Rubenis Juris

Ievads kristīgajā Meditācijā

Juris Rubenis

IEVADS KRISTĪGAJĀ MEDITĀCIJĀ.

priekšvārds

Jau iepriekšējā paaudzē daudzi intelektuāļi pareģoja reliģijas galu. Šķita, ka zinātne, demokrātija un tirgus ekonomika atbrīvos cilvēkus no mītiem un ārējās apspiestības. Mūsdienās vairs netiek uzdots jautājums vai reliģija izdzīvos. Mūsu jautājums ir kāda veida reliģija raksturos jauno laikmetu, kas mostas ap mums? Vai tā būs politizēta vai fundamentālistiska? Varbūt garīga, kontemplatīva? Vai mēs regresēsim? Vai mēs Jēzus vārdiem Tēvs meklē tādus dievlūdzējus, kas viņu pielūdz garā un patiesībā atklāsim daudz dziļāku nozīmi?

Dr. Jura Rubeņa grāmata ir vērtīgs devums, lai kristietība attīstītos tādā formā, kas ir atvērtāka Kristus prātam. Kā autors parāda, meditācija nav nekas jauns. Bet tā ir arī kaut kas "radikāls" tajā ziņā, ja nepastarpināti nonākam līdz tradīcijas saknēm.

Gars vienmēr mūs aicina atcerēties tos evaņģēlija vārdus, kurus esam aizmirsuši. Personiskas kristīgās meditācijas pieredzes gaismā tik skaidri atklājas, ka Jēzus pirmām kārtām ir kontemplācijas skolotājs. Aicinot sargāties no ārišķīgā, Viņš māca iet dvēseles dziļumos, nelietot daudz vārdu, uzticēties Dieva mīlošajai gādībai, nezūdīties, būt uzmanīgam, dzīvot pašreizējā mirklī. Ja lūdzam tā, kā mūs mācījis Jēzus, mēs patiesi spējam gan izprast citu reliģiju diženos mītus, gan arī tiekam atbrīvoti no bailēm un atkarībām, kas mūs apspiež iekšēji. Reliģijai pašai nepieciešama nepārtraukta šķīstīšanās, nemitīgi atgriežoties pie savām kontemplatīvajām saknēm un pastāvīgi gremdējoties klusuma, miera un vienkāršības pieredzē.

Katram kristietim ir jāatrod savs ceļš pie "vie-nas lietas, kas ir vajadzīga", par kuru Jēzus runā ar Martu viņas satrauktajā un apjukuma pilnajā (un mūsu ļoti modernajā) ikdienā. Pirms trīs-desmit gadiem Džons Meins sāka mācīt medi-tāciju atbilstoši benediktiešu mūku tradīcijām. Dr. J. Rubenis veicis nozīmīgu ieguldījumu lūgša-nas kontemplatīvās dimensijas atgūšanā mūsdienās. Viņš saprot, ka meditācija bagātina kristiešu izdzīvoto ticību, padziļina visas lūgšanu formas. J. Rubenis uzskata meditāciju par svarīgāko kristīgās pieredzes padziļināšanas ceļu un kristiešu apvienošanas iespēju, neapdraudot baznīcas tradīcijas bagāto daudzveidību. Neapšaubāmi, var pievienoties viņa vārdiem, ka meditācija ir mūsu laika neatliekama vajadzība. Latvijas kristietība ir svētīta ar tādu skolotāju, kas sakņojas tradīcijā, taču ir radikāli atvērts jaunajam kā visi, kas ieguvuši patiesu kontemplatīvo pieredzi.

I orenss Frīmens, OSB (Svētā Benedikta ordenis) Pasaules Kristīgās meditācijas kopienas direktors

ievada piezīmes

Ikdienas dzīves steiga, seklums un garīgā iztukšošanās ne tikai vairo izmisuma un bezjē-dzības pieredzi, bet arī aizvien vairāk atsvešina cilvēku pašu no sevis. Lielākie konflikti mūsu sabiedriskajā dzīvē un attiecībās notiek tāpēc, ka esam konfliktā ar sevi un sevi nepazīstam. Taču jautājumu "Kas es esmu?" ir vieglāk uzdot nekā uz to atbildēt. Parasti cilvēks sevis iepazīšanas cejā apstājas pie apziņas virskārtas, sava ego vēlmēm un vajadzībām, domādams, ka tas esmu es. Tomēr mans patiesais, pēc Dieva līdzības radītais es slēpjas daudz, daudz dziļāk.

Meditācija var palīdzēt ne tikai dziļāk iepazīt sevi, bet arī atrast jaunu veidu, kā dzīvot mūsu pasaulē. Tā var palīdzēt atrast dvēseles mieru visvētrainākajā dzīves brīdī un spēku, kas ļauj patiesi piedot, būt iecietīgam, dzīvot, balstoties uz mīlestības motivāciju. Es saku "var palīdzēt", jo meditācija ne vienmēr piemērota cilvēkam jebkurā dzīves situācijā. Šīs grāmatas mērķis nav reklamēt meditāciju kā "brīnumlīdzekli visiem".

Mēs esam atšķirīgi. Dažiem cilvēkiem labāk par meditāciju, iespējams, varētu kalpot kāds c its garīgais ceļš. Es piederu pie tiem, kam medilācija ir ne tikai noderīga, bet pat nepieciešama. Meditācija man palīdz atrast un paturēt dzīves dziļāko, kontemplatīvo daļu.

Meditācija dod unikālu iespēju mācīties klusumu. Lai labāk saprastu sevi, savu dzīvi un tās uzdevumus, mums ne tikai jāpārtrauc nemitīgi runāt un trokšņot pašiem, bet arī jāmeklē ceļš, kas palīdzētu apklusināt domu troksni mūsos. Palīdzot soli pa solim tuvoties savas esības centrālajam punktam. Atskārstot, ka sevis iepazīšana un Dieva iepazīšana ir savstarpēji nešķiramas lietas, kā vienas lapas divas puses. Ne velti Meistars Ekharts ir sacījis, ka nav nekā cita, kas tik ļoti patiktu Dievam, kā klusums. Meditācija mums palīdz mācīties fundamentāli svarīgo lietu būt tagad un šeit. To mēs apgūstam, mācoties klusumu, mieru, uzmanību un vienkāršību.

Meditācija palīdz mūsu dzīvei atgūt dziļumu, iegūstot mieru, kas ir augstāks par saprašanuK Meditācija ir uzmanības pievēršana Dievam. Ta ir patiesa klausīšanās, patiesa skatīšanās, patiesa uzmanība, patiesa esība tagad un šeit. Jaunās Derības līdzība par tirgotāju, kas meklēja dārgas pērles un, atradis vienu, pašu vērtīgāko, ar prieku par to atdeva visu, kas tam bija2, apliecina, ka Debesu valstība nav vieta, bet pieredze, kuru iespējams iegūt. Šī pieredze ir tik vērtīga, ka tās dēļ patiešām ir vērts visu atdot.

Meditācija palīdz pārnākt mājās pie sevis, tāpēc tā ir cilvēku un pasauli dziedinoša gudrība. Aizvien vairāk mūsdienu cilvēki meklē nevis vār-dus un domas, bet tiešu garīgu pieredzi. Šīs slāpes vairojas, un to rādītājs ir izmisīgi meklējumi un plaša interese par dažādiem garīgiem piedā-vājumiem. Protams, katram ir nozīmīgi atrast savu ceļu, taču, to meklējot, ir svarīgi zināt, ka nopietns tiešas garīgās pieredzes ceļš vienmēr ir bijis pieejams arī kristīgajā mistiskajā teoloģijā, meditācijā un kontemplācijā. Šo nelielo grāmatu mani pamudināja rakstīt ne tik vien vēlēšanās dalīties personiskajā meditācijas pieredzē, bet arī dziļā interese, ar kuru esmu saskāries, stāstot par meditāciju dažādās auditorijās.

Kāds Austrumu skolotājs cilvēkiem, kas pie viņa nāca, mēdza teikt: "Mani neinteresē jūsu ģimenes vai materiālās dzīves problēmas! Nestāstiet man tās! Es gribu jums tikai iemācīt meditēt!" Viņš nebija rupjš, bet norādīja uz pareizo lietu kārtību, uz to, ar ko būtu jāsāk.

Kā mācītājs bieži esmu juties līdzīgi. Nepārprotiet mani, lūdzu. Sarunai ir nozīmīga vieta cilvēku attiecībās. Mēs zinām, ka katra patiesa saruna ir dziedinoša. Taču nevajadzētu apstāties tikai pie tās. Esmu sapratis, ka cilvēkiem grūtībās vairāk varu būt noderīgs, nevis tikai runājot, bet gan palīdzot iemācīties lūgt un meditēt. Vai tā nav pati lielākā palīdzība, nozīmīgāka par daudziem noderīgiem ieteikumiem? Vai mācītāja galvenais uzdevums nav rādīt ceļu, kā katrs cilvēks pats var sastapt Dievu nepastarpinātā pieredzē, nevis daudz par Dievu runāt, nogurdinot gan klausītājus, gan sevi?

Meditācija domāta tiem, kam nepietiek tikai ar to, ko par Dievu saka citi cilvēki, lai cik auto-ritatīvi tie būtu. Meditācija ir nepieciešama tiem, kas grib dzirdēt, ko viņiem Dievs saka pats.

Šai grāmatai ir divas daļas. Pirmajā ielūko-simies meditācijas prakses vēsturē, mēģinot noskaidrot, kas ir meditācija. Otrajā daļā pievēr-sīsimies ļoti praktiskam jautājumam kā meditēt. Grāmatas nosaukums skaidri norāda, ka mēs aplūkosim meditāciju no kristieša skatpunkta, tomēr jūs pārliecināsities, ka par meditāciju nav iespējams runāt bez dialoga ar citām garīgajām tradīcijām. No šī dialoga mēs nevairīsimies, jo esam pārliecināti, ka tas mūs nevis apdraud, bet bagātina.

Man meditācija ir kļuvusi par vienu no sva-rīgākajām katras dienas sastāvdaļām. Varbūt arī jūsu dzīvē, lasītāj, meditācija varētu kļūt tikpat nozīmīga?

Juris Rubenis

i. kas ir meditācija?

jēdzieni

Vārds meditācija radies no latīņu vārda niedium vidus un nozīmē pievēršanos savas esības centram. Bieži īpaši kristīgajā tradīcijā kā sinonīms vārdam meditācija tiek lielots vārds kontemplācija (con+templāre), kas burtiski nozīmē "būt templī", "vērot templī". Te uzsvērta klusējoša esība ar Augstāko, Dieva "vērošana" ar dvēseli. Taču kristīgajā tradīcijā n dziens meditācija nereti tiek lietots metodes, ceļa nozīmē, savukārt ar kontemplāciju apzīmē sī ceļa galamērķi, rezultātu. Par kontemplāciju liek saukta meditācija, kas nav vērsta uz priekš-metiem. Kontemplācija ir konsekvents ceļš, i/.slēdzot visus cilvēciskos priekšstatus, kaila, tīra esība ar Dievu. Ta ir meditācija, kas neveicina i/.tēli. Tāpēc kontemplatīvo meditāciju kristīgajā tradīcijā mēdz saukt par "tīro lūgšanu". Lūgšanu, kas attīrīta no visiem cilvēciskajiem saturiem. Ta ir lūgšana, par kuru Jēzus savā Kalna runā saka: "Kad tu Dievu lūdz, tad ej savā kambari, aizslēdz savas durvis un pielūdz savu Tēvu slepenībā."' Tada ir šīs garīgās norises iekšējā būtība. Es ieeju klusumā, aizveru sirds durvis visiem apkārtējās pasaules iespaidiem un savas esības dziļākajā, apslēptajā vietā, kuru pazīst vienīgi Dievs, sastopos ar Viņu. Vienkārši esmu ar Viņu. Tas ir tīrs un vienkāršs ceļš pie Dieva. Ta ir norise, kurā mēs nevis runājam vai domājam par Dievu, bet vienkārši esam ar Dievu.

Meditācija neaizvieto un neizslēdz citas garīgās dzīves un lūgšanas formas. Lorenss Frīmens ir teicis, ka garīgā dzīve līdzinās ratu ritenim, kas veidots no daudziem spieķiem. Katrs no šiem spieķiem ir kāds garīgās dzīves instruments, un tie tikai visi kopā, griežoties ap savu asi Kristu, spēj mūs sekmīgi vest uz priekšu.

Kā jau minēju, meditācija nav lēts brīnumlīdzeklis, bet piedāvājums tiem, kas izjutuši aicinājumu. Mana personiskā pieredze liecina, ka ceļš līdz šī aicinājuma saklausīšanai un praktizēšanas uzsākšanai var būt samērā garš.

Meditācija ir nevis teorētiska spriešana, bet noteikta prakse, kas ved tālāk par vārdiem, ļcil/.ieniem, apzīmējumiem. Ja nenonākam līdz praksei, tad velti teoretizēt.

Vajadzētu pārdomāt izcilā jaunāko laiku krisii|',.i mistiķa Tomasa Mērtona1 teikto: "Vienīgais i rjš uz kontemplāciju ir pieredze. Nepiedzīvojot izlaušanos, pamošanos jaunā esībā, mēs neko ne sapratīsim. To nevar iemācīt. Par to pat nevar atkarīgi pastāstīt. Viss, ko mēs varam lietot, ir mājieni, simboli, asociācijas, tēli."

Uzsākot meditācijas ceļu, nepieciešama pacienba un neatlaidība, rezultātus nevar gūt zibenīgi. I s saprotu, ka mūsdienu patērētāju sabiedrībā, kurā visu vēlamies iegūt ātri, meditācija nav pats konkurētspējīgākais piedāvājums, zinot, ka blakus dzirdam balsis, kas piedāvā "garīgumu lūlīt". Tomēr meditācijā iegūtais garīgums, ja .irī tas iegūstams lēnāk, ir patiesa un paliekama vērtība.

Meditācijas procesu lieliski ataino kāda Jaunās Derības līdzība. Proti, Debesu valstība līdzinās cilvēkam, kurš ar labību apsēja savu lauku. Tad turpinājās viņa parastā ikdiena, rīti un vakari. Šķiet, nekas ārēji nemainījās. Sēkla uzdīga un uzauga tā, ka cilvēks pats to nemanīja. Vienkārši zeme pati no sevis (te grieķu oriģinālā lietots vārds automatē) deva augļus. Vispirms stiebru, tad vārpu, tad graudus vārpā.' Meditācija ir svētceļojums, svarīgākais ir vienkārši atrasties šajā ceļā. Protams, meditācija nav ērts līdzeklis, lai aizbēgtu no dzīves problēmām! Tieši otrādi, kā vēlāk redzēsim, ceļā uz viengabalainību varam sastapties arī ar nepatīkamām atklāsmēm par sevi.

Meditācija nav ieteicama cilvēkiem ar psihiskām slimībām.

norādes uz meditāciju bībele

Kontemplatīvajai meditācijai jeb tīrajai lūgšan.ii Svētajos Rakstos ir ļoti dziļi pamati. Vecajā Derībā atrodami divi vārdi, kas tulkojumā nozīmē meditācija, haga (burtiski nopūsties, murmināt, meditēt) un siha (burtiski apcerēt, .nkārtot prātā ). Kā nozīmīgas Rakstu vietas šajā ziņā tiek pieminētas: "Lai tava mute nepamet šo bauslības grāmatu, bet apdomā dienām un naktīm."

"Svētīgs tas cilvēks (..) kam prāts saistās pie la Kunga baušļiem un kas dienām un naktīm domā par Viņa bauslību."' Kā redzams, latviešu tulkojumā vārda "meditēt" vietā lasām "apdo-māt, domāt", kas, protams, nav viens un tas pats!

Centrālais Jaunās Derības teksts, kurā apraks-tīts meditācijas process, ir īss fragments no Jēzus piedzimšanas notikuma apraksta: "Bet Marija visus vārdus paturēja prātā, tos pārdomādama savā sirdī." Mēs pārāk daudz dzīvojam galvā. Te parādās nozīmīgais virziens no galvas uz sirdi. Vārdus pārdomāt sirdī!

Jēzus saka: "Kas Mani mīl, tas Manus vārdus turēs, un Mans Tēvs to mīlēs, un mēs nāksim pie Viņa un ņemsim pie Viņa mājas vietu." "Palieciet Manī, un Es jūsos." Jā, ko nozīmē "turēt" Jēzus vārdus (ar ko tos var noturēt?), kā mums jāsaprot "palikšana" Viņā, un kā norisināsies Jēzus un Viņa Teva ierašanās pie mums, lai ņemtu pie mums mājas vietu?

Zīmīgs ir Jēzus teiktais: "Nāk stunda, kad jūs Tēvu vairs nepielūgsit nedz šinī kalnā, nedz Jeruzālemē. (..) Bet stunda nāk un ir jau klāt, kad īstie dievlūdzēji pielūgs Ievu garā un patiesībā. Jo Tevs tādus meklē, kas Viņu tā pielūdz." Tatad komunikācijā ar Dievu svarīgākais būs nevis ārēji kvalificējamie parametri, piemēram, vieta un forma, bet esība vienā garā ar Viņu.

Kristīgie mistiķi allaž uzsvēruši, ka pats nozī-mīgākais teksts, kurā aprakstīta meditācijas vai kontemplācijas prakse un tās nosacījumi, ir Jēzus

Kalna runa Mateja evaņģēlija 5.-7. nodaļā. Jēzus cilvēku no ārienes ved iekšienē. Tam veltīta visa Kalna runa.

Par meditatīvu apziņas stāvokli raksta apustulis Pāvils: "Lūdziet bez mitēšanās Dievu." Jā, kā šos vārdus iespējams īstenot (un vai vispār iespējams?) burtiski? Savukārt vēlāk par meditācijas ceļa rezultātu, kulmināciju Pāvils raksta: "Bet nu nedzīvoju es, bet manī dzīvo Kristus." Dziļākais un patiesākais manī vairs neesmu es, bet Dievs.

meditācijas universālais raksturs

Meditācija ir sastopama gandrīz visās reli-ģijās. Tas praksi iespējams identificēt jau pirms 5000 gadu. Citiem vārdiem, tā ir universāla reliģiska pieredze. Aptuveni pirms 100 gadiem kristīgie teologi uzsāka ļoti pamatīgu citu reliģiju garīgās prakses pētniecības un salīdzināšanas darbu. Sevišķi uzmanīgi tika pētīts hinduisms un budisms (īpaši zenbudisms ). Pētījumu rezultāti atklāja, ka teoloģiski atšķirīgās reliģijās meditācijas procesi ir ārkārtīgi līdzīgi.

Zīmīgi, ka tieši meditācijas prakses jomā pēdējās desmitgadēs ir norisinājies ļoti intensīvs dialogs starp reliģijām. Protams, netiek notušēts arī atšķirīgais. Likt vienādības zīmi starp visām reliģijām un tajās iegūstamo garīgo pieredzi būtu ļoti pavirši un sekli. Tomēr līdzīgais lielo reliģiju mistiskajā praksē rosina uz nopietnām pārdomām . Šīs pārdomas gan nav mūsu grāma-tas mērķis. Savukārt, ja meditācija ir sastopama visās lielajās reliģijās, tas nozīmē, ka kontemplatīva dzīve ir visas cilvēces, katra cilvēka lielais aicinājums.

meditācijas veidi

Lielajās reliģijās, to skaitā kristietībā ir sasto-pami vairāki meditācijas veidi. Galvenos īsumā raksturosim.

ir Lakoniska teksta (Austrumu praksē manto1) ritmiska atkārtošana. Mantra ir kā ierocis, ar kuru aizstāvēties no domu klejošanas un reducēt domāšanas procesu. Par mantru var izvēlēties zīmīgu vārdu vai īsu frāzi, taču tad par tās saturu vairs nav jādomā.

Visa cilvēka uzmanība maksimāli tiek pie-vērsta vienīgi mantrai. Arī monotonija, ritms ierobežo reflektīvo apziņu un rosina intuīcijas darbību. Kristīgajā praksē mēs sastopam šo metodi gan gregoriskajos dziedājumos, gan rožukroņa lūgšanās, gan dievkalpojuma liturģijā. Par šo metodi turpmāk runāsim sīkāk.

Vizuāla attēla (Austrumu praksē mandalas) vērošana. Tas var būt gan sarežģīts, gan arī ļoti vienkāršs attēls, piemēram, tukšs aplis, kurā fiksēt skatienu. Kristīgajā praksē populārākie vizuālie attēli ir krucifikss un svētbildes. Pietiekami daudz aprakstīti cilvēki, kuru meditācijas saturs bijusi klusējoša lūkošanās krucifiksā. Ta veicinājusi viņu apziņas paplašināšanos un apgaismību, ^ļf Katras skaņas klausīšanās; izplatīta zenbudismā. Šajā garīgajā tradīcijā cilvēki bieži meditē dabā upes krastā, kalnos vai mežā, kas ir dažādu skaņu pilns. Dzirdot jebkuru skaņu, meditētājs sev nemitīgi uzdod vienu jautājumu: kas ir tas, kas klausās? Kas ir subjekts, kas dzird?

Koāna risināšana. Koāns (burtiski atklāts dokuments) zenbudismā ir mīkla, kuru nav iespējams atrisināt ar diskursīvās domāšanas palīdzību. No parastās loģikas viedokļa koāns ir absurds vai muļķība. Ta ir mīkla, paradokss, kuru uzrakstījis cilvēks, kas sasniedzis apgaismību. To līdz galam var saprast tikai tad, ja tu pats sasniedz apgaismību. Meklējot atbildi, koāna risinātājs pakāpeniski nonāk racionālā strupceļā, kas var kalpot kā tramplīns nonāk-šanai dziļākā apziņas līmenī. Tikai skaidri apzinoties, ka nekas no līdzšinējās pieredzes vai priekšstatiem nespēj palīdzēt koānu atrisināt, sāk pamosties cilvēka dziļākie apziņas slāņi. Koānu var saprast, tikai identificējoties ar to. Patiesībā arī daudzi teksti Bībelē ir šādi koāni , respektīvi, lai tos saprastu, nepieciešams nonākt dziļākā apziņas līmenī. īru teologs Viljams Džonstons uzsver, ka pazīstamākais kristietības koāns ir krusts. Apustulis Pāvils raksta, ka krusts ir skandāls un dumjība, raugoties uz to no racionālās loģikas viedokļa. Taču tam, kas to ir sapratis, piedzī-vojis, sastapis, tas kļūst par vislielāko Dieva spēku un Dieva gudrību!'

Visas šīs metodes ierobežo racionālo procesu. Apziņa sāk darboties intuitīvi, kā rezultātā tā paplašinās.

Meditācija galvenokārt tiek praktizēta, sēžot noteiktā ķermeņa pozīcijā, galvenais nosacījums ir taisna mugura un pareiza (dziļā jeb vēdera) elpošana. Tomēr meditāciju var praktizēt arī staigājot, to sinhronizējot ar pastaigas ritmu.

meditācijā kristīgas baznīcas vēsturē

Meditāciju kā nozīmīgu garīgās dzīves instru-mentu vienmēr izcēlusi tā saucamā mistiskā teo-loģija, kura nav kāda īpaša slepena zinātne, bet gan pēta parādības, kas vienkārši nav aprakstāmas cilvēku vārdiem, tāpēc tās ir "apslēptas", "slepenas", kā Mateja evaņģēlija līdzībā minētā tīrumā apslēptā manta. Ta vienlaikus ir tepat un tomēr var būt pilnīgi apslēpta.' To var tikai piedzīvot, "atrast", nevis saprast. Mistiskā teoloģija ir pieredzes teoloģija, tāpēc tā nodarbojas ar meditāciju. Mistiskās pieredzes ceļš vienmēr ir bijis leģitīms kristīgajā praksē, tomēr jau viduslaiku un jauno laiku kristīgajā teoloģijā tas zināmā mērā tika nobīdīts malā. Iemesls ir saprotams, jo aiz "mistiskas pieredzes" vienmēr bijis ērti aizslēpties egocentriskiem dīvaiņiem ar savām spekulācijām. Tāpēc bailes no duļķaina misticisma vai galēji subjektīva garīguma, kas ved nevis pie Dieva, bet kādā citā virzienā, kristīgajiem teologiem lika raudzīties uz šī ceļa gājējiem ar aizdomām. Tas tomēr neapslāpēja mistiskās pieredzes meklētāju neatlaidību arī tad, ja tie riskēja tikt pārprasti un novērtēti kā maldu ceļu gājēji.

Kristīgais misticisms savu izcelsmi un argu-mentāciju allaž redzējis mīlestībā. Mistiskais ceļš ir atbilde Dieva mīlestībai. "Mīlēsim, jo Viņš ir mūs pirmais mīlējis." Dieva mīlestība ir cēlonis, kas jautā pēc atbildes. Kā raksta ievērojamais kanādiešu teologs Bernards Lonergens : "Reli-ģiskā pieredze savā dziļākajā būtībā ir neierobežotas un beznosacījumu mīlestības pieredze."

Meditācijas pamati kristietībā ir ļoti seni. īpaši jānorāda uz 4. gs. baznīctēvu Jāni Kasiānu un 6. gs. baznīctēvu Jāni Klimaku . Meditācija ir vienmēr bijusi klātesoša tā saucamajā apofātiskajā kristīgajā tradīcijā.

Agrīnajos viduslaikos klosteros tika praktizēta lectio divina dievišķā lasīšana. Ta bija Bībeles teksta ļoti lēna un rūpīga lasīšana, atkal un atkal atgriežoties pie izlasītā vārda, tiecoties ar to dziļi identificēties, saplūst. Šāda lasīšana mūkus nereti noveda pie spontānas atklāsmes, apskaidrības.

Austrumu baznīcā ir īpaši izkopta tā saucamā hesihasma prakse, kas ir kristīgas mantras (ja man atļauts šo apzīmējumu lietot) "Kungs, Jēzu Kristu, Dieva Dēls, apžēlojies par mani, grēci-nieku!" vai tās saīsinātas versijas nepārtraukta atkārtošana, to sinhronizējot ar elpošanu un pro-jicējot sirdī '. Šīs tradīcijas pārstāvji uzsver, ka, ilgstoši atkārtojot šo mantru, tā turpina skanēt sirdī pati no sevis, bez cilvēka paša līdzdalības. Līdz ar to cilvēka dzīvē burtiski var piepildīties apustuļa Pāvila mudinājums lūgt Dievu bez mitēšanās.

Galvenais norādījums uz meditācijas nepār-traukto klātbūtni kristietībā ir dievkalpojuma liturģija. Liturģijas nozīmi (respektīvi vienu un to pašu formulu atkārtotu lietošanu) varam līdz galam saprast tikai tad, ja mācāmies novērtēt vairākkārt atkārtojama teksta lomu kontemplatīvās uzmanības izkopšanā.

Jāpiemin nozīmīgie mistiskā pieredzes ceļa gājēji Meistars Ekharts, Johanness Taulers , Jans van Ruisbruks . īpaša nozīme mistiskās tradīcijas attīstībā bijusi 16. gs. spāņu mistiķiem Avilas Terēzai' un Jānim no Krusta . Abu pēdējo pieredzi iezīmē īpašs aicinājums. Mums jāapzinās, ka daudzi viņu ceļa elementi zināmā mērā, ja tā drīkst teikt, ir garīgi ekstrēmi. Tos burtiski atkārtot spētu tikai reti aicinātie. Tāpēc viņu pieredze mums jāadaptē plašākā mistiskās teoloģijas un pieredzes kontekstā.

Jāatgādina arī slavenie Martina Lutera vārdi, ka cilvēku par kristieti dara trīs lietas: lūgšana, kārdinājumi un meditācija. Kā evaņģēliskie mistiķi jāpiemin Gerhards Terstēgens , Dītrihs Bonhēfers un Dāgs Hammaršelds .

Pēdējos 70 gados daudzi dziļi un nopietni teologi, kristīgās lūgšanas praktiķi, no jauna ir uzsvēruši meditācijas nozīmi kristīgajā dzīvē. Vēl noteikti jāpiemin Tomass Mērtons, Bīds Grifits, Hugo Lasāls, Viljams Džonstons, Džons Meins, Tomass Kītings .

Ikvienam, kurš vēlētos iegūt dziļu un skaidru kopskatu par kristīgo mistisko teoloģiju un medi-tācijas praksi, iesaku izlasīt Viljama Džonstona izcilo grāmatu "Mistiskā teoloģija" . Esmu īpaši pateicīgs tēvam Viljamam, jo viņš man iemācīja meditēt.

trīs likteņi

No pieminētajām personām man īpaši gri-bētos izcelt trīs teologus un mistiskā ceļa gājējus. Tie ir Hugo Lasāls, Bīds Grifits un Džons Meins.

Katrs no viņiem savā veidā ir devis milzu ieguldījumu meditācijas aktualizēšanai mūsdienu kristietībā. Viņu veikuma rezultātā meditācija ir atguvusi savu nozīmīgo vietu dažādu konfesiju kristiešu dzīvē. Iepriekšējos gadsimtos meditācija bija reliģiskās elites, parasti klosteru dzīves prakse, bet šo un vēl citu teologu dēļ tā kļuvusi pieejama katram cilvēkam.

Lai labāk saprastu mūsu grāmatas tēmu un kontekstu, pavisam īsi pakavēsimies pie šo izcilo Dieva vīru elpu aizraujošajiem likteņiem.

HUGO ENOMIJA LASĀLS (1898-1990)

Hugo Enomija Lasāls (Hugo Enomiya-Lassalle) dzimis Vācijā. Iestājies jezuītu ordenī un ordinēts par priesteri, 1929. gadā viņš kā misi-onārs devās uz Japānu. No 1940. gada H. Lasāls kalpoja Hirosimā, kur 1945. gadā tika nopietni ievainots, kad uz pilsētu nometa atombumbu. Viņš tik dziļi iepazina un iemīlēja Japānu, ka vēlāk pieņēma Japānas pavalstniecību kopā ar japāņu vārdu Enomija.

Tievais, garais un harismātiskais H. Lasāls bija dziļš mistiķis, izcils eksperts kristīgajā mistikā. Viņš ļoti labi pazina un saprata lielos kristīgos mistiķus, apmeklēja Atosas kalnu un uzturēja kontaktus arī ar Austrumu baznīcas mistiķiem.

Iepazīstoties ar Japānas kultūru, H. Lasāls pamazām ieinteresējās par zenbudismu. 50 gadu vecumā viņš sāka studēt zen meditāciju meistara Haradas Sogaku vadībā. H. Lasāls pārņēma no budisma tikai zen meditācijas tehniku, to iekļaujot kristīgā kontekstā un izmantojot kā instrumentu kristīgu mērķu sasniegšanai. H. Lasāls bija pārliecināts, ka zen viņam palīdz kļūt par labāku kristieti.

1958. gadā viņš publicēja grāmatu "Zen: ceļš uz apgaismību", taču Vatikāns viņam aizliedza turpināt publicēt darbus par šo tēmu. Par to laiku pats H. Lasāls ironiski sacījis: "Es nevaru rakstīt cilvēkiem. Man jāraksta cenzoriem." Lai arī H. Lasāls tika uzlūkots ar aizdomām, viņa kā izcila teologa un dziļa kristieša nozīmība bija tik liela, ka Vatikāns nekad viņu netika nosodījis.

Izpratni un reabilitāciju H. Lasāls guva tikai pēc Otrā Vatikāna koncila (1962-1965). Viņš uzsāka zen meditācijas praktizēšanu budistu templī. Zen mūki H. Lasālu tik ļoti respektēja, ka meditāciju pārtraukumā vienā tempļa malā viņam atļāva noturēt mesu, baudot Svēto Vakar-ēdienu. Svētā Vakarēdiena baudīšana H. Lasālam bija neatņemami saistīta ar zen meditācijas praksi.

Jau sirmā vecumā viņš ieguva zen meistara jeb rosi titulu un uzsāka mācīt zen meditāciju katoļu priesteriem un lajiem (neordinētiem kristiešiem). Viņš, kā teicis Viljams Džonstons, "bija praktisks cilvēks un redzēja, ka zen meditācija palīdz iegūt dziļāku reliģisko pieredzi". H. Lasāls uzsvēra, ka nekad nav mācījies budismu kādā augstskolā, bet visas savas zināšanas ieguvis caur pieredzi un komunikāciju ar zen meistariem. Viņš vienmēr atgādināja kristīgās mistikas un zen milzīgo līdzību meditācijas praksē un tās stadijās. Neapšaubāma ir arī zen meistaru lietotās terminoloģijas līdzība ar Jāņa no Krusta un citu apofātisko teologu lietoto leksiku, kad Dievs, piemēram, tiek apzīmēts ar vārdiem Tukšums vai Nekas.

Kāds slavens nostāsts dziļi raksturo H. Lasāla domāšanu. Reiz viņam jautāja: "Bet kā ir ar teoloģiju? Kā kristīgā teoloģija saskan ar zenV Uz to H. Lasāls atbildējis: "Mani neinteresē teoloģija." Ja tā atbildētu kāds cits, kas nebūtu tik dziļš teologs kā H. Lasāls, šo atbildi varētu uzskatīt par skandalozu ignoranci. Taču viņš, kas visu mūžu (to redzam viņa darbos) bija dziļi domājošs un atbildīgs teologs, ar saviem vārdiem vēlējās pateikt: "Mani interesē nevis tas, ko par Dievu var pateikt cilvēks, bet tas, ko Dievs pats par sevi atklāj garīgajā pieredzē."

V. Džonstons stāsta, ka reiz viņš H. Lasālam pajautājis: "Kur ir Kristus zen praksē?" Uz to H. Lasāls gandrīz bargi atbildējis: "Tevs, prak-tizējiet zen, un jūs atradīsit Kristu!" Viņš Kristu zen meditācijā bija atradis. Lai kur H. Lasāls praktizētu zen meditāciju vai nu budistu templī, vai privātā namā, viņš ik dienu ar dziļu pazemību noturēja mesu, konsekrēdams un baudīdams Kristus mielastu. Visu mūžu viņš palika uzticīgs Kristus māceklis, uzskatīdams, ka budismu un kristietību nevajag sajaukt, bet viena reliģija var mācīties no otras, saglabājot savstarpēju cieņu.1

H. Lasāls bija viens no pirmajiem, kas baznīcas uzdevumā uzsāka kristiešu un budistu dialogu.

' Robežu respektēšana starp reliģijām ir nopietns un delikāts jautājums. Katra reliģija ir integrāls, viengabalains veselums. Reliģiju satura miksēšana savā starpā līdzinātos situācijai, kad viens cilvēks mēģinātu no otra aizņemties kāju, vietā dodot roku. Taču iepriekšminētais tik strikti nav attiecināms uz komunikāciju ar Dievu, garīgo dzīvi un lūgšanām. Vēsturiski un teoloģiski ir pierādīts, ka šajā jomā reliģijas ir savstarpēji ietekmējušās un cita no citas pārņēmušas noderīgu garīgo tehniku.

Ari kristietība reiz bija Austrumu semītu reliģija. Tikai apustuļa Pāvila patiešām revolucionārās darbības dēļ tā iesakņojās, iekļāvās Rietumu kultūrā (inkulturējās), nevairoties lietot grieķu filozofijas un reliģijas domāšanas kategorijas un priekšstatus. Jāatgādina, ka Pāvils pieredzēja asus savu ticības brāļu uzbrukumus, kas atbalsojas Apustuļu darbu grāmatā un Pāvila vēstulēs. Daudzi ebreju kristieši uzskatīja, ka, pieņemot grieķu domāšanas tradīciju un terminus, kristietība neglābjami sajauksies ar pagānu reliģijām un ies bojā. Tomēr Kristus izrādījās stiprāks. Kristīgā ticība uzvarēja pasauli tieši tāpēc, ka izšķirošā brīdī nebaidījās inkulturēties jaunās formās, nebaidījās no Austrumu reliģijas kļūt par Rietumu reliģiju. Vai 21. gadsimtā kristietībai būtu jābaidās pieņemt un lietot atsevišķus Austrumu reliģiju garīgās prakses elementus? Vai Kristus būtu kļuvis vājāks nekā Pāvila laikā?

BIDS GRIFITS (1906-1993)

Blds Grifits (Bede Griffiths) dzimis un izglītojies Anglijā. Kad viņš studēja Oksfordā, studentu grupas vadītājs bija Klaivs Steipls Lūiss , ar kuru B. Grifits saglabāja draudzīgas attiecības visa mūža garumā. Padziļinoties interesei par reliģiju, B. Grifits 1931. gadā piedzīvoja radikālu atgriešanos pie Dieva. To viņš apraksta ar vārdiem: "Es pats vairs nebiju savas dzīves centrs." Vēlāk viņš sacīja: "Atsacīšanās no ego ir visgrūtākā lieta, kas mums jāizdara. Atsacīšanās no ego ir vienīgais dzīves ceļš." B. Grifits iestājās benediktiešu klosterī un 1955. gadā devās uz Indiju, kur pavadīja gandrīz 40 gadus līdz pat savai nāvei.

Šis smalkais, ar šarmu, inteliģenci un asprātību apveltītais Oksfordas pasniedzējs devās uz Indiju, lai savā ašramā dzīvotu kā nabadzīgs indietis.

B. Grifits devās uz Indiju, lai atrastu "savas dvēseles otru daļu", kā viņš teica, intuitīvo, kontemplatīvo, sievišķo esības dimensiju, kas tika ignorēta Rietumos, bet augsti respektēta tradicionālajā Indijā. Viņš apmetās nelielā Indijas vidienes ciemā, Santivanamas ašramā, kuru bija dibinājuši divi franču priesteri. B. Grifits saprata: lai evaņģēlija vēsts būtu ticama un iedarbīga, misionāram nepieciešamas divas lietas. Pirmkārt, viņam ir jāmīl indieši un viņu tradīcijas, vēl vairāk ne tikai jāmīl, bet dziļi jāizprot. Otrkārt, viņam jādzīvo kā parastam indietim. Šai pieejai bija milzu augļi. B. Grifits Indijā un pasaulē kļuva ne mazāk slavens kā Māte Terēza. Pie viņa nāca ne tikai indieši, bet arī daudzi izmisuši Dieva meklētāji no Eiropas un Amerikas, kas, pametuši savas baznīcas, garīguma meklējumos klejoja pa Indijas ceļiem. B. Grifits ar viņiem sarunājās, mācīja meditēt. Un notika pārsteidzošais šie cilvēki pēc tam atkal atgriezās pie dievkalpojumiem un sakramentiem savās baznīcās, atrodot atbildes uz saviem jautājumiem, dvēseles dziļumos sastopot Dievu.

Viņš pats apraksta savu kalpošanu šādi: "Kad sāku kalpot, tad, ziņkārības dzīti, pie mums atnāca daži hindu studenti. Kad viņi atklāja, ka mēs lietojam arī upanišadas un Gītas tekstu un tos saprotam labāk nekā viņi paši, tas atstāja uz viņiem lielu iespaidu. Daži sacīja: "Mēs nekad agrāk neesam redzējuši tādu kristiešu institūciju kā šī!" Tad viņi spontāni cits pēc cita sāka jautāt par Kristus dzīvi. Ja jūs rādāt, ka esat atvērti citiem un viņus saprotat, tad viņi sāk atvērties jums. Taču, ja jūs iesākat ar savu uzskatu izklās-tīšanu, tas bieži aizver durvis."

B. Grifits staigāja, tērpies parastā dzeltenā apmetnī, basām kājām. Ar sirmiem matiem un bārdu, iedegušu, smaidošu seju viņš pats izskatī-jās kā viens no indiešu skolotājiem. Viņš smalki pārzināja un izmantoja visu labo no Rietumu kristietības līdz pat Aristotelim un sholastiķiem, taču arī dziļi pazina un saprata indiešu svētos tekstus vēdas , upanišadas un Gītas tekstu. B. Grifits bija spožs Rietumu intelektuālis un vienlaikus indiešu sadhu (svētais vīrs). Viņa dzīvē īstenojās, viņaprāt, tik nepieciešamā "laulība starp Rietumiem un Austrumiem".

B. Grifits katru dienu iesāka (puspiecos no rīta) un noslēdza (sešos vakarā) ar stundu garu meditāciju. Viņš ik dienas noturēja dievkalpo-jumu ar Svēto Vakarēdienu, kurā aicināja pieda-līties visus viesus. Tie, kas viņu pazina, B. Grifitu raksturo kā dziļas, neviltotas mīlestības cilvēku, kurš mīlēja bez nosacījumiem, ne par vienu nedomāja neko sliktu, ne uz vienu neturēja jaunu prātu, bija brīvs no savtības, šķīsts vienkāršas sirds cilvēks.

Kaut ari B. Grifits dziļi cienīja hindu tradī-cijas, viņš visa mūža garumā atkārtoja "Jēzus lūgšanu" . Ta bija kļuvusi par tik dziļu viņa apziņas daļu, ka lūpas to turpināja atkārtot arī agonijā, guļot uz nāves gultas.

Viņam pieder skaistā pārliecība, ka pirmajos 40 dzīves gados cilvēks tikai sagatavojas dzīvei. Tas ir laiks, lai mācītos saprast pasauli un sevi. Tomēr patiesā dzīve, pēc viņa domām, sākas rikai pēc četrdesmit, kad pilnā mērā var uzplaukt cilvēka personība.

DŽONS MEINS (1926-1982)

Džons Meins (John Main) dzimis īru ģimenē Londonā. Pēc augstskolas beigšanas viņš tika nosūtīts ierēdņa darbā Britu koloniālajā dienestā Malaizijā. Reiz darba devēja uzdevumā viņš pieklājības vizītē ieradās pie kāda svami Saksidanandas. Sarunas gaitā viņi nonāca līdz lūgšanai. Saksidananda jautāja, vai Dž. Meins lūdz Dievu. Viņš atbildēja apstiprinoši. Tad Saksidananda pajautāja: "Kā?" "Es izlasu fragmentu no Rakstiem, pārdomāju to, lūdzu, lai Dievs caur to runā uz mani, nonāku pie dažiem secinājumiem un tad tiecos tos īstenot dzīvē," atbildēja Dž. Meins. "Bet kā lūdzat jūs?" "Mēs lūdzam mazliet citādi," atbildēja svami. "Mēs nedomājam, mēs nonākam iekšējā klusumā. Tas nav vienkārši, jo traucē izklaidība. Bet mums palīdz mantra, viens vārds, ko mēs neatlaidīgi atkārtojam prātā un sirdī un kas palīdz saglabāt pilnīgu uzmanību."

Šī saruna atstāja uz Dž. Meinu lielu iespaidu, un viņš uzsāka meditēt, lietojot kā mantru fragmentus no Bībeles. 35 gadu vecumā viņš iemīlējās un grasījās apprecēties. Viņa bildinātā līgava sākumā piekrita, bet tad atteica. Vēlāk Dž. Meins sacīja, ka, rūpīgi pārdomājot šo notikumu, viņš sapratis, ka ar to viņam tika dota zīme par mūka dzīvi. Viņš iestājās Benediktiešu ordenī. Kad garīgais tēvs noviciāta laikā viņam lūdza pastāstīt par savu lūgšanu dzīvi, Dž. Meins atklāti un naivi sacīja, ka meditē, lietojot kā mantru īsu Bībeles tekstu. Skolotājs viņam asi iebilda, ka tā nav nekāda kristiešu lūgšana, un aizliedza šo praksi turpināt. Dž. Meins, kā pie-klājas mūkam, paklausīja un uz 12 gadiem pārtrauca meditācijas praksi. Vēlāk viņš bija par šo aizliegumu pateicīgs, jo tas viņam bija mācījis atsacīšanos, sava ego pārvarēšanu.

Dž. Meinu nosūtīja uz Romu studēt teoloģiju. Jau pēc studiju pabeigšanas viņš izdarīja pārsteidzošu atklājumu. Lasot 4. gs. baznīctēva Jāņa Kasiāna darbus, Dž. Meins atrada skaidru un precīzu mantras meditācijas aprakstu. Kasiāns bija apceļojis slavenākos Ēģiptes tēvus, tos izjautādams par viņu lūgšanas praksi. Viens no Tuksneša tēviem Kasiānam bija sacījis: "Paņem formulu un atkārto to savā sirdī bez mitēšanās, lai visas iztēles bagātības tevi atstāj, lai mēs varētu pilnīgā mierā nonākt pie pirmās no svētībām: svētīgi garā nabagi." Tas bija izcili nozīmīgi atklāt mantras meditācijas praksi jau agrīnajā baznīcā. B. Grifits vēlāk rakstīja, ka tas ir ģeniāls Dž. Meina atklājums, jo viņš pats, rūpīgi studēdams baznīcas tēvus, šo tekstu nebija pamanījis.

Dž. Meins atsāka meditēt, tagad jau ar drošu pārliecību, ka klusā lūgšana bez domām un iztēles ir neatņemama kristīgās tradīcijas daļa. Viņu pie sevis uzaicināja Monreālas arhibīskaps un atļāva meditācijas praksi ieviest benediktiešu klosterī. Ideālā mantra, kuru Meins ieteica izmantot, bija aramiešu vārds no Jaunās Derības: maranata (mūsu Kungs, nāc!). Viņš aizvien vairāk pārliecinājās, ka meditācijas prakse palīdz cilvēkam mainīties, pārvarēt savu ego, atklāt savu patieso es un visu pasauli, kuras centrs ir Dievs. Dž. Meins atskārta, ka šo gara nabadzības praktizēšanu var savienot ar jebkura moderna cilvēka dzīvi. Tas nozīmē, ka iekšējā mistiskā dzīve nav tikai klosteru dzīves iespēja, bet ceļš, ko aicināts iet jebkurš cilvēks. Monreālā pie klostera izveidojās organizēta laju (neordinētu kristiešu) meditācijas kopiena. Meditācijas prakse sāka izplatīties dažādās valstīs, un Dž. Meins no Monreālas regulāri sūtīja gana vēstules. Galu galā no plašās un sazarotās kristīgās meditācijas kustības izveidojās Pasaules Kristīgās meditācijas kopiena , kas tika dibināta 1991. gadā. Šīs kopienas dibinātājs un vadītājs ir Dž. Meina skolnieks Lorenss Frīmens. B. Grifits dziļā cieņā nosaucis Džonu Meinu par vienu no lielajiem mūsdienu kristie-tības skolotājiem.

Ieskats šo lielo Dieva vīru biogrāfijās parāda kādu spilgtu kopīgu iezīmi. Viņi visi bija dziļi dievbijīgi un mistiskajā pieredzē ieinteresēti cilvēki, labi un pamatīgi zināja un praktizēja kristīgās mistikas ceļu, bija atvērti un toleranti arī pret citām reliģiskajām tradīcijām. Nozīmīgi ir pārdomāt Karla Gustava Junga gandrīz pravietiskos vārdus, ka gadsimtu gaitā Rietumi radīs, piemēram, paši savu jogu un tā būs veidota uz kristietības bāzes. K. G. Jungs saka: "Austrumu gudrība un misticisms mums palīdz atcerēties, ka arī mūsu kultūrā ir kaut kas līdzīgs, ko mēs esam aizmirsuši." Sastapšanās ar Austrumu reliģijām viņus nepadarīja par sinkrētiskiem, viņi nejauca dažādu reliģiju elementus, izveidojot kādu pašdarinātu "jaunu reliģiju". Nē, šī sastapšanās viņus mudināja citādi palūkoties uz kristietību un aktualizēt tajā meditācijas tradīciju, kas nepelnīti bija palikusi novārtā. Sastapšanās ar citām tradīcijām viņus darīja par labākiem, dziļākiem, patiesākiem kristiešiem. Protams, viņiem bija jāsastopas ar pārpratumiem. Daudzi, kas nevēlējās iedziļi-nāties, mūsu pieminētos garīgos tēvus uzlūkoja ar aizdomām, pieskaitot tos pie teozofiem vai tā saucamā "New ageni pārstāvjiem. Tomēr katram, kas rūpīgi iepazinies ar šo tēvu dzīvēm un sarakstītajām grāmatām, viņi atklājas kā lielas Dieva dotas laika zīmes, kas rāda mūsdienu cilvēkiem ceļu dziļumā, patiesībā un mīlestībā. Neatlaidīgi sekojot Kristum.

intuīcijas nozīme

Cilvēks pasauli uztver divējādi: diskursīvi un intuitīvi. Diskursīvā domāšana ir pamatā mūsu loģiskajai spriestspējai, tā atbilst mūsu prāta struktūrai. Ta kā diskursīvā domāšana nonāk pie slēdziena analizējot un salīdzinot, tad tā pēc savas būtības ir duālistiska. Respektīvi, tā, lai izdarītu spriedumus, izmanto loģisko analīzi un līdz ar to sadala pasauli un dzīvi pretstatos. Diskursīvajai domāšanai ir ļoti liela nozīme mūsu ikdienā, taču tās problēma ir nespēja uztvert realitāti kā viengabalainu parādību, tā sašķeļ, sasmalcina mūsu domāšanu un esību.

Apzinoties diskursīvās pasaules uztveres trūkumus, tieši pēdējos 100 gados aizvien vairāk tiek uzsvērta intuīcijas nozīme cilvēka dzīvē. Tai veltīti, piemēram, Anrī Bergsona darbi.

Intuīcija ir spēja tieši uztvert esību, to nesadalot. Intuīcija ir esības akts, kas spējīgs iespiesties lietu būtībā. Ta ir spēja kaut ko izjust vai saprast bez domāšanas, nekavējoties. Protams, daudzi cilvēki intuīcijas nozīmi pārprot un to izmanto nepareizi. Piemēram, daži apgalvo, ka viņus vada intuīcija, taču faktiski viņi klausa neirotiskai projekcijai, kas ved pretī neveiksmei. Svarīgi ir mācēt atšķirt intuīciju no fantāzijas.

Meditācija par diskursīvo (intelektuālo un emocionālo) uztveri ir dziļāks ceļš vienotā, intuitīvā vai mistiskā apziņā. Meditācijas mērķis ir bremzēt vai pat apstādināt diskursīvo domā-šanu, atmodinot intuīciju. Mēs pārāk daudz dzī-vojam savās galvās, reducējot visu dzīvi tikai uz domāšanu. Kā jau minēju, meditācija ir ceļš no galvas uz sirdi. Meditācija ved nesadalītā, bet pamodinātā apziņas stāvoklī. Šo apziņas stāvokli raksturo vairākās Jaunās Derības vietās lasāmais Jēzus mudinājums: esiet nomodā! Tas ir viengabalains, pamodināts esības stāvoklis.

Mūsdienu cilvēka apziņa bieži ir saplosīta un saskaldīta. Mēs vienlaikus dzīvojam neskaitāmās apziņas šķembās, īsti nezinot, kurā brīdī kur atrodamies. Mūsu domāšana ir kā televizors, kura vadības pulti nemitīgi spaida sveša roka, lēkājot starp 100 kanāliem un nevienā pārāk ilgi nepakavējoties. Meditācija palīdz mūsu uzmanību no daudzām lietām pārslēgt uz vienu. Atcerēsimies Jēzus vārdus Marijas un Martas namā.

"Marta, Marta, tu rūpējies un zūdies par daudzām lietām, bet tikai vienas lietas vajag!" Meditācija ir kā vien-esības ceļš, jo tā mūs dara viengabalainus. Meditācija palīdz cilvēkam neidentificētics ar savām vajadzībām, emocijām vai afektiem.

Būtu gan jāizvairās no pārpratuma, ka medi-tācija cilvēku ved otrā galējībā, noliedzot prātu par labu kailam iracionālismam. Meditācija nav antiintelektuāla, tā neaicina cilvēku noliegt galvu uz visiem laikiem. Tieši otrādi meditācija palīdz iegūt esības līdzsvaru starp prātu un sirdi, starp diskursīvo un intuitīvo pasaules uztveri. Bet šo līdzsvaru ir iespējams iegūt, tikai atdodot pienācīgo vietu intuīcijai. Arī Akvīnas Toms' zīmīgi uzsvēris, ka dogmas ir labas, ja tās precizē ar ticības pieredzi un intuīciju.

Meditācijā cilvēks progresē, paceļoties pāri domām, koncepcijām, priekšstatiem un spriešanai nonākot dziļākā apziņas stāvoklī, kam raksturīgs dziļš klusums. Ta palīdz nomierināties, lai uzaustu patiesā esība. Ta palīdz mācīties dzīvot tagad un šeit. Meditācija ir nevis domāšana par Dievu, bet esība ar Dievu. Tas, kā pieredzēt Dievu nevis racionāli, bet intuitīvi, skaisti aprakstīts Jesajas grāmatas vārdos. Dievs saka: "Es esmu atklājies tiem, kas pēc Manis nejautāja, Mani atrod tie, kas Mani nemeklēja."' Dziļākā Dieva pieredze dzimst tad, kad beidzam jautāt un intelektuāli rosīties, bet apklustam, vienkārši esot kopā ar Dievu.

šaurie vārti

Ja meditācija ir ceļš pāri parastajai diskursīvajai domāšanai, tad tas nozīmē, ka no visa līdzšinējā jāatsakās. Nekam nedrīkst pieķerties. Tomēr ir svarīgi pamanīt, ka tiek prasīta nevis atsacīšanās no lietām, bet no pieķeršanās tām! Nepieķeries ne jēdzieniem, ne apzīmējumiem, ne priekšstatiem, ne savai gudrībai, ne līdzšinējai pieredzei!

Kāds zen meistars to izsaka vārdos: pirmajā dzīves daļā es aktīvi darbojos mācījos, meklēju, krāju atziņas, otrajā dzīves daļā nedaru neko. Lai gan uzmanīgs lasītājs apjautīs, ka, tieši "neko nedarot", cilvēks beidzot kaut ko svarīgu dara.

Tas, kas vienā dzīves periodā cilvēkam palīdz dzīvot, citā sāk traucēt. Starp citu, arī reliģiskas atziņas vai priekšstati kādā brīdī var sākt traucēt tuvoties Dievam! Ne velti Tomass Mērtons uzsver: "Kontemplācija nav pasīva piekrišana, kā daudzi domā, tā nav garīga anestēzija vai pretsāpju pote. Ta ir ugunsgrēks, kas nodeldētus vārdus, štampus, lozungus, idejas pārvērš pelnos. Reizēm tā nesaudzē arī to, kas licies svēts. Kontemplācija ir briesmīga elku sagrāve un sadedzināšana, svētnīcas attīrīšana, kur nekas rokām darināts vairs neaizņems vietu, kuru Dievs pavēlējis atstāt tukšu, centru, iekšējo altāri, to, kas vienkārši ir."

Tada ir Jēzus dramatisko un bieži pārprasto vārdu nozīme: "Neviens no jums, kas neatsakās no visa, kas viņam pieder, nevar būt Mans māceklis." Meditācija cilvēkam palīdz sevi radikāli iztukšot.1 Tikai, kad būšu atstājis visu cilvēcisko, manī varēs ienākt kaut kas patiesi jauns. Tad varam apjaust dziļo paradoksu, ka nekas ir viss un tukšums ir pilnība. Lai ietu tālāk, ir jāiziet cauri šaurajiem vārtiem. Viss līdzšinējais jāatstāj šajā pusē. Visas daudzās pērles jāpārdod (ar prieku!), lai nopirktu vienu visdārgāko!

Meditācija palīdz praktiski piedzīvot sevis aizliegšanu, par kuru runā Kristus. Sevi aizliegt nozīmē nevis atsacīties no savas dzīves iespējām, bet beidzot iegūt patiesu brīvību, brīvību no ego važās saistītas pasaules.

cīņa ar savu EGO

Kristīgā vēsts, kā arī citas garīgās tradīcijas runā par diviem es, kas mājo katrā cilvēkā. To īpaši uzsver Pāvils, savās vēstulēs daudz rakstīdams par veco cilvēku un jauno cilvēkuMūsu esības virspusē ir savtīgais, egoistiskais vecais cilvēks, ko mēdz saukt par ego. Ielūkojoties sevī, mēs allaž atduramies savā ego, tā vajadzībās un vēlmēs, kā betona mūrī, parasti domājot, ka tas esmu es. Tikai salaužot ego mūri, nonākam līdz savam patiesajam es, pēc Dieva līdzības radītajam jaunajam cilvēkam, ļaujot tam piedzimt un vadīt mūsu dzīvi. Ego un egoisms ir ļoti spēcīgs. Ne velti kāds no mūsdienu teologiem sacījis, ka mūsdienās visatbilstošāk iedzimto grēku būtu saukt par egoismu. Ta ir vēlme nolikt sevi pasaules vidū un likt visām lietām griezties ap sevi, raudzīties uz visu tikai no savu interešu viedokļa. Ta ir graujoša dzīve sev un citiem. Un šāds ego vecais cilvēks ir katrā no mums. Ko darīt? Jaunā Derība saka, ka te ir tikai viens risinājums: vecajam cilvēkam, ego ir jāmirst!"

Atcerēsimies Bīda Grifita vārdus: "Atsacīšanās no ego ir visgrūtākā lieta, kas mums jāizdara. Atsacīšanās no ego ir vienīgais dzīves ceļš." Visas lielās reliģijas un galvenās psiholoģijas skolas runā par pagriezienu, lūzumu, kam jānotiek cilvēka dzīvē. Šim lūzumam gan tiek lietoti dažādi apzīmējumi: otrā piedzimšana, piedzimšana no augšienes, apgaismība, individuācija, tomēr tie rāda vienā virzienā. Proti, cilvēkam ir jānonāk pie sava patiesā es, savas patiesās būtības. Kristietībā uz to ļoti skaidri norāda kristību sakraments uz nepieciešamību piedzimt vēlreiz. Piedzimt savam garīgajam aicinājumam, kā Dieva radītai un vadītai būtnei.

Karls Gustavs Jungs uzskata, ka cilvēka dzīve sastāv no diviem lieliem periodiem. Pirmais ir cilvēka dzīves ārēji aktīvais posms. Lai pielāgotos dzīvei, mēs tās pirmajā daļā, kas ilgst no piedzim-šanas līdz 35—45 gadu vecumam, aktīvi apgūstam pasauli, veidojam priekšstatus, cenšamies "visu saprast un novērtēt". Tas viss dzīves pirmajā fāzē ļoti palīdz, taču vēlāk vairs nesniedz gandarījumu vai pat sāk traucēt. Kādā brīdī cilvēks jūtas vīlies, jo lielās cerības, kuras viņš licis uz aktīvo darbību redzamajā pasaulē, nav attaisnojušās. Kaut kas (ne vienmēr ir skaidrs tieši kas) viņa esības dzijumos palicis nepiepildīts.

Pārejas zīme starp šo un nākamo dzīves pe-riodu ir dziļa neapmierinātība. Cilvēkam, to nesaprotot, rodas kārdinājums atgriezties dzīves "sākumā" un sākt savu dzīvi vēlreiz mainīt dzīves partneri, darbu, dzīves apstākļus utt. Taču šī neapmierinātība ir signāls pārejas iespējai jaunā kvalitātē, otrajā dzīves posmā, kam, pēc K. G. Junga domām, jābūt kontemplatīvam, iekšēji aktīvam. Taču, lai sekmīgi sāktos šī otrā dzīves daļa, ir jāatraisās no visiem līdzšinējiem priekšstatiem, dodoties tālāk "kailam".

Meditācija palīdz sasniegt savas esības cen-trālo punktu. Kā saka Džons Meins, tas ir svēt-ceļojums uz savas esības centru. To var raksturot ar matemātiskiem jēdzieniem. Tas ir punkts, kam ir vieta, bet nav lieluma. Tur es atrodu savu unikālo vietu esībā un kosmosā. Meditācija ir sevis pārspēšana, sevis samazināšana līdz punktam. Ego tiek samazināts, samazināts, samazināts līdz vienam punktam tevī. Tas ir punkts, kam ir vieta, bet nav vairs lieluma. Meditācija vēlas palīdzēt atstāt paš-nozīmību un paš-centrētību, atrodot savas saknes Dievā, jo Dieva valstība ir jūsosi . Savas esības centrā tu satiec Dievu aiz jebkādām diskursīvas uztveres un apraksta iespējām.

Meditācija pakāpeniski paceļ pāri visām ego vēlmēm, palīdzot nonākt līdz mūsu patiesajai vēlmei būt kopā ar Dievu, sastapt savu Radītāju.

Bīds Grifits ir teicis: "Kristīgās meditācijas objekts ir sastapšanās ar Kristu savas esības dziļumos, nevis ar vārdu vai domu starpniecību, bet piedzīvojot Viņa klātbūtni Garā. Kad Jēzus grasījās atstāt savus mācekļus, Viņš tiem apsolīja atsūtīt Patiesības garu, kas vadīs visā patiesībā. Jēzus neatstāja Jauno Derību. Ta nāca vēlāk. Viņš mums atstāja Svēto Garu. Tas ir Viņa paša gars, Ieva gars. Meditācijā mēs tiecamies iet tālāk par vārdu un domu ierobežotību un atvērt mūsu sirdis Gara apslēptajai mistērijai Kristus un Ieva klātbūtnē, ieiet Trīsvienības noslēpumā." Mūsu dziļākās iespējas realizējas meditējot, proti esot ar Dievu tagad un šeit. Meditācijas stāvoklī parasti nav vārdu un priekšstatu. Ja tādi ir, tie izriet no cilvēka esības dzīlēm, nevis no avotiem ārpus tās. Gleznaini precīzi meditācijas procesu ilustrē vārdi: "J5s guļu, bet mana sirds ir nomodā!"x

Tā ir vienpunktība. Domāšanas apstādināšana. Vienkārši es esmu.

' Sk.: Augstā Dziesma 5:2.

nezinās mākonis

Lai aprakstītu tikšanos ar Dievu, kristīgie mis-tiķi lieto Mozus tēlu. Vecajā Derībā lasām, ka Mozus, lai tiktos ar Dievu, kāpj Sinaja kalnā. Taču cilvēks, atrazdamies zemes ierobežotajā ķermenī, nevar Dievu sastapt vaigu vaigā. Tāpēc lielo sastapšanās vietu, kalna virsotni sedz tumšs mākonis "neziņas mākonis", kurā Mozum jāieiet. Ta ir situācija, kad tu neko vairs nezini un nesaproti, bet tieši tāpēc citā veidā pēkšņi visu zini un saproti. Ta ir intuitīvā zināšana. Jānis no Krusta, rakstot par sastapšanos ar Dievu, izmanto paradoksālu izteiksmi, kas norāda uz mūsu lietotās valodas robežām. Tu iegūsti zināšanas nezinot. Iegūtā pieredze kontemplācijas ceļā nav aprakstāma citādi kā gaišā tumsa, bagātā nabadzība, gudrā nezināšana. Avilas Terēza runā par ieiešanu iekšējā pilī, lai tās dziļākajā vietā tiktos ar Ķēniņu.

dzīve kā ceļš

Meditācija parāda, ka garīgā dzīve ir process, ceļš. Ceļa tēls tiek plaši lietots dažādos reliģiskajos tekstos, bet, protams, īpaši nozīmīgs tas ir arī Bībelē. Atcerēsimies, ka nozīmīgākā Vecās Derības persona Ābrahāms ir cilvēks, kas, Dieva aicināts, dodas ceļā, nezinot, kurp viņš iet … Tas nozīmē Dievu nav iespējams saprast, var tikai doties vai nedoties ceļā, atsaukties vai neatsaukties Viņa aicinājumam.

Zīmīgi, ka arī Jēzus sevi sauc par ceļu. "ES ESMU ceļš, patiesība un dzīvība."2 Šie vārdi skaidri norāda, ka priekšnosacījums patiesības un dzīvības iegūšanai ir gatavība doties ceļā, uzticoties Viņa apsolījumam.

Meditācija ir evolucionārs apziņas ceļš pretī Dievam. Meditācija palīdz nonākt līdz Dieva pieredzei, kas iekšēji mājo cilvēkā, viņa esības centrā. Jeremijas grāmatā lasām ļoti dziļu Jaunās I )erlbas aprakstu šāda būs derība, ko Es slēgšu .ir saviem ļaudīm, Es iedēstīšu Savu bauslību viņu sirdīs (..) brālim nebūs vairs jāmāca brālis, jo visi Mani pazīs.

Meditācija kristīgajā tradīcijā ir tieša Dieva, patiesības, realitātes pieredze. 1a ir ceļš pie Augstākā. Mēs taču saprotam, ka arī vārds "Dievs" ir tikai abstrakcija, skaņu kombinācija (dažādās valodās atšķirīga!), kas norāda uz ko tādu, ko nav iespējams izteikt vārdos. Kā vēsta kāds Austrumu sakāmvārds: "Vārdi un burti ir kā pirksts, kas rāda uz mēnesi. Ja gribi redzēt mēnesi, pārlieku nepieķeries pirkstam." Meditācija ir nevis doktrīnas un rituāli, bet došanās ceļā, lai iegūtu tiešu augstākās realitātes pieredzi. Man šķiet, ka tik daudzi cilvēki pēc šādas iespējas ir izslāpuši.

durvju atdarīšana Jēzum

Meditācija aizved pie cita veida redzēšanas, dzirdēšanas un pieskaršanās. To nevar iztēloties vai veicināt cilvēks pats, tas notiek spontāni, to var saņemt tikai kā dāvanu. Plaša psihes joma, kas parasti ir apslēpta vai aizmigusi, atveras caur meditāciju. Mistiķis apgalvo, ka viņš redz, dzird, saož, pieskaras, bet pilnīgi citādi salīdzinājumā ar parasto cilvēku pieredzi.

Meditācijas praktizēšana ļauj piedzīvot nemitīgu Dieva klātbūtnes izjūtu, spēju paraudzīties uz savu dzīvi un pasauli ar Dieva mīlestības piepildītām acīm. Ta ir apgaismība un patiess miers. Dieva uztveri meditācijā var izteikt aptuveni šādi: ir tā, it kā tu būtu kopā ar draugu, kas sēž tev blakus klusumā un tumsā. Tu viņu neredzi, nedzirdi, tikai jūti tepat blakus.

Mums svarīgi apzināties, ka lielie mistiķi bija mums līdzīgi cilvēki, kas vienkārši lietoja tās cilvēka spējas, par kuru esamību lielākā ļaužu daļa pat nenojauš. Tas nozīmē, ka katrs cilvēks var un ir aicināts meditēt. Meditācija nav kādas īpašas cilvēku kategorijas priekšrocība.

Protams, meditācija ir kaut kas vairāk par tehniku. B. Grifits uzsver, ka tehnikai nekad nevajag atļaut pārņemt kontroli pār garu un traucēt tā brīvajai kustībai. Meditācijā ļaujam darboties Svētajam Garam. Tu atver durvis Garam un mīlestībai. Apustulis Pāvils saka, ka "mūsu sirdīs izlieta Dieva mīlestība ar Svēto Garu, kas mums dots".1 Tas nozīmē, ka sirdī mēs atrodam Dieva mīlestību, kas tajā ir ielieta no augšienes.

Jēzus saka: "Redzi, Es stāvu durvju priekšā un klaudzinu. Ja kas dzird Manu balsi un durvis atdara, Es ieiešu pie viņa un turēšu ar viņu mielastu, un viņš ar Mani." Tatad mēs vienkārši būsim kopā, nevis obligāti sarunāsimies! Medi-tācija ir durvju atdarīšana Jēzum. Mēs nevaram Viņam pavēlēt ienākt, turpmākais jau ir paša Dieva kompetence, bet mēs no savas puses varam izdarīt visu, lai novāktu šķēršļus, kas ir Viņa ceļā pie mums.

Viljams Džonstons uzsver, ka kristīgajā mis-tikā allaž tiek nošķirta "iegūtā kontemplācija", ko cilvēks var sasniegt pats saviem spēkiem, no "dāvātās kontemplācijas", kuras saņemšana ir atkarīga vienīgi no Dieva žēlastības.

mīlestības mistērija

Viljams Džonstons uzsver: ja divi cilvēki viens otru patiesi mīl, tie var sasniegt dziļu apgaismību. Mīlestība ir pats izplatītākais mistiskās pieredzes veids, kas pazīstams un pieejams gandrīz katram. Ne velti Jāņa 1. vēstulē lasām, ka katrs, kas mīl, pazīst, atzīst Dievu . Nevis katrs, kas mīl Dievu, bet katrs, kas vienkārši mīl…

Patiešām, Dievs mūs un mēs viņu varam mīlēt arī caur cilvēkiem! Taču arī mūsu attiecībās ar Dievu īstenojas līdzīga intimitāte bez vārdiem. "Mīlestības žilbinošais saviļņojums", kā to for-mulē "Neziņas mākoņa" autors, cilvēku ved ceļā, kas līdzīgs mīlētāju klusēšanai, kam nav nepieciešami vārdi, jo viņi ir vienoti intuitīvā intimitātē. Šis mīlestības saviļņojums rada gud-rību, kas mūs vada, apgaismo, stāsta mums, ko darīt un ko nedarīt ikdienas dzīvē. Mīlestības vadīts cilvēks intuitīvi zina, ko darīt konkrētos apstākļos.

Apustulis Jānis lieto paradoksālu argumentu: "Mīlēsim cits citu, jo mīlestība ir no Dieva." Mīlēsim nevis tāpēc, ka tas ir labi, bet tāpēc, ka tā ir Dieva dota esības iespēja! Mīlestība ir Dievs mūsos! Ļaujoties mīlestībai, tu piedzīvo, satiec Dievu. Jānis no Krusta teicis, ka "nekas cits, tikai mīlestība mani vada". "Neziņas mākoņa" autors raksta: "Par visām radībām un to darbiem, arī par Dieva darbiem cilvēks caur žēlastību var zināt un var par to domāt. Vienīgi par Dievu nav iespējams domāt. Tāpēc es atstāju visas domas, kādas vien varētu domāt, un izvēlos mīlestību lietu, ko es nevaru domāt. Par Dievu nevar domāt, Dievu var mīlēt. Mīlestība mūs ved taisni pie Dieva." Tāpēc tas, kas mīl, pazīst Dievu. Avilas Terēza teikusi: "Dvēsele progresē nevis tad, ja tā daudz domā, bet tad, ja tā daudz mīl." Mīli un viss, visa pasaule nostāsies savā vietā. Ienīsti un nekas vairs nebūs skaidrs.

Mīlestība ir pasaules radīšanas iemesls, tāpēc to var saprast tikai tas, kurš mīl. Garīgo dzīvi un ticību nevar citādi raksturot kā mīlestības ceļojumu. Ta ir atbilde uz Dieva mīlestību, tā nekad neraisās kā paša cilvēka sasniegums, mēs nekad nezinām, no kurienes tā nāk. Taču pats, pats svarīgākais: lai mīlestība ilgtu ne tikai dažus mirkļus mūsu dzīvē, bet lai mēs iemācītos tajā palikt, jā, mīlestībā dzīvot. Meditācija veicina to, lai mūsu dzīve kļūtu par esību mīlestībā, kad visi lēmumi un rīcība izriet no tās.

B. Grifits uzsver, ka, iespējams, fundamentālā atšķirība starp kristietības un budisma/ hinduisma mistiku ir tā, ka kristīgā misticisma sirds ir mīlestības mistērija, savukārt budisma/ hinduisma centrā ir apziņas transformācija.

meditācijas dziļākās fāzes

Meditācijai ir divas fāzes. Mistiķi tās sauc par kontemplath'o meditāciju un mistisko meditāciju. Lielākajai cilvēku daļai dzīvē pietiek ar kontemplatlvo meditāciju, kuru praktizējot sa-sniedzami lieliski rezultāti. Turpmākajā ceļā Dieva Gars aicina tikai nedaudzus, kurus pats izvēlas.

Apkopojot daudzu kristīgās mistikas pētnieku atziņas, V Džonstons apraksta pazīmes, kas lie-cina, ka no pirmās meditācijas fāzes (kontemplatīvās meditācijas) var notikt pāreja uz dziļāko meditācijas fāzi (mistisko meditāciju).

Tas ir

atgriešanās, citiem vārdiem pilnīga atsacīšanās no sevis, visas savas esības uzticēšana Dievam;

vēlme būt vienatnē un klusumā, nevēlēšanās, piemēram, lasīt grāmatas, bet vēlēšanās klausīties savas esības dziļumos. Tas ir ilgas pēc

bezgalības, jo vēlme pēc vientulības viena pati var būt arī neirozes izpausme; ^ļf nespēja meditācijas laikā domāt diskursīvi, kad tu uztver kaut ko dziļāku par vārdu; nepārtrauktas ilgas pēc kontemplācijas, kas dzīvē sāk dominēt.

Pāreja no kontemplatīvās meditācijas uz mis-tisko meditāciju ir sāpīga un sarežģīta. Beidzas Dieva klātbūtnes izjūta, viss kļūst neskaidrs un nedrošs. Lai nonāktu Dieva dziļumos, jāatsakās no visas mūsu cilvēciskās pieredzes par Dievu. Ta ir vientulība un sāpes, kas vispilnīgāk atklājas Jēzus vārdos pie krusta: "Mans Dievs, Mans Dievs, kāpēc Tu Mani esi atstājis?"1

' Marka evaņģēlijs 15:34.

nakts

Lai ietu tālāk, ir jāšķērso dzīves nakts, jāiet cauri šķīstīšanai, kuras būtību vislabāk apraksta Jānis no Krusta. Viņš saka tas ir tāpat kā ielikt ugunī slapju koku. Tas sākumā kūp, un no tā veļas kodīgi, melni dūmi. Tikai tad, kad uguns to ir izžāvējusi, tas aizdegas, un nav vairs nevienas vietas šajā koka gabalā, kas nebūtu tīra uguns. Nakts ir briesmu laiks, kad tu jūties atstāts un nodots visam netīrajam, kas tevī mājo. Tu izjūti kaut ko līdzīgu mistiķu formulētajam: tevi dedzina uguns, dzīvā mīlestības liesma, tu nonāc tumšā naktī, kur vairs neko neredzi. Tevi vada vienīgi akla iemīlēšanās un kailā ticība (to vairs neapsedz nekādas mūsu domu austās drēbes).

V. Džonstons raksta, ka Dievs tad šķiet kā nakts. Ne tāpēc, ka Dievs būtu tumsa pats sevī, nē, Viņš ir pārpasaulīga gaisma. Viņš mums ir kā nakts mūsu cilvēcisko spēju vājuma dēļ. Citiem vārdiem, mums jāmācās atšķirt Dievu no mūsu cilvēciskās Dieva pieredzes. V. Džonstons to izsaka šādos paradoksos: Dievs ir gaisma Sevī, bet tumsa mums, Dievs ir viss Sevī, bet nekas mums, Dievs ir pilnība Sevī, bet tukšums mums. Tas nozīmē, ka nakts, tumsa, nekas, tukšums ir augstākā gudrība. Taču ceļš uz to ir sāpīgs.

Runājot par mistisko meditāciju, jāievēro divi svarīgi principi. Pirmais tu nedrīksti steigties. "Nemodiniet viņu, kamēr viņai pašai neiepatīkas mosties."' Ja nesagatavots cilvēks sāk lauzties dziļākajā mistiskajā pieredzē, tas var ļoti negatīvi atsaukties uz viņa veselību. Šajā ziņā katram ir savs ātrums. Otra lieta, kas jāpatur prātā: pirms došanās tālāk pavisam noteikti blakus ir jābūt pieredzējušam un zinošam garīgam padomdevējam.

mistiska meditācijā

Turpmākais ceļojums visspilgtāk aprakstīts kristīgo klasiķu Jāņa no Krusta un Avilas Terē/.as darbos. Tu ej tā saucamās aktīvās pasivitātes ceļu, uzticot sevi visu Dievam. Arī mistiskās meditācijas ceļā cilvēks tiek vests cauri vairākām stadijām (šis ceļš un turpmāk minētās parādības var turpināties vairāku gadu garumā), kuras aprakstījis V. Džonstons.

Klusuma lūgšana. Tevi pārņem un piepilda dievišķs vilnis. Sākumā šo izjūtu var piedzīvot reti, bet pakāpeniski tā kļūst ierasta, dažkārt pat traucējot konkrētu pienākumu vai darbu veikšanai. Meditācija pārņem visu tavu dzīvi. Augšējais apziņas līmenis var būt satraukts, bet dziļumos mājo miers. ^ Vienības lūgšana. Apziņas augšējais satrauktais līmenis tiek apvienots ar dziļāko mierīgo. Notiek personas integrācija. To var pavadīt miegam līdzīgs stāvoklis, kas var traucēt domāt diskursīvi.

Ekstāze. Sevis atrašana. To var pavadīt nepatīkamas izjūtas, piemēram, bailes. Dažkār šķiet, ka tu sevi vairs nekontrolē vai arī kaļ neklausa locekļi. Dievišķajai aktivitātei arļ lielu spēku ienākot cilvēkā, var īslaicīgi pārtrūkt komunikācija ar ārējām maņām. Transformētā vienība jeb garīgā laulība.] Ekstāze ir beigusies, cilvēkā atkal valda ikdie-i nišķi pazīstamā, skaidrā apziņa. Cilvēks no jauna kontrolē situāciju. Tu pierodi pie Gara klātbūtnes, kas rada milzīgu brīvības izjūtu un vēlmi darboties. Tu atgriezies parastajā ikdienā pilnīgi pārmainījies, jo sāc dzīvot citas, dziļākas motivācijas dēļ. To vislabāk pateicis apustulis Pāvils: "Nu nedzīvoju es, bet manī dzīvo Kristus."' 7a ir cilvēktapšanas virsotne, kad atrodi savu īsto es un to atrodi Kristū.

Salīdzinājuma labad varētu piebilst, ka zenbudismā tiek runāts par trim dziļākajām meditācijas fāzēm, kuras gleznaini tiek aprakstītas šādi:

sākumā tu redzi kokus kā kokus, upes kā upes, kalnus kā kalnus; tad kokus kā upes, upes kā kalnus un kalnus kā kokus;

))(• visbeidzot tu atkal redzi kokus kā kokus, upes kā upes, kalnus kā kalnus. Šajā dziļākajā meditācijas fāzē cilvēks garīgi mirst un augšāmceļas, savā apziņā sasniedzot to, kas ar cilvēku parasti notiek tikai pēc nāves. Nokļūstot līdz pēdējai robežai, mirst viss, kam III esi pieķēries (cilvēks piedzīvo nāvei līdzīgu stāvokli, atraisīšanos no visām citām saitēm, lai satiktos ar Dievu). Tas ir sāpīgs process, kas reizēm izpaužas pat fizioloģiski slimībās un biedējošās izjūtās. Taču tikai tas, kas miris, var augšāmcelties. Tas, kurš sastapies ar savas esības dziļāko pamatu, nu dzīvo pilnīgi citu dzīvi. Nekas vairs tevi nevar nošķirt no Dieva. Tagad tu zini, ka to nespēj vairs pat nāve.

Tikai tad seko augšāmcelšanās, par kuru runā Jēzus: "Patiesi, patiesi, Es jums saku: ja kviešu grauds nekrīt zemē un nemirst, viņš paliek viens; bet, ja viņš mirst, viņš nes daudz augļu." Ta ir dziļākā kristīgā apgaismība.

Dažos gadījumos meditācija var atraisīt īpašas spējas, taču gan Austrumu, gan Rietumu mistiķi tās vienmēr (!) uztver kā blakusefektus un vienā balsī aicina ignorēt!

viss ir viens

Mistiskā ceļa rezultāts ir nediferencēta apziņa, esības kā vienota veseluma uztvere. Viss ir viens, vienlaikus apzinoties, ka viss nav viens. Līdz ar to nonākam pie vienas no robežšķirtnēm starp kristietības un Austrumu reliģiju izpratni par esību. Tā ir tā saucamā problēma par vienu un daudziem. Vai esība ir viens vai daudzi? Kristietība vienmēr savā teoloģijā bijusi izteikti duālistiska, savukārt Austrumu reliģijas uzsvērušas visas esības vienību. Patiešām, diskursīvā domāšana pasaulē uzrāda nesavienojamus pretstatus, savukārt mistiskā ceļa gājēji allaž ir runājuši par visa vienību. Šī iemesla dēļ daudzi kristīgie mistiķi (piemēram, Meistars Ekharts) ir tikuši apsūdzēti panteismā vai monismā un līdz ar to kristīgo pamatprincipu noliegšanā.

Tomēr tas radies no kāda pārpratuma. Ja cilvēkam ir autentiska mistiska pieredze, tad viņš zina, ka uz pasauli ir iespējams palūkoties atšķirīgi no dažādām apziņas pakāpēm. Sadalītā, liiskursīvā apziņa rāda dažādību, savukārt dzi|.ikā, nesadalītā mistiskā apziņa vienotību. Abas ir vienlīdz derīgas. Apziņu var salīdzināt ,ir plaukstu. Tas virspusē ir atšķirīgi pirksti, un ilažas lietas roka var darīt tikai tāpēc, ka tai ir s.ldi pirksti. Tomēr visi pirksti ir savienoti vienā plaukstā, vienā veselumā. Un, ja tie tiktu atdalīti no plaukstas, tie nespētu vairs darīt neko.

Dažādības līmenī tu iegūsti personību, kas var pastāvēt tikai nošķirtībā no pārējā, savukārt vienotības līmenī saskaņu ar Dievu. Kad abi apziņas stāvokļi kļūst savstarpēji saprotami, dzimst jauna apziņa, kurā cilvēciskā pilnība sasniedz savu kulmināciju1. Vienotība un dažā-dība var kļūt vienlaikus klātesoša vienā un tajā pašā personā. Ta ir tā pati "pretstatu vienība" Dievā, par kuru raksta izcilais 15. gs. domātājs Kūzas Nikolajs . Apustuļa Pāvila vārdi par "Kris-tus miesu, kas visu visur piepilda" ir saprotami tikai no šīs apziņas viedokļa.

atgriešanās tirgus laukumā

Zenbudismā ir pazīstama astoņu melnbaltu tušas zīmējumu sērija, kas attēlo cilvēka ceļu uz apgaismību. Tie ir tā saucamie vērša zīmējumi', kas rāda cilvēka ceļu pretī dziļākajai apziņai. Vērsis (svētais dzīvnieks) simbolizē cilvēka patieso esību. Astoņi zīmējumi apļa ietvarā rāda kā cilvēks, kas sākumā ir apmaldījies mežā (ilūzijās, saskaldītajā sevī), nejauši pamana vērša pēdu nospiedumus, sāk tiem sekot, līdz ierauga pašu vērsi. Tad viņš to pieradina un ved mājās. Priekšpēdējā zīmējumā vērsis pēkšņi pazūd (tas garīgi saplūst ar cilvēku, cilvēks ir ieguvis vien-gabalainību!), redzam cilvēku vienu pašu… Taču drāma sasniedz kulmināciju astotajā zīmējumā, kad pazūd arī cilvēks un nepaliek nekas. Pēdējais zīmējums ir tukšs aplis. Tas reprezentē slaveno neko. Ta ir apziņa aiz subjekta-objekta, kur ir neiespējami par kaut ko diskursīvi spriest, to ir neiespējami attēlot. Ta ir nesadalīta un neie-robežota apziņa, par ko runā zen. Taču zīmīgi,

Li 12. gs. Ķīnā šiem zīmējumiem tika pievienots devītais attēls, kurā var redzēt apgaismoto viru atgriežamies tirgus laukumā, lai glābtu visas būtnes, kas spēj just. Devītais zīmējums palīdz •..iprast meditāciju. Ta ir izaugšana no duālistiskās domāšanas līdz nesadalītai apziņai, ko simbolizē aplis, bet tad seko mīloša un līdzcietīga atgriešanās pasaulē'.

meditācijas terapeitiskās sekas

V. Džonstons uzskata, ka 80 % moderno sli-mību ir psihosomatiski cēloņi. Tas ir slimības, ar kurām nesirgst dzīvnieki! Meditācija kā cilvēka apziņas harmonizēšanas instruments bieži var būt dziedinoša arī cilvēka fizioloģijai. Ar to es nevēlos pasludināt, ka meditācija dziedina visas slimības, tas patiesībā nav tās galvenais mērķis. Dziedināšana īstenojas kā meditācijas blakus-iedarbība. Tāpēc pēdējos 30-40 gados mediķu vidū ārkārtīgi pieaugusi interese par meditācijas terapeitisko efektu.

Jau pirms 40-50 gadiem tika noskaidrots, ka meditācija palīdz pārvarēt stresu, normalizē asinsspiedienu un samazina sāpes vai pat pilnīgi likvidē tās. Taču paši interesantākie ir pēdējo 15 gadu atklājumi. Šajā saistībā noteikti jāpiemin medicīnas zinātnieks Herberts Bensons , kurš, lai pētītu meditācijas iedarbību uz cilvēka organismu, 1991. gadā nodibinājis Hārvarda Universitātes filiāli Mind-Body Medical Institute. Viņa pētījumi parāda, ka meditācija cilvēka ķermenī rada milzīgas bioķīmiskas un fizikālas izmaiņas. Zinātnieks raksta par konstatētām izmaiņām cilvēka vielmaiņā, sirdsdarbībā, elpošanā, asinsspiedienā un smadzeņu ķīmijā. Pašlaik trīs vadoši pētniecības centri ASV pēta meditācijas terapeitiskās iespējas.

Austrāliešu ārsts Einzli DiksensMirs 1976. gadā publicējis pētījumus par sekmīgu meditācijas izmantošanu vēža ārstēšanā. Daudzās ASV slimnīcās cilvēkiem, kuriem ir smagas hroniskas slimības, arī pēc operācijām māca meditāciju kā palīglīdzekli ceļā uz ātrāku izveseļošanos.

dvēseles dziedināšana

B. Grifits uzsver, ka meditācija palīdz dzie-dināt arī dvēseles ievainojumus. Ja aktīvs prāts tiek nomierināts, apziņā uzaust spēki, kurus tas parasti turējis apspiestus. Tie ir cilvēkā mītošie gan destruktīvie, gan radoši dziedinošie spēki. Meditācija izraisa šo pretējo spēku sastapšanos. Ne velti Tuksneša tēvi bieži teikuši, ka viņi dodas tuksnesī, lai cīnītos ar dēmoniem, jo zināja, ka visi šie spēki parādīsies virspusē no mūsu bezapziņas .

Cilvēki bieži domā, ka, uzsākot garīgu praksi, tūdaļ pat sekos miers un klusums. Taču bieži vien, tieši apziņai nomierinoties, tās virspusē parādās mūsos mājojošās agresīvās tieksmes. Šajā kontekstā iespējams labāk saprast Jēzus vārdus: nedomājiet, ka Es esmu atnācis, lai nestu mieru. I s esmu atnācis cilvēku savest naidā ar viņa tuvākajiem… Un viņa paša māju ļaudis būs cilvēka ienaidnieki. Jā, tas, kas manī mājo, atklājas kā kaut kas man naidīgs… Noderīga atskārsme manas esības lielākie apdraudējumi meklējami nevis ārpus manis, bet manī. Ceļš uz mieru ved cauri nemieram. Mūsos mājojošo pretējo spēku apzināšanās ir priekšnosacījums to integrācijai.

B. Grifits raksta: "Meditējot dvēseles brūces atveras dziļākajam apziņas līmenim un Kristum tajā. Tas atveram ar mantru un, turpinot to atkār-tot, ļaujam Kristum mūsos ienākt un dziedēt brūces. Tas ir ceļš, kurā varam saprast Kristus līdzcietību. Kad Kristus nokāpa ellē, Viņš sasta-pās ar naidīgajiem spēkiem, kas mājo mūsu bezapziņā, un, pacietīgi izturot cīņu ar tiem, kļuva spējīgs mūs no tiem darīt brīvus. Nokāpšana ellē precīzi nozīmē iekļūšanu bezapziņā, katra cilvēka esības dzīlēs ar tās personisko bezapziņu, kura glabā bērnības ievainojumus un kolektīvo bezapziņu. Visa cilvēce ir Kristū, Viņš pazīst cilvēces ievainojumus. Viņš uznesa mūsu brūces pie krusta. Mēs nevaram pārspēt šos naidīgos spēkus, ar tiem cīnoties un mēģinot tos apspiest ar sava ego spēku, bet vienīgi ļaujot tiem iznākt virspusē un nododot tos Dievam. Tad šie spēki var tikt dziedināti un izlīdzināti.

Dēmoni, kurus Jaunajā Derībā satika un iz-dzina Jēzus, ir bezapziņas apspiestie spēki. Kopš bērnības mēs apspiežam savas dusmas, bailes, naidu un iegribas, un vēlāk šie spēki izpaužas briesmīgos veidos, kurus vairs nespējam kon-trolēt. Mēs visi ar to tiekam konfrontēti, taču arī Jēzus pazīst šo konfliktu cilvēka bezapziņā. Mīlestībā Viņš pilnīgi atdeva Sevi šiem pretējiem spēkiem, atļaujot tiem darboties pret Viņu, un tad tos iznesa Savā ķermenī un esībā līdz Tēvam, žēlastības un līdzcietības avotam. Ta ir mūsu pestīšana."

B. Grifits uzsver, ka šajā nozīmē meditācija ir sastapšanās ar Kristus pestīšanu. Mums visiem nepieciešama pestīšana. Kristus, ko mēs sasto-pam meditācijā, protams, augšāmceltais Kristus, kas nes cilvēces ievainojumus pie Ieva, ir esības pamats un dāvā galīgo izlīdzināšanos. Mēs neva-ram pārspēt tumsu, cīnoties ar to, bet vienkārši to ienesot gaismā. Meditācijai allaž jāved pie tikšanās ar augšāmcelto Kristu, kas mūs izlīdzina ar Ievu Garā.

Ieiet dziļi meditācijā nozīmē ieiet līdzcietīgas mīlestības mistērijā. Tā ir sastapšanās ar mūsu cilvēciskās dabas ievainojumiem. Mēs visi savā bezapziņā nesam tādus vai citus ievainojumus. Mantras atkārtošana atver šos dzijumus un ce| (os gaismā.

Visas cilvēces vājības es atrodu sevī. Sākumā es tiecos tās nostumt malā, no tām atbrīvoties. Taču es to nespēju. Man ir jāatzīst, ka tas esmu es, un jāatļauj nākt žēlastībai un visas vainas dziedēt. Tāpēc meditācija ir "bīstama". Šo vārdu lieku pēdiņās tāpēc, ka agri vai vēlu mums jau, vienalga, būs jāsatiekas ar to, kas mūsos mājo. Vai iluzors miers, neredzot vai ignorējot to, kas manī patiešām notiek, ir jāsaglabā par katru cenu? Vai labāk nav mūsos mājojošos spēkus iepazīt agrāk?

Kā kristieši mēs sevi atveram Kristum, vienī-gajam, kas spēj izlīdzināt pretējos spēkus, kuri mūsos mājo. Pāvils saka: Viņš ir noārdījis starpsienu, kas mūs šķīra, un divus ir darījis par vienu. Savas dvēseles brūces jāapzinās. Dažkārt šie ievainojumi var būt tieši tas, kas mūs atmodina dziļākai dzīvei, Dieva žēlastībai ienākot dvēselē tieši caur tās brūcēm.

Meditācija ir viens no spēcīgākajiem personības apvienošanas, integrācijas līdzekļiem.

atmiņu dziedināšana

Iepriekšējā sadaļā aprakstīto varētu aplūkot arī no cilvēka atmiņu skatpunkta. Viljams Džonstons uzsver, ka atmiņām ir milzīga loma cilvēka dzīvē. Savā ziņā cilvēks ir kā sarežģīta atmiņu sistēma. Smadzenes līdzinās ieraksta mašīnai, kas nepārtraukti darbojas. Svarīgi šos ierakstus pareizi sagrupēt, novietojot īstajā kontekstā. Mūs visļaunāk ietekmē neatrisinātās, nesaprastās, pusapbedītās atmiņas.

Meditācijas rezultāts ir atraisīšanās no visa, lai varētu savienoties vienīgi ar Dievu un iegūt augstāko brīvību. Tu mirsti visam, kas tevi dara atkarīgu, un augšāmcēlies kā persona, ko nekas, kas ir bijis, vairs neievaino. Nu tu saproti atšķirību starp sevi un notikumiem.

Meditācija, kas ved dziļāk salīdzinājumā ar parasto domāšanas līmeni, var pamodināt senas atmiņas, tās pacelt apziņas virspusē, radīt turbulenci. Svarīgi šīm balsīm no pagātnes nepievērst pilnīgi nekādu uzmanību, ignorēt tās. Meditācijā atmiņa tiek stimulēta. Prieks un bēdas, mīlestība un naids parādās virspusē. Tu ļauj tiem būt. Tu nepievērs tiem uzmanību. Tu neielaidies nekādā to analīzē, neuzsāc ar tiem dialogu, jo dodies pretī dziļākajam esības centram. Un, nonākot šajā esības punktā, klusumā, tu beidzot esi no visa atraisījies. Tas rada prieku un gandarījumu. Prieks rodas no tā, ka tavas atmiņas tevi vairs neievaino. Tu esi atbrīvots un dziedināts. Nu tu /ini visus tevi biedējošo atmiņu vārdus, bet tās tevi vairs neietekmē.

To var saprast, raugoties augšāmceltā Jēzus brūcēs. Tās ir klātesošas un redzamas. Augšām-celšanās šīs brūces nav izdzēsušas, bet tās ir apgaismotas, transformētas, apskaidrotas. Tāpēc tas, kas ir bijis briesmīgs, nu ir darīts skaists. Tagad šajās brūcēs var raudzīties ar prieku, kā to dara Jēzus mācekļi . Tas, kas radījis nepane-samas sāpes, nu ir kļuvis par prieka avotu.

' Sk.: Jāņa evaņģēlijs 20:20.

skats no malas

Lai arī Tomass Mērtons ļoti pamatoti sacījis, ka "kontemplācijas pieredze ir neizskaidrojama, bet visi tās zinātniskie skaidrojumi ir vienkārši briesmīgi", tomēr aizvien tiek uzdots jautājums: kā racionāli aprakstīt to, kas meditācijas laikā notiek cilvēka apziņā? Meditācijas procesā cil-vēks sasniedz izmainītu apziņas stāvokli, apgaismību, tāpēc arī jāvaicā: ar ko meditācija, piemēram, atšķiras no narkotikām, kuras arī izmaina cilvēka apziņu?

Interesanti uz šo jautājumu atbildējis meditācijas pētnieks, čīliešu antropologs Klaudio Naranho' savā filtra teorijā. Viņš uzskata, ka cilvēka apziņu aizsargā it kā aizkars, kas šķiro un dozē informāciju, kura apziņā ielaižama. Šāds apziņas filtrs ir ļoti nepieciešams cilvēka izdzīvošanai. Ja ap mums esošā informācija (ar informāciju es >,i protu ļoti plašu parādību loku) nekontrolēti ielauztos mūsu apziņā, mūsu psihe tiktu sagrauta, lapēc šis filtrs ielaiž cilvēka apziņā kontrolētas informācijas devas, tik daudz, cik apziņa ir spējīga sevī integrēt. Jā, meditējot iegūstamais izmainītais apziņas stāvoklis formāli ir līdzīgs narkotiku, hipnozes vai šizofrēnijas izraisītajam, un tomēr tas radikāli atšķiras.

Pēc K. Naranho domām, narkotikas, hipnoze vai psihes slimības "izlauž" apziņas aizsargliltrā caurumus, pa kuriem sāk ieplūst milzīgs informācijas daudzums, un šo plūsmu cilvēks vairs nekontrolē. Līdz ar to psihes viengaba-lainība ir radikāli apdraudēta. Meditācija, saka K. Naranho, arī veicina jaunas informācijas pieplūdi apziņā un tās paplašināšanos, taču šis process ir evolucionārs un kontrolēts.

meditācija un ķermenis

Dažādu pārpratumu dēļ kristieši bieži mēdz ķermeni vai nu ignorēt, vai uzskatīt par ļaunuma, "miesiskuma" simbolu. Mēs aizmirstam daudzās Bībeles rakstu vietas, kurās tiekam mudināti respektēt savu ķermeni. Atcerēsimies kaut vai apustuļa Pāvila sacīto: "Vai jūs nezināt, ka jūs esat Dieva nams un ka Dieva Gars jūsos mājo? Ja kas Dieva namu samaitā, to Dievs samaitās; jo Dieva nams ir svēts, tas jūs esat!" Mūsdienu kristiešiem ir noderīgi biežāk atgādināt fiziskā ķermeņa svētumu.

Meditācija vēlas iesaistīt dialogā ar Dievu visu cilvēku. Daudziem kristiešiem tas šķiet lieki, dīvaini vai pat aizdomīgi, taču pareiza, dziļa (tā saucamā vēdera) elpošana un noteiktas ķermeņa pozas (ko hatha jogā sauc par asanām) var ļoti veicināt mūsu garīgo progresu. V. Džonstons raksta, ka arī viņam agrāk bija dīvainas izjūtas, redzot kristiešus meditējam lotosa pozā. Tomēr līkai caur savu personisko pieredzi viņš atklāja, ka lotosa poza kaut kā traucē diskursīvajai domāšanai, tā palīdzot nošķirties no visa domāšanas procesa. V. Džonstons teicis: "Ta, iespējams, ir vissliktākā poza, lai filozofētu, bet labākā, lai dotos dziļumos pretī savas esības avotiem klusā kontemplācijā, kas brīva no tēliem." Mums nevajadzētu kautrēties to mācīties no Austrumiem, jo tie mums māca lūgt kopā ar ķermeni, kopā ar visu savu esību. Galu galā Dievs ir radījis visu cilvēku, ne tikai prātu, tāpēc mums Viņš jāpielūdz kā vienam veselam cilvēkam, iesaistot savu garu, dvēseli un ķermeni.

meditācijas sabiedriskais aspekts

Viens no izplatītākajiem pārpratumiem ir uzskats, ka meditācija ir individuāla norobe-žošanās, nodarbošanās tikai ar savas dvēseles problēmām. Tieši otrādi meditācija pārtrauc cilvēka riņķošanu pašam ap sevi. Ta palīdz nevis visu pārtaisīt pēc savām iecerēm vai aizbēgt no dzīves problēmām, bet gan atbildīgi piedalīties Dieva pasaulē. Meditācija māca reāli un vien-kārši redzēt sevi, cilvēkus, pasauli. Meditācijas pieredze māca attiecības, kurās mēs cits citu nevēlamies padarīt par īpašumu, jo, cilvēku attiecībās un attiecībās ar Dievu uzvarot egois-mam, rezultāti mēdz būt ļoti bēdīgi.

Ta kā meditācija ir sastopama gandrīz visās reliģijās, tai piemīt milzīgs pasauli apvienojošs spēks. Meditācija, garīgā prakse, kas mudina cil-vēku nokāpt esības dziļumos, palīdz tiešā pie-redzē apjaust to, kas vieno visus cilvēkus.

Baznīctēvi ir uzsvēruši: veids, kā tu lūdz, ir veids, kā tu dzīvo. Meditācija ir ne tikai sastapšanās ar Jēzus prātu, bet mācīšanās dzīvot saskaņā ar to. Zīmīgi, ka daudzos Amerikas un Eiropas cietumos ieslodzītajiem tiek mācīta meditācija, jo ir pierādīts, ka praktiskā meditācija pārmaina cilvēku daudz dziļāk un ātrāk nekā garas sarunas un pārliecināšana.

Parasti cilvēki ar lūgšanu palīdzību vēlas mai-nīt pasauli, tās nosacījumus, apstākļus, citus cil-vēkus. Taču meditējot es pats atveros pārmaiņām. Meditācijā mainos es, nevis citi. Tas ir izšķiroši svarīgi. Vai tas nav reālākais un, iespējams, vienīgais ceļš uz pārmaiņām pasaulē?

L. Frīmens teicis: ja atskārstu, ka dziļākais un patiesākais manī neesmu es, bet Dievs, tas palīdz pārvarēt manu ego. Turklāt tas palīdz pārvarēt arī reliģiju kopīgo ego, kas slēpjas to cilvēciskajā daļā. Kā saka Jēzus: "Neviens nav labs kā vienīgi Dievs."

Meditācija ved pie pazemības. Ja trūkst personiskas garīgas pieredzes, tad ticīgam cilvēkam ir jāturas pie burta. Ta rodas dogmatisms un fundamentālisms. Fundamentālisms faktiski ir laicīga, materiālistiska reliģija. Reliģija, kuras drošība nav garīgā pieredze. Fundamentālisms ir bīstams, jo tā ir reliģijas vai baznīcas dusmīga atbilde dusmīgai pasaulei. Tas parasti kļūst par iemeslu varmācībai. Taču atcerēsimies, ka kristietība pārmainīja pasauli tāpēc, ka spēja dusmīgai pasaulei atbildēt ar dziļu garīgumu upurēties gatavu mīlestību, nesatricināmu ticību, piedošanu, pazemību, mieru un prieku.

Nikolajs Berdjajevs rakstījis: "Baznīcā no-teikti nepieciešams nostādīt "mistiku" pret "po-litiku". Visas kristietības vēstures mokas ir radu-šās no baznīcas saaugšanas ar "politiku". Aiz visiem reliģiskajiem spaidiem un represijām ir iespējams uzrādīt lielo politikas lomu, kas to izraisīja. Kristīgā garīguma atdzimšanai jāmazina politiskā elementa loma baznīcā."

Meditācija ir tīrā lūgšana. Garīga prakse, kas ved no vārdiem, priekšstatiem, tēliem līdz pat visus cilvēkus vienojošajam esības pamatam Dievā. Tāpēc meditācija visus cilvēkus palīdz sastapt kā draugus, Jēzus vārdiem sakot, kā tuvākos. Kopīgajai meditācijas pieredzei piemīt cilvēci dziedinošs spēks. Tas ir vienīgās zāles pret norobežošanos, naidu un reliģijas "laiciskošanu", kas pārvērš reliģiju par fundamentālismu.

Atbilstoši zeti tradīcijai meditācijas mācīšanās ir lielākā dāvana, kādu vien cilvēks sev var šajā dzīvē sniegt. Tikai caur meditāciju jūs uzsākat ceļojumu, lai atklātu savu patieso būtību, atrastu stabilitāti un pārliecību, kas nepieciešama gan dzīvojot, gan mirstot. Savukārt Džons Meins apgalvo, ka katram cilvēkam ir nozīmīgi atklāt savu mūžīgo potenciālu Dievā, jaunajā radībā, kuras centrs ir Kristus.

II. kā meditēt?

Ja ieskats meditācijas teoloģiskajos un eksistenciālajos aspektos jums var likties pārāk sarežģīts, atcerieties Tomasa Mērtona vārdus, ka "vienīgais ceļš uz kontemplāciju ir pieredze". Tāpēc grāmatas otrajā daļā pievērsīsimies ļoti praktiskiem jautājumiem, kas palīdzēs iegūt savu personisko pieredzi.

klusums

Pirmais meditācijas nosacījums ir klusums. Esības apstāšanās. Tas nozīmē patiešām apklust. Klusi sēdēt, būt tik klusam, cik vien tas iespējams. Tas nozīmē nekustināt kājas vai citas ķermeņa daļas, neknosīties, neklepot. Censties neradīt nekādas fiziskas skaņas. Klusums, sēdēšana klusumā ir pirmais solis lielajā, noslēpumainajā ceļojumā.

Džons Meins ir teicis, ka iemācīšanās vien-kārši klusi sēdēt var dot neaptverami lielu ieguldījumu jūsu garīgajā ceļojumā. Tuksneša tēvi saka, ka "klusums atmodina dvēseli". Jānis no Krusta uzsvēris, ka meditācijā Dievs māca dvēseli ļoti klusi un apslēpti, dvēselei nezinot, kā, bez vārdu skaņas, bez jebkādu miesisku vai garīgu spēju palīdzības, klusumā un mierā, visu maņu un dabisko lietu tumsā. Ta tu iegūsti zināšanu neapzinoties.

Klusums ir svarīgākais, pats pirmais solis. Ap-klust. Klusums palīdz praktizēt uzmanību. Pa-rasti uzmanību pievēršam tam, kas notiek mūsu galvās, un mūsu apziņas plūsmai. Taču domas, vārdi, tēli jāatstāj malā. Ar tiem nav jācīnās, bet tiem nav jāpievērš uzmanība.' Uzmanība jāpievērš mūsu esības dziļumiem. Meditācijā mēs nevis domājam par Dievu, nevis lūdzam Viņu, bet visu savu uzmanību pievēršam Dievam.

Mēs pārāk daudz runājam, pārāk daudz pievēršamies tam, kas notiek ap mums. Sevi var atrast klusumā. Turklāt klusumā varam atrast arī citus. Klusējot un kopā meditējot, starp cil-vēkiem izveidojas īpašas attiecības. Klusējot mēs cits citu iepazīstam pavisam citādi. To piere-dzējuši daudzi kristīgās meditācijas grupu dalīb-nieki.

tagad un šeit

Taču, kā jau minējām, ja arī ārēji apklustam, tad prāts tomēr nerimstas. Tajā turpina skanēt un rosīties domas. Austrumu sakāmvārds saka, ka nenomierināts prāts ir kā pērtiķis, kas nemitīgi lēkā no viena zara uz citu. Prāts ir pilns ar atmiņām, plāniem, fantāzijām. Ne velti agrīno gadsimtu Tuksneša tēvi cilvēka izklaidību un svārstīgu prātu uztvēra kā reālu iedzimtā grēka zīmi, proti: nespēju noteiktā brīdī pievērsties vienīgi Dievam.

Lorenss Frīmens to apraksta šādi: Dievs ir. Dievs ir šeit. Dievs ir tagad. Arī es esmu. Es esmu šeit. Es esmu tagad. Ja tas tā ir, kāpēc mēs nesatiekamies? Kāpēc tomēr Dievs šķiet tik tāls? Kāpēc rodas iespaids, ka Viņa šeit nav? Ne tāpēc, ka Dievs nebūtu klātesošs vai būtu tāls, bet tāpēc, ka šeit, šajā mirklī ar Dievu neesmu es.

Meditējot mēs sevi ieraugām kā spogulī saskaldītus, izbiedētus, pilnus ar fantāzijām, dusmām, agresiju, egocentriskus cilvēkus.

Ja ieskatāmies savā prātā, tad atklājam, ka tur ir daudz pagātnes: ko esmu darījis kādu brīdi iepriekš, šodien, vakar, pagājušajā nedēļā. Tur atrodam senākas pagātnes notikumus, kurus nevaram aizmirst. Tie padara mūs vai nu no-stalģiskus, vai bēdīgus, vai arī pamodina vainas apziņu.

Ja neesam pagātnē, tad pārceļamies nākotnē. Mēs plānojam, ko darīsim šovakar, rīt, nākam-nedēļ. Taču, tiklīdz sākam domāt par nākotni, tā mūs savā varā pārņem raizes un rūpes, jo plānošana ir veids, kā mēģinām kontrolēt reali-tāti. Tomēr mēs nemitīgi atskārstam, ka tas nav iespējams. Jebkurā mirklī var notikt vienalga kas. Tāpēc, domājot par nākotni, mēs agrāk vai vēlāk izjūtam bailes.

Ko darīt? Ne pagātnē, ne nākotnē nav iespējams atrast pārāk daudz miera un prieka. To apjaušot, prāts cenšas no realitātes aizbēgt fantāzijās tīksminoties par sevi, iedomājoties neeksistējošas lietas, iztēlojoties sevi situācijās, kas faktiski ir neiespējamas.

Tikai tad var sākties lielais garīgais ceļojums, ja sākam apjaust, ka nemitīgi atrodamies vienā no šiem trim prāta stāvokļiem dzīvojot pagātnē, nākotnē vai fantāzijās no kuriem neviens nesniedz nedz mieru, nedz prieku. Tikai to aptverot, nākam atpakaļ uz vienīgo vietu, kur varam sastapt Dievu, tas ir šeit. Tikai tad nākam pie vienīgā laika, kad varam sastapt Dievu, tas ir tagad.

Meditatīvs prāta stāvoklis nozīmē būt tagad un šeit. Ta ir dzīvošana, esība pašreizējā mirklī. Tieši to mēs arī cenšamies sasniegt meditējot.

Zans Pjērs de Kosāds runā par "pašreizējā mirkļa dievišķo svētību". Sērens Kirkegors uzsver, ka ticēt nozīmē būt vienlaicīgam ar Dievu.

meditācijās disciplina

Šai sadaļai varētu likt ari virsrakstu "meditācijas tehnika", taču tas mūs varētu maldināt. Vienmēr, kad runājam par "tehnikām", parasti galveno lomu spēlē mūsu ego. Tas, protams, spēj daudz, taču ego nevar pārspēt pats sevi. Tāpēc labāk ir lietot apzīmējumu "disciplīna". Meditācija palīdz pārspēt ego, izmantojot noteiktu disciplīnu, lai cilvēks varētu nonākt līdz savam patiesajam es. Pie šīs disciplīnas pakavēsimies sīkāk.

Protams, kā jau pieminējām, uzsākot meditēt, prāts maldās apkārt, taču mūsu uzmanība jāvērš tikai uz aktuālo momentu. Necīnieties ar traucējošām domām, tā jūs izniekosit laiku. Ignorējiet tās! Vērojiet tās no malas, it kā tās nebūtu jūsējās! Ļaujiet tām nākt un iet!

Savukārt, lai spētu saglabāt savu uzmanību, varam izmantot vienkāršu praksi, kas sastopama gan Austrumu, gan Rietumu reliģiskajās tradīcijās. Ta, pirmkārt, ir pareiza elpošana un ķermeņa pozīcija, otrkārt, īsa teksta vai viena vārda atkārtošana. 4. gs. baznīctēvs Jānis Kasiāns īsa lūgšanas vārda apzīmēšanai lietoja vārdu formula. Pašreiz kristīgajā praksē kā universāls apzīmējums šādam īsam lūgšanas tekstam tiek lietots arī sanskrita vārds mantra. Ja kādu tas mulsina, var turpināt lietot Kasiāna apzīmējumu formula, jo, protams, no mūsu lietotā apzīmējuma lietas būtība nemainās.

1. Svarīgi, lai mēs vienmēr sēdētu ar taisnu muguru, tad visi procesi, arī elpošana kļūst atbrīvota un elpa plūst pareizi cauri ķermenim. Līdz ar to mēs iesaistām garīgā darbībā nevis tikai daļu no sevis, bet visu sevi. Mēs lūdzam, meditējam kopā ar ķermeni.

Ideālā meditācijas poza ir lotosa poza1, taču tā lielākajai daļai cilvēku ir pārāk grūta. Mums visiem pieejama poza ir sēdēšana uz krēsla ar taisnu muguru. Nepieciešams ērti iekārtoties krēslā, atrodot relaksēta līdzsvara punktu. (Sīkāk par ķermeņa pozīciju varam izlasīt sadaļā "Kā mūsu ķermenis var palīdzēt medi-tācijai?".)

2. Acis var būt pievērtas vai puspievērtas , pievērstas zemei aptuveni metra attālumā sev priekšā. Klusa, mājīga telpa, ar normālu gaisa temperatūru, svaigu gaisu un piemērotu apgais-mojumu. Ērtas drēbes. Ļoti svarīgs meditācijas priekšnosacījums ir atslābināšanās.

Mēs parasti esam ļoti sasprindzināti, taču sasprindzinājums nedrīkst turpināties meditāci-jas laikā. Ir pilnīgi bezjēdzīga "sasprindzināta" meditēšana. Ķermenim un prātam jābūt atslā-binātam, lai gars varētu būt pilnīgi atvērts Svē-tajam Garam.

3. Kad sēžam ar taisnu muguru, elpošana pati no sevis pakāpeniski kļūst dziļa, atrodot atbalsta punktu vēderā . Pareiza elpošana ir elpošana caur degunu. Svarīgi ir elpojot nesasprindzinā-ties. Elpojiet dabiski, viegli, neiejaucieties savā elpošanā! Nekas, pilnīgi nekas nav jādara ar piespiešanos!

Elpošana ir nozīmīga, jo elpojot mēs visbūtiskāk apzināmies savu dzīvību, dzīvības procesu.

Vecajā Derībā lietotais vārds ruah atgādina, ka cilvēka elpa ir Dieva elpas klātbūtne, kas katram cilvēkam dāvājusi dzīvību. Cilvēks turpina elpot dvašu, ko viņā iepūtis Dievs . Tatad elpojot cilvēks nepārtraukti komunicē ar Radītāju. Savukārt kristiešiem elpa, pneuma, tāpat kā vējš, simbolizē Svēto Garu, kas visas lietas piepilda ar mīlestību, dodams gudrību, prieku un mieru . Jēzus pūš uz saviem mācekļiem, sakot: saņemiet Svēto Garu!' Pareiza elpošana un ķermeņa pozīcija nomierina un sakārto domu pasauli. Tāpēc jau 6. gs. baznīctēvs Jānis Klimaks iesaka lūgšanu sinhronizēt ar ieelpu un izelpu.

4. Būtu labi atrast laiku meditācijai vismaz reizi dienā (vēlams, vienā un tajā pašā laikā), bet ideālais meditācijas biežums ir katru rītu un vakaru. Saules lēkts un saules riets ir noslē-pumainākie mirkļi dzīvē. Visos laikos tie tikuši izmantoti kā piemērotākie lūgšanas un apceres brīži. Protams, mūsdienās pielāgot meditāciju saules lēktam vai rietam ir gandrīz neiespējami, taču mēs esam aicināti atrast tai laiku, iesākot un noslēdzot savu dienu. Svarīgi atlicināt 20-30 minūtes, īsāks laiks nedod vajadzīgo efektu. Ideāli 30 minūtes. Savukārt, ja nepieciešams, varam sākt arī ar īsāku laika periodu.

5. Mantras jeb formulas atkārtošana ir pats pieejamākais un vienkāršākais koncentrēšanās veids visā meditācijas laikā domās tiek atkārtota viena īsa frāze vai vārds. Tas ved pie miera, tas palīdz no izklaidības nonākt līdz tagadnei, proti, sekot tikai vārdam. B. Grifits teicis, ka mantra ir sevis centrēšanas metode, savas esības iekšējā centra atrašana, tā atverot cilvēka esības dzīles Dieva iemājošanai. Tas ir efektīvs meditācijas veids. Tatad mēs klusi sēžam ar taisnu muguru un maigi, iekšēji, klusi atkārtojam savu mantru. To mēs darām, nekustinot lūpas vai mēli.

mantra jeb formula

Mantra jeb formula ritmiski atkārtojamais vārds ir svarīgs. Labi to izvēlēties un saglabāt visam mūžam, kamēr vien mantra ir nepie-ciešama. Meditācijai kļūstot dziļākai, mantras atkārtošana var beigties pati no sevis, vai, kā mēdz sacīt, tā "ieiet sirdī".

Vārda nemainīšana ļaus tam iegrimt jūsu esī-bas dzīlēs, pamodinot jūsu patieso es un apvienojot sašķelto esību vienā veselumā. Mantras var būt dažādas. Sena kristīga mantra ir vārds Jēzus. Nozīmīga mantra ir vārds abba, kurā Jēzus sauc savu Tevu. Daudzi kristieši lieto mantru Veni, Sancte Spiritus Nāc, Svētais Gars!

Džons Meins ir ieteicis ģeniālu mantru jeb for-mulu, kuru lieto liela kristiešu daļa, maranata. Tas ir vārds no Jaunās Derības . Šis aramiešu vārds tulkojumā nozīmē: mūsu Kungs, nāc vai mūsu Kungs ir atnācis! Ta ir viena no pašām senākajām kristiešu lūgšanām. Aramiešu valodā runāja Jēzus. Ir tikai daži vārdi, kas Jaunās Derības oriģinālajā grieķu tekstā zīmīgā kārtā palikuši netulkoti, lai sniegtu iespēju lasītājam, tā sakot, nepastarpināti tekstuāli sastapt Jēzu. Efata atveries! Abba tēvs, tētiņš. Talita kurni celies augšā! Eloī, eloī, lama zabahtani mans Dievs, mans Dievs, kāpēc Tu mani esi atstājis'. Un šis maranata. Šo vārdu Pāvils lieto kā senu pašās pirmajās kristīgajās draudzēs pazīstamu lūgšanu, kā sava veida paroli, pazīšanās vārdu, kas lakoniski izsaka galveno. Tāpēc šī vārda lie-tošana kristīgās mantras nozīmē ir ar ļoti dziļu argumentāciju. Tas būtiski, tekstuāli, fonētiski mūs aizved līdz pašam Jēzum.

Ma-ra-na-ta. Tas ir vienkāršs četru zilbju vārds, divas var izrunāt ieelpojot, divas izelpojot. Izrunājot šo vārdu, uz visām zilbēm jāliek vienāds uzsvars. Skaidri izrunājiet šo vārdu domās, bet neprātojiet par tā nozīmi. Meditācija nav tas, ko jūs domājat. Tas, ka šis vārds ir sveš-vārds, palīdz nedomāt par tā burtisko nozīmi.

visa atstāšana

Visas domas, priekšstati ir jāatstāj. "Neziņas mākoņa" autors iesaka: "Kad tu nonāc pie sevis, atsaki gan sliktajām, gan labajām domām." Viņš vēlas uzsvērt, ka jāatsakās no jebkuras diskursīvas domāšanas, lai mūsos varētu pamosties dziļākās esības iekšējais dinamisms, ko viņš sauc skaistā vārdā "žilbinošais mīlestības saviļņojums".

Nekam nevajag pieķerties, viss jāatlaiž, no visa jāatraisās. To evaņģēlijā nozīmē vārds nabadzība. Par to vēsta Jēzus vārdi: svētīgi garā nabagi, tie, kam nekas nepieder, jo tādiem pieder Debesu valstība .

Šī nabadzības prakse visu atlaist, visam ļaujot iet prom, rada neaptveramu brīvības izjūtu, kurā uzticīgi un noteikti atgriežamies pie vārda, savas mantras.

Vārds jāatkārto maigi, bez piespiešanās vai piepūles. Tas visu sagrauj. Skaistu līdzību šajā sakarā min Avilas Terēza, stāstot par cilvēku, kurš gribēja aplaistīt savu lauku. Vispirms viņš nesa ūdeni plaukstās, ieguldot lielu spēku, bet sasniedzot niecīgu rezultātu. Tad viņš nesa ūdeni ar spaini, spēks bija jāiegulda mazāks un rezultāts bija labāks. Pēc tam viņš ierīkoja ļoti sarežģītu apūdeņošanas sistēmu, bija jāiegulda pavisam maz spēka, bet rezultāts bija salīdzinoši labs. Galu galā viņš vairs nedarīja neko… ļaujot Dieva lietum līt no debesīm un visu aplaistīt. Vislabāko rezultātu viņš sasniedza, neieguldot savu spēku vispār, bet pilnīgi uzticoties Dievam.

Jāatbrīvojas no visa. Meditējot dažkārt var ienākt prātā kāda ļoti vērtīga doma, un tad mēs vēlamies to atcerēties. Taču tas sagrauj meditāciju. Atbrīvojieties arī no pašām svarīgākajām atziņām un domām. Ja tās būs vērtas, lai atcerētos, tās atgriezīsies.

Lai jūsos darbojas tikai Svētais Gars! 7a ir lielā apziņas mistērija, jo, kā saka Pāvils, Svētais Gars mūsos lūdz bez vārdiem . Katrā brīdī, kad domas mūs atkal aizved no vārda, ko mēs domās atkārtojam, no jauna pie tā atgriežamies. Tas ir veids, kā savas dvēseles kustību sinhronizējam ar Svēto Garu.

uztici vērtējumu dievam

Uzsākot meditēt, jāatsakās no jebkādas domāšanas par panākumiem vai neveiksmēm. Dažkārt šķitīs, ka velti tērējat laiku, jo neesat labi meditētāji un tādi varbūt nekad nekļūsit. Ignorējiet šīs domas, neiesaistieties dialogā ar tām!

No sevis un procesa vērtēšanas jāizsakās. Galvenais ir pati meditācija. Pati meditācija jau ir mērķis! Nepieciešami patiesi godīgi nodomi. Neviens nevar kaut ko īpašu sasniegt, ja meditē tikai noteiktu rezultātu dēļ! Zen mūki saka, ka apgaismotais nezina, ka ir apgaismots. Lai par mums spriež citi, ne mēs paši.

Atkal un atkal svarīgi ar bērna vienkāršību un pazemību atgriezties pie vārda. Lorenss Frimens uzsver, ka cilvēki bieži tendēti tiekties pēc ezoteriskām mācībām vai komplicētām meto-dēm, kuras piedāvā tā saucamā popmeditācijas subkultūra. Taču lielākie noslēpumi atklājas vienkāršībā. Jēzus saka: "Es Tev pateicos, Tevs, (..), ka tu šīs lietas esi apslēpis gudriem un prātniekiem un tās esi zināmas darījis bērniem."

Vienkāršības praktizēšanā atklājas esības lielā-kie noslēpumi. Mēs mākam padarīt sevi neticami komplicētus, sarežģītus, līdz ar to, protams, bez-gala samocītus. Mēs bieži domājam, ka komplicētība ir īpaša gudrības un lieluma zīme. Tas tā nav. Pati lielākā gudrība ir vienkāršība. Tikai līdz vienkāršībai dažkārt ejams ļoti garš līkloču ceļš.

Tapat arī nevajag salīdzināt savas izjūtas ar citu cilvēku izjūtām. Dažkārt mēdzam lasīt ievē-rojamu mistiķu grāmatas un uzdot sev jautājumu: vai arī es izjūtu to pašu, ko grāmatas autors? Taču katram cilvēkam ir savs ceļš. Tāpēc katra cilvēka izjūtas meditējot v^r atšķirties. Nevajag arī kultivēt kādas gaidas vai ambīcijas par to, kas meditācijas procesā varētu notikt, kādas izjūtas, efektus vai parādības varēšu novērot! Efektiem meditācijas procesā nav jāpievērš uzmanība. Ja tādi ir, ignorējiet tos! Ja tādu nav, esiet pateicīgi par to!

Visbeidzot, nozīmīgi atcerēties L. Frīmena teikto: vienalga, vai meditējam gadiem vai tikko to sākam darīt, mēs esam un paliekam iesācēji. Katru reizi meditējot es uzsāku pa šo ceļu iet no jauna.

pavisam isi: ka sākt meditet?

Ja iepriekšminētais kādam no lasītājiem to-mēr licies pārāk sarežģīts un mulsinošs, tad jāatceras, ka varam sākt meditēt, ievērojot tikai dažas lietas. Zīmīgi, ka Dž. Meins un Pasaules Kristīgās meditācijas kopiena, lai nemulsinātu cilvēkus, izvairās pārāk daudz runāt par medi-tācijas tehniku, uzsverot tikai trīs lietas: klusumu, mieru un vienkāršību. Šajā pieejā pavisam noteikti slēpjas dziļa gudrība.

Pasaules Kristīgās meditācijas kopienas mājas lapā lasām šādu ieteikumu: "Atrodi klusu vietu. Apsēdies ar taisnu muguru. Sēdi klusu. Viegli aizver acis un klusi, iekšēji un ar mīlestību visu meditācijas laiku atkārto lūgšanas vārdu vai mantru: ma-ra-na-ta. Saki to kā četras ar vie-nādu uzsvaru izrunātas zilbes. (..) Nedomā par vārda nozīmi. Tikai pievērs uzmanību tā skaņai visā meditācijas laikā, no sākuma līdz beigām. Ja uzmanība novirzās citur, vienkārši atgriezies pie savas mantras. Meditē 30 minūtes katru rītu un katru vakaru, katru savas dzīves dienu. "Tēvs Džons vienmēr sacīja: "Tikai pasaki vienu savu vārdu."'"

Kad lasu šo īso tekstu, tas mani vienmēr dziļi aizkustina ar savu vienkāršību un skaidrību.

' http://wccm.org

ceļš līdz meditācijai

V. Džonstons izteicies, ka lūgšanai ir tikpat daudz dažādu izpausmju, cik mīlestībai. Tomēr pēc dažādu lūgšanu veidu praktizēšanas cilvēks agrāk vai vēlāk nonāk pie klusuma. Kristīgā lūg-šana sākas ar pārdomām par Rakstiem, sevišķi pārdomām par evaņģēlija notikumiem. Sākumā cilvēks lieto vārdus un veido priekšstatus (tā ir tā saucamā diskursīvā lūgšana). Taču ar laiku lūgšana vienkāršojas, līdz cilvēks vairs lieto dažus vārdus vai tikai vienu vārdu, jo, kā teicis sens autors, īss lūgšanas vārds caururbj debesis.

"Neziņas mākoņa" autors iesaka atkārtot tikai vienu īsu vārdu, piemēram, mīlestība. To darot, ar laiku dzims Dieva klātbūtnes pieredze, ko Jānis no Krusta sauc par "mīlošu apzināšanos", iekšēju mīlestības kustību, kas traucē parasto domāšanu. Tas ir sākums kontemplatīvajai jeb tīrajai lūgšanai. Mēs esam tik pilni paši ar sevi, dažkārt mūsos nav nevienas brīvas vietiņas Dievam. Tāpēc ir vajadzīga lūgšana, kas ir atbrīvota no jebkura cilvēciska satura vārdiem, domām, priekšstatiem, ļaujot kā dvēseles vienīgajam saturam būt Dievam. 1a ir lūgšana bez vārdiem.

V. Džonstons uzsvēris, ka nav svarīgi, kā tiek sākts lūgšanu ceļš, bet tas noteikti tiek noslēgts ar kontemplāciju. Klusēšana Dieva priekšā nav bezjēdzīga. Kad nonākat šajā mīlošajā klusumā un dziļajā mierā, palieciet tur. Ļaujiet klusumam jūs pārņemt, tad tas kā vilnis jums pārvelsies pāri, un jūs atkal atgriezīsities pie vārdiem un priekšstatiem. Kontemplatīvajā lūgšanā vārdi un klusēšana laiku pa laikam mainās vietām. Laikam ejot, jūs pamanīsit, ka no klusuma raisās vārdi un no vārdiem raisās klusums.

Klusums ir vērtība, taču nepārspīlēsim tā lomu. Nozīmīgs nav nedz klusums, nedz vārdi, bet mīlestība. Atcerēsimies Bernarda Lonergena vārdus: "Reliģiskā pieredze savā dziļākajā būtībā ir neierobežotas un beznosacījumu mīlestības pieredze." Lūgšanas augstākais mērķis ir aizvest līdz brīdim, kad šajā neierobežotās un beznosa-cījumu mīlestības pieredzē sākam dzīvot.

Katram ir svarīgi atrast savu un palīdzēt citiem atrast viņu ceļu. Taču nekad nevajadzētu uzskatīt, ka esat atraduši savu garīgās dzīves, lūgšanu ceļu uz mūžīgiem laikiem. Lūgšana ir process vai ceļojums. Var būt tā, ka jūs ar laiku pāraugat savus agrākos lūgšanu ceļus un metode, kas reiz jums palīdzēja, kļūst par traucēkli, ja jūs pārāk cieši tai pieķeraties.

Patiešām, jums ir iespējams pāraugt visas me-todes un nonākt pie Jāņa no Krusta atziņas, ka ceļš ir atsacīties no ceļa. Ar to viņš domā, ka mēs nedrīkstam pārlieku pieķerties nevienai garīgā ceļa metodei vai veidam. Kad Dievs mūs aicina, mums viņam vienkārši jāseko.

kāpēc vajadzētu meditēt?

Laika ir tik maz, jo dzīve ir tik īsa. Un mēs nedrīkstam no tās izniekot ne minūti. Jo agrāk mēs nonākam kontaktā ar esības sirdi, jēgu, dzi-ļumiem, jo jēgpilnāka ir mūsu dzīve.

Lorenss Frīmens

Dzīves jēga nav atrodama pasaulē ap mums, bet iekšējā īstenībā, kuras atspulgs ir ārējā pasaule.

Bīds Grifits

Meditācija atšķiras no cepumu gatavošanas, un to patiesībā spēj iemācīt tikai Lielais Skolo-tājs, ko Augustīns saucis par Magister Internus jeb Iekšējo Meistaru. Klausiet viņa balsij, un jūs iemācīsities meditēt!

Viljams Džonstons

Nākotnes kristieši būs kontemplatīvi kristieši, vai kristiešu nebūs nemaz.

Karls Rāners

ka musu ķermenis var palīdzēt meditācijai?

Kā jau minēju, meditācija ir garīga darbība, kurā tiek iesaistīts cilvēks kopumā: gars, dvēsele un miesa. Katrs cilvēks ar zināmu garīgās dzīves praksi būs novērojis, ka ķermenis mums var palīdzēt vai traucēt lūgt. Ķermeņa pozu nevaja-dzētu padarīt par elku, bet izmantot kā līdzekli savā garīgajā ceļā.

Ir ļoti svarīgi ievērot vismaz divus pamatnosacījumus: sēdēt ar taisnu muguru un praktizēt dziļo (vēdera) elpošanu. Acis meditācijas laikā var turēt aizvērtas vai puspievērtas, skatienu pievērst zemei aptuveni metra attālumā. Rokas meditācijas laikā var brīvi ielikt klēpī, vienu plaukstu ievietojot otrā.

Tomēr tie, kas izjūt aicinājumu, meditējot varētu izmantot arī īpašas meditācijas pozas.

Jau kopš Senās Ēģiptes laikiem kā loti nozīmīgs garīgās prakses īstenošanas līdzeklis ir pazīstama lotosa poza (1. att. a un 1. att. b (tā pati poza sānskatā)). Cilvēks sēž uz zemes. Kājas ir sakrustotas, kreisā pēda uzlikta uz labās kājas augšstilba, un otrādi. 1. att. B

Diemžēl eiropiešiem lotosa poza bez ilgstošiem sagatavošanās vingrinājumiem ir gandrīz nepieejama. Atvieglota lotosa poza ir tā saucamā puslotosa poza (2. att.). Uz augšstilba uzlikta tikai viena kāja, otra ir zem pretējā augšstilba. Speciālisti apgalvo, ka puslotosa pozā var iemācīties sēdēt gandrīz katrs, ja vien aptuveni 2-6 mēnešus pēc noteiktas sistēmas vingrina savus locekļus. Tomēr abas iepriekš-minētās pozas nebūtu jālieto, ja tās rada diskomfortu. Kā kompromiss meditācijas pozai ar sakrustotām kājām ir tā saucamā birmiešu poza (3. att.). Kājas ir brīvi novietotas uz zemes viena otrai priekšā.

1. att.

A

2. att.

Uz grīdas var uzklāt paklāju, taču tam nevajadzētu būt pārāk mīkstam, jo meditācijas laikā ir ļoti svarīgi nepazaudēt saikni ar zemi, proti, ķermenim stabili jābalstās uz zemes. Tāpēc attiecībā uz jebkuru no iepriekšminētajām trim pozām jāatceras 3. att.

būtisks nosacījums ceļiem ir jāsasniedz zeme, tiem jābalstās uz zemes.

Austrumos meditācijai tiek ieteikta arī tā saucamā dimanta poza (4. att.).

7a ir apsēšanās uz papēžiem, ceļgalus turot kopā. Lai nenogurdinātu kājas, zem sēžamvietas ieteicams palikt cietu spilvenu vai izmantot zemu soliņu.

Tomēr vispieejamākā medi-tācijas poza katra vecuma un fiziskās sagatavotības cilvēkam ir sēdēšana ar taisnu muguru uz krēsla (5. att.).

Lai mugura paliktu taisna, vēlams sēdēt uz krēsla atstatu no atzveltnes. Ja kādam ir grūti noturēt muguru, jāatrod krēsls ar pareizu atzvelt-nes izliekumu (asākajam izlie-kumam jābūt vērstam pret mu-guru, lai to turētu taisnu) un var meditēt, arī atspiežoties pret atzveltni.

izmantota literatūra

1. Enomiya-Lassalle, Hugo. Zen-Meditation fiir Christen. Fischer Verlag, 2005.

2. Brantschen, Niklaus. Der Weg ist in dir. Benzinger Verlag. 1996.

3. Frlmens, Lorenss. Iekšējais svētceļojums. Lat-vijas Kristīgās meditācijas kopiena, 2007; Kristīgā meditācija. Latvijas Kristīgās meditācijas kopiena, 2007; Visdārgākā pērle. Latvijas Kristīgās meditāci-jas kopiena, 2007.

4. Griffiths, Bede. The Marriage of East and West. Collins, 1982; Return to the Center. Templegate, 1983; A New Vision of Reality. Templegate Publishers, 1990; The New Creation in Christ. Templegate Publishers, 1992; The Universal Wisdom. Fount, 1994.

5. Johnston, William. The Still Point. Fordham University Press, 1970; Christian Zen. Harper&Row Publishers, 1970; Silent Music. Harper&Row Pu-blishers, 1974; The Inner Eye of Love. Harper& Row Publishers, 1978; The Mirror Mind. HarperRow Publishers, 1981; Being in Love. Collins, 1988; Mystical Theology. HarperCollins, 1995; Arise, My Love. Orbis Books, 2000; Mystical Journey. Orbis Books, 2006.

6. Kadowaki, Kakichi. Zen and the Bible. Orbis Books, 2002.

7. Keating, Thomas. Foundations for Centering Prayer and the Christian Contemplative Life. Continuum, 2002.

8. Klusuma vieta. Kontemplācijas ceļi. R.: Dzīvības straumes, 2008.

9. Lonergan, Bernard. Method in Theology. The Seabury Press, 1979.

10. Mein, John. Word into Silence. Paulist Press, 1981; Letters from the Heart. Crossroad, 1982; Moment of Christ. Crossroad, 1985.

11. Merton, Thomas. New Seeds of Contemplation. New Directions, 1972.

12. St. John of the Cross. The Collected Works of St. John of the Cross. Institute of Carmelite Studies, 1973.

13. Teresa von Avila. Die innere Burg. Diogenes Verlag, 1979.

14. The Cloud of Unknowing and The Book of Privy Counseling. Image Books, 1973.

15. Бердяев, Николай. Вселенскоеть и конфессионализм. http://www.vehi.net/berdyaev/vselensk. html

16. Resursi no The World Community for Christian Meditation interneta mājas lapas http://wccm. org

Latvijas Kristīgās meditācijas kopienas mājas lapas adrese:

www.jesus.lv

saturs

Priekšvārds

Ievada piezīmes

I. Kas ir meditācija?

Jēdzieni

Norādes uz meditāciju Bībelē

Meditācijas universālais raksturs

Meditācijas veidi

Meditācija kristīgās baznīcas vēsturē..

Trīs likteņi

Intuīcijas nozīme

Šaurie vārti

Cīņa ar savu ego

Neziņas mākonis

Dzīve kā ceļš

Durvju atdarīšana Jēzum

Mīlestības mistērija

Meditācijas dziļākās fāzes

Nakts

Mistiskā meditācija

Viss ir viens

Atgriešanās tirgus laukumā

Meditācijas terapeitiskās sekas

Dvēseles dziedināšana

Atmiņu dziedināšana

Skats no malas

Meditācija un ķermenis

Meditācijas sabiedriskais aspekts..

II. Kā meditēt?

Klusums

Tagad un šeit

Meditācijas disciplīna

Mantra jeb formula

Visa atstāšana

Uztici vērtējumu Dievam

Pavisam īsi: kā sākt meditēt?

Ceļš līdz meditācijai

Kāpēc vajadzētu meditēt?

Kā mūsu ķermenis var

palīdzēt meditācijai?

Izmantotā literatūra

Juris Rubenis IEVADS KRISTĪGAJĀ MEDITĀCIJĀ

Aigara Iruhina vāka dizains un zīmējumi Redaktore Zane Seņkova

Apgāds Zvaigzne ABC, SIA, K. Valdemāra ielā 6, Rīgā, LV-1010. Red nr. S-947. A/s "Poligrāfists", K. Valdemāra ielā 6, Rīgā, LV-1010.

1 Meister Eckhart (ap 1260-1328) vācu teologs, filozofs un mistiķis.

1 Sk.: Mateja evaņģēlijs 13:45-46.

1 Mateja evaņģēlijs 6:6.

1 Haga (ebreju valodā: nirļ), siha (ebreju valodā: ntrtP |).

3 Jāņa evaņģēlijs 15:4.

1 Jau 20. gs. sākumā ievērojamais krievu reliģiskais filozofs Nikolajs Berdjajevs rakstīja: "Kristīgās mistikas dzīles sastopas ar nekristīgo reliģiju mistikas dzīlēm. Virspusē mūs šķir doktrīnas un domāšanas veids, psiholoģija un baznīcas organizācijas formas. Dziļumos mēs sastopamies ar pašu Kristu un tāpēc arī cits ar citu."

3 Sk.: Pāvila 1. vēstule korintiešiem 1:18-25.

1 Jāņa 1. vēstule 4:19.

3 Agrīnā hesihasma tradīcija pazina arī lūgšanas projicēšanu vēderā vai nabā.

3 Teresa de Cepeda y Ahumada (1515-1582) ievērojama spāņu mistiķc.

3 New Age-sociāli kolektīva kustība, kas kombinē dažādus garīguma, kosmoloģijas, ezoterisma, alternatīvās medicīnas un reliģiju elementus. Raksturīga eklektiska un individuāla pieeja garīgumam, noliedzot valdošās reliģijas un dogmas.

3 Thomas Aquinas (1225-1274) itāliešu dominikānis, izcilākais sholastikas tradīcijas teologs un filozofs.

1 Jesajas grāmata 65:1.

2 14. gs. anonīms angļu mistiķis ir sacerējis darbu ar nosaukumu "The Cloud of Unknowing", "Neziņas mākonis", kurā viņš šo tēlu lieto kā precīzāko Dieva un cilvēka sastapšanās aprakstu.

' Pāvila vēstule romiešiem 5:5.

1 Augstā Dziesma 2:7.

1 Jāņa evaņģēlijs 12:24.

' Zīmīgi ir Jēzus vārdi par ceļu uz pilnību: „Mīliet savus ienaidniekus (..), ka jūs topat sava Debesu Teva bērni, jo Viņš liek Savai saulei uzlēkt pār /auniem un labiem un liek lietum līt pār taisniem un netaisniem (..) Esiet pilnīgi, kā jūsu Debesu Tevs ir pilnīgs." (Mateja evaņģēlijs 5:43-48). Tatad spēja pārvarēt „ļaunā un labā" duālismu cilvēku tuvina Dieva pilnībai.

1 Herbert Bensoti (dz. 1931) amerikāņu kardiologs, ievērojams medicīnas zinātnieks.

1 B. Grifits apgalvo: "Mums grūti izvairīties no izklaidības, jo parasti prāts turpina darboties. Mēs visu laiku domājam, domājam, domājam. Daudzi cilvēki nevar apstādināt domu nepārtraukto plūsmu. Taču viņi var nepievērst lām uzmanību, ļaut tām plūst un tās vienkārši vērot kā mākoņus debesīs, dziļākajai apziņai atdusoties Dievā. Cīņa ir izklaidību rada vairāk problēmu nekā labuma. Meditācijas lielākais priekšnosacījums ir atslābināšanās. Ķermenim un prātam jābūt pilnīgi atslābinātam, lai gars varētu pilnīgi atvērties Svētajam Garam."

' Sk.: Jāņa evaņģēlijs 20:22.

1 Sk.: Mateja evaņģēlijs 5:3.

Content

Rubenis Juris Ievads kristīgajā Meditācijā

priekšvārds

i. kas ir meditācija?

intuīcijas nozīme

II. kā meditēt?

uztici vērtējumu dievam

izmantota literatūra

saturs