts no normālo cilvēku sabiedrības, viņš tiek uzskatīts par ārprātīgu un dzīvo pastāvīgā izolācijas izjūtā."

Sevišķi asa, diktatoriska un noraidoša ir vienmēr bijusi valdības un baznīcu aprindu izturēšanās pret reformu prasībām. Tas tāpēc, ka katras pārmaiņas draud iznīcināt šos iestādījumus pavisam. It īpaši katoļu baznīca, lietojot Tolstoja vārdus, ir "sistēma, kuru nevar mainīt vai labot, neiznīcinot to." Gudrības ceļa gājēji vienmēr ir raisījušies vaļā no kalpības materiālismam un no iedziļināšanās speciālās zinātnēs. Reformatori, jaunu ceļu gājēji un reliģiju dibinātāji nekad nav nodarbojušies ar zinātniskiem pētījumiem kādā šaurā nozarē, kas kalpo materiālās labklājības veicināšanai, jo viņus ir saistījušas garīguma problēmas, kas attiecas uz visiem cilvēkiem. Tolstojs atzīmē, ka reliģiju dibinātāji nav bijuši slaveni ar saviem filozofiskiem vai reliģiskiem sasniegumiem.

Gudrs cilvēks, kas interesējas par dzīves problēmām un cilvēku attiecību uzlabošanu, saskata visu zemo, nekrietno un nejēdzīgo, ko sev līdzi nes dzīvē valdošais materiālisms. Tāpēc viņa izturēšanās, vārdi un darbi vienmēr vēršas pret pastāvošo "gudro brāļu" vadīto iekārtu un tās iestādījumiem, kas ir daudzu esošo ļaunumu cēlonis. Visi reformatori un gudrības paudēji interesējas par pareizo dzīves ceļu, ieteicot to, ko paši atzinuši par veļamāko, un norādot uz līdzšinējiem trūkumiem. Sakarā ar to viņi vienmēr nonāk konfliktā ar pastāvošās kārtības aizstāvjiem, kas visiem līdzekļiem cenšas aizkavēt jebkādas pārmaiņas un paturēt visu esošo, pašu radīto un sev piemēroto nevis tāpēc, ka pastāvošais būtu attaisnojams un nāktu par labu cilvēku vairumam, bet tikai tāpēc, ka tas tiem personīgi ir izdevīgi. Līdz ar to vajāšanas, cietums un trimda ir gandrīz katra liela un gudra cilvēka neatņemama dzīves daļa. Un tomēr, neraugoties uz visām vajāšanām, tie nekad nav centušies savus uzskatus saskaņot ar vispārpieņemto. Tie vienmēr ir uzdrošinājušies atklāti paust visu to, ko ir atzinuši par pareizu, kaut arī par to viņus neieredz tās personas, kas tur savās rokās valsts varu un vēlas redzēt tikai padevīgus kalpus.

Ir raksturīgi, ka tieši gudrākie vīri ir dabūjuši ciest visvairāk. Jēzu tā laika "gudrie brāļi" – augstākie priesteri, rakstu mācītāji un virsnieki nodeva sišanai krustā tikai tāpēc, ka viņš nebaidījās teikt patiesību un skubināja iet ļaudis pa gudrības ceļu, kas šīm valdošajām aprindām nebija pieņemams. "Gudrie brāļi" kā toreiz, tā arī tagad ir ar mieru sist krustā katru, kas savu uzskatu vai dzīves ziņā atšķiras no viņiem, un kas tāpat kā Kristus neatzīst viņu dzīves veidu, nevērtē augstu viņu radītos iestādījumus un savu pārliecību nekavējas atklāti sludināt pārējiem. Tolstojs, kas visus spēkus ziedoja Kristus mācības izskaidrošanai un piemērošanai dzīvē, bija izslēgts no svētās sinodes un atradās policijas uzraudzībā. Daudzus viņa darbus cenzors bija aizliedzis, tāpēc Tolstojs tos ir spiests publicēt ārzemēs. Pret viņu bija nostājusies baznīca, valsts, militāristi, patrioti – visi, kuri centās pēc goda, cieņas un materiālās labklājības, pat vairāki viņa paša ģimenes locekļi, ieskaitot viņa sievu.

Gudram cilvēkam it kā nav vietas mūslaiku tehnikas un tirdzniecības pasaulē, kurā valda inteliģentie "gudrie brāļi". Gudrības ceļa gājēji, it sevišķi ceļa aprakstītāji un popularizētāji savā dzīvē jūtas vientuļi, atstāti un aizmirsti. "Pārējo ļaužu vidū viņi jūtas kā ceļinieki bez mājām, dzimtenes, viņi vienmēr citu vidū mituši kā trimdinieki, kā iemītnieki no citas planētas," saka K. Raudive, runājot par ievērojamiem cilvēkiem. Šo gudru vīru izolētību un traģēdiju, ko tie pārdzīvo sakarā ar apkārtnes neatsaucību, K. Raudive raksturo šādiem vārdiem: "Izolētais nepārtraukti pārdzīvo konfliktu starp sevi un savu apkārtni, viskvēlākās viņa ilgas paliek nepiepildītas, visdziļākās domas nesaprastas, visskaistākie vārdi nepateikti; ir tā, it kā viņš dzīvotu tukšā telpā, atšķirts ar stikla sienu." (Nolādētās dvēseles )

Ja gudri cilvēki ir vientuļi savrupa ceļa gājēji, tad tā tam ir jābūt, jo, jaunus ceļus ejot, sekotāju vienmēr ir maz. Kamēr pasaulē valdīs materiālisms un gudrības ceļš cilvēku vairumam būs svešs, tik ilgi tā gājējus nievās, nicinās un vajās. Pareizi izprotot savu stāvokli, gudriem vīriem nenāktos nemaz skumt par atsaucības trūkumu, jo tas pierāda, ka viņu paustie uzskati ir jauni, nebijuši, vienreizīgi, tāpēc tos vairums nespēj saprast un pieņemt. Taisni neatsaucības dēļ tiem būtu vēl noteiktāk jācenšas iet pa savu atšķirīgo ceļu, apzinoties, ka tā iešana ir ārkārtīgi svarīga, ka sekotāju un izpratēju skaits var pieaugt tikai ar laiku. Tā kā savus īpatnējos, vientuļos ceļus viņus skubina iet sirdsapziņa, apstiprinot viņu rīcību, tas rāda, ka to gaitas ir Dieva vadītas un svētītas. Viņu šķietamā vientulība ir Dieva izredzēto vientulība, un par šo Dieva lēmumu tie var justies vienīgi apmierināti. Šī apziņa par savu Dieva noteikto sūtību zemes virsū viņu šķietami vientuļā ceļa gaitās var dot daudz iekšēja, garīga prieka.

Garīgi augstu attīstītos cilvēkos mājo nešaubīga ticība garīguma uzvarai pār materiālismu. Pasaku sacerētāji liek uzvarēt nevis "gudrajiem brāļiem", kas daudz zina un kam pieder vara un manta, bet gan skaidras sirds un daiļas dvēseles cilvēkam – "jaunākajam brālim". Literāros sacerējumos parasti viss labais un garīgi augstvērtīgais beigās gūst uzvaru. Labākā cilvēces daļa ar aizturētu elpu seko ikviena garīguma cilvēka gaitām un vēlas, lai tas gūtu sekmes cīņā ar ļaunuma pilnajiem materiālistiem kā literatūrā, tā arī dzīvē. Garīguma dominēšanā cilvēcei ir vienmēr bijis ideāls, kuram tuvoties ikvienu skubina sirdsapziņa. Ideālu pilnīgi sasniegt nav iespējams, jo tad tas vairs nebūtu ideāls. Tam ir vienīgi jāmēģina tuvoties, nostājoties pret materiālisma pasauli, kas šo tuvošanos traucē. Ja garīguma ceļa gājēju skaits vairosies, ja atsevišķi indivīdi kļūs garīgi arvien pilnīgāki, vienīgi tad cilvēce piedzīvos laimīgākus laikus.

[1] Ķīnieši un citas austrumu tautas ir garīgi un bioloģiski nevis zemāk stāvošas par mums, kā to daži domā, bet gan pārākas, un no tām tāpēc mums daudz kas jāmācās. Austrāliešu zinātnieks Teilors (G. Tavlor, dzimis Londonā) uzskata, ka platgalvainie ķīnieši un viņu bioloģiskie sabiedrotie Āzijā, Austrumu un Centrāleiropā ir bioloģiski pārāki par šaurgalvainajiem rietumu cilvēkiem, kā, piemēram, angļiem un amerikāņiem. Viņš savu teoriju pamato ar to, ka bioloģiski pārākie cilvēki tūkstošu gadu laikā ir pamazām izspieduši bioloģiski mazvērtīgākos tālāk projām no cilvēku pirmdzimtenes, kas, pēc viņa domām, bijusi ziemeju Indijā. (Tuvāk skat. žurnālu "People", 1952. g. 17. dec.)

Content

Martinsons Jānis Gudrības skola

IEVADS

ZINĀŠANU SKOLA

Brīvība gudrības skolā

Mācību vielas izvēle

Mācīšanas veids

DZĪVES MĀCĪBA

PAZEMĪBA

Augstprātība un lepnība

Izlikšanās, liekulība. Meli un patiesība

Godkārība

PIETICĪBA

Mantkārība

Atteikšanās

Vienkārša un dabīga dzīve

CILVĒKU MĪLESTĪBA

Mīlestība, līdzcietība un palīdzība

Egoisms, sacensības un dzīves cīņa

Varas kāre

Ļaunuma atmaksa ar labu

Jūtīgums

GUDRĪBAS CEĻŠ

Inteliģence

Gara dzīves progress