Deila Sindija

Ikdienas gaišredzība.

Sindija deila

Ikdienas gai šredzība

Ievads

Mēs esam īpaši.

Es esmu īpaša.

Mēs ierodamies uz šīs planētas, lai pildītu pienākumu, ko neveiks citi. Tomēr šobrīd ne par to.

Esmu gaišreģe. Tas nozīmē — redzu ainas. Parasti tās samanu ar savu astrālo redzi prātā, bet reizēm ar fizisko redzi — acīm —, un visi redzējumi man sniedz ziņas par noteiktu personu. Cilvēki man ir jautājuši, ko es šajās ainās saredzu attiecībā uz viņu pašu dzīvi: savstarpējās attiecības, darba un veselības problēmas, to, kas viņus nomāc. Lielākoties tieši vīzijas man palīdz. Gandrīz vienmēr tās piepildās, un reizēm tas nav īpaši patīkami.

Ja uz jums es skatos ar savu Redzi, varu pateikt, ko esat ēdis brokastīs, redzu krāsas, kas raksturo jūsu patiesās spējas un dzīves misiju, — kāpēc esat uz šīs planētas. Vai arī parādās simboli, kas man vēsta, vai esat laimīgs, bēdīgs vai slims. Tēlus un simbolus es spēju uztvert ar redzi, kas norāda, kāpēc jums ir radušās savstarpējo attiecību problēmas, kāpēc jūtaties neviena nemīlēts vai kāpēc naktīs moka slikti sapņi. Spēju pat ieskatīties jūsu nākotnē un pateikt, kāda būs jūsu dzīve pēc, teiksim, pieciem gadiem.

Arī man — kā jebkuram — ikdienas gaitas sākas, veicot dažādus regulārus pienākumus. Es pieceļos — un tūlīt pat vēlos, kaut joprojām atrastos gultā. Tiklīdz mana saime — jūrascūciņa, bruņrupucis, kaķis un divi suņi — sadzird vai pamana manu vismazāko kustību, tie pieprasa viņus pabarot. Pēc tam pievēršos desmitgadīgajam dēlam Gabrielam, kurš arī ne labprāt pamet gultu. Gandrīz nesaprotu, kā galu galā ar visu tieku galā. Uzmundrinoši iedunkādama, soli pa solim izdabūju dēlu ārā pa durvīm. Cenšos būt rūpīga māte, tomēr zēnam kājās neatbilstošas īsās zeķītes, somā mazliet suņu apzelēta mājasdarbu burtnīca. Mēs piestājam pie vietējās kafejnīcas, lai ieturētu brokastis — smalkmaizīte un piens.

Pēc tam es varbūt piezvanu savam divdesmit vienu gadu vecajam dēlam Maiklam, koledžas studentam, kurš atbild uz zvanu vienīgi tad, ja viņam ir vajadzīga nauda. Un kur nu vēl cīniņš ar dabas stihijām, kas apliecina, ka esmu “īsta minesotiete” — atbilstīga izturīgas, luterticīgas norvēģietes tēlam [1] , kura ignorē sešas pēdas augstas sniega kupenas un moskītu mākoņus un kura spētu apkarot grauzējus. Vai tas nedaudz nelīdzinās arī jūsu ikdienai?

Neparastāka ir manas darbības joma. Manu īpašo spēju enerģija ir vērsta uz citu cilvēku likteņiem un dzīvēm. Mani lūdz “redzēt ainas” — ne ar datora, ne citu tehnoloģisku līdzekļu vai fotogrāfiju, vai vēl kādu tipisku vizuālās informācijas līdzekļu palīdzību. Es ieraugu indivīda likstas un to atrisināšanas iespējas, kā arī ielūkojos viņa nākotnē. Mani lūdz uztvert ar redzi tēlus, vietas, laikaposmus, slimības un dažnedažādu ķezu pārvarēšanas paņēmienus. Man prasa atbildēt uz jautājumiem, kurus mēs visi zinām, bet reti vaicājam. Visvairāk lūdz saskatīt cerības.

Kas jāuzklausa visbiežāk?

Manai meitai diagnosticēja vēzi; mana māte ir pie miršanas; pēc autoavārijas zaudēju darbu; vīrs uzzināja, ka man ir romāns ar citu vīrieti; manam vīram ir mīļākā; jūtos tik nospiesta, ka nevaru pat piespiest sevi piecelties no gultas; man šķiet, ka manās mājās ir iemitinājies spoks; man uzlikts lāsts.

Ko man darīt?

Gandrīz ik dienu mēs par kaut ko raizējamies: neciešu savu darbu, ko darīt? Kāpēc dzīvoju, kāda jēga ir manai dzīvei? Vai es izveseļošos? Mani nomāc strīdi ar vīru (sievu). Kā tikt vaļā no skudrām virtuvē? Vai tieku mīlēta? Vai es jebkad laimēšu loterijā?

Nav nekā neparasta, ka galvā jaucas līdzīgas domas; neparastas ir manas spējas rast atbildes. Sirdsēsti moka dažāda tipa cilvēkus — man ir nācies meklēt tam izskaidrojumu. Jautājumus varētu iedalīt trīs kategorijās: savstarpējās attiecības un mīlestība, darbs un dzīves mērķis, fiziskā veselība un garīgais līdzsvars. Šīs trīs jomas ir nozīmīgākās cilvēka dzīvē, un tām ir noteicošā loma laimes apzināšanā un tās pieredzēšanā ikdienā.

Ir neiespējami uzskaitīt visus man uzdotos jautājumus un manas atbildes, tāpēc rakstu šo grāmatu. Vēlos, lai jūs saprastu, ka jautājumi, kas jūs nodarbina, ir pamatoti. Nav nozīmes, cik tie ir mūžseni, šķietami nenozīmīgi, mulsinoši, diži vai dīvaini — tie ir svarīgi.

Svarīgi ir jūsu personīgie jautājumi. Svarīga ir jūsu dzīve. Svarīgs esat jūs pats. Tāpēc grāmatas otro, izvērstāko daļu, iedalīju trīs galvenās nodaļās, katru veltīdama vienai no trim svarīgākajām dzīves jomām. Katra nodaļa ir rakstīta jautājumu un atbilžu formā, lai jūs atrastu savu jautājumu un saņemtu atbildi, it kā runātu ar mani klātienē vai pa tālruni.

Grāmatā es aprakstu dažas savas bērnības epizodes, kas vienam otram, iespējams, liksies neīstas, tomēr ir patiesas. Cik daudz cilvēku var sacīt, ka bērnībā ir dzēruši tēju eņģeļu sabiedrībā? Ar mani tā ir noticis. Un ticu, ka ne tikai ar mani. Daudzi no mums, būdami bērni, dzīvoja pasaulē, kurā mita eņģeļi, velni, fejas un gari, kas ir iestrēguši laikā starp dzīvajiem un mirušajiem.

Varbūt esam aizmirsuši, varbūt esam saklausījušies līdzīgus stāstus un pašu piedzīvoto esam noturējuši par fantāziju, noticējuši tādas iespējamības noliedzējiem… Lai kas ari būtu, es ceru, ka palīdzēšu jums atcerēties ne tikai, kas bijāt, bet arī skaidri apzināties, kas esat.

Kā fiziska būtne jūs dzīvojat krāsas, enerģijas un gara kaleidoskopā, kas cilvēkam māca rīkoties, pielāgo videi, informē, dziedina. Mēs visi dzīvojam šajā valstībā — vai jūs to apzināties vai ne. Taču visi spēj panākt saskarsmi ar neredzamo pasauli, lai kā arī to vēlētos. Es varu — un daru.

Būdama bērns, es burtiski redzēju mūs apņemošās garīgās un enerģiskās dimensijas. Visvairāk mani valdzināja krāsas un veidoli ap cilvēka ķermeni. Sāku saprast: katrai krāsai ir noteikta nozīme un katra tā atklāj cilvēka vēlmes, izjūtas, ķermeņa un rakstura īpašības. Daži veidoli bija ģeometriskas formas un attiecīgi norādīja uz personas domām un pārliecību; citi veidoli raksturoja personas garīgo pasaules uztveri un dziļāko būtību. Es vērtēju cilvēka vajadzības un iespējamo rīcību atbilstoši izstarotajām krāsām un to ģeometriskajām formām. Jau agrīni es kļuvu par “enerģētisko uztvērēju”: ja mamma kļuva sarkana, es steidzos uz savu istabu, jo zināju, ka drīz viņas dusmas lauzīsies uz āru. Ja māsa izstaroja dīvaini dzeltenbrūnu nokrāsu, es paslēpos, jo zināju, ka viņa mani tūlīt nosūdzēs.

Kļūdama vecāka, es sapratu, ka ir krāsas, kas attiecīgi ir pārsvarā katra cilvēka ķermenī: gurnu apvidus ir sarkans, vēders — dzeltens. Cilvēku lielākajai daļai ap galvu mirdz spodri balts oreols, dažiem — blāvi pelēks. Cilvēka āda izstaro pulsējošas enerģijas joslas — no sarkanas līdz spodri baltai. Nedaudz vairāk kā divdesmit gadu vecumā es uzzināju, ka spēju uztvert noteiktu sistēmu, kas jau tūkstošiem gadu tiek dokumentēta dažādās pasaules kultūrās.

Es spēju redzēt smalkās enerģijas un enerģiju izvietojumu cilvēka ķermenī. Vispirms — čakras un auras. Čakras ir enerģiju orgāni, kas pārveido psihisko informāciju fiziskajā enerģijā un otrādi. Jau agrā bērnībā spēju ieraudzīt divpadsmit šo enerģiju centrus gan cilvēka ķermenī, gan ap to, — katram centram ir savs uzdevums. Mani apbūra atklāsme, ka spēju to visu redzēt. Auras krāsa atbilst krāsu enerģijai ap augumu. Tāpat arī katrai čakrai ir sava funkcija, kas vairāk ir vērsta uz fizisko ķermeni, nevis cilvēka garīgo esību.

Manas īpašās spējas apstiprinājās, kad, ceļodama pa Venecuēlu, nonācu Valensijā. Klīdu pa mazās pilsētiņas ielām, nesdama rokās toreiz divus gadus veco dēlu, kad uz ielas man pienāca klāt izkāmējis vecis ar izspūrušiem sirmiem matiem. Nesapratu, ko viņš spāniski saka, bet garāmejošs svešinieks viņa runu pārtulkoja. Vecais vīrs uzlika roku man uz augšdelma un uztraukti žestikulēja uz manas sirds pusi. Biju pārsteigta, centos viņu atgrūst, bet tulks teica, lai neuztraucos — brujo vai šamanim esot man jānodod ziņa.

“Tev ir dāvāta krāsu izpratne,” vecais vīrs paziņoja. “Tev ir jādziedina cilvēki!”

Pēc atgriešanās mājās Minesotā pierakstījos dziednieku kursos. Tie bija pirmie mācību kursi par enerģētisko dziedināšanu. Kādas pansijas apakšstāva vestibilā pievienojos pārējiem astoņiem “dīvaiņiem”. Kursos uzzināju par čakroloģiju, par čakru enerģētisko centru anatomisko izvietojumu cilvēka ķermenī, par auru laukiem, — vārdu sakot, par visu, ar ko turpmāk saistīju visu savu dzīvi. Iedomājieties, ka iztēlē redzat kokus, bet neviens cits tos nespēj redzēt, pat nevar aptvert, ka tādi vispār var būt. Un tad kādu dienu kāds jums saka, ka viņš spēj tos redzēt un pat pasaka, kā tos sauc!

Mācības pavēra ceļu manam garīgajam ceļojumam. Pirms tam biju mazliet nenopietni papētījusi šo citiem neredzamo pasauli personīgām vajadzībām, tomēr bez dziļākas izpētes vai zinātnisku aspektu apjēgas. Tagad aizrautīgi nodevos enerģiju studijām, sāku apmeklēt augstākus kursus, izmantoju katru iespēju pētīt un apgūt daudzas dažādu tautu dziedniecības metodes, pētīt čakru un auras laukus, studēt cilvēka psiholoģiju, vēsturi un iedziļināties citās zinībās.

Kā tuksnesī pēc ūdens malka izslāpis cilvēks, es aizgūtnēm apceļoju pasauli, iegūdama arvien plašākas zināšanas. Belizā un Meksikā, Peru un citās Dienvidamerikas valstīs es iztaujāju vietējos dziedniekus un zintniekus, es meklēju un pētīju, kā labāk izprast dabas dotumus. Pētīju šamaņu dziedniecības metodes Bribri rezervātā Kostarikā, lai atklātu veidu, kā ārstēt no mūslaiku nelaimēm, piemēram, no narkomānijas. Divas nedēļas apceļoju Britu salas, apmeklēdama pa trim līdz četrām apmetnēm dienā, lai uztvertu un izprastu šis zemes dzīvīgo garu. Esmu no viena līdz otram galam šķērsojusi Sahāru, iztaujājusi vietējos nomadus par čūsku izmantošanu tautas medicīnā; esmu apmeklējusi Lakotas rezervāta indiāņus un meklējusi pareģošanas noslēpumus Grieķijas salās.

Es nemitīgi lasīju grāmatas par kvantu fiziku, zinātniskos žurnālus (tādus kā Scientific American), ezoteriskos Svētos Rakstus, kā arī populāras grāmatas par dziedināšanu un šamanismu. Apmeklēju kristiešu semināru, lai izprastu Kristu un lai mācītos uzņemt sevī lielā Visuma Peru svēto ārstniecību. Nav svarīgi, vai ceļojums ir veikts garīgi vai fiziski, mācības un zināšanas vienmēr sasniedz manas Redzes apziņu: manām spējām redzēt krāsas, formas, enerģijas un tās veidus, — visu, kas darbojas saskaņā ar smalkajām enerģijām, to kanāliem, ķermeņiem un laukiem, kas ir fiziskās esamības pamatā.

Manas studijas nebija laboratoriskas, pareizāk būtu teikt, ka lielākoties zinības es apguvu praktiski. Mani instrumenti nebija mikroskopi vai teleskopi, manas būtības “redzes skops” bija iekšējā Redze — psihiskā spēja, ko sauc par tālredzību vai gaišredzību. Ārstnieciskām analīzēm nebija vajadzīga aknu vai kuņģa zondēšana; es pētīju to, ko citi nespēja redzēt, bet ko gadsimteņiem ilgi miljoniem cilvēku ir zinājuši, par ko ir sprieduši un rakstījuši. Jā, es lasīju par citu pētījumiem un atklājumiem lielajās mistērijās, bet mēroju to ar pašas veselīgā saprāta, zināšanu un gaišredzības mērauklu.

Mana dziļā sapratne noveda mani pie čakru ekspertes pasaules slavas. Mana pirmā grāmata “Jaunas atziņas par čakru dziedināšanu”, ko vairāk nekā pirms desmit gadiem publicēja Llewellyn izdevniecība, tagad ir tulkota un publicēta vairāk nekā ducis valodās, ir papildināta un atkārtoti izdota ar nosaukumu “Viss par čakru dziedināšanu”. Tā ir viena no nedaudzām grāmatām par čakru, uz kuras tekstu atsaucas un ko citē dziednieki un enerģiju speciālisti. Šajā grāmatā es ne tikai kataloģizēju un rakstu par divpadsmit pamatčakrām, bet tajā ir ari par divdesmit garīgajiem jautājumiem (ja jūs sagaida bankrots, tikpat labi tas varēja būt iespējams jebkurā citā laikā). Es turpinu rakstīt par manam zināšanām dziedniecībā — tās pastāvīgi paplašinās, pateicoties galvenokārt manām gaišredzības spējām — arī dažās citās savās grāmatās, tai skaitā pavisam nesen izdotajā rokasgrāmatā “Smalkais ķermenis: jūsu enerģiju anatomijas enciklopēdija”. Tas ir pasaulē pirmais un noteikti visplašākais izdevums par trim galvenajām enerģijas sistēmām, kas ir pētītas un zinātniski pamatotas ilgāk nekā pēdējos 5000 gadus.

Es lepojos ar visām savām grāmatām, bet, iespējams, vēl lielāks prieks man ir par darbu, ko veicu katru dienu, konsultēdama gan individuāli, gan organizācijas visā pasaulē, — reālus cilvēkus: tieši kā tu un es. Kā gaišreģe vai kā enerģētiskā dziedniece un padomdevēja, kas redz vīzijas, esmu strādājusi ar vairāk nekā 30 000 klientiem. Šie redzējumi līdz ar attiecīgiem vārdiem, mana iekšējā Redze un sajūtas palīdz man palīdzēt daudziem, ari sev pašai. Uz vairumu man uzdoto jautājumu (daudzi no tiem, kā arī atbildes uz tiem, ir minēti šajā grāmatā) atbildēt var cilvēki paši — biežāk, nekā šķistu pirmajā acumirkli. Mēs visi taču esam garīgas būtnes ar cilvēciski fizisku dzīves pieredzi.

Nav svarīgi, cik šķietami lielas ir mūsu rūpes vai likstas — vai tās ir par savstarpējām attiecībām, darbu, vai veselību —, viss noved cēloņa un patiesības meklējumos saskaņā ar mūsu Dievišķo vienreizīgumu iekš un caur cilvēciskumu. Un nonāk pie cerības — cerības izpausties mīlestībā un līksmē, kur nav nozīmes ne ārējam izskatam, ne tam, kā jūtamies.

Mans secinājums ir šāds: ja mēs vispirmām kārtām esam garīgas būtnes, tad viss dzīvē ap mums ir Dievišķības izpausme. Mēs nepametam Dievišķo esību ceļā no Paradīzes uz Zemi, — mēs to paņemam sev līdzi. Mēs nezaudējam garīgo spēju izmantošanas iespēju vai turpmāko saskarsmi ar Dievišķo tikai tāpēc, ka lielākā daļa mūsu dienu ir pakļauta sīkumu tirānijai — trauku mazgāšanai, iešanai uz darbu,

nodokļu veidlapām, šķaudīšanai aukstuma dēļ. Nē, mēs ar katru elpas vilcienu, ar katru mirkli pasaulīgajā kļūstam aizvien garīgāki tik ilgi, kamēr paliekam uzticīgi visaptverošajai mīlestībai. Nav svarīgi, cik neievērojams ir smaids, — tas ir un paliek smaids. Nav svarīgi, cik dziļi esam noglabājuši savas sirdis, — mums tās ir. Nav svarīgi, uz cik daudziem jautājumiem dzīve līdz šim ir atbildējusi, mēs — joprojām vēl jautājam, tiekdamies pēc Dievišķās atklāsmes, joprojām attīstāmies.

Mana galvenā vēlēšanās ir, lai, lasīdami šo grāmatu, jūs gūtu jaunu cerību. Lai jūs rastu pārliecību, ka cerības piepildīsies un jūsu dzīve kļūs daudz labāka, daudz atbilstošāka jūsu iekšējai būtībai.

Labi, ja ir par ko bažīties; labi ir atskatīties pagātnē un padomāt, kas jūsu dzīvē nav bijis kārtībā un kāpēc. Varbūt tur ir meklējams cēlonis jūsu neveiksmēm? Lasīdami par man visvairāk uzdotiem jautājumiem un manas atbildes, sapratīsit, ka pat sarežģītas likstas neattaisno apstāšanos atbilžu meklēšanā, sevis izziņā. Mēs ikkatrs esam apveltīts ar īpašām dotībām. Tam ir izšķiroša nozīme gan jūsu pašu dzīvē, gan visas cilvēces, visas pasaules Dievišķajā izpausmē. Varbūt arī jūs spējat redzēt to, ko citi nespēj? Varbūt jūsu rīcību nosaka galvenokārt saprāts, zināšanas, vārdi, mūzika, pieskāriens vai izjūtas. Varbūt jūsu sapņi piepildās; varbūt tie drīzumā piepildīsies. Nav svarīgi — kas, nav labāka laika par tagad, lai izmantotu paša dotības katrā līmenī, jo tik tiešām pasaulei esat nepieciešams viss tāds, kāds jūs esat, un viss tas, ko jūs varat darīt.

Tik viena diena mūsu isais mūžs Starp diviem sapņiem, divu nakšu mūžībām.

Viljams Šekspīrs, “Vētra”, 4. cēliens, 1. aina. Tulkojusi Erna Sprince

Pirmā daļa. Stāstījumi

Katrā stāstījumā pa vīzijai

Vai spējat dzīvi darīt labāku, par katru jautājumu ieraudzīdami pa vienai vīzijai?

Domājiet par savu pagātni, — varbūt atmiņā pazib tālu izjūtu un atziņu juceklis, bet varbūt pagātnes notikumi atmiņā sakārtojas secīgi kā filmas kadri? Varbūt notikumi bijuši spilgti, aizraujoši, bet varbūt rāmi vai ikdienišķi? Lai kādas būtu pagātnes ainas, jūs tās varat vizualizēt, vai ne?

Apsveriet savu pašreizējo situāciju, — iespējams, tā izpaužas jūsu izjūtās vai iedomās, varbūt vārdos, noskaņās vai mūzikā. Ir daudzi veidi, kā mēs uztveram savu šā brīža dzīvi, taču labākais veids, kā plānot nākotni, ir virzīties uz to no “tagadnes” — viens redzējums katrā reizē.

Paredziet savu nākotni! Jūsu sapņi un cerības parādās kā kinofilmā, vai ne? Detaļas varētu būt neskaidras, notikumu struktūra — nenoteikta, taču mēs savu likteni un nākotni veidojam saskaņā ar savu individualitāti.

Ja es ieskatītos jūsu nākotnē, es redzētu gaišas un milzumdaudzas neierobežotas iespējas. Lai gan nevaru nodrošināt, ka viss pilnībā īstenosies, atcerieties, ka mūsu dzīvi ietekmē pat tas, kā nodzīvojam katru sekundi. “Tagad” ir pagātnes rezultāts, — lai kaut ko mainītu, mums kaut kas ir jādara savādāk. Mums jau šodien jākļūst par tiem, kas būsim.

Es esmu redzējumu enerģētikas eksperte brīdī, kad klients konsultējas ar mani. Ainas es ar “garīgo aci”. Es vēlētos, kaut varētu jums parādīt, ko redzu, lai mans prāts jums šķistu kā digitālā fotoaparāta ekrāns. Manuprāt, jums noteikti patiktu redzēt sevi tā, kā es jūs redzu.

Vai zināt, ka esat brīnišķīgu krāsu un nokrāsu varavīksne? Jūsu problēmas — un to risinājumus — var atainot daudzkrāsainos atspoguļojumos. Jūs esat fotogrāfisks brīnums!

Manus redzējumus rada enerģija. Katram ir sava enerģiju sistēma, par ko rakstīšu turpmāk. Es spēju lasīt jūsu enerģētisko sistēmu, kā ari organizāciju, valstu un pat planētu izstarotās enerģijas, — es tās redzu kā ainas, krāsas un simbolus. Vispirms es ar redzi uztveru čakru un auras laukus — divas enerģētiskas sistēmas, kas ir saistītas ar jūsu fizisko ķermeni. Skatīdamās caur jūsu ādu, aiz jūsu orgāniem, jūsu prātā, es spēju uztvert jūsu sajūtas, noskaņojumu, atmiņas, dzīves notikumus, sapņus, vēlmes un garīgumu, kas veido jūsu vienreizīgumu. Ja varu jums palīdzēt, atrazdama smalkās enerģijas iemeslu jūsu likstām, varam vieglāk novirzīt fizisko īstenību vajadzīgajā virzienā un radīt apstākļus, kas ļaus skaidrāk apjaust iespējas īstenot savas ieceres.

1. daļā, ko pašlaik lasāt, es runāju par manu redzējumu nozīmīgumu. Tā pamatā ir mana spēja vizualizēt visu, ko redzu gara acīm. Pirmajā nodaļā es atstāstu arī pašas piedzīvoto. Ko nozīmē “redzēt bildes” pirms savas piedzimšanas? Kas ir dabiskā intuīcija? Kā tā ietekmē Dievišķo atklāsmi? Kā nonācu pie savas Dievišķās apdāvinātības atziņas? Kā to uztvēru? Kā tas ir — dzīvot īsteno dzīvi, būt garīgai konsultantei?

Grāmatā iepazīstinu ar trīs sfēru koncepciju, par kurām detalizētāk rakstu 2. daļā. Dzīvi var novest līdz (un svinēt ar) trim aktivitātes jomām: savstarpējās attiecības vai mīlestība, darbs vai liktenis un veselība vai garīgā līdzsvarotība. Dievišķais ietekmē (vai uzsmaida) caur katru no tām, atklādams, kādi mēs esam kā garīgas būtnes. Pētīdami savu patieso esību, kļūstam par Dievišķās atklāsmes rosinātājiem pasaulē. Mēs arvien pilnveidojamies, radīdami cilvēciskumu.

Mums katram piemīt unikālas spējas, — dažs tās atzīst un pieņem, cits no tām atsakās. Katrs stāsts ir atšķirīgs. Es ceru, mans dzīvesstāsts jūs iedrošinās paplašināt robežas, ko pats esat novilcis, un

ļaus apzināties, ka jums ir dots viss, kas nepieciešams dzives veiksmei.

Daļa no mana stāsta ir par manu darbu — es pavadu dienas, uzklausīdama klientu jautājumus, lūgdama Dievišķajam, lai palīdz saņemt atbildes gara redzējumos. Es redzu priekšā sēdošā indivīda būtību, tomēr daudzos gadījumos tās līdzinās viena otrai vairāk, nekā atšķiras. 2. daļā es rakstu par daudziem man visbiežāk uzdotajiem jautājumiem, cerēdama, ka šajā jautājumu — atbilžu nodaļā atradīsit arī sev ko noderīgu un ierosinošu.

Noslēgdama šo ievadu, domāju, ka tas pilnīgi atbilst V. Šekspīra traģēdijas citātam nodaļas sākumā. Mēs sapņojam savu dzīvi, redzam to līdzībās, tēlos, metaforās un atklāsmēs. Mūsu sapņojums var būt mazs vai liels, varam sapņot bailīgi vai drosmīgi, vienalga — tas ir jūsu sapnis un vienlaikus jūsu īstenā dzīve.

Svarīgas problēmas: par laimīgo lozi un citi nozīmīgi temati

Vai es reiz izvilkšu laimīgo lozi ?

Tas ir viens no vispopulārākajiem jautājumiem, kāds man ir uzdots. Pārējie jautājumi, ko dzirdu vai ik dienu, ir:

*  Vai satikšu savu sirdsdraugu?

*  Kas ir mana garīgā misija?

*  Kā izveseļoties?

» Kas man sagaidāms nākotnē?

*  Vai varu runāt ar mirušo mīļoto?

*  Vai piedzīvošu īstu mīlestību?

*  Kāpēc esmu šai pasaulē?

*  Kā kļūt finansiāli neatkarīgākam?

Kādas ir manas atbildes uz šiem jautājumiem?

Atbildes katram cilvēkam, kas vēršas pie manis, atšķiras, lai gan ar laiku esmu saskatījusi tajās diezgan lielu līdzību. Vai katram varu palīdzēt? Daudzi klienti mani cildina, lai gan neesmu nosaukusi laimīgās loterijas numuru. Mans darbs neaprobežojas ar uzdoto jautājumu, — mans darbs nozīmē salikt kā mozaīkas gabaliņus to, kas problēmu ir radījis, to, kas ir tās pamatā. Tikai pēc tam mēs kopā skatīsimies, ko darīt, lai rastu risinājumu.

Vai ir bijis kaut kas līdz galam nenokārtots? Krīze ģimenē? Nīstams darbs? Ja ir kāds nenokārtots rēķins, tad vairāk iespējams, ka iegansts ir finansiāls; ja tā ir ģimenes krīze, tad jānoskaidro, kas ir “ģimene” un kas tai palīdz vai traucē; nīstams darbs rosina uzdot sev svarīgākos savas dzīves jautājumus: ko īsti es vēlos?, vai tiešām esmu tik vērta, kā pati uzskatu?, kāpēc patlaban esmu šajā pasaulē?, ko darīt, lai atrastu piemērotāku darbu? Parasti es nosaku svarīgākos jautājumus (un atbildes) tā, lai cilvēks saredzētu iespēju kļūt tas, kas viņš, viņaprāt, varētu būt. Turklāt — mans darbs nozīmē palīdzēt cilvēkiem novērtēt, vai viņi varētu kļūt kas vairāk, nekā jau ir.

Citiem vārdiem sakot — es dodu viņiem cerību.

Darbs redzēt un dot cerību

Lai dzīvotu, mums ir nepieciešama cerība. Dzīve nemitīgi izaicina. Cik reižu nav gadījies, kad, būdama pilnīgi pārliecināta, ka viss, kas darāms, ir paveikts — mājdzīvnieki pabaroti, vecākajam dēlam ir iedota dienišķā “koledžas nauda”, jaunākajam dēlam mugursomā ieliktas pusdienas, mājasdarbu burtnīcas un dzīvē tik “nepieciešamie” iPod atribūti, kad pēkšņi atgadās kas neparedzēts — piemēram, zēns, steidzoties uz skolu, iever pirkstu automašīnas durvīs. Kā atcelt iepriekšnorunātās tikšanās ar klientiem, kurām jānotiek jau pēc divdesmit minūtēm?

Visi esam pieredzējuši šādus (ne)gadījumus, kad ir nepieciešams tūlītējs risinājums, praktiska apstākļu izpratne un — nedaudz veiksmes. Un tad vēl dienas — ja ne gadi, kā vienmēr “pietrūkst”. Un reizes, kad ļoti ir nepieciešama cerība. Dažkārt mums nepieciešams sev atgādināt, ka — jā, mēs patiešām esam garīgas būtnes ar cilvēcisku pieredzi, ka visa mūsu dzīves pieredze patiešām norāda, ka mums ir jāpriecājas, ka esam tādi, kādi esam.

Es cilvēkiem ne tikai dodu cerību, es to pateicībā redzu — baltu, melnu, krāsainu. Manuprāt, cerība ir “iesaiņota” tēlos.

Mans darbs nav likumīgi atzīta profesija, tas nav minēts Valsts ieņēmumu dienesta pakalpojumu katalogā kā citas standartprofesijas; nav arī oficiālu gaišredzības kursu koledžās, un tomēr visa mana dzīve ir mana darbaskola.

Gaišredzība

Vārds gaišredzība* nozīmē skaidra redzēšana. Gaišredzība ir tikpat sena kā cilvēce un tāpat kā citi šo dotību apzīmējumi: medijs, mistiķis pareģis, šamanis. Stereotipisks uzskats — čigāniete ar kristāla lodi un Taro kārtīm nodarbojas ar jūsu nākotnes izzīlēšanu. Ja tāds ir jūsu uzskats par mani — būsit vīlies. Esmu normāls cilvēks — esmu māte, draudzene, meita. Kafejnīcā jūs mani neatšķirtu no pārējiem apmeklētājiem — ne mazākās līdzības ar tipisko zīlnieces tēlu.

Kad esat pie manis konsultācijā, es piedāvāju redzējumus tieši par jums. Daudzas ainas. Dažas attēlo jūsu personību, citas var parādīt jūsu slēptākās vēlmes, dziļākās vajadzības un garīgo mērķtiecību vai sīkmanīgu skaudību. Dažas ainas norāda uz sāpīgām atmiņām, sliktiem ieradumiem vai ekscentriskām fantāzijām. Tomēr vēl citi var vēstīt par mīlestību nākotnē vai dzīves ceļa turpmākām iespējām. Šīs ainas var parādīties mana prāta “ekrānā” kā atbilde uz jūsu jautājumu, dažas var uzrasties neaicinātas.

Es neizvēlos tēlus un ainas, ko redzēšu, bet man ir jāvar tās pārtraukt. Jūs drīkstējāt uzdot jautājumus, un es drīkstēju uzdot jautājumus, tomēr galu galā no savādā mistrojuma, ko sastāda jūsu zemapziņa un enerģētiskā sistēma, un manas iedzimtās spējas un Dievišķā atklāsme, izkristalizējas tēli un ainas, ko redzu savā prātā, bet dažreiz arī skatu fiziski ar acīm. Tas, kas atklājas, reizēm uzjautrina, bieži ir sāpīgi, arī sirdi plosoši, — bet vienmēr interesanti.

Ikviens vēlas, lai es saredzētu un pateiktu, kas viņš īsti ir, kas ar viņu notiek. Esmu konsultējusi vairāk nekā 30 000 klientu un vēl vairāk, ja pieskaita tos, kas apmeklē manus seminārus vai lasa manas grāmatas. Mans darbs ir redzēt un pateikt, mācīt un dot padomu. Būt gaišreģei ir mans darbs un aicinājums.

Kas ir redzējums”

Dažādos dzīves posmos mums ir nepieciešams “ieskats no malas”. Ja tieslietās ir vajadzīgs jurista padoms, mēs vēršamies pie advokāta vai notāra; ar emocionālām problēmām mēs ejam pie psihoterapeita; veselības jautājumos meklējam ārstu, specifiskām kaitēm ir nepieciešama speciālista palīdzība. Mēs konsultējamies ar gaišreģi, kad vajadzīgs intuitīvām spējām apveltīts cilvēks, kurš var ieskatīties zemapziņā un redzēt, kāpēc jums ir sākušās nedienas un kā tās iespējams novērst.

Gaišredzība nenozīmē tikai atstāstīt redzēto, — gaišredzība dod padomu, brīdinājumu un dziedināšanu. Senās Grieķijas Delfu orākuls bija starp cilvēces vēsturē zināmākajiem gaišreģiem. Parasti Delfu orākuls bija kāda vietējā apvidus veca sieviete ar īpašām spējām, ko dažreiz sauca par redzi. Būdama transā, viņa pareģoja, parasti runādama mīklaini, un tempļa priesteri iztulkoja viņas pareģojumus. Pie Delfu orākuliem vērsās gandrīz visās dzīves jomās — valsts lietās, mājsaimniecības jautājumos, sirdslietās u. c.

350. g. p. m. ē. karavadonis Aleksandrs Lielais atzina, ka militāros panākumus guvis, pateicoties Amona orākula no Sīvas oāzes Ēģiptē pareģojumiem. Nav zināms, ko orākuls ieteicis Aleksandram, bet daudzi vēstures pētnieki uzskata, ka orākuls ne tikai pareģoja viņa militārās uzvaras, bet arī deva padomus karamākslā. Iespējams, pateikdamies orākulam, Aleksandrs Lielais izteicis vēlēšanos, lai viņu apglabā Sīvas oāzē.

Jēkaba dēls Jāzeps (pēc Vecās Derības, Toras un Korāna nostāstiem) bija ebreju zēns, kuru brāļi pārdeva verdzībā. Ēģiptē viņš pieredzēja daudzas nelaimes, un galu galā viņu pie tam vēl ieslodzīja cietumā. Drūmais notikums deva iespēju atklāties Jāzepa īpašajām spējām — drīz izplatījās valodas par viņa spējām iztulkot sapņu nozīmi. Faraons Jāzepam lika iztulkot savu sapni un uzzināja, ka ir gaidāmi septiņi trekni gadi, kam sekos septiņu gadu neraža. Jāzeps pamācīja, kā pārlaist trūcīgos laikus. Faraons iecēla Jāzepu par vezīru, ļaudams gaišreģim rīkoties pēc sava prāta. Pateicoties Jāzepam, ēģiptieši arī grūtajos laikos necieta badu.

Iezemiešu kopienu šamaņi — priesteri dziednieki — jau sen ir izmantojuši vīzijas, lai noteiktu slimību un attiecīgi ārstētu. Viņi ir spējuši pārkāpt fiziskā ķermeņa robežas, lai saņemtu citiem neredzamu informāciju, runātu ar nedzirdamo, novirzītu enerģiju no “turienes” uz “šejieni”. Man ir laimējies mācīties pie gaišreģiem un zintniekiem visā pasaulē, ieskaitot Japānu, Kostariku, Belizu, Meksiku, I lavaju salas, Krieviju, Velsu, Angliju, Grieķiju un Maroku. Esmu uzzinājusi, ka gaišredzību neierobežo ne etniskās, ne reliģiskās, ne valodu robežas; pati gaišredzība ir transcendentāla. (Piezīme: filozofijā — visplašākais, vispārīgākais, piemēram, par jēdzieniem ‘labais’, ‘patiesais’, ‘vienotais’.)

Kas ir “redzējums”? Tas ir viss, ieskaitot līdzekļus, kas palīdz izpētīt pagātni, mainīt tagadni un radīt nākotni. Spēja redzēt zīmes uz apziņas “ekrāna”, simbolus, tēlus un ainas ir tikai viena no iespējamajām psihiskajām dotībām. Vēl pastāv mutiskie izteiksmes veidi — spiritiskie mediji, informācijas kanāli, telepātija, garīgā kinestētika vai sensorā uztvere (saistīta ar sajūtām, maņu orgāniem), kas informē cilvēku ar dažādu līdzekļu palīdzību, ieskaitot lūgšanu un meditēšanu. Ir fiziskā kinestētika kā psihometrijas sastāvdaļa, — tā ir otra cilvēka izjūtu uztvere.

Jums ir vismaz viena, ja ne vairākas šīs dotības. Tās ir ieprogrammētas jūsu enerģētiskajā sistēmā caur jūsu garu, proti — caur čakrām vai enerģijas centriem gan jūsu ķermenī, gan ārpus tā. Jūsu gars ir jūsu esības īpašā daļa, kas saistīta ar Dievišķo, un nav nozīmes, kādi ir ārējie apstākļi. Šīs neparastās dotības ir garīgā apdāvinātība, kas ir nepieciešama, lai jūs piepildītu savas pasaulīgās dzīves uzdevumu. Apzināties savus talantus nozīmē apzināties sevi; pazīt sevi nozīmē atraisīt un pielietot savas dotības. Mēs esam šeit, lai viens ar otru dalītos talantos un, to darīdami, izjustu prieku par Dievišķo atklāsmi.

Kas notiek seansa laikā

Gaišredzība, tāpat kā visas cita veida garīgās atklāsmes, tiek izmantota, lai uzzinātu problēmas cēloni. Bieži pie manis pēc padoma nāk cilvēki uzzināt, ko iesākt ar nesen viņu dzīvē samilzušajām grūtībām, uzdodot dažnedažādus jautājumus, piemēram: vai man uzņemties šo darbu, vai ar manu māti viss ir kārtībā, vai man precēties, kāpēc es slimoju.

Lai atbildētu uz jautājumu, parasti apziņā gūstu vispārēju priekšstatu, kas ir tas, ar ko vajadzētu sākt. Prātā redzu vīzijas, bet reizēm ainas uzrodas fiziski acu priekšā. Pretēji daudziem, kas darbojas manā “profesijā”, es strādāju ar atvērtām acīm. Manuprāt, acu kontakts ar klientu ir svarīgs, — es saprotu, ka klientam ir neērti veselu stundu emocionāli runāt par savām problēmām, raugoties uz cilvēku, kura acis aizvērtas.

Šie redzējumi apziņā bieži sniedz problēmas cēloņa izpratni, dziedināšanas un uz nākotni attiecīgas turpmākās attīstības iespējas. Redzējums var nākt kā brīdinājums, kā iespējamās sekas vai vieds padoms. Tas var attiekties gan uz pagātni, gan aprakstīt tagadnes stāvokli, gan pareģot nākotni. Dažreiz mana redzējuma enerģētika klientu var satraukt, jo “uzkarsē” problēmu. Katrā ziņā vīzijas parāda dziedināšanas iespēju un slimības vai nelaimes pilnīgu izzušanu.

Visvairāk man patīk redzēt krāsas. Mana iekšējā pasaule ir bagātīga krāsu palete ar daudzām niansēm un nokrāsām. Pasaulē viss ir izteikts krāsās, un man cilvēki savā veidā ir kā vienīgās krāsu kompozīcijas, kas pastāvīgi mainās un attīstās.

Es varu tikai izskaidrot, ko pauž krāsas. Varu, piemēram, nolasīt kāda cilvēka personību pēc krāsu izvietojuma uz viņa ķermeņa: iztēlojieties skaidri redzamu ķiršu krāsas sarkanu joslu ap cilvēka gurniem. Spilgti sarkanā krāsa man vēsta, ka klients ir straujas dabas, bezbailīgs, kurš nekad nevar strādāt kādam citam. Blāvi sarkans tajā pašā apvidū ziņo par slēptu problēmu, iespējams, kaitīgu ieradumu.

Vispār nav sarkanas krāsas? Cilvēks ir novārdzis un, pilnīgi iespējams, ir fiziski slims. Redzot sarkanu kaķi, izskaidrojums var būt dažāds. Varbūt klientam pieder ruds kaķis vai ari viņš tādu uz laiku ir pieņēmis savās mājās. Tomēr visticamāk tāda vīzija ir metafora, un man ir jālūdz Dievišķā atklāsme tālākai izskaidrošanai. Iespējams, ka persona pēc rakstura ir kā ruds kaķis jeb viņa vai viņš ir bijuši rudi kaķi iepriekšējās dzīvēs. Vai, iespējams, tikko ir iegādāts sarkans Jaguārs.

Dažādām čakrām un auras laukiem enerģētiskajā sistēmā atbilst noteiktas krāsas. Es zinu šo krāsu nozīmi un ko tā katra simbolizē. Parasti krāsas nozīme atbilst tās pašas krāsas čakras izskaidrojumam. Pirmā čakra, kas atrodas gurnu apvidū, ir sarkana, un šajā čakrā ir ietverts spēks, kaislības, aktivitāte, drošsirdība un citas pamatemocijas. Ja uz cilvēka ķermeņa redzu sarkanu krāsu, esmu pārliecināta, ka viņa personība atbilst aprakstītajām īpašībām.

Kāda no manām nodarbībām bija saistīta ar cilvēka ķermeņa enerģētisko sistēmu un tās kataloģizēšanu, tai skaitā enerģijas kanāliem un nadis — upēm, kas pārnes dzīvības enerģiju, un enerģijas ķermeņus (tādus kā čakras), kas psihisko enerģiju pārvērš fiziskajā un otrādi, un enerģiju laukus (tādus kā auras), kas ir ķermeņa robeža un filtrs no apkārtējās vides. Katram enerģijas ķermenim ir sava svārstību frekvence, krāsa, krāsu toņi un uzdevums jeb darbība. Manu grāmatu, ieskaitot “Viss par čakru dziedināšanu” un “Smalkais ķermenis: jūsu enerģijas anatomijas enciklopēdija”, galvenā tēma ir, kā izmantot uz šīm svārstību frekvencēm pamatotās zināšanas, lai cilvēks dzīvotu pilnvērtīgu un veselīgu mūžu.

Simboli, formas, tēli un ainas, kas parādās manā apziņas ekrānā, sniedz man iespēju ieskatīties klienta dzīvē. Arī krāsas un veidojumu aprises daudz ko pastāsta: piemēram, depresija parādās melnas kastes formā. Es varu nosaukt depresijas cēloni, analizēdama melnās kastes novietojumu cilvēka ķermenī. Ja tā atrodas rīkles apvidū, zinu, ka problēma ir saistīta ar piekto čakru, kas atrodas kaklā. Un es pieļauju, ka mans klients ir uzaudzis ģimenē, kurā valdījusi mutiski ļaunprātīga attieksme; ka viņam ir sazināšanās grūtības — komunikācija ir viena no galvenajām piektās čakras funkcijām. Ja melnā kaste ir vēdera apvidū, zinu, ka klientam ir daudz bēdu vai apspiestu dusmu, vai grūtības ar pašizpausmi un neprasme atklāt savu patieso būtību. Šo ķermeņa apvidu pārvalda otrā čakra, kas atbild par jūtām un radošo garu. Ja melnā kaste ir sirds apvidū, visticamāk, manam klientam ir problēmas savstarpējo attiecību jomā. Uzminiet, ko pārstāv ceturtā čakra, kas atrodas sirds apvidū? Jā, mīlestību un attiecības.

Daudzi redzējumi nav tik nepārprotami. Dažreiz redzu tikai vienu ainu, kas nepazūd, kamēr to neizskaidro. Tā man gadījās manas prakses sākumā, un es klientei gandrīz atteicu seansu. Nekādi nevarēju saprast, kā vienīgais tēls, kas parādījās — popkorna kārba — varētu norādīt atbildi uz klientes jautājumu.

Mana kliente vaicāja par intīmām savstarpējām attiecībām, un, godīgi sakot, es neredzēju neko citu kā vien grauzdētās kukurūzas kārbu. Mēģināju attēlu “padzīt” no prāta, bet tas neizkustējās. Galu galā centrā parādījās eņģelis… ar popkorna kārbu rokās un turēja to manas apziņas “ekrāna” pašā centrā, it kā sacīdams: “Dari, ko gribi, šī “aina” nepazudīs!” Par attēlu pastāstīju klientei, un viņa izplūda asarās…

“Man ir popkorna atkarība,” viņa atzinās un aprakstīja savu atkarības cīņu visas dzīves laikā. Kliente to ēda brokastīs un pusdienās; dienas vidū viņa gāja uz kinoteātri, lai tiktu pie lielas kārbas popkorna un, kad kārbu iztukšoja, pameta zāli; pat automašīnā zem priekšējā sēdekļa viņa vienmēr turēja kārbu ar popkornu.

Seansa laikā mēs pamazām atklājām dziļu garīgu traumu, kas sievieti ir novedusi pie dīvainās atkarības: klientes tēvs pameta ģimeni, kad meitai bija trīs gadi. “Vienīgās atmiņas, kas man saistās ar tēvu, ir kopāiešana uz kino, kur ēdām popkornu,” rūgti sacīja mana kliente.

Tagad es sapratu, kā cēlusies šī apmātība — tās bija alkas pēc tēva mīlestības. No šā brīža mēs varējām runāt par jautājumu, kā dēļ viņa bija ieradusies — laulībā trūka intimitātes. Viņa bija izgājusi pie vīra, kas ārēji atgādināja tēvu. Ja tēva aiziešana no ģimenes bija fizisks akts, tad viņas vīrs izrādījās emocionāli auksts cilvēks. Pat ja es sākumā to nenojautu, Dievišķā atklāsme norādīja ceļu, pa kuru iet, lai nonāktu pie problēmas “atslēgas”.

Parasti viena vīzija paver nākamo, tad vēl nākamo, it kā mēs sekotu attēlu diaprojekcijai. Esmu skatījusi tik līksmus notikumus kā brīvdienu burziņus un tik traģiskus kā bērna nāve, un tik šokējošus kā koncentrācijas nometnē pavadīti gadi; esmu redzējusi nelaimes gadījumus, kurus būtu vēlējusies novērst, taču nespēju, kā arī laikus esmu ieraudzījusi slimības un spējusi novērst cilvēka nāvi. Es nevaru kontrolēt saņemtos redzējumus un vēstījumus. Es varu tikai sniegt to, ko redzu, sajūtu, dzirdu, bet pārējais lai ir klienta — un Dievišķā ziņā.

"Nešaujiet uz ziņnesi!"

Ne bieži, bet tomēr gadās, ka sacītais klientu neapmierina. Dažreiz gadās, ka man nav taisnības: es varu nepareizi izskaidrot vīziju vai pārprast intuitīvās atklāsmes nozīmi. Varu iztulkot nepareizi, — esmu tikai cilvēks. Dažreiz klients pārprot manis sacīto, it īpaši, ja problēma ir jūtīga: piemēram, kāda sieviete sadzirdēja, ka es viņai neiesaku iesaistīties romantiskās attiecībās (kuras viņa jau bija uzsākusi), lai gan patiesībā sacīju, ka mums nevajadzētu apspriest, kāpēc viņa tā darījusi. Sievietes vainas apziņa sagrozīja dzirdēto, un viņa ļoti saskaitās uz mani.

Citā reizē atnāca kāds vīrs kopā ar meitu. Viņi vēlējās, lai es nodibinu kontaktu ar meitenes mirušo māti, atraitņa sievu. Es viņus brīdināju — katram gaišreģim ir sava darba specifika, un saistīties ar viņpasauli nav manā kompetencē. Tomēr darīju, ko varēju.

Es skaidri dzirdēju mirušo māti lūdzam meitai piedošanu. Nopratu, ka māte meitu bija vairākas reizes krietni iekaustījusi. Tēvs

pielēca kājās un sāka uz mani kliegt, apvainodams mani melos. Meita izplūda asarās un atzinās, ka tā patiešām ir bijis. Tēvs turpināja klaigāt, un es palūdzu viņu savaldīties vai iet prom. Es aizrādīju, ka tikai tāpēc, ka kalpoju par informācijas pārraidīšanas kanālu, nenozīmē, ka es neesmu cilvēks, un, tā kā es klientus cienu, tādu pašu attieksmi vēlos saņemt pretī.

Lielākoties cilvēki ir pretimnākoši un izturas pret mani ar cieņu, ' pat ja netic gaišredzībai vai citām intuitīvās uztveres spējām, un piedod, ja kļūdos. Parasti pirms seansa informēju klientu, ka intuīcija — īpaši attiecībā uz nākotnes pareģošanu — var izrādīties pareiza tikai par kādiem 80%. Tas ir cilvēciskas kļūdīšanās dēļ, kā arī tāpēc, ka dažas lietas vienkārši netiek izpaustas. Kurš vai kas to nosaka? Varbūt Dievišķais saprāts vai klienta astrālā perspektīva nolemj, ka zināmi notikumi cilvēkam ir jāizdzīvo, iepriekš nepareģoti. Reizēm man ienāk prātā, ka mana iekšējā būtība vai gars nepieņem klienta vajadzības un slēpj informāciju. Ko tamlīdzīgu sajutu seansa laikā ar kādu kungu, kurš ieradās ar ieroci kabatā. Es zināju, ka viņš bija mafijas “krusttēvs”. Lai gan es nodevu vēstījumu, kas ieteica viņam nožēlot savu rīcību un mainīt dzīvesveidu, man neparādījās vardarbīgas ainas, kas norādītu uz viņa aktivitātēm. Iespējams, astrālie spēki liedza gan man, gan viņam saņemt informāciju. Pārsvarā informācijas nolasītāja ētika prasa tikpat lielu diskrētuma ievērošanu kā pārējās profesijās, kas saistītas ar otra cilvēka personības un dzīves izzināšanu. Pret saviem klientiem es izturos iespējami laipni un korekti un no viņiem sagaidu līdzīgu attieksmi pret sevi.

Traģēdijas mistika

Darbā esmu saskārusies ar daudzām cilvēciskām traģēdijām. Vissāpīgākais seanss atmiņā palicis ar klienti, kura kādā brīdī bija zaudējusi visu ģimeni — vīru, māti un divus bērnus.

Pusaudzis visu nakti bija dzēris — plostojis. Septiņos no rīta viņš pārdzēries zaudēja kontroli pār automašīnu, nenovaldīja stūri un ietriecās automašīnā, kurā atradās ģimene, kas tikko bija atstājusi māju, lai dotos atvaļinājumā uz Floridu. Ieraudzīdama pretimbraucošo automašīnu pilnā ātrumā līkumojot pa šoseju, mana kliente centās izvairīties no sadursmes un pagrieza galvu, lai brīdinātu aizmugurē sēdošo māti un bērnus. Pieliektā ķermeņa poza paglāba sievieti, kad piedzērušā pusaudža mašīna ietriecās viņas automašīnas salonā un nogalināja gan blakussēdošo vīru, gan trīs aizmugurē sēdošos.

Mana kliente gribēja noskaidrot, kāpēc tā vajadzēja notikt ar viņas ģimeni.

Astrālā redze ļāva man ielūkoties katra bojāgājušā izjūtās nāves brīdī. Es neesmu medijs un parasti nesarunājos ar mirušo gariem, tomēr Augstākie spēki neliedza nepieciešamo informāciju, lai nelaimīgajai sievietei dotu vismaz kādu mierinājumu, pavēstot, ka viņas piederīgie ir miruši, nepagūdami sajust pat sāpes. Vēl es uztvēru klientei nododamu ziņu par viņu dzīvi pēc nāves un viņu mierinājuma vēlējumus viņai. Seansa laikā vienīgais mans redzējums bija spoži balta gaisma — Dievišķā gaisma.

Te nebija nekāda paskaidrojuma par briesmīgās traģēdijas iemeslu. Dievs nesēž debesīs, plānodams katru kustību mūsu trīsdimensiju pasaulē. Tomēr bija izrādīta dziļa līdzjūtība nelaimīgās sievietes liktenim.

Kamēr kādi notikumi cilvēka dzīvē ir dramatiski, citi var izrādīties vienkārši smieklīgi. Kā piemērs — Sūzana, kura nekad nebija bijusi precējusies. Viņa man uzdeva tradicionālo jautājumu par iespējamo sirdsdraugu, un vienīgā aina, ko es redzēju, bija putnubiedēklis haki krāsas biksēs un džinsu auduma kreklā. Neviena no mums nespēja izprast vēstījuma jēgu, un tā arī palika.

Pēc trim gadiem piezvanīja Sūzana un uzlūdza mani uz kāzām.

“Uzminiet, kas karājas manā drēbju skapī?” viņa smējās un paskaidroja: “Mans līgavainis atstāj bikses un džinsu kreklu pie manis,

lai būtu ko pārģērbt, kad viņš paliek līdz rītam.” Un turpināja: “Pirmajā mūsu tikšanās laikā mēs aizgājām uz kino un, skatoties filmu “Ožas pilsētas burvis”, viņš pieliecās un pačukstēja, ka visvairāk viņam patīkot putnubiedēkļa tēls!”

Sūzana bija pārliecināta, ka mans redzējums pirms vairākiem gadiem ir palīdzējis viņai izraudzīties nākamo vīru.

Lai gan es nepievēršu īpašu vērību personīgajā dzīvē pieredzētām nebūšanām, tomēr esmu sapratusi, ka visvairāk cilvēks savas dzīves gaitās sastopas ar vienu galēju notikumu pēc otra — nāve, dzīvība, šķiršanās, tikšanās, veiksmes un kļūdīšanās.

Daudzi man jautā, vai mana dzīve ir pilnīga, jo man taču esot spējas “visu paredzēt”… Mani tuvinieki reizēm noprasa, kāpēc neesmu neievainojama, ja “spēju paredzēt”. Arī mana dzīve, tāpat kā jebkura cilvēka dzīve, sastāv no kļūdām un panākumiem. Tomēr esmu nākusi pie atziņas, ka jebkuru nepatīkamu situāciju vai traģisku apstākli nepamet Dievišķā žēlastība. Katru vēl nenotikušu kļūmi var pārveidot. Viss pieredzētais dod apskaidrību pat kļūmē, ko esam pieļāvuši.

Nebija viegli uzaugt kā gaišreģei, tāpat kā nav viegli būt par gaišreģi un sadzīvot ar šo Dievišķo dzirksti. Es neesmu pasargāta no nelaimēm, taču zinu, ka jebkurā nelaimē mums kaut kas arī tiek dots.

Bet viss sākās ar tējas baudīšanu…

Bērni bieži izdomā sev draugus, ar kuriem rotaļāties. Manuprāt, patiesībā vismaz puse no tiem ir bērna sargeņģeļi.

Ailīna īlaija Frīmena, “Eņģeļu mazā instrukciju grāmata”

j

Apskaidrība pie tējas tases

Eņģeļi uzmanījās, lai ar spārniem nenotrauktu porcelāna tējas traukus no mana rotaļu galdiņa. Viņi starojoši smaidīja un paklanījās, no manām rokām miniatūrajās tasītēs saņemdami tēju. Eņģeļiem līdzi bija atnācis viņu draugs, — tam nebija spārnu, bet man viņa klātbūtne bija patīkama.

Viņi izturējās ļoti laipni — mani eiņģeļi un viņu draugs —, mēs jauki tērzējām par viskautko, kas varētu interesēt viņu četrgadīgo draudzeni.

Vai Sūzijai mati ir atauguši? (Sūzija bija mana lelle plikgalvīte, un tai bez matiem vēl trūka vienas rokas. Mani viesi pieklājīgi atturējās apspriest šo nepatīkamo apstākli, jo tas varētu mani sāpināt.) Kā klājas Bārbijai? Vai viņa ir tikusi pie jaunas kleitas? Vai viņas mati ir atauguši? (Kādu dienu es iedomājos, ka esmu friziere, un stundas laikā apmēram piecpadsmit lellēm tika apcirpti mati.) Kā mana māte izturējās pret nesen veikto eksperimentu — ar tualetes ūdeni radīt jaunas smaržas? (Kļūdīšanās ir pilnīgi saprotama lieta, mierināja eņģelis Gabriēls. Galu galā uz odekolona flakona etiķetes taču ir rakstīts L’ eau de toilette*. Kāpēc neradīt jaunas smaržas, sajaucot ūdeni no tualetes ar eau de toilette?

” L! eau de toillette (fr. vai.), burtiski — tualetes ūdens.

Ieklausoties viedos guru vārdos, pie jums atnāk brīnums, Dievišķā atklāsme, pilnveidojas personība. Mans ceļš uz apskaidrību sākās ar šīm sarunām pie tējas tases.

Neatceros, kad bija pati pirmā reize, kad mani vislabākie draugi, mani eņģeļi, sāka apmeklēt tējas dzeršanas viesības, bet zinu, ka tās pārvērta manu dzīvi. Pirms satikšanās ar tiem es jutos ļoti vientuļa. Mana ģimene bija apmetusies uz dzīvi svešā vietā, un apkārtnē nebija daudz bērnu manā vecumā, ar kuriem iepazīties un kopā spēlēties. Man bija divas jaunākas māsas, bet viņas bija par mazām, lai mēs saprastos. Es jutos sveša un nesaprasta, un baidījos, ka neviens mani nesapratīs vai negribēs saprast. Tad ieradās eņģeļi, kas pieņēma mani tādu, kāda biju ar savām lellēm, pārģērbšanos un tējas dzeršanas ceremoniju. Esmu pārliecināta, ka ari tad, ja es būtu kovbojmeitene, mani apciemotu eņģeļi. Tie dīvainajai, mazajai meitenei apliecināja, ka viņa ir pievilcīga un mīļa. Viņi izplānoja arī noslēpumainas mācību stundas.

Kādu vakaru Gabriēls (tas, kuram bija spārni) pasniedza man biezu grāmatu ar nosaukumu Zināšanu grāmata. Es atceros to ah! sajūtu, kas mani pārņēma, kad lasīju grāmatu. Pēkšņi atskārtu, kāpēc radās pasaule, kāpēc dzīvo cilvēki, pat — kāpēc es esmu šai pasaulē. Diemžēl šodien es neatceros ne vārda no tās.

Citā reizē Gabriēls atnāca man līdzi uz parku, kur viņš mani iepazīstināja ar dabas brīnumiem. Mēs ne tikai vērojām kāpurus rāpojam un sarkanrīklītes lidojam. Viņš man atklāja pasauli pasaulē, kurā mīt fejas un citas vienīgi zinošiem skatieniem ieraugāmas būtnes.

Kad biju noskumusi, ieradās sieviešu dzimtes eņģelis Lūsija un mierināja mani, apgalvodama, ka dzīve kļūs laimīgāka. Trešais manas pēcpusdienas tējas dzeršanas apmeklētājs nebija eņģelis. Tas bija slaids vīrietis melniem matiem un bārdu, un ģērbies tieši tāpat kā svētdienas skolas mācību grāmatas ilustrācijā. Viņš nebija daudzvārdīgs. Es biju pārliecināta, ka viņš bija Jēzus.

Eņģeļi bija tikai daļa no manas pasaules. Es dzirdēju spokus mājā, redzēju krāsu auras ap cilvēkiem, klausījos, ko stāsta fejas, un apbrīnoju vēja dzejiskumu. Es neapzinājos, ka esmu neparasts bērns līdz brīdim, kad mani vecāki sāka izsmiet manis stāstīto. Vēlāk viņi mani brīdināja, lai sargos no velniem un dēmoniem.

Ne tik drīz sapratu, ka man nevajag atklāt citiem cilvēkiem savas izjūtas. Pēc tam es vispār pārstāju kādam kaut ko stāstīt par sevi. Gan jau bērnībā daudziem no mums tā ir gadījies…

Ja jūs ieskatītos dziļāk, jūs atrastu sevī to mazo meiteni vai zēnu, kas, tāpat kā es, spēja redzēt citiem neredzamo, sarunāties ar eņģeļiem, sajust otra cilvēka noskaņojumu. Viņi tiecās pēc draudzības ar dzīvniekiem un nojauta Dievišķā saprāta klātesmi. Caur savu darbu atklāju, ka lielākā daļa mūsu “patiesās būtības” dzīvo pagātnē, bet mēs nespēsim būt, kas īstenībā esam, kamēr neatgriezīsimies tur — atrast sevi.

Īstenība pirms īstenības

Kad klients ir iestidzis neatrisināmās ķibelēs, kad dzīve ir nelaimīga un nav redzama izeja, es viņu “atgriežu” pagātnē.

Es klientu nomierinu, palīdzu dziļi elpot un mudinu atslābināties. Pēc tam ļaujamies laika pašplūsmai uz pagātni; esam kā koka lapa vai putna spalva, vai vēja šalka. Mēs lūdzam astrālo enerģiju aizvadīt mūs atpakaļ situācijā, kas radīja pašreizējo sarežģījumu, jo varbūt varam veikt pārmaiņas, kas atbalsotos tagadnē un turpmāk.

Mani rūpesti sākās jau tad, kad atrados mātes dzemdē. Mani traumēja, ka esmu ieslodzīta un, nākdama pasaulē, pārdzīvoju mātes sāpes. Tas man radīja turpmākās problēmas, lai gan palīdzēja atvērties manām gaišredzības dotībām. Trauma radīja Gaismu, kas mani pavada visu manu dzīvi.

Manas pirmās atmiņas saistās ar sajūtu, ka esmu mātē apmēram dažus mēnešus pēc ieņemšanas, ka jūtu viņas sirdspukstus un dzirdu, kā viņas ķermenī riņķo asinis. Es uztveru enerģētisko gaismu, ko tagad dēvē par Dievišķo, caur savu sajūtu sāļā ūdens maigumu ārpus tās. Tagad ikreiz, kad rokā turu pērli, es atceros šīs izjūtas. Es uztvēru dzīvi kā skaņu, ko rada jūras ūdens, skalodamies ap smilšu graudiņu, kas pamazām pārtop par pērli. Maksa par brīnišķo, par mūsu patieso būtību ir līdzīgi sāpīgs process.

Dzīve nozīmēja iekšējās skaņas un izjūtas. Gaismas vēl nebija, bet tad kādā brīdī es sāku uztvert skaņas ārpus dzemdes, manas debesu valstības, un šīs skaņas nebija patīkamas: mani vecāki strīdējās. Es varēju dzirdēt viņu balsis un sajust dusmas un naidu, ko viņi vērsa viens pret otru. Es biju pasargāta no šīm spēcīgajām jūtām, līdz pēkšņi šķita, ka manas līdz šim neredzošās acis ir plati atvērtas.

Viņu niknās balsis kā bultas caurdūra dzemdi. Vārdiem bija krāsa un forma, un šīs krāsas un formas biedēja un ievainoja katra citādāk.

Tās biedēja, bet bailes sabiezēja un vēlāk dzīvē izpaudās tādās negācijās kā, piemēram, gremošanas traucējumi, panikas lēkmes, bezvērtības sajūta savstarpējās attiecībās un atkarība no tām.

Ar gadiem, dziedinādama sevi un paaugstinādama pašapziņas līmeni, apzinājos problēmu, bet tikai atgriešanās pie sākotnējā cēloņa palīdzēja iekšēji atveseļoties, pavērst dzīvi vajadzīgajā virzienā.

Manu vecāku nežēlīgā izturēšanās vienam pret otru mani sāpināja, bet arī rosināja sekot aicinājumam piepildīt garīgo misiju — gaišredzību. Lai arī kāds bija cēlonis, esmu pateicīga, ka manas dotības atklājās un attīstījās kā spēja ne tikai sajust vai dzirdēt, bet arī “redzēt”.

Esmu pārliecināta, ka ikkatrs no mums vēlas labāk ieraudzīt “to briesmoni pagultē”, nevis klausīties viņa rosīšanos nezin kur. Ja skatīsimies krēslas ēnās, galu galā ieraudzīsim gaismu. Redzēdami, kas mūs biedē, spējam to pārvarēt, izmantot vai mainīt. Visiem ir īpašas dotības visu paveikt — dotības, ko esam apspieduši, kopš bērnības liegdami tām izpausties.

Ar bērna acīm

Mums piemīt unikālas spējas, bet bieži tās attiecinām uz naiviem “izdomājumiem” bērnībā. Rietumu sabiedrībā par cilvēka spējām spriež vairāk pēc ārējā iespaida, nevis pēc cilvēka būtības un nozīmes. Cik gan bieži jūs sastopat pieaugušo, kas iepazīstoties paziņo vai izsakās par sevi: “Man piemīt spējas izzināt nezināmo” vai: “Es spēju redzēt un atklāt cilvēkam, kādu viņu redz Dievs”. Parasti mēs iepazīstinām ar sevi, paskaidrodami, par ko strādājam, pelnot naudu: esmu priekšnieks, inženieris, mehāniķis, kadru administrators, esmu ārsts.

Tāpat mēs ierobežojam savus bērnus, vadīdamies pēc definīcijas “nepārkāpt robežas”: es eju bērnudārzā; esmu septītās klases skolnieks; esmu filozofijas students; esmu labs mākslinieks, zinātnieks, valodu pratējs; es gūstu panākumus sportā.

Daudzās Austrumu kultūrās, arī iezemiešu kopienās, uzsver, ka virspusējā pasaule ir tikai virspuse, bet saturs — zem tās. Gars ir īstenībā esošs. To noprot daudzi bērni.

Megija — mana kliente, to pateica izsmeļoši, kad viņas māte atveda meiteni pie manis.

Megijas galva bija nosaitēta, viņai bija smadzeņu audzējs un, kaut gan trīs reizes operēts, tas atjaunojās atkal un atkal. Bērns zināja, ka ilgi nedzīvos. Mātei, kura raudādama lūdzās pēc Brīnuma, meitene sacīja: “Māmiņ, viss būs kārtībā. Pat tad, kad mans ķermenis nomirs, es nenomiršu.”

Megija saprata, ka cilvēks nav tas pats, kas viņa “ārējā čaula”. Svarīgi ir, kas ir iekšēji, un mums ir iespēja to atklāt.

Krāsu redze

Bērnībā labprāt vēroju krāsas, kas apņem cilvēka ķermeni. Mirkli pirms māte sāka skaļi dusmoties, viņas enerģētika krāsojās sarkana — ne tikai seja, — viss viņas ķermenis izstaroja sarkanu enerģiju. Es pie mātes nevērsos, ja viņas ķermeni neapņēma maigi sārtā krāsa.

Tēvam vajadzēja vien pacelt glāzi ar alkoholu, kad viņa ķermenis ietinās netīrā brūnumā. Viņš dzēra katru vakaru un gandrīz pastāvīgi bija brūns. Tomēr bija reizes, kad viņš no darba pārnāca mājās, izstarodams koši zaļu krāsu sirds apvidū. Tad zināju, ka tēvs ir labā garastāvoklī, un skrēju viņu apskaut. Diemžēl viņš un māte drīz vien uzsāka kārtējo strīdu, starp viņiem sāka strāvot pelēka enerģija. Mana māte tad nokrāsojās blāvi vai spilgti sarkana, bet tēvs — ne tikai brūns, bet pat melns.

Nezinu, ar kādu krāsu pati reaģēju uz notiekošo, bet redzēju, kā mainās krāsas ap māsu ķermeņiem. Vidējā māsa parasti izstaroja spilgti dzeltenu enerģiju ar skaistām varavīksnes nokrāsām. Pieauguša cilvēka ezoteriskās studijās noskaidroju, ka dzeltens norāda uz inteliģenci, un viņa arī ir kļuvusi par lielisku sievieti, panākumiem bagātu filozofijas doktori. Ap vakariņu laiku, kad strīds starp vecākiem kļuva niknāks, māsas skaisti dzeltenā krāsa pārvērtās blāvā dzeltenumā, — krāsas spilgtums it kā iesūcās ķermenī, un es sapratu, ka viņa ir “ierāvusies sevī”.

Jaunākā māsa atgādināja žilbinoši maigu pasteļkrāsu kaleidoskopu, ko klāja starojošs zilganums. Zils norāda uz sazināšanās talantu. Patlaban viņa ir uzņēmuma viceprezidente un ir ārkārtīgi pašpārliecināta persona. Kad vecāki ķildojās, māsas spilgtās krāsas pārklāja melnas svītras, kas pa ķermeni zibsnīja augšup un lejup. Lai justos drošībā, viņa “aizrāva” sev priekšā rāvējslēdzēju.

Krāsu vērošana man bija kā neizsmeļams burvju avots. Es vēroju ne tikai cilvēkus, — visiem dzīvniekiem, augiem un pat fiziskiem priekšmetiem ir enerģētiskie lauki. Zināju, ka tikai tie, kas izstaroja krāsu, bija dzīvi — sevi apzinoši. Nedzīvais ir bezkrāsains. Manu vecāku automašīna, ko tētis nodēvēja par Mēgetroidu, bija dzīva. Kad tēvs to uzslavēja par teicamu darbošanos, automašīnas vadības panelis izstaroja laipnu, baltu enerģiju.

Es pieradu sarunāties ar katru, kas izstaroja krāsu. Atceros, kā stāvēju pļavas vidū, skatīdamās uz augu, kas izstaroja spilgti saulainu enerģiju, — augu ar mazu, vēl neatvērtu pumpuru, un man prātā iešāvās doma, — es lūdzu augam uzziedēt. Pumpurs spēji pavērās, un pai .idijās brīnišķīga purpursarkani balta ziedkopa.

Man bija četri gadi. Es noplūcu puķi un skrēju pie tēva.

“Tēt, kad es palūdzu, tā uzplauka!” smiedamās saucu.

Saraucis pieri, tēvs palūkojās manī un teica:

“Sindij, nerunā muļķības! Augi nedzird un nerunā!”

Vēlāk sarunās ar tēvu atklājās, ka patiesībā viņš man noticēja un vienlaikus raizējās. Mēs bijām luterticīga ģimene, kas neticēja tādām muļķībām, ka pastāv garīgas enerģijas, spoki un fejas. Nu labi, klusībā varbūt jā, taču zinājām, ka runa ir par sātana radījumiem. Viss, kas nebija Bībeliski pārdabisks, tika uzskatīts par velnišķuma izpausmi.

Cik gan daudzi bērni ir spiesti izlikties, ka viņi ne redz, ne dzird, ko patiesībā gan redz, gan dzird… Un kā ir ar iedomātajiem rotaļbiedriem? Esmu pārliecināta, ka viņu lielākā daļa ir īstenībā esošas būtnes. Mums visiem ir garīgi pavadoņi — parasti divi no tiem, kuri paliek ar mums no mūsu dzimšanas brīža līdz pat nāvei. Dažās kultūrās godina un piesauc dzīvnieku vai augu garus, kā arī citus elementus — tādus kā klinšu garus un svētas vietas, svētus kalnus un mirušos senčus. Vienmēr ap mums pulcējas gādīgas garīgās būtnes, tomēr parasti vienīgi bērni tās redz — vai bērns, kas “mājo” pieaugušajā.

Vēlāk es dzīvē iemācījos atšķirt to savstarpējo krāsu mijiedarbību, ko redzu ap čakrām un enerģētikas sistēmās. Dažādās kultūrās ir dažādi veidi, kā izskaidrot enerģētisko pasauli, bet ir zināms, ka zem visa, ko redzam ar fizisko redzi, ir enerģētika, ar kuras palīdzību varam rast atbildes uz daudzajiem jautājumiem, kas esam un kas ar mums notiek.

/

Ko redz bērni

Esmu pārliecinājusies un atklājusi, ka daudzus bērnus traucē, pat traumē vecāku zināšanu trūkums par garīgo pasauli. Maza meitenīte Sonja atkārtoti vecākiem apgalvoja, ka naktī pie viņas ierodas skaists eņģelis, lai stāstītu stāstus. Vecāki meitas fantāziju uzskatīja par nekaitīgu līdz brīdim, kamēr Sonju satrauca eņģeļa teiktais, ka viņas tēvs cietīs lidmašīnas katastrofā. Šķiet, “izdomātā” būtne nosauca datumu — sešus mēnešus pēc brīdinājuma.

Sonjas vecāki pasmējās par “spoku stāstu” un sadusmojās ne pa jokam, kad Sonja kļuva arvien uzstājīgāka. Meitene nemitīgi raudāja un atteicās naktīs gulēt. Bērnam zuda ēstgriba. Vecākiem Sonja teica, ka gadījumā, ja tēvs viņai nenoticēs, skaistais eņģelis vairs neieradīsies pie viņas. Nekas nespēja kliedēt Sonjas apsēstību — ne ārsta apmeklējums, ne arī vizīte pie psihoterapeita. Nelīdzēja pat draudi, ka meitene paliks bez Ziemassvētku dāvanām. Nezinādami, ko vēl iesākt, vecāki bērnu atveda pie manis.

Kamēr viņas māte stāstīja, novājējusi un drūma, Sonja saritinājās zem kādas no manām segām. Meitene atteicās paskatīties uz mani, līdz māte, pabeigusi stāstīt, pateica, ka brīdinātajā datumā Sonjas tēvam patiešām ir paredzēts ceļojums uz Eiropu.

Pārdomāju dzirdēto. Pēc neilga brīža nolēmu uzdot ļoti vienkāršu jautājumu:

“Ko tad, ja brīdinājums īstenosies?”

Sonjas māte pārsteigta raudzījās manī. Es pārveidoju jautājumu: “Ja nu eņģelis ir īsts un brīdinājums ir ņemams vērā?”

Es Sonjai ticēju. Mana astrālā redze apliecināja aviokatastrofas iespējamību. Ne visi pareģojumi piepildās, bet daudzos ir vismaz kāds patiesības grauds, un šis gadījums tāds šķita. Jautāju Sonjas mātei, vai, noticot meitai, radīsies lielas grūtības, vai tas izmaksās daudz — finansiāli un emocionāli — pārcelt ceļojumu uz vēlāku datumu? Sonjas māte sapīka, bet meitene manāmi atplauka.

Pēc dažām nedēļām atskanēja tālruņa zvans. Sonjas vecāki tomēr bija ievērojuši manu padomu, un tēvs uz mēnesi atlika ceļojumu. Lidmašīna, kurā viņam vajadzēja atrasties, avarēja. Visi pasažieri gāja bojā.

Esmu atklājusi, ka daudzi bērni spēj redzēt, dzirdēt vai sajust neparasto. Pavisam vienkārši: bērni redz īstenību aiz taustāmās pasaules. Mūsu kultūra tiecas uzskatīt, ka intuīcija ir vienīgi “tāda meiteņu padarīšana”, un neievēro bērnu spējas. Ari zēniem ir tādas pašas dotības, kā redzēsim no stāsta par puisēnu Naseru.

Divpadsmit gadus vecais Nasers no Austrumindijas ieradās pie manis mātes pavadībā. Zēna ķermeni sedza vienīgi bikses, vidukli apjoztas ar auklu. Viņš bija tik tievs, ka redzēju viņa ribas. Māte stāstīja, ka dēls pārtiekot vienīgi no jogurta un riekstiem, jo nevēloties būt līdzatbildīgs par dzīvu radību nonāvēšanu. Ar saviem garajiem matiem — tos nogriezt viņš atsakoties — Nasers atgādināja izkāmējušu senlaiku guru.

Jautāju mātei, kas noticis, un viņa pastāstīja, ka Nasers varot stundām ilgi sēdēt un raudzīties tukšumā. Vai es spēšot “izlauzties” pie viņa? Vai varēšot noteikt, kāda būs jaunā cilvēka turpmākā dzīve?

Nasers sēdēja man iepretim un nebilda ne vārda. Palīgā lūdzu astrālos spēkus, un tūlīt ieraudzīju rotaļu figūras bioniklus, kādus krāja mans jaunākais dēls. Mums to bija pilna māja.

“Tev patīk bioniklū” es iesaucos, un Nasers pacēla skatienu. Es uzsteidzos augšstāvā un sameklēju dažas figūriņas. Zēns sāka ar tām rotaļāties. Sapratu, ka Nasers — tāpat kā es bērnībā — spēj apzinīgi vai neapzinīgi saskatīt priekšmetu enerģētiku.

“Tu vari redzēt, kuri bionikli ir dzīvi un kuri — nē?” apvaicājos.

Nasers vienā mirklī saniknojās un sāka kliegt uz māti, apvainodams viņu sava noslēpuma izstāstīšanā man.

Zēnam tiešām bija noslēpums — viņa garīgās dotības. Viņš spēja redzēt, ko neredzēja pārējie. Viņš redzēja tēlus, krāsas, vīzijas, vārdus, notikumus, iespējamības, metaforas un ainas par bijušo, esošo un gaidāmo. Viņš šķita pārmantojis mūžsenu tradīciju, neierobežoti spēcīgu, bet ari ļoti bīstamu.

Bīstamu, jo tiek noliegta.

Bīstamu, jo netiek saprasta.

Bīstamu, jo kļūstam par savu patieso esību.

Es vēlētos, lai stāsts par Naseru beigtos labi, bet neesmu par to pārliecināta. Es palīdzēju viņa mātei kļūt iejūtīgākai pret dēlu, kā ari pret viņas pārējiem bērniem, kuriem varēja būt tādas pašas dotības. Vēlāk uzzināju, ka neatradās tāda skola, kurā Nasers justos ērti, vai skolai būtu ērti ar viņu. Tā zēns palika neizglītots… Acīmredzot mūsu sabiedrībai ir jākļūst labvēlīgākai pret bērniem ar tādām svētām dotībām.

Vienīgais, no kā jābaidās, ir pašas bailes — vārdā nenosaukts, bez redzama iemesla neattaisnojams terors, kas paralizē spēju sakopot spēkus pretestībai.

Franklins Delano Rūzvelts, runa 1. inaugurācijā 1933. g. 4. martā

Kas trokšņo pusnaktī

Zeltainais retrīvers Hanijs ir mūsu suns, pilnā vārdā Hanijs Banijs. Sešu gadu vecumā tas joprojām ir īsta sodība. Nesen kāds draugs man aizrādīja, ka pastāv taču suņu dresūras skola, uz ko mans jaunākais dēls Gabs, kurš ir Hanija vislabākais draugs, atbildēja:

“To mēs zinām. Divas tādas jau esam apmeklējuši.”

Hanijam dzīvē svarīgas ir četras lietas: Gabs — pie kura viņš guļ katru nakti; ēdiens — kaislība, pateicoties kam, viņš ir ticis pie daudzām neuzaicinātām vakariņām; pastaiga, kas sunim dod iespēju piepildīt savu garīgo misiju — atbrīvot pasauli no vāverēm; un — paša aste.

Hanijam patīk sava aste. Viņš uzskata, ka vienīgais, kā trūkst pārējiem pasaules zēniem, ir aste, — tā Hanijam iedveš apziņu par savu pārākumu. Viņš dižojas spoguļa priekšā, vērodams, kā aste luncinās. Pirms ienākt mājā pēc pastaigas, viņš asti atbrīvo no svešiem subjektiem — dadžiem un nezālēm. Viņš asti ķersta. Pastāvīgi.

Reiz man ienāca prātā, ka vajadzētu vērst savas gaišredzības dotības uz Hanija asti. Tā izdarīju, kad biju nogurusi no nemitīgās visādu priekšmetu uzlasīšanas, kas mētājās pa grīdu, kad suns ne no šā, ne no tā atkal ņēmās vajāt asti. Acīmredzot te slēpās kas pārdabisks. Ar astrālo redzi vizualizēju mazu brūnu elfu jāteniski uz Hanija astes.

Redzēju, ka mazais viriņš iztēlojas sevi par lielu cīnītāju, redzēju, kā viņš ar naža asmeni nikni durstīja Hanija asti un dzirdēju viņu klaigājam: “Še tev! Še tev!” cīniņā ar “gigantisko briesmoni”.

Vēlāk piezvanīju draudzenei, kurai ari piemīt intuitīvas dotības, kura, kā zināju, pārzināja feju valstību, un pavaicāju par mazo vīriņu.

“Tas ir mājas elfs,” viņa paskaidroja.

“Hmmm,” novilku, prātodama, ko vēl mājas elfs varētu uzsākt. “Vai viņu var iesaistīt veļas mazgāšanā?” cerīgi painteresējos.

Draudzene iesmējās. “Vai atcerējies pasaku par elfiem un kurpnieku? Nē, tavs elfs nomierināsies, ja tu viņu paēdināsi.”

Varēju tikai iztēloties problēmu, kas radīsies mājā ar pieciem dzīvniekiem, ja kāds aizskars elfam domāto ēdienu. Tad man misējās pastātīt par elfu Gabrielam.

“Māmiņ, mums viņš ir jābaro,” Gabriels bija pati nopietnība. “Ja nu viņš nodara ko ļaunu Hanijam tikai tāpēc, ka viņu ignorējam?”

Nopūtos. Zināju, ja jau Gabriels par kaut ko raizējas, viņš negulēs visu nakti. “Ardievu, mans naktsmier!”

Tonakt elfam noliku apakštasīti ar ēdienu, cerēdama, ka piedzīvojums ar šo cilti tuvojas laimīgam nobeigumam.

Nepaveicās. Vēlu vakarā Gabriels iznāca no guļamistabas un, acīmredzami norūpējies, painteresējās:

“Māmiņ, vai tu spēj dzirdēt elfus?”

“Jā, mazliet,” pieticīgi atbildēju, jo noteikti biju dzirdējusi brašā cīnītāja izsaucienus, kad tas uzbruka Hanija astei.

“Vai redzi arī?”

“Vienu redzēju,” godīgi atbildēju.

“Redzi, es to nespēju,” zēns nopūtās un apbēdināts sarauca pieri. Viņš bridi klusēja, un es jau cerēju, ka mēs tomēr pavadīsim mierīgu nakti. Kad piesēdu uz viņa gultas malas, sapratu, par ko dēls domāja.

“Māmiņ, kā būtu, ja tu pieliktu savu ausi pie manējās? Tad caur tavu ausi ari es dzirdētu, ko elfi tev saka,” un viņš pieglaudās, piespiedis ausi pie manas auss.

“Es viņus dzirdu!” Gabriels pēkšņi iesaucās un atstāstīja dzirdēto, vēl pavēstīdams, ka redz tos kā krāsainus traipus. Tā, pateicoties Hanijam un viņa astei, satikām elfus, kas dzīvoja mūsu mājā.

*   * #

Manu pasauli — gaišreģes pasauli, bērna pasauli — piepilda neparastas un brīnišķīgas radības, piemēram, mājas gariņi. Ir labie un ne tik labie gariņi, un ir ari ļoti, ļoti sliktie. Esmu redzējusi daudzus un dažādus. Tie, kurus es nevaru redzēt, iespējams, redz mani.

Daudz kas manā darbā ir atkarīgs no spējas saskarties ar neredzamām būtnēm. Personīgajā dzīvē reizēm esmu kaut ko izlēmusi tieši pēc sazināšanās ar pārdabiskajiem spēkiem — enerģijām, rūķīšiem, gariem, kas pastāvīgi ir ap mums. Visai ticami, ka ari jūsu dzīvi ietekmē šīs būtnes, vai nu jūs to apzināties, vai ne. Uzzinot par manu bērnību, varbūt arī jūs vēlēsities atgriezties savā bērnībā — sapņu zemē, kuru uzskatījāt par izdomātu, lai atklātu dažus svarīgus (gan fiziski neredzamus) apstākļus, kas ietekmēja jūsu personības veidošanos. Lai radītu nākotni, svarīgi ir ieskatīties fiziskajā līmeni caur enerģētiski garīgo līmeni, jo tieši tajā ir spēki, kas rada mums tik ļoti svarīgo “matēriju”.

Klejojošie spoki

Gandrīz vai ik katrs man jautā, vai ticu spokiem. Ticu, esmu tos redzējusi un dzirdējusi kopš mazotnes.

Mana pirmā sastapšanās ar spokiem notika piecu gadu vecumā. Kādā nakti pamodos no trokšņošanas virtuvē. Bezgala pārsteigta, grasījos kāpt ārā no gultas, kad izdzirdu balsis.

“Mak, nomierinies! Mājā ir bērni un suns, un tamlīdzīgas būtnes, un tu labi zini, kas ir noteicis, ka nedrīkst trokšņot mājā, kurā ir mazi bērni.”

Maks? Kas bija Maks? nobrīnījos. Mana tēta vārds bija Valijs, un es nedomāju, ka pusnaktī viņš nevis guļ, bet ņemas pa virtuvi.

Raudulīgā balsī kāds iesaucās: “Au, Harij! Tā panna ir tik taukaina un slidena!”

Abas balsis turpināja skanēt, un izklausījās, ka tiek gatavots ārkārtīgi daudz ēdiena. Es saklausīju šķiņķa čurkstēšanu uz cepešpannas, grauzdiņu kraukšķēšanu un beidzot dziļu apmierinājuma nopūtu.

Biju sastingusi aiz bailēm un steidzīgi paslēpos zem segas. Kas bija tie svešinieki? Ko viņi darīja mūsu virtuvē? Kāpēc mamma un tētis nepamodās un viņus nepadzina?

Galu galā trokšņainie ciemiņi beidza ēst, sadzirdēju pāris atraugu, un tad uz bridi iestājās klusums. Nolēmu, ka viņi ir aizgājuši, taču, slepus paskatījusies pāri segas malai, pamanīju ēnas gaitenī tieši pie manas guļamistabas. Tikai ne to! Vai viņi nāk pēc manis?!

Izdzirdēju veramies ārdurvis. “Ei, laiks steigties uz vilcienu!” nomurmināja tas, ko sauca par Maku. Un mājā iestājās dziļš klusums.

Atlaidos uz spilvena. Es viņus “izskaitļoju” — tie bija klaidoņi! Mēs dzīvojām netālu no dzelzceļa. Maks un Harijs acīmredzot bija nolēmuši “apzagt” mūsu pieliekamo, pirms ielēkt vilcienā.

Pametu gultu, dedzīgi vēlēdamās pastāstīt mātei par notikušo, bet pārdomāju. Māte saniknosies, jo svešie taču nenomazgāja traukus — es nebiju dzirdējusi tekam ūdeni, un tas nozīmēja, ka virtuvē ir kaudze netīru trauku un pannu. Tomēr vēlēšanās piekļauties mātei pārmāca rūpes par nekārtību virtuvē, un es aizskrēju uz vecāku guļamistabu un ielēcu pie viņiem gultā.

“Māmiņ, tēt, mostieties! Klaidoņi gatavoja ēdienu mūsu virtuvē!”

Man nācās to atkārtot vairākas reizes, jo vecāki pārāk lēni modās no miega. Beidzot māte uzgrīļojās kājās un nāca man līdzi.

Virtuvē viss bija kārtībā un tīrs — tieši tā, kā vakarā pirms gulētiešanas atstājām.

Virtuves durvīs stāvēja tētis un kratīja galvu.

“Sindij, tev jāpārtrauc fantazēt!” Un es tiku aizsūtīta atpakaļ gultā.

Patīkamie spoki

Lielākā daļa spoku ir labvēlīgi. Lai gan “mani” klaidoņi bijuši nedaudz juceklīgi, tomēr pilnīgi nekaitīgi. Patiesībā daži spoki ir pat noderīgi, kā tas, ko satiku purvā.

Man patika pavadīt laiku vienatnē purvā netālu no mūsu mājām. Kādu dienu man tur pienāca klāt jauns vīrietis, ģērbies skrandainā apģērbā ar lielu mugursomu plecos. Viņš šķita jauks, varbūt nedaudz skumīgs.

Svešais apsēdās blakus un mugursomā sāka kaut ko meklēt. Tad ierunājās. Viņš mani brīdināja būt uzmanīgai mežā, kur esot daudz kā nelāga.

“Ko jūs ar to domājat?” nesapratu. Biju pārliecināta, ka šis ir mans mežs un drošs mežs. Klīda gan valodas par vairāk nekā pirms desmit gadiem apkārtnē nolaupitiem bērniem un citiem noziegumiem.

Vīrietis sacīja, ka pats bijis ievainots un tagad cenšoties pasargāt citus no pāridarījumiem. Vai es gribētu justies pasargāta?

“Protams,” atteicu.

Viņš man piekodināja nākamajā nedēļā nenākt uz purvaino mežu. Pēc tam iebāza roku somā un izvilka metāla rokassprādzi. Es to paņēmu un pacēlu acis, lai viņam pateiktos, bet svešinieks bija nozudis. Es nopētīju sudraba aproci un ievēroju uz tās kādu vārdu un arī burtus BVP.

Es gāju jau otrajā klasē, un karš Vjetnamā nebija beidzies. Neko daudz par to nezināju, bet ievēroju līdzīgas rokassprādzes maniem draugiem un zināju, ka tām ir kāda saistība ar karu. Aizskrējusi mājās, parādīju aproci tēvam, kurš paskaidroja, ka BVP nozīmē “bez vēsts pazudis”.

“Uzraksts uz aproces nozīmē, ka pēc kaujas karavīrs nav atrasts ne starp dzīvajiem, ne kritušajiem,” tēvs sacīja. Man bija tāda sajūta, ka tas karavīrs, kam piederēja aproce, ir miris, tomēr tai pašā laikā negribēju viņu saistīt ar mežā satikto svešinieku.

Tomēr brīdinājums palika prātā un visu nākamo nedēļu negāju uz mežu. Vēlāk māte pastāstīja, ka tajā nedēļā netālu no purvainā meža pastaigājusies meitene, kurai uzbrukts.

Biju pārliecināta, ka svešinieks, kas mani brīdināja, ir spoks, iespējams, kāda bezvēsts pazuduša karavīra gars, un vārds uz aproces to apliecināja.

Tuvinieku spoki

Lielākā dala spoku, kas mūs apmeklē, ir to cilvēku dvēseles, kurus pazinām pirms viņu nāves. Gandrīz katru dienu klienti man stāsta par kontaktiem ar mirušo tuvinieku gariem. Reiz man kliente stāstīja, ka viņas nelaiķa virs parādoties kā sarkanrīklīte aiz loga jebkurā dienas laikā, un, kad viņa raudot, dzied skaistu melodiju, kas nelīdzinās šo putnu parastajām dziesmām.

Kāda cita kliente stāstīja, ka viņas nelaiķe māte tai parādās sapņos. Mātei mugurā ir ikdienas mājas drēbes, bet rokā šķīvis ar cepumiem, — tādiem pašiem, kādus māte cepa dzīvē, kad mana kliente bija vēl bērns. Kad sieviete — sapni bērns — paņem cepumu, māte dod padomu.

Manā pieauguša cilvēka dzivē pie manis nāca tēva gars. Vispār maniem klientiem, kurus apmeklē viņu mirušo tuvinieku veļi, tie parādās tādā pašā izskatā, kādi tie bijuši iepriekš dzīvē.

Manam tēvam patika izgatavot un labot dažādas lietas. Vai ik vakaru viņš varēja nozust pagrabā vai garāžā, lai izgatavotu vai uzlabotu kādu ierīci, konstruētu lidmašīnu modeļus. Pirms dažiem gadiem pie manis uz laiku apmetās viens draugs, kura profesija bija konstruktors. Kādu dienu viņš, redzami apmulsis, jautāja:

“Kas ir Valijs?”

“Tā sauca manu tēvu. Kāpēc vaicā?”

“Kaut kāds spoks, kurš sevi sauc par Valiju, jūsu mājā seko man pa pēdām un nemitīgi atkārto, ka man vajag kaut ko izgatavot. Tas sāk krist uz nerviem.”

Kontaktēšanās ar mirušo gariem — neredzamiem dzīvo cilvēku pavadoņiem, eņģeļiem un citām būtnēm un enerģijām — ir viens no būtiskiem gaišreģa “profesijas” aspektiem. Kā es būtu varējusi zināt, ka Benam, nekad nesatiktam klientam, kurš nesen man piezvanīja pa tālruni no Menas, ir ļaundabīgs audzējs, ja viņa mirušais tēvs, dzīvē bijis ārsts, nebūtu parādījies mana gara acīm? Lai Bens noticētu, ka vēsts nāk no viņa tēva, gars lūdza dēlam atgādināt par vienīgi abiem zināmu braucienu makšķerēt, kad Benam bija desmit gadi. Ja audzējs netiktu atklāts, viņa onkologs sacīja, ka Bens būtu nomiris gada laikā.

Kāpēc eņģeļi un mūsu mirušo tuvinieku gari nāk pie mums ar ziņām? Viņi joprojām rūpējas par mums. Viņi nogādā informāciju, ko saņem no Dievišķā. Viņi brīdina. Viņi grib pateikt, ka jūtas vainīgi par kaut ko, ko izdarījuši pasaulīgās dzīves laikā. Viņi paver mums Dievišķu atklāsmi. Viņi mums iedveš paļāvību dzīvei. Vai ari, iespējams, viņi nāk, lai mums palīdzētu pārejā no dzīvības uz nāvi.

Kas saista dzīvību un nāvi? Kur dzīves laikā ķermenī mīt dvēsele-gars, kas vēlāk atbrīvojas no nedzīvās miesas? Patiesībā mēs nezinām, kā darbojas Visuma likumi.

Kā teikts manā mīļākajā Bībeles pantā Jēzus apustuļa Pāvila pirmajā vēstulē korintiešiem (13; 11. pants):

Kad es biju bērns, es runāju kā bērns,

man bija bērna prāts un bērna domas: bet, kad kļuvu vīrs, tad atmetu bērna dabu.

Mēs tagad visu redzam mīklaini

kā spogulī;

bet tad vaigu vaigā:

tagad es atzīstu tik pa daļai;

bet tad es atzīšu pilnīgi,

kā es pats esmu atzīts.

Mums nav dots vienmēr visu saprast, kas notiek un kad ir noticis.

Atšķirīgie spoki

Mani vecāki vēlēja man labu, bet manas dotības viņus biedēja. Bailēm no nezināmā ir savi iemesli; dažreiz pārdabiskais patiešām kaitē.

Pirmo reizi ar ļaunajiem gariem sastapos bērnībā. Es ne tikai redzēju krāsas cilvēka ķermeni un ap to, bet kā šaušalīgus radījumus redzēju ari ļaunumu, kas centās ietekmēt cilvēku no ārpuses.

Manu māti ik pa brīdim mocīja divi ļauni gari, — viens bija garš un melns, un otrs bija — drukns un pelēks. It kā izskatījās pēc cilvēkiem, taču sejas vaibsti nebija skaidri izteikti, likās, ka tie veidoti no dūmakainas miglas.

Abi pēc kārtas iegāja un iznāca no mātes galvas virsas. Kad tie bija iekšpusē, mātes galvu apņēma plāns enerģētisks plīvurs, un tādos brīžos māte uzvedās dīvaini.

Kad viņu “pārņēma” garais neradljums, māte tapa dusmīga. Vienu bridi viņa izskatījās laimīga un smaidīga, ar asu prātu, bet nākamajā mirkli varēja kļūt strīdīga un nosodoša. Garais parasti uzradās no rītiem, varbūt viņš noteica arī, ko māte gatavoja brokastis, jo nedēļām ilgi man tad bija jāēd cieti novārītas olas, ko necietu. Pārējiem ģimenes locekļiem pasniedza tieši to, kas man vislabāk garšoja — Lucky Charms pārslas vai desu ar grauzdētu maizi. Druknais neradljums parasti uzradās vakaros, un māte parasti kļuva nomākta. Pēc tam kad viņš iemājoja mātē, viņa sāka raudāt un žēloties, cik jūtas vientuļa.

Māte nebija vienīgais cilvēks, pie kuras redzēju līdzīgus briesmoņus. Man nepatika atrasties cilvēku pūli, jo redzēju pārāk daudz šo bezkrāsaino, ļauno vai nelaimīgo mošķu. Atceros, kā reiz lielveikalā pamanīju vienu tādu ar auklu, kas atgādināja suņu pavadu, piesējušos pie sievietes. Neradljums izskatījās pēc klēpja sunīša, kas ļekato aiz saimnieces. Ieintriģēta vēroju, kā ik reizi, kad tas ierējās, sieviete iemeta ratiņos pirkumu. Tagad saprotu, ka viņa cieta no iepirkšanās atkarības, ko veicināja sliktais gars.

Tādu nelabvēlīgu garu cilvēks var pārmantot no vecākiem, no savas pagātnes vai sev piesaistīt, neapzinigi ļaudamies kādai atkarībai. Atbrīvoties no tā var, ja apzināmies ļaunuma klātbūtni un lūdzam palīgā astrālos spēkus; ja saprotam, kas vai kurš šo garu atbalsta, ja lūdzam Dievišķo mūs no tā atbrīvot. Kad process ir veikts, atkarīgais daudz iedarbīgāk spēs pretoties kārdinājumam un atgūs pašpaļāvību.

Savā praksē ar klientiem esmu pārliecinājusies, ka tumšo, pārdabisko radījumu vai sliktās enerģijas klātbūtne liecina par nopietnām problēmām un atkarībām. Daži no ļaunajiem gariem ir kritušie eņģeļi, kas burtiski zog gaismu no tiem, kurus apstāj. Upuris, kas izjūt mīlestības un Dievišķās uzmanības trūkumu, kļūst depresīvs un pievēršas nepareizajiem “degvielas” avotiem — tādiem kā alkohols, pārspīlēts sekss vai narkotikas. Citi nelāgie radījumi var būt pārmantoti no kāda (pat attāla) priekšteča vai arī tas var būt senča gars, kas vēl joprojām “medī” dzīvos.

Man ir gadījies pieredzēt līdzīgu postošas ietekmes apsēstību savās mājās. Uz trim mēnešiem mana jaunākā dēla tēvs un es uzņēmām pie sevis visnotaļ jauku jaunu vīrieti, kiirš nupat kā bija pabeidzis ķīmiskās terapijas kursu, lai ārstētos no atkarības. Bērnībā Karloss izdzīvoja pēc haizivju uzbrukuma laivai ceļā no Kubas uz Amerikas Savienotajām Valstīm. Viņa māte, brālis un pārējie laivas pasažieri gāja bojā. Karloss vēlāk kļuva par profesionālu sportistu, ieguva bronzas medaļu Olimpiskajās spēlēs un bija pārliecināts kristietis. Taču kļuva par narkomānu.

Viņš man stāstīja, ka no viņa neatstājas gars, kurš mudinājis lietot narkotikas. Tobrīd Karloss bija atveseļojies un es ar savu astrālo redzi nevarēju ieraudzīt ļaunumu viņa tuvumā. Viņš pastāstīja, ka tiklīdz tiek pie labi apmaksāta darba, nauda “dedzina” kabatā, un viņš nekavējoties pērk narkotikas, lai dzīvē justos pārlaimīgs.

Policija viņu atrada stāvam uz augstceltnes jumta dzegas pirms pašnāvības. Karloss stāstīja, ka narkotiku gars bijis dēmons, kas neatlaidīgi uzstāja, lai viņš sevi nogalina vai arī tas nogalinās viņa dēlu.

Policijas iejaukšanās palīdzēja Karlosam nodzīvot vēl kādu laiku, taču nenovērsa galveno nelaimes cēloni. Lai gan dēls bija sveiks un vesels, Karloss joprojām baidījās, ka nelabais gars uzvarēs. Karloss zināja, ka nespēj dzīvot bez narkotikām.

Esmu pārliecināta, ka visbiežāk alkatīgajiem un vardarbīgajiem pārdabiskajiem spēkiem pakļaujas tie, kas sirdī ir nevainīgi. Reiz divas stundas pa tālruni runāju ar sievieti no Čikāgas. Viņa bija atļāvusi savam desmit gadus vecajam dēlam spēlēties ar Ouija [2] dēli. pats par sevi dēlis nebija problēma, taču zēns mātei stāstījis, ka caur dēli ar viņu sarunājas “tumšais eņģelis”. Kad zēns “sarunājās” ar dēli, gars acīmredzot iemājoja zēnā. Arī tobrīd, kad runāju ar māti, zēns levitēja un izkliedza neķītrības. Lai atbrīvotu zēnu no dēmona, kopā ar māti veicām eksorcisma (garu izdzīšanas) aktu.

Daudzās kultūrās pastāv ticība pārdabisku būtņu esībai, un katrā tās tiek dēvētas dažādi, tai skaitā gan par eņģeļiem, dēmoniem, spokiem, pērkonbūtnēm, gan par kačinām, džiniem un fejām. Vienalga, vai mēs tiem ticam vai ne — viņi uzticas mums.

Cilvēces prāts var locīties, bet nelūzīs. Tam ir bezgalīgas iespējas izzināt, taču reizēm pietrūkst gribas. Cik apliecinājumu pārdabisko spēku eksistencei vai — vēl svarīgāk — Dievišķā esamībai ir nepieciešami, līdz pieņemsim, ka mums piemīt gan fiziskā, gan iekšējā redze? Cik ilgi cilvēce šaubīsies, pirms noticēs intuīcijai un sirdsbalsij?

Jo debess telpā un virs zemes, draugs, Daudz, par ko zinātne pat nesapņo.

V. Šekspīrs, traģēdija “Hamlets”, 1. cēliens, 5. aina. Tulkojis Kārlis Egle

Dievišķā atklāsme

Ir teiciens, ka cilvēkam netiek uzkrauts vairāk, nekā viņš spēj nest.

Es apstrīdu šo parunu un mani kaitina uzskats, ka bez citu palīdzības varam tikt galā ar visu, ko dzīve no mutns prasa. Patiesībā mums bieži tiek uzkrauts vairāk, nekā spējam nest, un tad mums ir jāvēršas pie Dievišķajiem spēkiem pēc palīdzības.

Es mazgāju veļu un traukus, gādāju pārtiku, kārtoju bankas rēķinus un apmaksāju pasta piegādi. Es baroju piecus dzīvniekus un divus bērnus. Man patīk, ka manā mājā četrus gadus dzīvoja draudzene un tagad auklējos ar viņas dēlu. Es palīdzu savai mātei, kas dzīvo atsevišķi, un nedēļā tiekos ar trīsdesmit klientiem, rakstu grāmatas, mācu semināros un ceļoju darba darīšanās. Man ir arī attiecības ar inteliģentu, radošu vīrieti. Man ir draugi, ar kuriem aizeju uz kino, ar kuriem sarunājos pa tālruni vai sazinos pa e-pastu. Dienai beidzoties, esmu nogurusi, bet no rīta viss sākas no jauna.

Es spēju to panest. Nešaubos, ka arī jūsu dienas ir aizņemtas ar līdzīgām aktivitātēm un arī jūs piedzīvojat gan vilšanos, gan veiksmes.

Vai atceraties, ka stāstīju par dēla iespiesto pirkstu automašīnas durvīs ceļā uz skolu? Kādā līdzīgā dienā es pārslēdzos no “varu panest” uz “tas man ir par daudz”.

Tad vērsos pie savas astrālās iedvesmas un enerģijas. Tādos brīžos es vienmēr vizualizēju Dievišķo kā milzīgu enerģiju ģeneratoru. Esmu kā tas mazais rozā trusītis ar bateriju: kad mana baterija ir “nosēdusies”, es pieslēdzos kaut kam spēcīgākam — un šis “kaut kas” ir Dievišķā enerģija. Parasti tad atklājas redzējums, norādīdams, kas ir darāms. Kā toreiz — aizvest dēlu ar traumēto pirkstu uz slimnīcu, nevis mēģināt pašai dakterēt.

Tomēr ikdienišķās krīzes nav nekas, salīdzinot ar pārbaudījumiem, ko dzīve mums sniedz: laulības, šķiršanās, nāves un nelaimes gadījumi, slimības un vardarbība. Lai gan kopš bērnības ticu Dievišķajam, esmu pārliecināta, ka ar ticību nepietiek — ir nepieciešama arī pārliecība un rīcība. Tomēr ne vienmēr rīcība nāk no mums pašiem. Mums ir jāsper nākamais solis.

Dažreiz mums tiek vairāk, nekā spējam izturēt, — lai mēs vērstos pie Dievišķā un lūgtu, lai Tas daļu uzņemas uz sevi.

Izpratne ir sākums patiesai izaugsmei. Ja mums ir jāpiedzīvo gan dzīves izaicinājumi, gan veiksmes, mums jāuzņem sevī Dievišķais, kas ir vairāk nekā vienkārši dievība — mums vajag Dievišķo par draugu, — draugi palīdz viens otram. Mums ir jāpārtrauc raizēties — ticam Dievam vai neticam, un tā vietā ir nepieciešams apzināties, ka Dievs tic mums. Turklāt mums ir jāatzīst, ka uz Dievu neved tikai viens ceļš — viena reliģija nav labāka par citu.

Mans ceļš ir kristietība, — vairāk tāpēc, ka tas ir ceļš, ko Dievišķā griba man ir vēlējusi, un nevis tāpēc, ka es būtu pati sev izvēlējusies. Liktenīgā kārtā Kristus ir tas, kurš iedrošināja mani pieņemt un saprast citas reliģijas.

Dievišķais kā Kristus

Kristus mani apmeklēja ne tikai tad, kad [bērnībā] dzēru tēju ar eņģeļiem. Es neuzlūkoju viņu kā Dieva Dēlu, — drīzāk kā jauku cilvēku, kurš bija ļoti skaists, jautrs, mierīgs un labs stāstītājs.

Man patika stāsti. Man patika grāmatas un pasakas — viss, kas sākās ar “Reiz sensenos laikos…” Māte man stāstīja par Pīteru Penu, un es drīkstēju iet gulēt, saģērbta kā Vendija vai Pīters [3] . Kristus stāsti bija vienlīdz interesanti, bet arī pamācoši.

Kādreiz viņš man stāstīja par mazu zvaigznīti, kas nokritusi uz Zemes un bijusi pārsteigta, atklādama, ka cilvēki arī ir zvaigznes, kas reiz ir kritušas no debesīm. Dažreiz viņš runāja par Svētā Grāla kausu [4] — ne tikai kā trauku, bet arī par cilvēces gudrībām, ko tas slēpj.

Pieaugusi uzzināju norvēģu luterāņa viedokli par Jēzu no Nācaretes. Es apmeklēju baznīcu, dziedāju baznīcas korī un darbojos jauniešu grupā, bet biju gatava novērsties no kristietības, kad kļuvu pieliekami pieaugusi, lai atstātu vecāku mājas. Biju nobriedusi pētīt citu kultūru garīgās mācības un reliģijas, kā arī savas astrālās dotības.

Mana kā dūmakā tītā gaišredzība pēc divdesmit gadu sasniegšanas sāka atvērties un noskaidroties. Mani dzina alkas apgūt zināšanas visā pasaulē — Venecuēlā, Belizā, Kostarikā, Meksikā, Peru un citās Centrālamerikas un Dienvidamerikas zemēs, kā arī Āzijas, Āfrikas un Eiropas kontinentos. Belizā pie šamaņiem studēju seno laiku augu medicīnu; Meksikā noīrēju automašīnu un ceļoju pa valsti, apmeklēdama šamanismu mācījušos skolotājus.

Peru iedziļinājos svēto vīru dziedniecībā un runāju ar garīgo skolotāju Pačamamu. Vairākas naktis pavadīju vienatnē džungļu būdā ar salmu jumtu, un Pačamama man mācīja, kā redzēt vīzijas. Viņa sāka ar to, ka parādīja man gaismu, kuru man pēc viņas norādījumiem vajadzēja pārveidot dažādās formās un ainās, līdz beidzot pratu pārveidot gaismu ar gaišredzības palīdzību.

Studēdama dažādas kultūras, nemitīgi interesējos, kādā veidā attiecīgajās kultūrās tiek skaidrota enerģētika. Es jau biju mācījusies par čakrām — dažādās kultūrās dažādi numurētiem enerģiju centriem. Tomēr pašas pētījumi rosināja izveidot precizētāku čakru un enerģētiskās sistēmas skaidrojumu, par ko biju rakstījusi savā pirmajā grāmatā “Jaunas atziņas par čakru dziedināšanu”, kā arī vēlākajās grāmatās. Es izveidoju dziedināšanas Četru ceļu sistēmu, kas čakras saskaņo ar multidimensiālām pārmaiņām. Esmu turpinājusi pētīt, kā palīdzēt cilvēkiem, izmantojot enerģētiskās sistēmas: nav svarigi, kuru sistēmu pielietoju, izskaidroju, saskaņoju vai izmantoju — gan iekšēji, gan ārēji tās visas saistās ar Dievišķo enerģiju. Mana pieredze apliecina, ka Dievišķais ir ikvienā un it visā. Dievišķais raugās uz pasauli [arļ mūsu acīm. Tad radās jautājums, kam sāku veltīt visu laiku un uzmanību: ja Dievišķais raugās [ar] manējām acīm, vai ir iespējams pasauli skatīt [ar] Dievišķā acīm?

Likteņa ironijas dēļ nevarēju rast atbildi, kamēr neatgriezos pie Kristus — manas bērnības ticības.

Dievišķais ir visā

Pirms dažiem gadiem mani māca hroniska pārpūlēšanās. Laiku pa laikam, lai atvilktu elpu, es devos uz savu “kabīni” (īstenībā — pārvietojamā mājiņa), kur nopļauju zālienu un mājās atgriežos vienas dienas laikā. Lai gan izklausās pēc sasteigtas rosīšanās, tā bija nomierinoša.

Toreiz vēlā vakarā atceļā uz mājām piedzīvoju neaizmirstamu Dievišķā parādīšanos. Vispirms caur automašīnas labās puses priekšējo logu triecās baltas enerģijas zibens — tik spēcīgi un apžilbinoši, ka neuzdrošinājos turpināt ceļu un apstājos. Tad balss, ko nosaucu par Dieva balsi, sacīja:

“Tu esi izredzēta.”

Mana sirds sitās tik strauji, ka nespēju sakopot domas. Beidzot saņēmos un atsāku braucienu. Pēc dažām jūdzēm piedzīvoju nākamo satricinājumu.

Manu ķermeni pārņēma Jēzus.

Zināju, ka tas bija Viņš. Es Viņu atcerējos no savām tējas viesībām bērnībā. Enerģija, kas mani pārņēma, bija liega un maiga. Pasaule atmirdzēja balta — ne tikai līdzenumi abpus automaģistrālei, bet visa apkārtne. Vēlreiz apstājos, lai pilnīgāk aptvertu piedzīvoto.

“Tā Es to redzu,” sacīja Jēzus. “Debesis ir uz Zemes.”

Es skatīju šīs pasaules skaistumu un labestīgumu. Mums nevajag — un tas nav arī paredzēts — gaidīt nāvi, pirms neesam piedzīvojuši Devišķo žēlastību. Mēs esam paredzēti, lai radītu un baudītu šeit un tagad.

Kad Jēzus mani atstāja, noskumu un jutos nedaudz nobijusies. Spratu, ka paies ilgs laiks, līdz atkal redzēšu pasauli tādu, kāda tā likko parādījās.

Kopš tā vakara Kristus mani apmeklēja vairākkārt. Nākamajā reizē viņš parādījās cilvēka veidolā. Tēvs mira no plaušu vēža, bet es ar saviem draugiem Robertu un Ketiju atradāmies Velsā. Katru dienu uzmanījām, kad atbrīvosies telefona kabīne, lai es varētu piezvanīt tēvam. Dienā, kad man parādījās Kristus, jau biju tēvam piezvanījusi, un mēs devāmies apskatīt vecu baznīcu krastmalā.

Es klaiņāju vienatnē gar jomu un apstājos pētīt senu koka krustu. Tad sāku raudāt par tēvu, kuru ļoti mīlēju, un par sevi, jo viņu zaudēju. Pēkšņi no krusta aizmugures iznāca Kristus un pastiepa man pretim rokas. Es redzēju naglu atstātās rētas viņa plaukstu pamatnēs. Kristus vienkārši raudzījās manī, kamēr es raudāju.

Kristus “neglāba” manu tēvu, dziedinādams vai pārliecinādams Kristus vārdā nodot dvēseli luterāņu baznīcas svētībā. Jēzus skatiens man pauda, ka tēvs jau ir glābts savā mīlestībā pret tiem, ko dzīvē bija mīlējis. Jēzus nemierināja. Viņš varēja raudāt līdz ar mani — un to darīja. Dievišķais nevar atcelt nolemto, bet tas var būt kopā ar mums dzīves smagākajos brīžos.

Nākamajā vasarā kopā ar trim tuviem draugiem biju Skotijā. Lieliski pavadījām laiku, apskatīdami svētos akmeņus, ieturēdami maltīti krodziņā un klīzdami pa veikaliem. Mūsu pēdējais mērķis bija apmeklēt muzeju Glāzgovā, kur varēja aplūkot ikonogrāfiskus tēlus no visas pasaules.

Apskatījām Būdas un Ganēša statujas, Šivas un Šakti attēlus, Allāha un Jehovas lūgšanu grāmatas, aborigēnu kultūru pieminekļus un katoļu Marijas tēlu. Es stāvēju pie Salvadora Dali gleznas, un no tās krustā sistais Jēzus Kristus noraudzījās uz pasauli un sniedza man otru mācību. Viņš burtiski iznāca no gleznas, nostājās blakus, pēc brīža iečukstēdams ausī:

“Vai nav brīnišķīgi, ka Dievs ir pielūdzams tik daudzveidīgi?” Tad Viņš nozuda.

Pieredzētais man radīja daudz jautājumus. Meklēdama atbildes, es iestājos kristiešu garīgajā seminārā, lai iegūtu astrālo zinātņu maģistra grādu. Man patika mācības, bet traucēja pārējo studentu uzskats, ka esmu stiprā Jaunās ēras ietekmē. Studijas seminārā nepabeidzu un grādu neieguvu, jo paliku stāvoklī ar otro dēlu un nespēju ne ar ko citu nodarboties. Pārsvarā guvu labu pieredzi. Sapratu, ka Kristus mācību varu apgūt gan seminārā, gan ārpus tā. Agrāk es nepievērsu lielu vērību savām empīriskajām zināšanām un uzskatīju, ka labākais veids, kā nonākt uz “patiesības ceļa”, ir sekošana baznīcas norādījumiem vai mācīšanās garīgajā seminārā.

Ikvienam manam klientam ir atšķirīga Dievišķā uztvere. Dažs klausās sludinātājus vai uzticas priesterim, rabīnam, citam garīgajam padomdevējam; citi ar Dievišķo tiekas dievkalpojuma laikā; vēl citi to pieredz mājās vai uzturēdamies dabā; pārējie saplūst ar Dievišķo, lasīdami labu grāmatu, skatīdamies filmu, klausīdamies radio. Ja viss, ko redzam, patiesībā ir Dievišķais, tad nav nepieciešamības to ierobežot ar savām iedomām par Dievišķo.

Pastaiga ar Dievu

Uzskatīdama, ka man ir pašai savs ceļš pie Kristus ejams, no sirds vēlos, lai arī citi labāk izprastu savas attiecības ar Dievišķo. Personīgi joprojām mulstu, piesaukdama Dievišķo personīgajā dzīvē un profesionālajā darbībā.

Manuprāt, lielākā daļa cilvēku ar grūtībām precīzi raksturo Dievu jeb Dievišķo. Mēs tiecamies redzēt Viņu tīri sadzīviskās kategorijās. Man ir bijis jāvēršas pie Dieva citu cilvēku vārdā, ja kas “notiek nepareizi”. Kāpēc Tu sūtīji mani pasaulē? Kāpēc piešķīri man šos vecākus? Kāpēc nepalīdzi? Kāpēc man jātic Tev, ja Tu acīmredzami pieļauj, ka pasaule virzās uz bojāeju? Kāpēc man jātic Tev, ja neesi ar fiziski redzamu ķermeni? Labi, ka Dievs ir pacietīgs, jo pati esmu vērsusies pie Viņa visos līmeņos. Esmu neatlaidīgi ieklausījusies Viņā, kliegusi uz Viņu un atkal ieklausījusies.

Šāds uzvedības modelis zaudēja jēgu pirms dažiem gadiem, kad atrados Anglijā Mančesterā, kur vadīju semināru. Pēc darba atpūtos vietējā pansijā. Viesnīciņas saimniece pasmējās par spoku, kas esot iemitinājies mājā. Acīmredzot spokam patika izjokot iemītniekus, — reiz pat esot “pazudis” brokastīm pagatavotais ēdiens un neviens nevarējis saprast, kur tas ir palicis. Es jutos ļoti piekususi. Drīz devos pie miera un aizmigu. Nakts vidū sāka kratīties gulta. “Ko tev vajag?!” īgni iesaucos, noprazdama, ka vainīgs ir spoks. Atbilde nesekoja, un es atkal iemigu.

Viss atkārtojās. Šoreiz nebiju tik pieklājīga un skaļi nobrēcos:

“Kas ir?”

Neviens neatbildēja. Es iesnaudos.

Necik ilgi, un mani atkal pamodināja. Pacietība bija galā, lai gan reti zaudēju pašsavaldīšanos. Uzrāvos sēdus.

“Kas tu galu galā esi?!” es kliedzu.

Tad dzirdēju un ieraudzīju atbildi.

“Dievs,” balss sacīja. Tur — gultas labajā pusē, stāvēja tēls, kas atgādināja supermenu no bērnu filmas — viņš liesmoja koši sarkanā krāsā.

Nespēju iedomāties, ko teikt, tad atcerējos norvēģu luterāņu baznīcas audzināšanu.

“O, piedodiet!” nomurmināju, atlaidos gultā, nobijusies sastingu, līdz aizmigu.

Dievs supervaroņa tēlā palika ar mani vēl trīs dienas. Lai gan Viņu neredzēju ar fizisko redzi, kā tajā nakti, es sajutu Viņa klātbūtni, Viņu vizualizēju savā prātā un dzirdēju balsi. Viņš bija man blakus, un es zināju, kā pareizi rīkoties, tāpēc runāju ar Viņu, kā būtu runājusi ar tuvu draugu.

Pēc dažām dienām lidoju uz mājām no Anglijas caur Islandi uz Mineapoli. Un Dievs kopā ar mani. Mulsu, jo nezināju, kur Viņš lidmašīnā atrodas. Sēdēju pie iluminatora. Blakus ejas pusē sēdekli aizņēma kāds džentlmenis no Austrumindijas. Pēkšņi vīrietis piecēlās un pārsēdās citā vietā. Pamestā sēdekļa polsterējums izlīdzinājās. Tad dzirdēju, kā Dievs sacīja:

“Lūk, tagad Man ir, kur apsēsties.”

Blakussēdeklī parādījās iedobums un palika tur visu lidojuma laiku. Dievs neatstāja mani ari ceļā uz mājām.

Pirmajā nakti pēc atgriešanās Viņš pēkšņi savu cilvēka veidolu mainīja uz mākoņa veidolu. Sajuzdama pārmaiņas, sāku raudāt. Vēlējos, kaut Dievs būtu palicis cilvēka izskatā, lai gan ārēji izskatījās nedaudz dīvaini. Sāku apšaubīt, vai tiešām esmu visu redzējusi vai tikai izfantazējusi? Varbūt patiesībā nekas nenotika? Varbūt Dievs nebija īsts?

Tad nāca apjausma. Kā bērni mēs ticam tam, kas ir konkrēts, un vēlamies taustāmu apliecinājumu redzētajam. Mēs vēlamies, lai Dievs būtu mūsu māte, tēvs, vai varbūt mīļotais suns vai kaķis. Mēs noticam tikai tam, ko varam sataustīt. Lai Dievs būtu it visā — lai mūsos būtu Dievišķais, tikpat ir nepieciešams to redzēt, cik neredzēt.

Mūsu bērna prāts un nobriedušais redzējums atsakās pieņemt patiesību, kuras pamats ir vienīgi ticība.

Tāpēc radām reliģijas. Ja pārējie redz un apraksta Dievu tāpat kā mēs, ir vieglāk ticēt. Mēs izgrebjam Dievu noteiktos veidolos, kas atbilst “īstenā tēla” idejai, un gaidām, ka Dievs piepildīs mūsu cerības labāk nekā kādā citā veidolā. Dievs kā mākonis neliekas tik “īsts” kā Dievs cilvēka izskatā.

Dažas dienas vēlāk mans dēls Gabs dzīvojamā istabā spēlējās ar draugu Džeikobu. Es sēdēju stūri un lasīju, kad pēkšņi visapkārt apgāzās dažādi priekšmeti. Vispirms lampa, tad no kafijas galdiņa novēlās grāmata un beidzot līdz galam atvērās durvis un sagāzās kaudzē sakrautie žurnāli. Gabs pat neatrāva skatienu no spēles, lai gan Džeikobs pajautāja:

“Kas notika?”

“O, tas ir tikai Dievs,” mans dēls mierīgi atbildēja un turpināja “nokaut” vienu spēles figūru pēc otras.

Istabā iestājās klusums. Tad Džeikobs stingri noteica:

“Manā mājā tā nenotiek!”

Viss, par ko es iedomājos, vien bija, — kas notiks, ja par to uzzinās kaimiņi.

Kāda viedoklis par tevi nenozīmē, ka tāds esi patiesībā.

Less Brauns

Ko domā kaimiņi: dzīvot atbilstoši savai būtībai

Viens no lielākajiem izaicinājumiem būt mums pašiem ir sadzīvot ar apkārtējo priekšstatiem par mums. Tas allaž bijis pārbaudījums man un daudziem maniem klientiem.

Nevaru teikt, ka man kā gaišreģei ir vienalga, ko par mani domā kaimiņi.

Pilnveidojoties manai gaišredzības prasmei un panākumiem praksē un pateicoties daudziem brīnišķīgiem un atsaucīgiem klientiem, esmu sapratusi, ka visi jautājumi, kurus esmu uzklausījusi, ierindojas galvenokārt trīs kategorijās: darbs, attiecības un veselība. Caur šīm trim jomām mēs izdzīvojam dzīvi, tā pieaug un nostiprinās mūsu izpratne par Visaugstākajiem spēkiem un Dievišķo mūsos pašos. Galu galā, veiksmīgas dzīves atslēga ir — baiļu vietā izvēlēties dzīves svinēšanu. Un atslēga līksmei? Apzināties, ka esam īpašas būtnes un ka būt cilvēkam ir brīnišķīgi.

Kāds no maniem klientiem ir labi pazīstams ārsts. Viņš savā kabinetā izlika uzrakstu: “Ir atļautas lūgšanas un meditēšana”, jo bija sapratis, ka, lūdzot kopā ar pacientu, ārstēšana sekmējas labāk.

Viņš neuzstāja, ka noteikti ir jālūdz. Viņš neierobežoja saskarsmi ar Dievišķo tikai ar lūgšanām; meditēšana, holistiskā koncepcija viņam bija pilnīgi pieņemama. Viņš piedāvāja izvēli. Lai gan pateicīgie klienti viņu cienīja, pārējie ārsti jutās apdraudēti no “nestandarta” pieejas un panāca viņa atlaišanu no darba.

Vēl cits piemērs par desmitgadīgu zēnu — brīnišķīgu mūziķi. Viņš spēlēja trompeti un tika uzaicināts spēlēt solo pieaugušo orķestrī. Zēns atnāca pie manis un stāstīja, cik ļoti viņu sarūgtina, ka nespēj pilnībā nodoties mūzikai, jo pārējie bērni skolā saukā viņu par “liellūpi” un mēdz paslēpt viņa trompeti. Kuram no mums gribētos būt tādam, kāds esam, ja tiekam izsmieti un apsaukāti?

Es pateicos Dievišķajam, ka manas dotības ir tik unikālas un dīvainas, kādas tās ir, jo tās likušas man doties pie dažādiem “dīvaiņiem”, lai iemācītos, ka man ir sevi jāpieņem, kāda esmu patiesībā, un tikai pēc tam varu ņemt vērā apkārtējo viedokļus. Personīgā viengabalainība ir vienīgā mēraukla, kam ir nozīme, lai ari ceļš uz šo atziņu ir sāpīgs.

Pieņemt attiecības, kādas tās ir

Mēs visi gribam būt patīkami un atzīti. Būt gaišreģei nav viegli.

Manuprāt, tēvam manas spējas bija kā izaicinājums, iespējams, tāpēc ka viņam bija kas slēpjams, ko varēja atklāt vienīgi tas, kas redz. Bērnībā man atkārtoti rādījās kāds sapnis, un, būdama jau pusaudze, es tēvam reiz ierosināju aiziet kopā vakariņot ārpus mājas un lūdzu paskaidrojumu.

Sapnī biju dvēsele, kas klejoja pa kādu dzīvokli, kurā atradās vīrietis un sieviete. Vīrietim bija gaiši mati, zilas acis un plati pleci; sieviete bija brunete, mati atsieti ar lakatu un mugurā zila blūze. Es zināju, ka viņiem jākļūst par maniem vecākiem, ka vīrietis būs mans tēvs, — un tomēr kaut kas nebija kārtībā.

Abi strīdējās par reliģiju, un beigās sieviete raudādama aizskrēja. Es saucu viņu atpakaļ, bet durvis aizcirtās. Tad es pagriezos pret tēvu un centos pierunāt, lai viņš sievieti panāk, bet viņš mani nedzirdēja.

“Viņa ir stāvoklī!” es kliedzu. “Viņa ir stāvoklī!” — taču tēvs mani nedzirdēja.

Es vienmēr esmu jutusi, ka man ir nepareizā māte. Es uzaugu, mīlēdama un cienīdama māti, uzskatīju viņu par mātes paraugu: viņa ir izglītota un pievilcīga sieviete. Kādas tiesības man nosodīt viņas agrāko attieksmi pret mani? Es noteikti esmu izaicinājums saviem bērniem — tikai pajautājiet viņiem! Tomēr bērnībā es klusībā sajutos kā bārene.

Stāstīdama tēvam par sapni, vēroju viņa reakciju. Viņš kļuva pavisam bāls un kluss. Pēc īsa brīža viņš paskaidroja:

“Pirms satiku tavu māti, es biju saderinājies ar kādu sievieti. Mēs dzīvojām kopā, bet sarāvām attiecības reliģisku domstarpību dēļ. Viņa bija katoļticīgā, bet es esmu luterticīgais, un es negribēju sāpināt vecākus.”

Jautāju, vai viņš zināja, ka viņa saderinātā bija stāvoklī, kad viņi pārtrauca attiecības. Tēvs noliedza, ka tas iespējams, un es uzdevu nākamo jautājumu:

“Vai viņai ir bērni?”

“Jā,” viņš atbildēja un aprakstīja viņas vecāko dēlu, kuram bija blondi mati, zilas acis un kurš aizrāvās ar lidmašīnu modeļiem. Kā tu, es nodomāju. Man likās interesanti, ka viņa iepriekšējā līgava gandrīz nekavējoties pēc šķiršanās no mana tēva apprecējās un drīz pēc tam dzemdēja bērnu.

Pēc šīs sarunas mana tēva attieksme pret mani mainījās. Lai arī pirms tam viņš mani uzskatīja par dīvainu, tagad viņš mani cienīja un baidijās no manis.

Esmu atklājusi, ka vīrieši — īpaši tie, ar kuriem man ir bijušas romantiskas attiecības — bieži jūtas neērti manu dotību dēļ. Man ir aizdomas, ka viņi jutās neaizsargāti un “atmaskoti”, kamēr es vēlējos, lai man parāda uzmanību kā sievietei.

Es jutu līdzjūtību pret mana vecākā dēla tēvu. Kad satikāmies, es vēl nemācēju pārvaldīt savas dotības. Tās varēja pavisam pēkšņi izpausties, un viņš pieredzēja manu nespēju sevi kontrolēt. Joprojām atceros, kā naktī viesnīcā, kurā bijām apmetušies, es sapīkusi izlēcu no gultas, atrāvu vaļā logu un sāku kliegt.

“Tā tas ir!” es klaigāju. “Tava bijusi sieva klaiņā pa mūsu istabu! Viņai ir jāaizvācas!”

Viņš nodomāja, ka esmu jukusi. Arī es tā nodomāju.

Un tomēr viņa bijušās sievas gars bija mūsu istabā. Esmu atklājusi, ka arī dzīvs cilvēks spēj “sadalīt” savu dvēseli un vienu tās “daļu” nosūtīt uz citu vietu. Naktī dvēsele var klejot apkārt un bieži “aizceļot” uz kaut kurieni — reizēm, lai spokotos. Tajā gadījumā es sajutu vairāku spoku klātbūtni. Pēc tam man parādījās viņa tēva gars mūsu dzīvojamā istabā. iMan toreiz nebija ne jausmas, kā neredzēt to, ko es redzēju, kā kontrolēt savas dotības.

Par laimi, sadraudzējos ar citiem “dīvaiņiem” — viņus satiku dziedniecības vai garīgās attīstības, vai citos kursos, kurus apmeklēju. Atklāju, ka nemaz nebiju tik dīvaina, kā domāju, arī pārējie bija tikpat dīvaini.

Kāda no manām jaunajām draudzenēm pastāstīja, ka naktīs viņu modinot ārpasaules būtnes un iepazīstinot ar Visuma noslēpumiem, un tā dēļ viņa allaž esot pārgurusi. Abas nolēmām, ka ir jānovelk kāda robeža. Viņa pieprasīja saviem naksnīgajiem skolotājiem izdevīgāku mācību laiku, un es atteicos sarunāties ar būtnēm, kas klaiņāja ap mani, ja vien tām nebūs kas patiešām svarīgs ziņojams. Noteiktā rīcība man palīdzēja apgūt zināšanas par pieļaujamām garīgās saskarsmes robežām, ko apguvu psihisko dimensiju terapijas kursos, kā arī prasmi atsijāt kaitīgās enerģijas no labvēlīgajām un noteikt parametrus, kā padzīt negatīvās pārdabiskās būtnes.

Lai gan esmu attīstījusi spēcīgu norobežošanās spēju, mani joprojām intriģē pati robežu problēma, pareizāk sakot — to trūkums citos cilvēkos: piemēram, apsvēru, vai ieteicams ierasties viesībās un paziņot, ka esi medijs.

Nereti cilvēki izvairās no manis, it kā es būtu spitālīgā. Cilvēki uzskata, ka es lasīšu viņu domas un atklāšu viņu šausmīgos noslēpumus, un varbūt pat skaļi tos paziņošu pārējiem. Patiesībā mani nemaz neinteresē viesu noslēpumi. Es tos uzklausu savā praksē visas dienas laikā. Kad esmu viesībās, vēlos atslābināties, iemalkot glāzi vīna un piedalīties nenozīmīgās sarunās — jūs saprotat — par laiku, filmām un draņķīgām grāmatām.

Ir bijusi ari citāda attieksme — iztaisīt no manis viesību atrakciju: “O, vai jūs varat sarunāties ar manu mirušo vectanti Herietu?” Kaut kāda iemesla dēj daļa cilvēku uzskata, ka es staigāju apkārt ar mobilo tālruni, pa kuru varu sazināties ar viņpasauli, un ne tikai, — vēl man ir fantastisks tālruņa — datora tiešvads, tā ka, kad vēlos, varu “pieslēgties” citām pasaulēm.

Un, protams, ir taču paredzējumu un pareģošanas lauciņš! Biržas jautājumi, loterijas biļešu numuri, akcijas, obligācijas, kas vēl? Patiešām, ja es zinātu atbildes uz šiem jautājumiem, es būtu stāvus bagāta un neatrastos šādās viesībās.

Dažreiz es kļūstu par krāsu “ielāpu”. Jā, es redzu cilvēkus gan krāsās, gan nolasu personības. Reiz viesojos pie draugiem, kas atzīmēja kādu viņu ģimenes notikumu, un ar katru no viņiem dalījos krāsu izjūtā. Tas bija uzjautrinoši, tomēr vakara noslēgumā jutos kā izsmelta un pati kļuvu pelēcīga.

Un vienmēr atradīsies kāds “īstās mīlestības” alcējs. Tādi apstākļi rodas, kad kāds no viesiem “kā noslēpumu” pavēsta kādam citam par manu “profesiju”. Vīrietis vai sieviete tad pienāk pie manis, uzsāk tukšu tērzēšanu, līdz pievēršas galvenajam jautājumam: man bija sirdsdraugs, bet viņš mani pameta, — vai viņš atgriezīsies? Kā jūs domājat, vai es satikšu savu īsto mīlestību? Es tikko iepazinos ar kādu. Kā jūs domājat, vai tur kaut kas sanāks?

Vissmagāk ir, ja kādam tiešām ir nepieciešama dziedināšana — vai nu pašam jautātājam, vai tuviniekam. Daži vecāki burtiski “uzspiež” man savu neārstējami slimo bērnu, lūgdami pēc Brīnuma. Krievijā, Anglijā un šeit, Amerikas Savienotajās Valstīs, cilvēki vēl stundām ilgi pulcējas ap mani pēc semināra beigām, pavada līdz viesnīcai, vienmēr lūgdami informāciju, atklāsmes vai dziedināšanu. Man nav vienalga, bet man ir nepieciešama arī vienatne, lai būtu tik laba gaišreģe, kāda esmu.

Pirms dažiem mēnešiem biju apmetusies vietējā pansijā, lai prom no ikdienišķām rūpēm nodotos rakstīšanai. Tiklīdz saimniecei kļuva zināms, ka spēju dziedināt, viņa uzvēla man lērumu fizisku problēmu un sūdzību par savām kaitēm un vēl ataicināja vedeklu! Es biju iecerējusi strādāt pie sava projekta, bet vai varat iedomāties, cik daudz izdevās padarīt?

Visvairāk mani tracina, kad klienti uzmācas lielveikalā vai citā publiskā vietā. Es nevaru saskaitīt, cik daudzas reizes ir satikti klienti, kas uzskata, ka, ja jau es spēju redzēt vīzijas konfidenciāli, divatā ar klientu, varu to darīt ari publiski. Visspilgtāk palicis atmiņā gadījums, kad, iznākdama no Pet Smart veikala, stiepu 30 mārciņu smagu maisu ar suņu barību, kamēr mans deviņgadīgais dēls centās savaldīt mežonīgo zvēru Haniju, kurš savukārt siekalojās pēc kaķiem, vienlaicīgi raustīdamies pie kāda miniatūra klēpja pūdeļa, un tad piesteidzās kāda kliente jautādama, vai cilvēks, ar kuru viņa nesen iepazinusies, būs īstā mīlestība.

Neatceros, ko atbildēju, bet tas acīmredzami bija kas skarbs, jo viņu nekad vairs nesatiku. Mums visiem ir patīkami, ja tiek novērtēts mūsu darbs, taču darbs ir tikai viena dzīves daļa. Atcerieties “zelta likumu” — izturies pret otru tā, kā vēlies, lai viņš izturētos pret tevi.

Dievišķā norādījumi

Laiku pa laikam stingri apņemos nepielietot savas dotības, ja ar klientu neatradīšos divatā vai tikšu “neglābjami iespiesta stūrī”, tas ir, tad, kad Dievišķais parāda, kurš te ir pavēlnieks, un tā noteikti neesmu es.

Kādu rītu piecēlos un Dievišķajam paziņoju, ka esmu tik daudz darījusi Viņa vārdā, ka vismaz šodien atpūtīšos. Neviens nepiezvanīja. Neparādījās neviena vīzija. Esmu brīva, nodomāju, un Gabriela pavadībā devos uz lielveikalu. Mans vienīgais dienas uzdevums bija nopirkt pārtiku, bērnam apavus un vēlāk izmest matracīti (kad suns ēd savā guļvietā, viņš sakošļā arī matracīti).

Iepirkšanās aizņēma ilgāku laiku, nekā bija ieplānots, un tikai krietni pēc pusdienlaika mēs izsalkuši un noguruši pietuvojāmies pašapkalpošanās norēķinu kasei, kad dzirdēju iekšējo balsi:

“Palīdzi tam cilvēkam!”

Es novaidējos. Atzīstos, es balsi ignorēju. Es zināju, kas sekos, tāpēc neatsaucos. Biju izsalkusi un sapīkusi, un visu enerģiju veltīju, lai noturētu jauno matraci uz jau tā pārkrautajiem iepirkuma ratiņiem. Arī Gabriels činkstēdams atgādināja, ka nav ēdis pusdienas.

“Palīdzi tam cilvēkam!”

Nopūtos. Zināju, ka man vismaz jāpaskatās uz Dievišķā aizbilstamo.

Vīrietis sēdēja uz blakusesošā sola. Viņš bija jauns, ar tukšu skatienu un šūpojās uz priekšu un atpakaļ. Mūsu skatieni sastapās.

“Kundze, vai jums ir mazliet naudas?”

“Nē, nav,” es teicu padodamās. Te nu esam, nodomāju, atkal jāstrādā. Prātā redzēju vīziju — jaunais cilvēks bija kopā ar citiem; viņi to bija pametuši šeit bez naudas un svešā vietā. No kurienes viņš bija? Redzēju mežus, bet nezināju, kur tie atradās.

Jauneklis pastāstīja, kas ar viņu atgadījies, un viņa stāsts papildināja redzēto vīziju. Viņš kopā ar draugiem bija atbraucis no Sietlas. “Draugi” bija viņu izmetuši no automašīnas te pie lielveikala un aizbraukuši ar viņa mašīnu. Viņš visu dienu bija nosēdējis uz sola neēdis un bez naudas. Viņš pat nevarēja ar kādu sazināties. Es piezvanīju veikala administratoram un palūdzu dot rīkojumu restorāna pārzinim, kuru personīgi pazinu, lai paēdina svešo jaunekli. Apmēram pēc stundas puisis policista pavadībā aizgāja, lai sazinātos ar vecākiem.

Lielākā daļa no mums izmanto savas dotības, kad vēlamies — kad ir ērti mums. Taču patiesībā mūsu dotības savieno mūs ar Dievišķo, un Dievišķais norāda, kad un kur mums tās pielietot.

Neērtie vecāki

Šķiet, manas dotības visvairāk traucē maniem bērniem. Lai arī viņi izturas izlikdamies, ka viņiem nav ne jausmas, ar ko nodarbojos, patiesībā mans darbs viņus satrauc.

Maikla, mana vecākā dēla, tēvs ir starptautiski pazīstams epidemioloģijas zinātņu doktors. Viņa praktiskais darbs norit dzīvnieku fermā — viņš ir cūku ārsts. Kā jūs justos, ja jums cilvēkiem jāsaka, ka tēvs ir cūku dakteris un māte — medijs?

Maikls, kurš tagad mācas koledžā, paziņoja, ka viņa karjera, lai kāda tā būs, noteikti nebūs tik dīvaina kā mātei. Viņš specializējas žurnālistikā, sekundāri angļu valodā un reliģiju zinātnēs — gandrīz tas pats, ko es studēju koledžā. Es nolēmu nenorādīt uz acīmredzamo.

Jaunākais dēls, Gabriels, līdz šim, šķiet, ir pieņēmis, ar ko es nodarbojos. Tomēr, sasniedzot pusaudža vecumu, viņš paziņoja to pašu, ko brālis: “Māt, tu esi dīvaina!”

Taču ar laiku viss mainās. Pirms dažiem gadiem Maikla skolotāji ignorēja mani, kad minēju savu “profesiju”. Gaba skolotājām, šķiet, ir pretējs viedoklis. Kad viena no viņām pajautāja, kā es nopelnu iztiku, un kad paskaidroju, tikai noteica: “Kolosāli!”, un turpināja vecāku sapulci. Man bija patīkami.

Daži var nodomāt, ka būt divu bērnu mātei ir psihiski grūti. Dažreiz tā ir. Reiz Maikls sacīja: “Cik briesmīgi, ka māte ir medijs! Es jūtos tā, it kā būtu caurspīdīgs!” Patiesībā šī viņa pamāte, neticamā persona, ir atklājusi daudz vairāk viņa pārkāpumu, — mātes ir apveltītas ar dziļāku intuīciju.

Būt par mediju ir sirdi plosošs un sāpīgs talants, vēl ar t. s. intuitīvo virspusi. Lūk, kaut vai priekšnojauta: es spēju paredzēt nākotni, taču dažreiz nevis redzu, bet jūtu, ka kaut kas notiks, nezinādama — kad. Pirms dažiem gadiem es, nemierīgi sažņaudzoties kuņģim, naktī grozījos un mētājos pa gultu. Nākamajā dienā ir jānotiek kam

šausmīgam! Vienīgā vīzija, ko redzēju, bija manu bērnu tēli, taču tas bija par maz, lai zinātu, kas sagaidāms.

Nākamās dienas pēcpusdienā gandrīz vienlaicīgi atskanēja divi tālruņa zvani. Maikls, kuram nupat palika sešpadsmit un kurš tikko kā bija saņēmis autovadītāja tiesības, bija sadūries ar citu automašīnu. Maikla automašīna izrādījās sadragāta, bet viņš pats — sveiks un vesels. Jaunākais dēls bija pakritis rotaļu laukumā un asiņojošs aizvests pie ārsta.

Kuram bērnam man jāpalīdz vispirms? Es izskrēju ārā un atklāju, ka trīs no manas automašīnas riepām bija izlaidušas gaisu. Mans automobilis bija nosacīti jauna mašīna, tā ka jēdzīgi izskaidrot notikušo es nevarēju. Piezvanīju draudzenei, lai atved jaunāko dēlu, un es piezvanīju vecākā dēla tēvam, lai palīdz Maiklam. Pēc dažām stundām ar abiem zēniem nomocījusies sēdēju autodarbnīcā, bet pateicīga, ka abi dēli bija pie manis.

Vai Dievs gribēja, lai tas viss notiktu? Ļoti šaubos, ka Dievs būtu sūtījis eņģeli, lai tas pārdur automašīnas riepas, sabojā Maikla braucienu un nogrūž Gabrielu no šūpolēm. Lai ari kādi procesu ietekmējošie apstākļi aiz šiem notikumiem neslēptos, tie iedarbojās labu laiku pirms notikumiem, citādi es nebūtu redzējusi iepriekšējās nakts vīziju.

Apbrīnojami, ko cilvēks var sasniegt, ja notic sev.

Sems Voltons

Otra dala Jautājumi un atbildes

Ko atklāj redzējumi

Savas prakses laikā esmu nākusi pie secinājuma, ka mana dzīves pieredze daudz neatšķiras no pārējo cilvēku pieredzētā. Daudzi no mums ir uzauguši nelabvēlīgā mājas gaisotnē, esam jutušies sāpināti un aizvainoti; visiem ir bijušas “lauztas sirdis”, apstrīdamas savstarpējās attiecības un reizēm neizprotama paļāvība vienīgi uz sevi. Esam pelti, pārcietuši finansiālas grūtības, tikuši fiziski ietekmēti. Mēs piekrītam, ka būtu labāk, ja pasaulē un mūsu dzīvē valdītu miers. Mums vienkārši nepieciešama sabiedriskā iekārta, kurā skaidri ir pārredzama situācija un kurā zinām, kā ar to tikt galā.

Loģiskas pieejas nepieciešamība bieži mūsu neloģiskajai dzīvei mani ir rosinājusi cilvēku dzīves problēmas un cerības iedalīt trīs kategorijās: attiecības, darbs un veselība. Padomājiet, vai varat minēt kādu jautājumu, kas neietilptu šajā iedalījumā?

Jums ir romantiska dēka? Attiecības.

Vēlaties satikt Raita kundzi/kungu? Attiecības.

Esat norūpējies par rēķiniem? Darbs.

Dzīvē nejūtat piepildījumu? Darbs.

Jūtaties slikti? Veselība.

Vēlaties lielāku līdzsvarotību dzīvē? Veselība.

Arī Dievišķais iederas visās šais kategorijās: mūsu attiecības ar Dievišķo ir pamatā citām attiecībām, — tās ir priekšnoteikums, lai piepildītu mūsu garīgo misiju, lai būtu skaidrs prāts un laba veselība. Ja savās dzīves gaitās esam kopā ar Dievišķo, gūstam panākumus it visās jomās vienlaicīgi.

Pārējais grāmatas saturs ir veltīts, lai analizētu trīs dzīves jomas un pievērstos visbiežāk sastopamām situācijām, kas skar ikvienu no mums. 6. nodaļā es paskaidroju definējumus: kas ir attiecības?, kas ir darbs?, kas ir veselība? Kā būtu, ja visās trīs dzīves galvenajās jomās mēs justos droši un neapdraudēti? 7. nodaļā un līdz 10. nodaļai rakstu par populārākajiem jautājumiem, kādus man ir nācies uzklausīt. Lai būtu uzskatāmāk, par dažādajām problēmām dzīves galvenajās jomās un par to iespējamajiem risinājumiem ir rakstīts jautājumu un atbilžu formā.

Atbildēs izteikts, ko visbiežāk redzu vai intuitīvi jūtu. Daudzos gadījumos pievienoju pa stāstam par kādu klientu ar līdzīgām likstām, lai mana atbilde būtu izsmeļošāka. Noslēgdama šo ievadu, novēlu, lai jūs apzinātos savas intuitīvās dotības, laiku pa laikam redzētu kādu vīziju — kaut vai uz mirkli, īsu kā sirdspuksts.

Dzīves trīs sfēras

Mēs katrs vēlamies piepildītu dzīvi. Diemžēl nav formulas, kas to nodrošinātu kaut vai ikdienas sīkumos. Nevaru saskaitīt, cik reižu esmu no rītiem piecēlusies priecīgās gaidās par jauku un veiksmīgu dienu, līdz ir atskanējis tālruņa zvans, kas licis sirdij pamirt — saslimis kāds no tuviniekiem, atlikta svarīga tikšanās, nav pienācis čeks par cerēto summu.

Tai pašā laikā dzīve var sniegt visbrīnišķīgāko ziedu buķetes: kafejnīcā cilvēks rindā aiz tevis piedāvā apmaksāt tējas tasi, kad izrādās, ka naudas maciņu esi aizmirsusi mājās. Tu ved bērnu uz skolu un pa ceļam atklāj, ka dēls apvilcis ne to kreklu, un brīnumainā kārtā tavā automašīnā atrodas svīteris īstajā krāsā.

Nepatīkamie brīži kļūst kontrolējami un patīkamie notikumi acīmredzami, kad notikumus dzīvē iedalām trīs pamatjomās. Kas iezīmē šo jomu robežas? Kāda būtu mūsu dzīve, ja šīs robežas nebūtu saraustītas un tukšumi starp jomām būtu aizpildīti? Kādi mēs kļūtu, ja spētu to panākt? Centīsimies noskaidrot.

Trīs galvenās dzīves sfēras

Ezoteriskā pasaulē aplis nozīmē sākumu vai sākuma punktu. Virzība uz apļa var sākties no jebkuras vietas. Dzīvē tā sākas ar cilvēka esību, kas ir vienīgā savā veidā un mūžīga. Dzimšanas brīdī mums tiek dots viss, lai augtu, taču spējas ir jāattīsta un cerības ir jāpiepilda. Dzīve ir vēlēšanās un cenšanās to panākt, un tas notiek, sūtot mums pieredzi visās trīs savstarpēji atkarīgās dzīves jomās, kuras precīzi varētu raksturot šādi:

attiecības ir saistības,

darbs ir garīgā mērķa piepildīšana,

veselība ir apzināšanās dzīvot saskaņā.

Lai sasniegtu mūsu iespējas, dzīvi mums ir jāgrib redzēt kā odiseju (dēkainu ceļojumu) un sevi par šī eposa varoni. Savā gaišreģes praksē bieži iztēlojos cilvēkus kā piligrimus (svētceļniekus), kuri ikdienas gaitās nonāk krustcelēs. Tur viņi sastop cilvēkus, citas būtnes vai pieredz notikumus, kas prasa atbildēt ar attieksmi pret attiecībām, garīgo uzdevumu un esības viengabalainību. Nav viegli būt varonim. Reizēm mēs prasām pārāk daudz no sevis, aizmirsdami, ka pat ērglis sākumā ir perējums, kas pirmajā lidojumā paceļas gaisā ar nestabiliem spārniem. Pat pēc tam, kad esam uzlidojuši, spēcīgs pretvējš var atdzīt atpakaļ ligzdā, lai paslēptos drošībā.

Ja atmetam cerību sasniegt nesasniedzamo pilnību, ir laba iespēja būt apmierinātam visās trīs dzīves galvenajās jomās. Mans gaišreģes pienākums ir pateikt cilvēkam, kas viņam personīgi ir iespējamāks. Kādam cilvēkam ideja par piepildītām attiecībām var būt laulības, trīs bērni un zedeņu žogs ap māju. Citam viņa iekšējā gudrība var ieteikt stipru garīgu saskaņu ar kādu, kam patīk ceļot uz Bali. Mēs nokļūstam grūtībās, kad mēģinām savu dzīvi salīdzināt ar kāda cita dzīvi. Mēs varam kļūdīties, skatīdamies tikai uz džounsiem un ignorējot izvēli, kas attiecas vienīgi uz mums.

Kā tas ir — būt “labās attiecībās” ar veiksmīgu darbu un labu veselību? Atbilde katram ir sava, taču būtība visiem viena.

Attiecības, kas apmierina

Attiecības nozīmē saites starp mūsu esību, daļu no mums pašiem un citiem ārpus mums, dabu un Dievišķo. Mums ir nepieciešamas attiecības ar daudziem cilvēkiem, būtnēm un vietām — tai skaitā radiniekiem, draugiem, paziņām, darījumu partneriem, garīgiem pavadoņiem, dzīvniekiem, Dievišķo un pat tādiem priekšmetiem kā mīļas piemiņas lietas. Vispār mums ir nepieciešama attiecību kvantitāte un kvalitāte, kāda ir vajadzīga, lai apmierinātu septiņas personiskās vajadzības:

*     Garīgs rosinājums.

*    Emocionāla tuvība.

*    Garīga attīstība.

*     Mūsu dzīves vērtībām atbilstīgs atbalsts.

*     Fiziska tuvība — sekss vai glāsts.

*    Aizraušanās, piemēram, kāds vaļasprieks.

*     Beznosacījuma mīlestība.

Cilvēkiem es pastāvīgi iesaku veidus, kā šīs vajadzības apvienot un kā kļūt par labu draugu pārējiem, tomēr manus klientus galvenokārt interesē romantiskas attiecības. Nav svarīgi, vai kāds jau ir precējies un jautā par savu laulāto draudzeni/draugu, vai nav precējies, vai ir šķirtenis nākamās sievas meklējumos, vai kāds, kas jau piecas reizes ir zvērējis altāra priekšā mūžīgi mīlēt, vai homoseksuālis/heteroseksuālis/biseksuālis/bezdzimuma vai transseksuālis, vai gados jauns vai vecs, vai pusmūžā, — galvenās rūpes visiem saistās ar attiecībām, ar vēlmi atrast īsto mīlestību.

Kāds klients pie manis ieradās pat ar desmit lappušu garu iepazīšanās dienesta piedāvājumu datorizdruku, lai es viņam pateiktu, cik daudzas sievietes no saraksta varētu kļūt par viņa vienīgo.

Vai es ticu patiesai mīlestībai? Jā, ticu. Turpmāk 7. nodaļā runāšu par attiecībām vairāk. Vai es uzskatu, ka katram ir vienīgā mīlestība? Jā, lai gan te ir arī atruna, ka varētu būt apstākļi, kas nozīmētu, ka jūs nekad nesatiksit savu “otro pusīti”. Vai es domāju, ka esam pelnījuši īstu mīlestību, svētītu laimi un laulības uz mūžu? Jā, jā un jā!

Taču būsim reālisti. Arī īstenība ir daļa no mana darba. Es nevaru piedāvāt cerību, ja tā nav piepildāma, — jūs, vienalga, man nenoticētu.

Amerikā šķiršanās ir augstāka par 50%, un vienīgais iemesls, kāpēc tā nav vēl augstāka, ir, ka cilvēki nogurst no šķiršanās. Viņi vai nu neprecas, vai nešķiras, bet joprojām maina mīļākās/mīļākos. Kaut kas nav īsti kārtībā ar šo “apsēstību”…

Es zinu, kas tas ir.

Mēs nesākam no apļa vidus, no sevis. Mēs nekad neatradīsim īsto draugu, nekad nebūsim apmierināti ar šo vai citu personu, ja paši nebūsim īsti — ar savu patieso es. Lai sevi mīlētu, ir nepieciešams pārcilvēcisks godīgums, taisnīga sevis atzīšana un vēlēšanās mainīties.

Apvienot sevī dažādas savas būtības puses nav viegls darbs. Iekšēji mūsos ir daudz dažādu es. Manuprāt, ir trīs galvenie es izpausmes tipi: padomdevēji, ceļotāji laikā un pieredze.

Es nezināju par “padomdevējiem”, līdz gadījās strādāt ar kādu mācītāju kā klientu. Viņš nevarēja izlemt, vai vajadzētu šķirties, lai gan viņš un sieva gadiem ilgi ienīda viens otru. Galu galā viņiem būtu vajadzīgs labs psihoterapeits.

Uz viņa pleca ieraudzīju divas smalkas būtnes, kas pārstāvēja divas viņa būtības puses. Viena būtne bija eņģelis ar oreolu. Kā varat iedomāties, tas aizrunāja ar labi domātu padomu laulību saglabāt. Otra būtne bija velns, kas, kā atceros, ļzvilnēja uz Harley Davidson motocikla un smēķēja. Velns lieliski izklaidējās, citēdams atsevišķas vietas Bībelē un dodams padomus, kā mocīt sievu.

Vēl citu cilvēka es bieži sastopu seansos ar klientiem — ceļotāju laikā — cilvēka iekšējo es, kas parasti ir vai nu bērns, vai vecāks. Vai esat piedalījies ilgā un neinteresantā darījumu sapulcē vai ģimenes pusdienās, kad aiz garlaicības gribas kaukt kā šakālim? Tas ir jūsu “iekšējais bērns”, kam labāk patiktu bezbēdīgas rotaļas. Dažreiz būtu lieliski ļaut nerātnībai vaļu un iekniebt priekšniekam apakšstilbā, lai redzētu, kā viņš reaģēs.

Vēl ir vecāki “ceļotāji laikā”, kas izpaužas kā mūsu “prātīgais” es. Reizēm šis prātīgums ļoti palīdz; reizēm liek “stāvēt pāri pūlim”, būt neapmierinātam ar apstākļiem. Mans vecākais dēls to izrādīja, kad viņu vedu mājās pēc pirmās dienas bērnudārzā. Viņš paziņoja: “Mammu, tā ir pilnīgi velta laika izniekošana!”, un paskaidroja, ka jau zina, kā ir jāizkrāso attēli, un kopš tā laika viņa pašapziņa ir pieaugusi.

Un vēl trešais tips — pieredzes es. Veselīgais iekšējais es secina: ja kāds ir ļauns, mēs no viņa izvairāmies; ja darbs netiek pienācīgi apmaksāts, mēs to neuzņemamies. Aizvainots pieredzes tips tomēr kļūdās un var pilnīgi sajaukt mūsu dzīvi. Arī tas ir mūsu iekšējais es, kas var noticēt, ka esam pelnījuši sliktu apiešanos, tāpēc turpinām strādāt nepiemērotu darbu vai paciest rupju priekšniecību.

Neapmierinošu attiecību galvenais cēlonis ir bēdīga pieredze. Es atceros klientu, kas turpināja dzīvot kopā ar alkoholiķēm — ar piecām pēc kārtas. Māte bija bijusi alkoholiķe, un viņa traumētā pašapziņa nemitīgi cerēja, ka nākamā sieva viņu mīlēs tik cieši, ka viņš vairs nenodosies dzeršanai.

Mēs turpinām saistīties, pie kā esam pieraduši, mēs ciešam neveiksmi un nezinām, kur ir rodama izeja, kamēr neapzināmies cēloņus. Ja saskaramies ar kaut ko traucējošu, mums ir iespēja izjust apmierinājumu ar sevi — kādi esam — un norobežoties no tā, kas notiek ārpus mums. Tas ir ceļš uz iekšēju mieru.

Apmierinošs darbs

Darbs nav īpaši iepriecinošs vārds, vai ne? Izrunājiet šo vārdu. Tas ir smags. Valodā savas nozīmes dēļ tas ir stiprs.

Lielākajai daļai cilvēku darbs saistās vienīgi ar samaksu. Mani klienti bieži sūdzas par savu algas darbu — nepatīk priekšniecība vai kolēģi, vai neapmierina pats darbs, jo tas garlaiko vai prasa lielu piepūli un bojā nervus, vai arī ceļš līdz darbavietai ir pārāk tāls, un sarūgtina apstāklis, ka pārāk maz laika paliek bērniem. Daži cilvēki neapjauš, ka viņi strādā vai ka viņiem ir jāstrādā. Mājās dzīvojošās mātes nepiedomā, ka ik katra viņu darbošanās ir ieguldījums nākamajā paaudzē. Ir ļoti ērti uzskatīt, ka it kā sīkie mājas darbi vai bērnu pilošo degunu slaucīšana, vai brīvprātīgs darbs bezpeļņas organizācijās ir mazāk nozīmīgs par strādāšanu algotā darbā. Arī indivīdi, kuriem iztikas līdzekļus piešķir valsts, uzskata, ka dzīvo nenozīmīgu dzīvi. Ja nav vajadzības strādāt, kāda gan ir jēga jūsu dzīvei?

Visas sūdzības, ko esmu uzklausījusi par darba tēmu, sašaurinās vienā pamatrūpē: darbs nepiepilda dzīvi.

Lielākā daļa no mums pilnībā neapzinās darba jēgu. “Darbs ir sfēra, nevis taisnstūris; nav nozīmes, cik cenšamies iespiest sevi visos šīs “kastes” kaktos, daļa no mums paliek pāri.

Pirmo reizi to sapratu, kad četrdesmit piecus gadus vecs menedžeris ieradās pie manis uz konsultāciju. Klients bija noguris. Viņš jutās nomākts. Viņš alka “izplest spārnus un aizlidot”.

Es “lasīju” viņa krāsas. Cilvēku spējas man parādās kā dažādu krāsu gamma viņu ķermeņos vai ap tiem. Atkarībā no krāsu īpašībām un izvietojuma varu noteikt cilvēka iedzimtās dotības un viņa likteņa “sastāvdaļas” — kāpēc viņš ir nonācis uz šīs planētas, lai šeit nodzīvotu paredzēto laiku. Cilvēka liktenis ir viņa garā — nemirstīgajā es, kas ceļo no dzīves uz dzīvi caur dvēseli un kas iemiesojas, lai gūtu pieredzi. Mūsu liktenis tad ieslēdz mūs ķermenī caur mūsu enerģētisko sistēmu, enerģētisko centru kompleksiem, ieskaitot čakras un citas enerģētiskās struktūras, kas kontrolē mūsu smalko enerģiju. Pirmo reizi tiekoties ar klientu, es izpētu viņa “krāsas” un dodu padomu, kā turpmāk dzīvot.

Pamatojoties uz redzēto, es ieteicu apmeklēt vietējo veselības klubu. Viņš paklausīja. Divu gadu laikā viņš kļuva par miljonāru un atkal jutās noguris un nomākts. Šoreiz redzēju vīziju — basketbola laukumu un satrauktus pusaudžus. Pēc diviem gadiem viņš bija starptautiski pazīstamas basketbola komandas līdzīpašnieks un beidzot sajutās piepildīts ne tikai tāpēc, ka guva panākumus un iepatikās sports, bet arī tāpēc, ka izmantoja savu naudu, lai izveidotu darbaudzināšanas programmu mazgadīgajiem noziedzniekiem. Krāsas, ko pirmajā reizē redzēju viņa enerģētiskajā sistēmā, bija “nolietotas”. Redzēju, ka arī visas viņa dotības bija līdz galam izsmeltas.

Darbs nav tikai apmaksāta vai neapmaksāta nodarbošanās vai pat brīvprātīga rosīšanās. Darbs ir dzīvesveids. Mēs esam šeit, lai izdzīvotu savu likteni visās dzīves jomās. Nav svarīgi, kas ir mūsu uzdevums — ārstēt, mīlēt, mācīt, radīt, apgaismot, rakstīt vai vienkārši piedalīties, — mūsu liktenis galu galā ir būt par savu patieso es. Atslēga, kā dzīvot saskaņā ar mūsu misiju, ir — piedāvāt savas spējas citiem, un tas ir darba mērķis.

Apmierinoša veselība

Kad es pieminu vārdu veselība, lielākā daļa manu klientu piesarkst, šļūkā kājas vai pasit ar pildspalvu pa galdu. Kā mūsu sabiedrībā ir ierasts, parasti veselību attiecinām uz fiziskā ķermeņa iekšējo un ārējo stāvokli, un bieži mulstam, kad runājam par savu attieksmi pret paša ķermeni, ka neizskatāmies kā Sindija Krauforde vai Džeimss Bonds.

Reiz pie manis ieradās ārkārtīgi skaista sieviete, kura jau desmit gadus bija modele. Būdama divdesmit sešus gadus veca, viņa apraudāja sevi, ka kļuvusi “pārāk neglīta un resna”, lai turpinātu karjeru. Man — iespējams, arī visiem, kas viņu redzēja ārpus darba pienākumiem — viņa likās lieliska. Tomēr profesijas specifika lika klientei aizdomāties, ka ir veca, un viņa tam noticēja. Viņa uzskatīja, ka ir “neveselīga”.

Kliente lūdza padomu, ko darīt, lai kļūtu veselīgāka, un es redzēju divas vīzijas: pirmā bija saldējuma kaudzīte, otrā — sirds, ko apskāva divas plaukstas.

Mana kliente nobālēja.

“Esmu pārāk resna, jo visu laiku ēdu saldējumu,” viņa atzinās un nolaida skatienu, tad jautājoši paskatījās manī.

“Redzēju divas vīzijas,” es atgādināju. “Interesanti, kā tās sader?”

Es klientei paskaidroju, ka vīzija ar saldējumu nozīmē tikai to, ka tas viņai garšo — un ne vairāk.

“Varbūt ir labi, ka ēdat to, kas garšo,” es uzmundrinoši sacīju un piebildu, ka sirds, ko aptver divas plaukstas, ir viņas veselības nelaimju risinājums. “Ja jūs sevi mīlat, nav nozīmes, kā izskatāties,” paskaidroju. “Tad ari pati jutīsities veselīga. Jutīsities piepildīta.”

Modele bija nevesela — ne fiziski, bet garīgi. Viņa bija nomocījusies ar sevis ienīšanu un nosodīšanu. No ārienes ar viņas ķermeni viss bija kārtībā, un tomēr viņa bija neveselīga.

Jūs nevarat būt veselīgs, ja nepieņemat sevi un nedzīvojat ar pilnu atdevi, un nav svarīgs jūsu ķermeņa stāvoklis vai — kā šajā gadījumā — atsevišķas nianses. Veselība ir otrs nosaukums viengabalainībai. Savukārt viengabalainība nozīmē svētumu. Mūsu ķermenis ir svēts un svēta “telpa” mūsu garam. Apņemoties mīlēt visus savus es, pat tās savas personības šķautnes, kas mums pašiem nepatīk vai ko noliedzam, mūsu gars pilnīgi pārņem ķermeni, un mēs kļūstam par Dievišķās pārtapšanas līdzekli.

Mani klienti jūtas mazāk viengabalaini, ja ar viņiem ir kaut kas “nepareizi”. Reiz darbojos ar sievieti, kurai bija traucētas kāju un roku kustības — pusaudzes gados autoavārijā gūtā ievainojuma sekas. Viņai bija teikts, ka nekad vairs nevarēs staigāt un visu atlikušo mūžu viņa pavadīs invalīdu ratiņos. Meitene atteicās tam noticēt. Piecus gadus viņa mācījās izmantot gara-ķermeņa dziedināšanas tehniku un ļāvās sāpīgai fiziskajai terapijai, lai beidzot spētu pārvietoties ar kruķiem un rokā noturēt dakšiņu. Vēl desmit gadus viņa apmeklēja mākslas skolu un vēlāk ieguva pasaules atzinību kā izcila gleznotāja. Tomēr viņa sūdzējās, ka nejūtas kā “viens veselums”.

Dziedināšana var atjaunot sākotnējo vai arī palīdzēt sasniegt līdz šim nepazīstamu stāvokli. Tomēr, lai sasniegtu pilnīgu apmierinājumu, tas jāgrib gan ķermenim, gan prātam, gan dvēselei, kā arī emocijām, garīgumam un psihei. Kāds ar zemu IQ [5] , piemēram, ar dauna sindromu, nav nepilnīga persona, ne ari kāds ar garīgu slimību vai emocionālu problēmu. Pavisam vienkārši — lai būtu veselīgi, mums ir jābūt labākiem, nekā varam būt.

Liela daļa manu klientu, runādami par savu veselību, sākumā jūtas neērti. Pierodot pie manis, viņu attieksme mainās. Apmēram Vi klientu ierodas manu dziednieciski intuitīvo spēju dēļ, ko pielietoju, lai atklātu viņu fiziskās kaites vai “neapmierinātības” iespējamo cēloni un dotu padomu, kā to izlabot.

Reiz darbojos ar sievieti, kura “jutās dīvaini”. Ar redzi es uztvēru baltus burbuļus viņas nervu sistēmā un viņai ieteicu vērsties pie ārsta, lai apstiprinātu saslimšanu ar tuberkulozi, autoimūnsistēmas traucējumu. Viņa paklausīja, konsultējās ar ārstu, un mana diagnoze apstiprinājās. Vēlāk mēs strādājām pie cēloņiem, un viņas slimība pazuda.

Kas palīdzēja izārstēties? Es lūdzu viņas ķermenim atgriezties pie apstākļiem, kas izraisīja saslimšanu. Pēkšņi viņa jutās kā kareivis

1.    Pasaules karā, nometnē, kur tikusi mocīta. Atklājās, ka toreiz pieredzēto un pārdzīvotās emocijas dvēsele ienesusi savā tagadējā ķermenī un tas izraisīja ādas tuberkulozes simptomus. Piedodama mocītājiem, sieviete attīrīja dvēseli. Ķermenis bija radījis šo slimību, atgādinot viņai, ka atgriezties stāvoklī, kad viņā valdīja beznosacījuma mīlestība, var, izprotot nelaimes cēloņus un to izslimojot. Izpildījusi uzdevumu, vēstnese — ādas tuberkuloze — pazuda.

Daudzas slimības un nelīdzsvarotība ķermenī pazūd vai tiek atvieglota, ja spējam atklāt mīlestības ziņu, — tās mīlestības, kas atrodas zem uzradušās ķibeles. Dažas slimības var nepazust, tomēr spēsim kontrolēt fiziskās vainas pēc tam, kad būsim izanalizējuši visas pazīmes. Galu galā viengabalainība ir patiesība par mīlestību — par faktu, ka tiekam mīlēti, mīlam, esam nākuši pasaulē mīlēt. Svarīgi ir, lai mēs mīloši un iejūtīgi rīkotos, lai justos veselīgi. Mums nav jābūt pilnīgiem, bet ir ļoti svarīgi, lai mēs labi ēstu, vingrotu, atturētos no bīstamām vielām un izgulētos. Mēs varam dziedināt pagātni, bet mums ari ir jāmaina tagadne, lai veidotu vēlamo nākotni.

Nepietiek atklāt kaišu cēloņus, mums ir jādzīvo veselīgāk tagadnē.

Sfēru centrs

Kas notiek, kad esam apvienojuši iedzimtās tiesības uz saskaņotību ar mērķi un esības viengabalainību? Mēs sākam dzīvot sfēru centrā.

Savienojot trīs dzīves apļus, centrā izveidojas kāda forma. Uzzīmējiet trīs koncentriskus, bet savstarpēji saistītus apļus, un jūs sapratīsit, ko domāju. Tur vidū ir izveidojies zivij līdzīgs veidols, ko sauc par vesica psisce*, un tā pārstāv svētvietu, kur tiekamies ar Dievišķo.

Uzsākt ceļojumu dzīvē ir viena lieta, bet dzīvi dzīvot — cita. To apliecina katra nodzīvotā diena. Ja vēlēsimies būt viss, kas varam būt attiecībās darbā un veselībā, jutīsim Dievišķā atbalstu.

Mūsu īstajā dzīvē reāli sastopamies ar īstām un sāpīgām cilvēciskām rūpēm. Tomēr kaut kas maģisks un neizprotams var notikt: kas bijis nesaskaņots, kļūst saskaņots; mūsu robežas kļūst par mūsu spējām; mūsu trūkumi kļūst par mūsu atjaunoto spēku. Mēs atklājam sevi saistītu ne tikai ar Dievišķo, bet ar visu, kas ir mūsu dzīvē. Mēs atklājam, ka kļūstam kas vairāk nekā bijām domājuši —, par ko varam būt — un tas ir labi.

*   Zivs pūslis (latīņu vai) — figūra, kas izveidojas trīs vienāda rādiusa apļu savienojuma vietā.

Atņemiet mīlestību, un mūsu zeme pārvērtīsies kapā.

Roberts Braunings

Jautājumi un atbildes attiecības

Attiecības ir saistības un noteikti mīlestība. Kādus jautājumus man visvairāk uzdod par mīlestību? Ko esmu uzzinājusi par to, praktizēdamās gaišredzībā? Šie ir izaicinoši jautājumi, kuriem pievērsīšos nodaļā par attiecībām.

Nodaļa ir sadalīta vairākās iedaļās atbilstoši tematiem par mīlestību vispār, par patiesu mīlestību, apgrūtinošu mīlestību, par vecāku pienākumu, par garīgo pasauli, kā arī pievienota daudzpusīga informācija.

Kas ir mīlestība ?

Mīlestība ir enerģija, nevis jūtas, kā bieži uzskata. Šo enerģiju nevar izmērīt, var vienīgi aprakstīt. Būdama gaišreģe, es mīlestību redzu kā varavīksnes zaigojumu; par to rakstīšu vienā no turpmākajām atbildēm.

Mīlestība ir saites. Tās ir neredzamas, lai gan varam redzēt, vai mīlestība ir vai tās nav.

Mīlestībai ir daudz izpausmes veidu, un droši vien daudzus esat izjutuši. Viena veida mīlestību izjūtam pret draugiem, citu — pret radiniekiem, vēl citu — pret kolēģiem, paziņām, bērniem, bijušajiem dzīvesdraugiem un pret mīļākajiem. Viss tas ir mīlestība, jo visa mīlestība ir saistības.

Kāds ir mīlestības uzdevums?

Mīlestības uzdevums ir radīt autentiskas attiecības, un autentiskums nozīmē patiesīgumu. Patiesas attiecības mums paver iespēju izpausties mūsu patiesīgumam vai izpaust savu patieso es, lai radītu patiesīgumu citos un otrādi.

Mīlestība rada attiecības, un attiecības rada mīlestību. Nav iespējams noteikt, kas rodas vispirms; abas uzplaukst vienlaicīgi.

Padomājiet par procesu, kad mazs pumpurs pārvēršas brīnišķīgā ziedā. Audzēt augu, lai tas dotu pumpurus un pēc tam ziedus, nav tik viegli — tāpat ir ar attiecībām. Augsnei ir jābūt auglīgai un pietiekami mitrai, tomēr ne pārāk. Svarīgi ir līdzsvarot saules gaismu un ēnu, jāzina, kad augu apgriezt, kad atdalīt un kad ļaut, lai kuplo savā vaļā. Lidzīgas rūpes prasa mīlestības attiecību kopšana starp cilvēkiem.

Kā mīlošas attiecības redz gaišreģe?

Mīlošas attiecības es redzu kā spožu gaismu. Jo lielāku spožumu izstaro cilvēki, jo mīlošākas ir viņu attiecības. Gaišredzības pasaulē mīlestība izskatās kā starojoša varavīksne, — katra tās krāsa norāda uz kādu mīlestības aspektu. Kad visas krāsas staro vienādi spoži, mīlestība ir tīra un stipra. Ja kādas krāsas iztrūkst, kaut kā pietrūkst arī attiecībās.

Krāsu nozīme mīlestības varavīksnē

Sarkans — kaislība.

Oranžs — jūtas.

Dzeltens — prāts.

Zaļš — pieķeršanās.

Zils — saskarsme.

Purpurs — mērķis.

Balts — garīgās saites.

Visas krāsas norāda uz cilvēka mīlestību. Tomēr ir arī vēl augstāka mīlestība — Dievišķā mīlestība.

Kad divi cilvēki patiešām mīl viens otru, kad viņi ir saistīti viens ar otru caur katru krāsu un visu gaismas spektru — viņi savienojas Dievišķajā mīlestībā. Tad viņu izjustā mīlestība viņus apvij un izlīst pār citiem, un pieaicina Dievišķā klātbūtni visam, ko viņi dara.

Kas ir beznosacījuma mīlestība ?

Esmu bieži dzirdējusi frāzi “beznosacījuma mīlestība”. Ko tā nozīmē? Beznosacījuma mīlestība ir mīlestība vai savienība, kas pastāv, neraugoties ne uz kādiem apstākļiem. Lielākā daļa vecāku izjūt beznosacījuma mīlestību pret saviem bērniem ari tad, kad tie jau ir pusaudžu vecumā un vecāki pamazām gatavojas brīdim, kad viņi pametīs mājas. Beznosacījuma mīlestība pacieš visu, ko sagādā dzīve, un staro pat caur nāves plīvuru. Varam beznosacījuma mīlestību saukt par “iedvesmojošu mīlestību”, jo tā mūsos ienes garīgumu un palīdz vērst mūsu jūtas pret pārējiem.

Nosacījuma mīlestība arī ir sava veida mīlestība, taču nav pilnīga — tā nespēj ne starot, ne iedvesmot. Nosacījuma mīlestība atgādina darījumu: tā saistīta ar nosacījumu, kā, piemēram, teikumā, kurā ir jāaizpilda tukšas vietas: “Es došu tev, ja tu dosi man.” Nosacījuma mīlestība neveido patiesas saistības; tā ir kā darījuma vienošanās noslēgšana. Ja viena puse lauž līgumu, “mīlestība” pazūd.

Pretēji — beznosacījuma mīlestība pastāv pat tad, ja viens vai otrs kāda iemesla dēļ savstarpējās attiecības pārtrauc: piemēram, divi cilvēki var izšķirties, ja viens ir pievīlis otru. Attiecības tiek pārtrauktas, laulība tiek atzīta par spēkā neesošu, tomēr mīlestība var nebūt iznīcināta, — vienojošās garīgās saites var turpināties.

Kāpēc mīlestība uz šīs planētas ir nosacīta ?

Lielākā tiesa sūdzību, ko man ir nācies dzirdēt par attiecībām, apkopojas līdz atšķirībai starp nosacījuma un beznosacījuma mīlestību. Es dzirdu dažādas sūdzības par notikušo, ieskaitot:

*     Mans vīrs (mana sieva) nemīl mani tā, kā es vēlētos.

*     Es vairs viņu nemīlu.

*     Es nemīlu savus vecākus tik ļoti, kā vajadzētu.

*     Es, šķiet, nespēju savam bērnam veltīt jūtas, kas viņam pienāktos.

Šo problēmu būtību varētu iztulkot kā sirds alkas pēc nesaņemtās beznosacījuma mīlestības.

Vēl viens vārds beznosacījuma mīlestībai ir žēlastība, kas ir Dievišķās mīlestības plūsmas un spēka nepārtraukts apliecinājums. Kāda seansa laikā es personīgi pieredzēju tik spēcīgu Dievišķā beznosacījuma mīlestības izpausmi, ka nekad neapšaubīšu tās esamību.

Mana kliente bija divdesmit gadus veca, un viņai bija vēzis pēdējā stadijā. Viņa nelūdza sevi izārstēt; viņa bija atnākusi pie manis un vēlējās vieglāku pāreju uz citu pasauli ne savā, bet savu vecāku labā, kas visu slimības laiku bija viņai pašaizliedzīgi palīdzējuši un visādi atbalstījuši. Apmēram seansa vidū Dievišķais runāja ar mums sievietes balsī. Mēs abas dzirdējām vienus un tos pašus vārdus:

“Tu tiec mīlēta,” teica Dievišķais tik pārliecinoši, ka es izplūdu asarās. Arī mana kliente raudāja. Tad mēs izdzirdējām šalkoņu un ieraudzījām divus eņģeļa spārnus, kas ietvēra manu klienti baltā gaismā. Nākamajā dienā jaunā sieviete man piezvanīja. Viņas asinsanalīzes bija normālas. Viņai nebija vēža pazīmju, un slimība nekad neatgriezās.

Dievišķā mīlestība ir skaidra un tīra. Tā neko neprasa pretim. Dievišķais tiecas vienīgi dot, nevis iegūt; žēlot, nevis tikt iežēlinātam.

Turpretī nosacījuma mīlestība uzstāj, ka tev jādod a, tikai tad sekos b. Problēma tikai tā, ka cilvēki, atdodot a> ne vienmēr saņem pretī b, bet vienalga zaudē a.

Tādas situācijas iesākums ir meklējams iepriekšējās dzivēs vai bērnībā. Vismaz 95% klientu, kas meklējuši manu palīdzību, bērnībā nebija saņēmuši beznosacījuma mīlestību. Viņi uzauga ar vienu vai divu attiecību veidiem: devējs/ņēmējs vai līdzvainīgais upuris/ļaunprātis.

Kad cilvēks ir pieaudzis, abas lomas izpaužas vairākās jomās, ieskaitot darbu un draudzību, un parasti arī romantiskās attiecībās.

Daudzi cilvēki ir pārliecināti, ka vienīgā beznosacījuma mīlestība nāk no Dieva. Es tam neticu. Esmu dzirdējusi stāstus par ārkārtēju mīlestību starp cilvēkiem. Tomēr — mēs kļūstam par tiem, par kādiem esam audzināti. Jo pasaule ir pilna ar devējiem un ņēmējiem, un mums ir tikai daži modeļi, kas mums parādītu, kā mīlēt bez jebkādiem nosacījumiem.

Kālab Dievišķais radīja pasaulē nosacījuma mīlestību?

Mūsu dvēseles ir šajā pasaulē, lai pieredzētu mīlestību. Arī tādēļ, lai radītu vairāk mīlestības — iedegt gaismu tumsā, palīdzēt, lai dzīve uz Zemes kļūtu labāka. Būtu jauki tikt mīlētam un dzīvot tur, kur nepastāv nosacījumi, teiksim — Debesu valstībā. Kad visas vajadzības tiek apmierinātas, un mēs to apzināmies, atkrīt vajadzība pilnveidoties. Mēs kļūstam pašapmierināti. Mēs nejūtam vajadzību tikt mīlētiem, jo mīlestība ir mums visapkārt. Tāpat trūkst rīcības pamudinājuma radīt mīlestību vairāk par to, kas jau ir.

Mēs esam ieradušies uz Zemes, jo šeit ir nosacījuma mīlestība, un tāpēc mums katru dienu ir jājautā sev: vai es vēlos būt mīlēts bez jebkādiem nosacījumiem, kad visapkārt valda vieni vienīgi nosacījumi?

Kā man kļūt mīlošākam?

Pirmkārt, pieņemiet Dieva mīlestību. Otrkārt, mīliet sevi. Treškārt, mīliet citus. Ceturtkārt, ļaujiet sev kļūt par instrumentu, kas novadītu Dievišķo mīlestību līdz cilvēcei. Piektkārt, piedodiet sev un citiem, ja izpildit to visu nav bijis iespējams. Un tad to visu sāciet atkal no sākuma.

Es grūti pūlos, lai saņemtu dievišķo mīlestību ; ko darīt, lai nebūtu tik smagi?

Nepūlieties. Dievs spēj dalīties ar jums mīlestībā, jūs, vienalga, to saņemsit. Vienkārši lūdziet.

Man bija kliente, kas lūdza pēc Dievišķās mīlestības, un nākamajā dienā viņa saņēma simts baltu liliju pušķu, — ziedu tirgotājs nespēja vien piegādāt. Baltas lilijas bijušas viņas nelaiķa vīra mīļākās puķes.

Kāda cita kliente lūdza Dievišķo viņu mīlēt, un pēc nedēļas pie viņas mājas ārdurvīm bija nolikti trīs bezpajumtnieki kaķēni. Kurš pateiks, kādā veidā Dievs parādīs, cik ļoti viņš par jums rūpējas?

Mana vienīgā patiesā mīlestība

Vai mums katram tiek patiesa mīlestība?

Apsveicu! Tas man kā gaišreģei ir visbiežāk uzdotais jautājums. Mana atbilde ir īsa — jā!

Un te seko atbildes pārējā daļa.

Vienīgā patiesā mīlestība jums ir garīgajā ziņā. Šī mīlestība ne vienmēr ir praktiski izmērojama. Nav Visuma likuma, kas noteiktu, ka jūs fiziski sastapsit vai nodzīvosit dzīvi ar vienīgo īsto mīlestību. Viņš vai viņa jums var pat nepatikt. Pat ja abi esat viens otram zvērējuši mūžīgu mīlestību, nav tāda likuma kodeksā, kas piespiestu otru cilvēku iznest atkritumus, ja viņš to nevēlas darīt, vai jums pie gultas pienest brokastis vai atcerēties jūsu dzimšanas dienas datumu.

Mēs visi skatāmies filmas; gandrīz visās piedzīvojumu filmās notiek romantiska saprecēšanās. Mēs, vecmodīgie romantiķi, cenšamies ignorēt, ka Kerijs Grānts [6] , kurš filmās gandrīz vienmēr satiek savu sievieti, dzīvē dod priekšroku vīriešu dzimumam, vai ka aktrises Elizabete Teilore [7] un za Ža Gabora [8] nekad nav bijušas apmierinātas ar vīriešiem, kurus dzīvē ir satikušas. Mēs domājam, ka filmās atspoguļota īsta mīlestība, bet patiesībā filmas atspoguļo mūsu fantāzijas par mīlestību.

Pārdabiskajā pasaulē par patieso mīlestība sauc garīgo draugu. Katram ir savs garīgs draugs, — kāds īpašs, kas vienreizēji atbilst viņas vai viņa garam. Jūsu gars ir jūsu būtība, jūsu patiesais es. Iepriekš Debesīs jūs apņēma Dievišķās beznosacījumu mīlestības jūra, līdz bija jāierodas pasaulē ar misiju radīt debesis uz Zemes. Lai veiktu uzdevumu, jums ir jāapvienojas ar otru garu — jūsu gara draugu, jūsu otro pusīti.

Kāpēc ir tik grūti atrast un savienoties ar mana gara garīgo draugu vai manu patieso mīlestību?

Jūs un jūsu gara draugs esat ideāli piemēroti viens otram, lai atbalstītu dzīvē viens otru un baudītu Dievišķo mīlestību. Jūs to varat iztēloties — cik gan daudz vieglāk būtu, ja dzīvotu kopā ar savu gara draugu! Diemžēl iemiesošanās process gara draugiem nenotiek vienlaicīgi, — viņi tiek izšķirti, un tāpēc uz Zemes ir grūti satikties.

Reiz darbojos ar klientu, kurš bija precējies trīs reizes ar vienu un to pašu sievieti, lai gan viņas gars bija iemiesojies dažādos ķermeņos.

Visas viņa sievas bija valdonīga rakstura, nejaukas un alkoholiķes. Kārtējo reizi šķiroties no kārtējās sievas, viņš stingri apņēmās, ka atradīs savu patieso mīlestību. Pēc trešās laulības izšķiršanas viņš atnāca pie manis, gribēdams noskaidrot, kur slēpjas viņa problēma.

No redzētās vīzijas sapratu, ka viņa sirds ir slēgta tuvībai, jo viņa māte bijusi ne tikai alkoholiķe, bet dēlu arī seksuāli izmantojusi. Kauns un psihiskā trauma spieda manu klientu domāt, ka viņš nav pelnījis īstu mīlestību, vienīgi pazemojumus. Pēc problēmas cēloņa atrašanas vīrietis sāka vizualizēt sevi laimīgās attiecībās. Mēneša laikā viņš satika savu sapņu sievieti. Viņi pameta Minesotu, pārcēlās uz Havaju salām un jau vairākus gadus dzīvo laimīgā laulībā.

Citreiz problemātiska ir otra persona ar mums nepieņemamu izpratni par savstarpējām attiecībām. Man bija draudzene, kura pazina savu garīgo otro pusīti. Viņš pat atzinās, ka jūt to pašu, ko viņa, apgalvodams, ka ieradies šajā pasaulē tikai tāpēc, lai atrastu viņu, bet diemžēl ir precējies ar citu. Viņa laulība nebija laimīga, tā ka loģisks risinājums būtu to šķirt. Tomēr vīrietis baidījās no īstas tuvības ar manu draudzeni. Pēc mana padoma —j un vadoties pēc viņas pašas skaidrā saprāta — mana draudzene aizbrauca dzīvot citur, kur satika sev piemērotu draugu.

Vēl viens iemesls, kāpēc gara draugi nesatiek viens otru, ir tad, ja viena dvēsele nav iemiesojusies. Man bija kliente, kas kopš četrpadsmit gadiem nemitīgi izplūda asarās. Pie manis viņa ieradās, kad viņai bija trīsdesmit četri gadi, un stāstīja, ka joprojām raud katru vakaru, līdz aizmieg. Kā sieviete paskaidroja, viņas īstā mīlestība nekad neieradīsies šajā pasaulē. Viņa atcerējās, kā pirms došanās uz Zemi atvadoties mājusi garam. Pamodusies šajā pasaulē, viņa gaidīja, ka arī viņas gara draugs ieradīsies. 7300 cerību pilnas dienas bija aizvadītas, cerot atkal viņu satikt, kurš tā arī nebija iemiesojies.

Vēl cits iemesls, kāpēc pazūd gara draugs, ir nepareiza laika saskaņošana. Varbūt īsto mīlestību ir lemts satikt vēlāk. Personīgi es daudzas reizes nogāzos, pirms iemācījos braukt ar divriteni, un mans attiecību mācību laiks ir bijis līdzīgs process. Daži no mums vienkārši vēl nav gatavi īstajai mīlestībai — neesam tai nobrieduši.

Būt īstā dzīvē savienotam ar sava gara draugu ir brīnišķīgi. Es darbojos ar kādu pāri, kas viens otru uzrunāja par “debesu draugu”. Viņi nodzīvoja kopā sešdesmit gadus. Viņiem bija sarežģījumi, — sieviete nevarēja palikt stāvoklī, tāpēc bērnu viņiem nebija. Viņš bija karā ievainots un mocījās ar kāju kaitēm, pēc tam vēl slimoja ar artrītu. Kad Pablo nomira, Margota saslima. Es viņu apmeklēju slimnīcā. Kad piegāju pie viņas, Margota man uzsmaidīja un paspieda roku čukstēdama:

“Pablo ir šeit, man blakus. Drīz mēs kopā dosimies mājup!”

Margota nomira pēc pāris dienām. Apzināšanās, ka “debesu draugs” patiešām pastāv, iedvesmo dzīvei.

Vai gara draugs ir tas pats, kas dvēseles draugs ?

Nē. Dvēseļu draugu mums ir dučiem, ja ne simtiem. Dvēseles draugi ir mūsu dvēseles ģimenes locekļi, kas ir dvēseļu grupa un kas iemiesojas atkārtoti.

Dzīvē mēs nākam ar dvēseļu grupu, lai viens otram palīdzētu augt un attīstīties. Bieži mainām lomas vai pat dzimtes no vienas dzīves uz otru atkarībā no iemiesošanās pasaulē.

Citā dzīvē mans dēls Gabriels ir bijis mans vecākais brālis. Kad bija mazs, viņš bieži jautāja, vai atceros, ka esmu bijusi viņa mazā māsiņa? Viens no maniem klientiem atklāja, ka iepriekšējā dzīvē viņa sieva ir bijusi viņa māte. Iepriekšējo attiecību modelis turpināja pastāvēt arī tagadējā savienībā: sieva viņu pastāvīgi kontrolēja, bet viņš izturējās kā rātns bērns. Kāda bija viņa pirmā sūdzība? Viņš nebija izmazgājis savas drēbes. Par spīti tam, ka viņš nemitīgi par kaut ko sūkstījās, viņa katru vakaru mazgāja un gludināja vīra apģērbu.

Es neuzskatu, ka esmu satikusi savu patieso mīlestību. Kā lai uzzinu, kad to satikšu?

Vienīgais, kurš var atbildēt uz šo jautājumu, esat jūs pats — jūsu gars. Izmantojiet intuīciju, apsvērdami jautājuma būtību: vai man lemts satikt savu īsto mīlestību? Jūs varat noprast, sajust vai zināt atbildi. Varat saņemt atbalsojošu jā, nē vai varbūt.

Kā saprotams no iepriekšējām atbildēm — lielākā daļa gara draugu ienāk mūsu dzīvē, kad esam tam gatavi. Pirms atdzimšanas šai dzīvei, daudziem cilvēkiem ir bijušas vairākas romantiskas attiecības kā ieskaņa īstajai mīlestībai. No katrām attiecībām esam mācījušies ko svarīgu, kas rosina meklēt, kur pašlaik slēpjas problēma, un ilgoties pēc iepriekš neizjustām jūtām, mūsos zūdot negatīvajam.

Pirmās attiecības ne vienmēr ir bijušas priecīgas un mīlošas. Tās ir kā mācību stundas un parasti sagādā sāpīgu pieredzi. Daudziem īstā mīlestība atnāk, kad esam apzinājušies mūsu paša rakstura trūkumus, kā arī garīgo skaistumu. Pirms atmodas, pirms uzņemties atbildību pašam, daudzi no mums cenšas savas vajadzības vai problēmas vispirms uzkraut draugam vai, pretēji, spēlēt saimnieku—galveno lomu —, kurš visu kontrolē. Mums ir jāmainās, lai mīlestībā būtu patiesi un lai mīlētu citus.

Mana pieredze liecina, ka nekad nav par vēlu satikt īsto mīlestību. Reiz pazinu pāri, kas apprecējās astoņdesmit gadu vecumā. Viņi bija draudzējušies vidusskolā, bet, kad puisi iesauca armijā, viņa apprecēja citu, un viņš arī apprecējās. Sievietes vīrs nomira, un pēc nedēļas aizgāja viņsaulē vīrieša sieva. Pēc mēneša viņi satikās un atjaunoja attiecības. Viņi bija lemti viens otram, tomēr katram bija jāizdzīvo savs dzīves posms, pirms viņi sagatavojās īstajai mīlestībai.

Kad es sastapšu īsto mīlestību ?

Patiesībā tas ir iepriekšējais jautājums, un to man uzdod nemitīgi. Atbildēšu īsi: tad, kad sastapsit. Ja sastapšanās ir iepriekš nolemta, bieži varu noteikt precīzu laiku. Tomēr arī tad nav droši zināms, jo var gadīties daudzas cilvēciskas kļūmes, un joprojām pastāv brīvās gribas ietekmējošs apstāklis. Reiz bija ldiente, kura man pārmeta, ka es biju paredzējusi viņai kādu satikt pēc trim mēnešiem, bet satika pēc četriem gadiem.

Kāpēc notiek aizkavēšanās? Mēs varam nejusties iekšēji gatavi satikt savu īsto mīlestību. Varbūt viens no abiem laicīgi nenokārtoja šķiršanos, nenokārtoja iepriekšējās attiecības vai nekad to neplānoja darīt.

Dažreiz viss notiek precīzi, kā paredzēts. Man tik atcerēties gadījumu ar klienti vārdā Dženisa, kurai jau desmit gadus nebija vērā ņemamu attiecību ar vīrieti. Dženisa bija kādas kompānijas prezidente, materiāli visnotaļ labi situēta un sabiedrībā pazīstama. Taču Dženisai bija apnicis gulēt vienai, gatavot ēdienu vienai personai un vienatnē pavadīt brīvdienas. Viņa man uzdeva mūžseno jautājumu: “Kad beidzot es satikšu īsto mīlestību?”

Vīzijā redzēju vīrieti pidžamā ar mājas čībām kājās un mēteli mugurā. Turklāt plecā viņam bija pastnieka soma. Es novaidējos. Redzēto es aprakstīju Dženisai un gaidīju sašutuma izvirdumu.

“Vai vīrietis ir pasta darbinieks?” viņa samulsusi iesaucās.

“To es nevaru pateikt,” man nācās atzīties, “gan jau uzzināsit.”

Viņa aizgāja ne visai apmierināta, un es viņu sapratu. Kura gan gribētu apprecēt vīrieti mājas čībās ar mēteli mugurā?

Pēc divām dienām Dženisa man piezvanīja. “Uzminiet, ko es satiku?” viņa jautāja. “Manu sapņu vīrieti!”

Dženisa pastāstīja, ka pēc mūsu sarunas viņa bija aizgājusi uz blakus mājai esošo pasta nodaļu, kur individuālās pastkastītes rindojās viena pie otras. Lija lietus, tāpēc Dženisa bija izskrējusi ārā ar lietussargu un turpat satikusies ar vīrieti, kurš tikai pirms dažām nedēļām bija iekārtojies kaimiņmājā. Izrādījās, viņš nupat bija atlidojis no Japānas, un, pārguris no laika joslu šķērsošanas, nolēmis pagulēt, kad, uzvilcis pidžamu, atcerējies par svarīgu dokumentu, kas noteikti jau atsūtīts. Viņš uzmetis pār pidžamu mēteli, kājas iegrūdis čībās un izskrējis ārā. Abu gājiens uz pastu beidzās tādējādi, ka viņš Dženisu uzaicināja uz tikšanos.

Pēc dažiem mēnešiem Dženisa man atsūtīja vēl vienu priecīgu ziņu — vai es atnākšot uz viņu kāzām?

Vai iespējams paātrināt tikšanos ar īsto mīlestību ?

Vienīgais veids, kā pasteidzināt laimīgo brīdi — kļūt par vislabāko cilvēku, par kādu vien spējat. Kāpēc gan mīlestībai būtu jāmeklē cilvēks, kurš ir neveselīgs, cieš no atkarībām vai ir izmisuma nomocīts. Reiz darbojos ar sievieti, kura svēra 100 mārciņas, ienīda savu darbu un visu laiku par kaut ko žēlojās. Nevajag būt gaišreģim, lai saprastu, kas viņai par problēmām.

Darbojos ar kādu vīrieti, kurš, apkāries ar smagām zelta ķēdēm un iestīvējies Armani uzvalkā, krāpa visas sievietes, ar kurām satikās. Jau vairākas reizes viņš būtu varējis savienoties ar savu īsto mīlestību, taču nebija vērsts to ieraudzīt.

Parasti nav ieteicams meldēt īsāko ceļu un sasteigt attiecības. Šeila, kāda cita mana kliente, centās tā darīt un neko nepanāca. Seansa laikā redzēju parādību, kas norādīja uz viņas īsto mīlestību, kas bija tik īpaša, ka paredzēju pat viņa vārdu. Es paredzēju, ka Šeila viņu satiks februārī, seanss notika augustā. Viņa aizgāja, cieši nolēmusi, ka satiks mīlestību novembrī. Un satika.

Tas bija īstais vīrietis. Viņam bija vīzijā redzētā matu krāsa un augums. Biju redzējusi viņam divus bērnus. Viņš tikko kā bija pārdevis uzņēmumu — arī to biju pareģojusi. Tikšanās reizēs ar Šeilu viņš uzlika roku uz viņas sirds tikpat mīloši, kā biju redzējusi vīzijā. Diemžēl viņš tikko kā bija šķīris laulību un viņa noskaņojums traucēja attiecībām ar Šeilu. Attiecības neattīstījās, — iespējams, ka īstais cēlonis bija sasteigtlba.

Es satiku īsto mīlestību, un ar to viss arī beidzās. Kāpēc ?

Ari tā gadās. Dažreiz mūsu īstā mīlestība pasaka “paldies, nē” un aiziet. Varbūt bijām nobijušies, varbūt nodomājām, ka tā nav domāta mums, un “aizvērām priekškaru”.

Mums visiem ir brīva griba, tā ka var gadīties, ka nepieņemam savu gara draugu. Garīgās laulības tiek slēgtas Debesīs, bet uz Zemes ir pavisam cita pasaule. Misters Z vai misis A varbūt mums ir bijis kā radīts, ja vien mēs būtu tikušies, pirms viņš vai viņa bija pieredzējuši traģēdiju, traumu vai dzīves stresu, kas viņu dvēseles ievainoja pārāk dziļi, lai viņi spētu pildīt Debesu saistības.

Visparastākais izskaidrojums, pie kā esmu nonākusi, ir, ka dzīves laikā uz Zemes viens no gara draugiem (vai abi) ir piedzīvojis smagu psihisku traumu, lai spētu vēl baudīt īstas mīlestības attiecības. Neviens neizkropļo attiecības no laba prāta, tomēr lielākā daļa ģimeņu pareizi nepilda uzdevumu, un tāpēc attiecības ir sakropļotas. Nevienā dzīves plānā nav paredzētas izvarošanas vai varmācība, bet tās notiek uz mūsu planētas. Posts, kas nodarīts psihei, ķermenim un dvēselei, var liegt kādam kļūt par iecerēto partneri dzīvē. Mums jāārstē mūsu brūces, lai spētu patiesi mīlēt.

Ja mani pametīs mana īstā mīlestība, vai varēšu atrast citu ?

Ir vispārēja likumsakarība, vismaz no manas gaišreģes skatījuma: cilvēks, kurš cenšas un ir neatlaidīgs, tiek atalgots.

Kādam, kurš ticis pamests, iespējams, būs grūtības nākamajās attiecībās, ja neņems vērā gūto pieredzi. Viss notiek, bet ne vienmēr atbilstoši paša vēlmēm. Tas nav liels mierinājums tam, kas pieņēmis attiecības un apstākļus noteiktā dzīves posmā.

Tas nozīmē — ja no abiem esat tas, kurš tik tiešām godprātīgi izturējies pret attiecībām un tomēr ticis pamests, Dievs jums sūtīs labāku partneri. Labāks nozīmē — nobriedušāks attiecībām. Ja vainīgais, kura dēļ neizveidojās pilnvērtīgas attiecības, esat bijis jūs, tad varat satikt zemāka līmeņa kandidātu un atkal veidot attiecības. Tas nav sods; tā ir mācība. Arī skolā, ja skolnieks nav pietiekami labi apguvis vielu, viņš netiek pārcelts uz augstāku klasi. Mēs negūsim panākumus, ja nemācīsimies.

Esmu redzējusi, ka tā notiek itin bieži. Prātā nāk noteikts piemērs: viņa bija brīnišķīga sieviete, jauka un inteliģenta. Viņa un viņas vīrs dziļi mīlēja viens otru, bija precējušies jau desmit gadus. Nelaime tā, ka vīrs turpināja flirtēt ar citām sievietēm — nenozīmīgas, netālejošas epizodes, taču sievu vira rīcība sāpināja. Viņa lūdza, lai viņš vēršas pie terapeita, bet viņš atteicās. Beigās viņa vīru pameta pārliecināta, ka nekad vairs nevienu neiemīlēs. Pēc dažiem gadiem apprecējās ar satriecošāko vīrieti, kādu jebkad man nācies dzīvē redzēt. Viņas iepriekšējais virs joprojām turpināja meklēt mīlestību un bija iestidzis attiecībās ar sievieti, kas viņu krāpa.

Neveiksmīgas mīlestības situācijas

Atkārtoti piedzīvoju sliktas attiecības. Kāpēc ?

Gandrīz ikviens, kas ienāk manā kabinetā un sūdzas, ka, lai gan turpina satikties, norunāt tikšanos, precēties vai būt attiecībās ar kādu sievieti/vīrieti, būtībā it kā satiek vienu un to pašu personu, kas vienkārši ir pieņēmusi citu izskatu.

Psihoterapeits paskaidrotu, ka tā ir meklēšana pēc kāda iemesla dēļ zaudētā. Mūs saista pieradums. Klusībā domājam, ka šoreiz jaunais partneris/partnere — kurš patiesībā ir iepriekšējā kopija — būs citāds. Šoreiz tiksim mīlēti. Pieņemti. Nepamesti. Šī stratēģija ir tas pats, kas likt sunim būt par kaķi un sašust, ka suns neņaud.

Psihiatrs skaidro no psihiatrijas viedokļa. Es piekrītu viņa loģikai, tomēr vēlos dot gaišreģes paskaidrojumu. Mēs intuitīvi zinām, ka mūsu vecāki mūs mīl bez nosacījumiem. Mīlestība ir enerģija. Tā ir kā krāsu palete. Ja vecāki nespēj mīlēt, viņi mums nenosūta varavīksnes gaismas, — mūsos izveidojas tukša telpa, enerģētisks tukšums, un mēs meklējam cilvēku, kas šo tukšumu spētu aizpildīt.

Diemžēl varam nenosūtīt pareizo enerģētisko signālu, kas ir nepieciešams, lai atrastu īsto cilvēku. Vēl vairāk — mūsu psihiskā saziņa pievelk cilvēkus, kam arī trūkst šīs enerģijas — mīlestības —, kas mums tik ļoti ir vajadzīga. Citiem vārdiem — mums katram trūkst vienas un tās pašas varavīksnes krāsas. Telpa paliek tukša, un mēs sajūtamies vēl nemīlētāki.

Kā lauzt sliktu attiecību modeli?

Vienīgā iespēja pārtraukt negatīvo attiecību modeli — atrast un aizpildīt tukšumu sevī, tad atkritīs vajadzība meklēt cilvēku, kas to izdarītu.

Sliktu attiecību modeļa cēlonis atrodams pagātnē, bet risinājums ir rodams tagadnē.

Ir daudz postošu attiecību veidu, bet visās pastāv divas dramatiskas lomas: upuris un izmantotājs. Jūs apzināties, kurā žoga pusē atrodaties. Lai atteiktos no savas lomas, jums ir jāatzīst, kāpēc esat to uzņēmies. Tas nozīmē, ka jāveic ceļojums pagātnē.

Es palīdzu klientiem sasniegt mērķi, viņiem atgriežoties pagātnē, tātad — ievadu viņus vieglā transa stāvoklī, lai viņi atcerētos pagātnē notikušo.

Viens piemērs par ārstu, kurš cīnījās ar smagu alkohola atkarību. Piedzēries viņš nakti pavadīja ar bārā iepazītām gadījuma sievietēm. Viņš bija precējies trīs reizes. Iepriekšējās sievas mācījās no attiecībām ar viņu, un katra izlēma, ka ir pelnījusi labāku likteni. Viņš mācību nesaprata.

Es “aizvedu” šo vīrieti viņa pagātnē. Piepeši viņš bija četrus gadus vecs un viņa acu priekšā piedzērusies māte, nekautrēdamās no dēla, nodarbojās ar seksu ar svešu vīrieti. Acīmredzot viņa tā darīja bieži. Sievietes prātam neaptveramā necieņa pret savu dēlu iepotēja viņam, ka viņš nav pelnījis pašcieņu. Kā atriebdamies mātei, viņš nicināja visas sievietes, — visas bija vainīgas. Mūsu seansa laikā Dievišķais burtiski nostājās mūsu priekšā, pacēla manu klientu (četrgadīgo puisēnu) un paslēpa no mātes.

Mans ldients sāka šņukstēt. Pirmo reizi dzīvē viņš pieredzēja Dievišķā žēlastību un rūpes par viņu. Dievišķais bija viņā aizvēris tukšumu un atklājis jaunu ticības sistēmu, uz kuras šis cilvēks tagad būvēja attiecības.

Nākamās vizītes laikā viņš pateica, ka ir pārtraucis apmeklēt bārus un vairs nedzer. Es viņam stingri ieteicu, vienalga, apmeklēt Anonīmo alkoholiķu sanāksmes. Viņš pabrīnījās, kāpēc, jo sajutās izdziedināts. Es paskaidroju, ka viņa bērna es tagad ir izdziedināts, taču viņa pieaugušajam es vēl nav nostiprinājies veselīgas dzīves modelis, ko sasniegt palīdzēs Anonīmo alkoholiķu sanāksmju apmeklējumi. “Jums vajag pierādīt savam iekšējam bērnam, ka vēlaties izturēties pret viņu labāk, nekā jūsu māte izturējās pret jums,” es paskaidroju.

Viņš mani saprata, un tagad ir laimīgi apprecējis ceturto sievu, jauku būtni, kā arī turpina apmeklēt Anonīmo alkoholiķu sanāksmes.

Kas ir ļaunprātīgas attiecības gaišreģes skatījumā ?

Psihoterapeits ļaunprātīgas attiecības skaidro kā tādas, kurās viens vai visi tajās iesaistītie tiek ļaunprātīgi izmantoti seksuāli, fiziski, garīgi vai emocionāli, vai pamesti novārtā. Gaišreģis ļaunprātību attiecībās vērtē kā “enerģijas nozagšanu”, kad viens vai vairāki iesaistītie burtiski izsūc dzīvības sulu no otra. Ļaunprātīgais ir ņēmējs, — enerģiju zaglis.

Kas ir līdzvainīgais vai upuris no gaišreģes viedokļa?

Psihoterapeits teiktu, ka negatīvās attiecībās līdzvainīgais vai upuris ir tas, kurš “atdod” savu enerģiju otram. Klasisks piemērs ir alkoholiskas attiecības, kurās alkoholiķis alkoholu padara par savu dievu, un savukārt alkohols dievina alkoholiķi.

Kā gaišreģe es uzskatu līdzvainīgo kā devēju, — personu, kas atdod savu enerģiju, lai justos drošībā.

Ja kāds zina, ka otrs ir ļaunprātīgs, kāpēc vienkārši nepārtraukt attiecības?

Cilvēkiem ir grūti pārtraukt ļaunprātīgas attiecības, jo ir kauns un tāpēc, ka tas ir ļoti personiski. Daudziem trūkst laba piemēra, kam sekot, lai mainītos, vai arī viņš nekonsultējas ar padomdevēju, ko darīt.

No gaišreģes viedokļa kauns ir pelēka, sabiezējusi enerģija. Uzskata, ka kauns ir sajūta, bet tā tas nav. Kauns ir glums un lipīgs, tas liek mums noticēt, ka esam nevērtīgi, skaudīgi, bezcerīgi, un veicina sliktus ieskatus par sevi. Jebkura ļaunprātība izraisa kaunu, — jo lielāks ir kauns, jo sliktāk domājam par sevi un mazāk vēlamies saskatīt cēloni savam “aklumam”. Tātad, — jo vairāk tiekam pakļauti ļaunprātībai, jo mazāk ticam, ka esam pelnījuši ko labāku.

Ļaunprātība var nākt gan no jums paša, gan no otra cilvēka. Jūsu paša ļaunprātība ir pārēsties vai nepietiekami ēst, apsēstības neirozes traucējumi, ieskaitot nerimtīgu raizēšanos, izvēle vai neatteikšanās no negatīvajām attiecībām vai sistēmām (tāda kā fundamentālisma “reliģija”) vai samierināšanās ar mazākumu, uzskatot, ka vairāk jums nepienākas. Ļaunprātība pret sevi ir atkarība, — postoša gan ķermenim, gan prātam, gan arī dvēselei.

Daudzas atkarības nodara ļaunumu ne tikai pašam indivīdam, bet skar arī pārējos cilvēkus. Tāds ir alkoholisms vai citas atkarību izraisošas vielas, arī seksuālas pārmērības. Ļaunprātība, kas ir postoša ne tikai pašam, bet traumē citus, pārtop vardarbībā — seksuālā, fiziskā, emocionālā, mutiskā vai psihiskā —, ja notiek atkārtoti.

Kas jādara, lai apturētu ļaunprātīgu attieksmi ?

Lai pārtrauktu ļaunprātības un atkarības, ir jāvēlās pieņemt šādus noteikumus:

1.    Atzīstiet, ka esat bijis slikts. Cilvēki nevēlas mainīties, jo tad viņiem jāatzīst, ka ir darījuši slikti. Pirmajā brīdī izjustais kauns par savu rīcību var kļūt pastāvīgs.

2.     Nesamierināties ar neveiksmēm. Ja esat ļaunprātīgs vai atkarīgs, acīmredzami jums neveicas arī mīlestībā, tomēr nevajag samierināties un nemēģināt kaut ko mainīt, domājot, ka veiksme jūs pametusi uz visiem laikiem.

3.      Esiet gatavs, ka kāds no jums novērsīsies. Mēs varam gribēt mainīties, bet tas nenozīmē, ka neatradīsies kādi, kas negribēs, ka jūs maināties. Viņi var atteikties no jums, kad sāksit veselīgāku dzīvesveidu.

4.      Atzīstiet savu vainu bez jebkādiem nosacījumiem. Beznosacījuma mīlestība “izārstēs” izjusto kauna sajūtu. Mīlot savas “sliktās puses”, mēs tās atbrīvojam no nelabvēlīgās ietekmes, kas veicinājusi nodarīt ļaunumu gan sev, gan citiem.

Kā ārstēt ļaunprātīgas attiecības gan no izmantotāja/ņēmēja, gan no līdzvainīgā/devēja puses ?

Izmantotājam ir jāpārtrauc zagt enerģiju no otra un jāsāk iztikt pašam no savas. Lai to panāktu, pirmais, kas viņam ir vajadzīgs — “gremdēties” Dievišķajā, nevis veicināt sliktu rīcību, ļauties atkarībām vai atkarību izraisošām vielām. Kad izmantotājs ir lēmis mainīties, sākas grūtākais darbs, — atmostas ciešanas, ko ļaunprātīgā rīcība bija pieklusinājusi, bet, pārdzīvojot tās, jūsos iestāsies miers.

Līdzvainīgajam tāpat ir nepieciešams izjust slēptās sāpes, un ciešanas ir pirmā pazīme. Nevienam nav tiesību atturēt otru no sāpju izciešanas. Atsakot izmantotājam “uzņemt degvielu”, līdzvainīgais vai devējs palīdz izmantotājam izzināt sevi. Līdzvainīgais atbrīvojas un var baudīt pats savu dzīvi.

Kā tagadni ietekmē attiecības iepriekšējā dzīvē ?

Mums visiem ir bijušas attiecības ar tiem pašiem cilvēkiem iepriekšējās dzīvēs. Ja tās ir bijušas veiksmīgas, tās arī tagadējā dzīvē būs pozitīvas. Tāpat notiks pretējā gadījumā.

Reiz darbojos ar pusaudzi, kura ienīda savu māti. Diemžēl nereti ir sastopama parādība, ko saucam par “pusaudžu sindromu”, un vienīgās zāles ir laiks. Situācija ar šo pusaudzi bija dramatiskāka — viņa gribēja Sediju, savu māti, nogalināt un jau bija mēģinājusi tā darīt.

Es spēju Andželu, meitu, “nosūtīt” tālā pagātnē, un nonācām līdz 1500-iem gadiem, kad Andžela tāpat kā tagad bija Sedijas meita. Tomēr tajā dzīvē Sedija bija nodūrusi Andželu, kad meitu atrada sava vīra, Andželas audžutēva, gultā.

Sedija — tagadnē — bija šķīrusies no Andželas īstā tēva un apprecējusies otrreiz. Pēc mūsu klejojumiem pagātnē Andžela šņukstēdama sabruka un atzinās, ka mātes tagadējais vīrs viņu ir seksuāli izmantojis.

Mēs pieaicinājām Sediju. Dzirdēdama meitas stāstu, viņa jutās satriekta. Šoreiz Sedija rīkojās pareizāk: viņa izsauca policiju, ierosināja apsūdzību pret vīru un meitu aizveda pie psihoterapeita.

Notikumi iepriekšējās dzīvēs ietekmē ne tikai intīmās attiecības. Es reiz strādāju ar pāri, kas dzīvoja respektablā dzīvojamā rajonā. Viņu kaimiņš bija sociopāts: viņš šāva pa kaimiņmājas logiem ar gāzes patronām, pie ārdurvīm sameta dzīvnieku fekālijas. Draudēja apkārtējos kaimiņus nogalināt, ja tie palīdzēs maniem klientiem. Vēl ļaunāk bija tas, ka pilsētas administratīvās iestādes ignorēja iedzīvotāju sūdzības par acīmredzamo noziedznieku.

Kad garā skatīju vīziju, redzēju divus jaunus afroamerikāņus, kuri 1930-tajos gados dzīvoja mazā Amerikas dienvidštata pilsētiņā. Vīrietis aizstāvēja kādu gados vecāku afroamerikāni pret baltā cilvēka vardarbību, un kukluksklaniešiem tas nepatika. Mauriņā aizstāvja mājas priekšā klana locekļi aizdedzināja krustu, nogalināja viņa dēlu un mājā iemeta gāzes bumbu. Mani klienti nonāca tagadnē tādā pašā situācijā. Vakardienas klana vadonis bija šodienas kaimiņš psihopāts. Gan toreiz, gan tagad valdība rīkojās bezatbildīgi. Šoreiz sarežģījumu atrisināja apkārtējie iedzīvotāji, piespiezdami pilsētas vadību tomēr pildīt savu pienākumu.

Kā ļaut aiziet, ja mani pamet?

Jūs zināt, cik tas ir sāpīgi. Ir smagi, kad tiekam atraidīti.

Ja kāds jūs ir pametis, tad droši vien jau labu laiku pirms liktenīgā brīža bijāt nojautusi/nojautis attiecību izbeigšanos, taču esat centusies/centies nojautu ignorēt. Ja vēlaties pārvarēt savu sāpi, jums, lūk, kas ir jādara:

1.     Mainieties fiziski. Ja neaiziet otrs cilvēks, aizejiet jūs. Tas nozīmē ne tikai aiziet no mājas vai dzīvokļa, bet — iesaku kā gaišreģe — arī atbrīvot ķermeni no svešās enerģētikas. Mēs sastāvam no enerģijām. Ar laiku abu attiecībās saistīto indivīdu enerģijas, ķermeņu krāsas un auras savstarpēji ietekmējas un sajaucas. Kamēr esam “sajūgti” ar otru cilvēku, pastāvīgi par viņu domājam — pat līdz apsēstībai. Pavadiet laiku lūgšanās un meditācijā, lūdziet Dievišķos spēkus pilnībā atbrīvot jūs no pametēja enerģijas.

2.      Esiet atbildīga/atbildīgs par attiecībām no savas puses. Uzdodiet sev grūtus jautājumus: vai tā/tas nebijāt jūs, kas viņu atstūma? Vai viņa/viņas uzvedība tiešām bija savtīga vai varbūt bija kāds attaisnojošs iemesls šādai rīcībai? Ko jūs būtu ieguvusi/ieguvis, ja sliktās attiecības būtu centusies/centies saglabāt? Vai veltījāt uzmanību viņa/ viņas vajadzībām? Varbūt jūsu jūtas pret viņu sen bija pagaisušas? Ja neizvērtēsim savu lomu attiecību iziršanā, nebūs virzības uz priekšu.

3.     Bēdāšanās. Psihoterapeits jums ieteiks, kā pārvarēt šķiršanās depresiju. Raudiet, dusmojieties, beidziet bēdāties un pēc tam ar skaidru prātu sāciet apsvērt izveidojušos situāciju. Tas ir ļoti pareizi un svarīgi, tomēr no savas puses piebildīšu, par ko vēl vajadzētu bēdāties — par to, kas nav noticis.

Mēs uzsākam attiecības, jo mums ir sapnis. Kaut kādā ziņā mēs noticam, ka šobrīd mirušās attiecības bija tādas, par kādām bijām sapņojuši. Mēs uzskatījām, ka attiecības mums būs vienīgi labvēlīgas, taču mēs nekad neiedomājāmies, ka tās var kaut ko mums nodarīt.

4.     Vēlieties ko jaunu. Kādā enerģētiskā līmenī jūsu sapņi ir saglabājušies. Tie joprojām ir paslēpti jūsu sirdī, tur, ko saucam par sapņu lādīti. Ar laiku atveriet šo dārgumu lādīti un nākamajām attiecībām izvirziet sev jaunus mērķus.

Kas mūs saista ar iepriekšējo mīļoto?

Liela daļa manas prakses laika ir saistīta ar palīdzības sniegšanu no mīlas sirgstošajiem, lai viņi varētu atbrīvoties no garīgajām saitēm un enerģētiskajām saistībām, kas viņus vēl saista pie bijušā drauga. Psihiskā līmenī šīs saites izskatās kā dārza laistāmā šļūtene, kas savieno divus vai vairāk cilvēkus.

Enerģija plūst pa šo “šļūteni” no viena pie otra, bieži vien abiem par to dārgi maksājot: piemēram, dzīvības enerģiju apmaiņa pret materiālu drošību. Viens visu laiku var just nogurumu, otrs var justies atraidīts. Varam atdot savu gribasspēku, un paliekam bez darba. Viens var kļūt par aizvainoto partneri, kamēr otrs smagi pārdzīvo vainas apziņu. Nav svarīgi, cik lieliskas sākumā šķita attiecības, — jebkuri ierobežojumi mazinās mīlestību un ievainos abas puses.

Reizēm viens partneris atbrīvojas no saites, bet otrs nē: piemēram, viena no manām krievu klientēm bija pārliecināta, ka viņas bijušais vīrs bija viņas vienīgā mīlestība, un bija satriekta, kad vīrs to pameta citas sievietes dēļ. Bija pagājuši trīs gadi, bet viņa joprojām cerēja, ka viņš atgriezīsies, kaut arī viņš bija vēlreiz apprecējies un viņa tagadējā sieva gaidija bērnu. Vīzijā es redzēju pelēko saiti, kas nāca no manas klientes sirds.

Viņas bijušais vīrs nemitīgi centās šo saiti pārraut, taču, tiklīdz viņš to atgrūda, bijusī sieva atkal pieslēdzās. Es sapratu, ka manas klientes centībai pārrauto saiti neatlaidīgi atkal savienot ir jāmeklē cits iemesls. Sākām pētīt. Kliente atzinās, ka bijušais vīrs ir ļoti līdzīgs viņas tēvam. Nekad nebūdama cieši saistīta ar savu tēvu, viņa centās stiprināt saiti ar bijušo viru. Mēs lūdzām Dievišķo atvienot saiti, un sievietes apmātība izgaisa. Tagad viņu interesēja īstena vaina — “tukšums” sirdī, ko vajadzēja aizpildīt tēva mīlestībai. Pēc ieilgušās sērošanas par bijušajām attiecībām mana kliente pievērsās veselīgākam veidam, kā aizpildīt tukšumu sirdī — iepazinās ar jauniem draugiem un vairāk rūpējās par sevi.

Vai ir kāds garīgs nolūks, kādēļ izveidojas sliktas attiecības?

Kāda mana kliente, kura ilgi pacieta ļaunprātīgas attiecības, uzdeva tieši šādu jautājumu. Atbilde, ko caur mani sūtīja astrāli spēki, bija, ka no katrām attiecībām ir gūstama mācība. Caur Dievišķo dziedināšanu un iedvesmu mēs varam meklēt pēc sudraba maliņas katram negaisa mākonim un paveikt ko brīnišķīgu. Tomēr nākamais piemērs šo jautājumu ieliek citos ietvaros.

Mans klients bija mācītājs, kuru māca ticības šaubas. Viņš bija palīdzējis kādai savas draudzes dievbijīgai sievietei, kura piecdesmit gadus dzīvojusi kopā ar varmācīgu vīru. Gadiem ilgi mācītājs kopā ar sievieti bija lūguši Dievišķo glābt vīra dvēseli, savukārt vīrs turpināja dzert un krāpt sievu. Tad vīrs smagi saslima. Tikai pirms nāves viņš “atdeva savu dvēseli Kristum”. Mācītājs atnāca pie manis, lai uzzinātu, kāpēc Dievs tik ilgi gaidīja, lai vīrieti apskaidrotu.

Vienīgais redzējums man bija raudošs Kristus. Es to pastāstīju mācītājam.

“Vai tas nozīmētu, ka Kristus ir bēdīgs, jo vīrs tik daudz bija zaudējis no savas dzīves, iedams grēka ceļu?” mācītājs jautāja.

Es iekšēji dzirdēju vārdus, kurus balsī atkārtoju mācītājam.

“Nē,” es lēnām sacīju. “Kristus ir noskumis, jo sieviete ir tik daudz zaudējusi no savas dzīves ļaunprātīgo attiecību dēļ.”

Vai ļaunprātība ir garu ieplānota? Vai Dievišķais to atzīst?

Ļaunprātība ir slikta. Izvarošana ir slikta. Incests ir slikts. Varmācība ir slikta. Dievišķais neko no tā nepiedod. Tam visam nav vietas Dieva plānā.

Tomēr reizēm dvēsele ir iepriekš ieplānojusi ļaundabīgu situāciju, jo ir pārliecināta, ka tā visātrāk apgūs paredzēto mācību. Citreiz dvēsele pieļauj ļaunprātību (vai kļūst ļaundabīga), jo tas ietilpst attiecīgajā modelī. Mums nekad nevajag justies vainīgiem, ka tiekam ļaunprātīgi izmantoti, tomēr noteikti ir jārīkojas, lai atbrīvotos un mainītos.

Vai Dievišķais atzīst šķiršanos?

Atbildēšu, pastāstot par kādu manu klienti.

Frančeska bija desmit gadus kā precējusies. Viņa bija ticīga katoliete, tāpat kā viņas vīrs, un divu bērnu māte. Frančeska ienīda savu vīru.

Viņš dzēra. Tiklīdz viņš izgāja no mājas, smēķēja marihuānu. Vēl Frančeska bija pārliecināta, ka vīrs viņai ir neuzticīgs, lai gan bija ļoti prasīgs pēc seksa ar viņu. Visļaunākais, viņai bija aizdomas, ka viņš seksuāli izmanto vienu no viņu meitām.

Draudzes mācītājs uzstāja, ka Dievs neatzīst šķiršanos; tās vietā viņai bija jālūdz par vīru. Es skatījos uz šo sievieti un uzminēju, lūk, ko:

“Jūs esat inteliģenta sieviete, bet jūs moka vainas sajūta par kaut ko, kas jūs notur šajās apkaunojošajās attiecībās un kā dēļ pieļaujat meitas seksuālu izmantošanu.”

Sieviete sāka raudāt un atzinās, ka uzskata, ka viss notiek viņas dēļ, jo ir slikts cilvēks tāpēc, ka smēķē.

Es prātā redzēju ainu — Dievs džinsos un T-kreklā ar cigarešu paciņu krūšu kabatā. Es to izskaidroju kā uzdevumu.

“Katru dienu, kad bērni būs aizgājuši uz skolu, pagatavojiet divas tases kafijas. Vienu nolieciet sev priekšā, bet otru galda pretējā pusē. Paņemiet divas cigaretes un abas aizdedziniet. Vienu smēķējiet pati, bet otru nolieciet pelnu traukā blakus pretējai kafijas tasei. Kafija un cigarete ir Dievam. Tad runājiet ar Dievu. Sarunājieties un ieklausieties dzirdētajā.”

Frančeska nodomāja, ka neesmu normāla.

Viņa aizgāja, bet pēc dažām nedēļām piezvanīja.

“Es izdarīju, kā teicāt,” viņa sacīja saviļņotā balsī, “un Dievs man atbildēja!”

“Lieliski!” es atsaucos. “Ko viņš jums teica?”

“Pamet!” viņa atbildēja. Un tā arī izdarīja.

Vai Dievs atbalsta ļaunprātību? Ja nē — kāpēc tas būtu jādara mums?

Vai mīlas deka ir aplamība ?

Esmu satikusi tūkstošiem cilvēku, kuriem ir bijušas vai ir mīlas dēkas. Parasti viņi ienāk manā kabinetā ar līdzīgu vainīguma izteiksmi sejā un nolaistām acīm, no viņiem joņiem dveš kauns. Bieži nokrekšķinās, pirms ierunājas. Es pajautāju, vai ir precējies, tad pārejam pie nākamā — vai nu es palūdzu, lai pastāsta par “otru personu”, vai viņi pasaka, ka ir “vēl kāds cilvēks”.

Es apzinos, ka ne man, ne kādam citam nav tiesību nosodīt vai atbalstīt izveidojušos situāciju. Patiesībā pēc divdesmit ar plus gadus ilgas prakses esmu ievērojusi, ka klientiem šāda situācija var būt gan kaitīga, gan labvēlīga.

Labvēlīgas dēkas ir tad, kad laulība vai intīmā tuvība starp diviem cilvēkiem sen kā beigusies. Tādā gadījumā vismaz viens no abiem partneriem paliek ar tik zemu pašcieņu, ka viņam vai viņai vienkārši trūkst gribasspēka attiecības izbeigt, kaut arī no sirds to vēlas. Tādā gadījumā vienīgā iespēja, kā atgūt pašcieņu un pašpaļāvību, šķiet romantisku attiecību uzsākšana ar citu.

Kā piemēru varu minēt gadījumu ar kādu klientu, populāru advokātu, kuram bija ārpusmājas romantiskas attiecības, kas kļuva par iemeslu laulības šķiršanai. Neveiksmīgā laulība ilga ilgāk nekā divdesmit gadus, un viņš nešķīrās no sievas vienīgi bērnu dēļ. Kopš viņu pirmā bērna piedzimšanas viņa sieva lielāko dienas daļu pavadīja gultā, dzerdama alkoholu. Bērnus uzaudzināja aukles. Ikreiz, kad viņš ierunājās par šķiršanos, sieva mēģināja izdarīt pašnāvību. Neņemot vērā, ko vīrs teica vai darīja, sieva atteicās ārstēties no alkoholisma un meklēt palīdzību depresijas ārstēšanai.

Galu galā mans klients darbavietā iepazinās ar jauku sievieti. Viņš stāstīja, ka jūtas, kas sākumā bija draudzība, pārauga abpusējā mīlestībā. Lai gan nesen viņi pārtraukuši intīmu tuvību, dodami viņam laiku saņemties un beidzot izlemt, ko iesākt ar laulību, viņš gribēja šķirties no sievas un apprecēt mīļāko. Seansa laikā es ieskatījos viņa nākotnē un uzzināju — ja viņš nešķirsies no sievas, viņu sagaida vienas vienīgas nepatikšanas.

Mans klients iesniedza laulības šķiršanas prasību. Sieva pēkšņi “atdzīvojās”: viņa apzvanīja vīra klientus un kolēģus un visiem pavēstīja, ka vīram ir mīļākā. Viņa tam uzbruka ar nazi, tad aizveda bērnus, piedraudot, ka viņš tos nekad neredzēs. Tomēr klients nepiekāpās, un tagad dzīvo kopā ar sievieti, kuru mīl, un beidzot viņa dzīvē ir iestājies miers. Ar tiesas spriedumu bērni pusi laika pavada pie tēva. Vai viņš darīja nepareizi, iesaistoties mīlas dēkā? Pavisam vienkārši — pirms ārlaulības sakara mans klients pat neapjauta, ka ir pelnījis mīlestību. īstā mīlestība norādīja pareizo izvēli.

Taču ir arī nelabvēlīgas dēkas, un tām nav ne mazākās saistības ar patiesu mīlestību. Tās drīzāk saistītas ar varas apziņu. Parasti tās ir blēdīgā vīra īslaicīgas tīri seksuālas attiecības un norāda uz viņa iekšējo nemieru, nevis uz vēlmi pēc mīlestības dziedinošās enerģijas. Lai gan var būt, ka laulība ir neveiksmīga, tomēr galvenokārt viņa uzvedība norāda uz nevēlēšanos atzīt iekšējas vai personīgas problēmas.

No gaišreģes skatījuma, nelabvēlīga mīlas dēka ir ļaunprātības/ atkarības (ņēmējs/devējs) attiecības. “Cita” sieviete (vai vīrietis) ir kļuvusi par “degvielas cisternu” krāpējam un tiek izsūkta sausa. Šeit nenotiek enerģijas divvirzienu apmaiņa. Alkohols, narkotikas un dzertuves bieži ir šādu attiecību neatņemama sastāvdaļa un ļauj justies pietiekami “varonīgam”, lai traumētu sevi un citus.

Es strādāju ar kādu vīrieti, kurš gadiem ilgi bija krāpis sievu, viņš neuzskatīja sevi par vainīgu. Klients atzinās, ka viņu aizrauj piedzīvotais satraukums, iepazīstoties ar svešu sievieti, viņas pavešana un pamešana. Kopā strādādami, atklājām nopietnu ļaunprātību pret viņu bērnībā. Neviens no vecākiem nepievērsa bērnam uzmanību. Tēvs pastāvīgi mainīja mīļākās, bet māte bija emocionāli pilnīgi nejūtīgs cilvēks. Zēna skolas gados viņa ne reizi nepainteresējās, kā viņam mācībās klājas, kas notiek skolā. Pieaudzis mans klients citiem “atmaksāja” par bērnībā nodarītajām pārestībām.

Kāpēc mūsdienas tik daudzi šķiras?

Arvien vairāk cilvēku atsakās samierināties ar ļaunprātīgām un negatīvām savstarpējām attiecībām. Un tas ir labi. Slikti ir, ka mums nav jauna attiecību modeļa, kad visi iesaistītie — partneri un bērni, attiektos viens pret otru vienlīdz laipni un godprātīgi. Iespējams, ka kaut kad nākotnē mēs iemācīsimies, ka laulība nenozīmē “mūža ieslodzījumu”.

Bērns un bērna vecāki

Vai savus vecākus izvēlamies jau pirms dzimšanas?

Man ir divas atbildes — jā un nē.

Jā, lielākoties mēs izvēlamies savus vecākus, pirms piedzimstam. Mēs tos izvēlamies Debesīs — “baltajā zonā”, kur kopā ar garīgajiem pavadoņiem, citām dvēselēm, dažreiz pat kopā ar Dievu, veidojam nākotnes plānus. Daudz ko izvēlamies arī no mūsu attiecībām iepriekšējās dzīvēs un ieskicējam “likteņa pagriezienus”, — situācijas, kas notiks, kad veiksim savu dzīves uzdevumu un dziedināsim dvēseles problēmas.

Mēs izvēlamies attiecības un aktivitāti, kas mums palīdzēs attīstīties. Kā jau paskaidroju iepriekšējās atbildēs, mūsu dvēseles, kas ir bijušas iemiesojušās iepriekšējās dzīvēs, saglabā piedzīvotās pārestības, tāpēc parasti izvēlamies vecākus, kuru problēmas būs par cēloni kļūdām mūsu dzīvē, lai atkārtoti analizētu problēmu, nonākot pie veiksmīgāka risinājuma.

Vecāku izvēles procesā ne vienmēr iztiek bez starpgadījumiem: piemēram, mēs nevaram piespiest vecākus apprecēt vienam otru. Var gadīties, ka viens no vecākiem ir “pareizais”, bet otrs — neparedzētais.

Vai, piemēram, pieņemsim, ka “mērķējam” uz Parīzi, bet tur “pareizā mamma” taisa abortu vai pati iet bojā autokatastrofā. Tad mums jāmaina virziens uz citu “gaidošu dzemdi” Honkongā vai Bangladešā.

Dažreiz mēs steigšus izmantojam, kas tobrīd ir pieejama, lai tikai ātrāk piedzimtu un uzsāktu dzīves gaitas un veiktu iecerēto uzdevumu. Kāds no maniem klientiem, piemēram, apgalvoja, ka nekad nav spējis justies piederīgs savai ģimenei. Viņš bija atšķirīgs — mākslinieks ārstu dzimtā. Kāpēc viņš bija tajā nonācis? Tai ģimenei bija nauda, kas nodrošināja labu izglītību. Savu personīgo mērķi viņa dvēsele cēla augstāk par mīlestību.

Vai mūsu bērni izvēlas mūs par saviem vecākiem, pirms viņi piedzimst?

Tāpat kā mēs savulaik izvēlējāmies savus vecākus, mūsu bērni jau pirms dzimšanas izvēlas mūs par vecākiem. Parasti mēs esam tikušies jau kādā no iepriekšējām dzīvēm, bet ne noteikti tādās pašās ģimeniskās attiecībās. Mūsu bērns šodien var būt citā dzīvē viens no mūsu vecākiem.

Kāpēc mani bērni izvēlējās tieši mani?

Parasti vecākiem sagādā prieku, ja bērns pēc izskata ir līdzīgs viņiem un ir gudrs. Vecāki ir pārliecināti, ka viņi māca bērnus, bet patiesībā bērni māca mūs.

Mans dēls Gabriels kopš mazotnes ir tam pierādījums. Es viņam pajautāju, ko man darīt, lai viņš saglabātu savas dotības? Viņš pasmējās un teica:

“Mammu, es taču ierados šeit, jo tā bija nolemts!”

“Tiešām? Vai zini arī, kāpēc?”

Dēls izbolīja acis: “Nu bet protams! Lai tev palīdzētu. Zini, es esmu ļoti gudrs!”

Smiedamies viņš atkal pievērsās rotaļai un, iztēlojies sevi par varonīgo reindžeru no Power Ranger [9] , centās suņa asti piesiet pie aizkara.

Nevaru palikt stāvoklī. Kāpēc ?

Dažreiz mēs nevaram ieņemt bērnu fizisku apstākļu dēļ. Ne visam, kas notiek, ir dziļāka garīgā nozīme. Pirms vairākiem gadiem mans vecākais dēls šo domu izteica divos teikumos, kad viņam pajautāju:

“Maikl, kā tu domā, kāpēc nejūties labi?”

Viņš greizi paskatījās manī un atbildēja:

“Esmu saaukstējies, māt. Reizēm saaukstēšanās ir saaukstēšanās.”

Citreiz apaugļošanās problēmai ir metafizisks cēlonis. Iespējams, dvēsele ir nolēmusi nemeklēt vecākus šajā dzīvē. Man ir daudz draugu, kuriem nekad nav bijuši bērni. Diemžēl daži cilvēki nezina par dvēseles izvēli un par varītēm cenšas tikt pie bērna, jo dzīve bez bērniem viņiem nav iedomājama.

Reiz pie manis atnāca vīrietis, kura spermas potenciāls bija pārāk zems, lai spētu apaugļot olšūnu. Mēs atgriezāmies viņa dvēseles “baltajā zonā”, — tur, kur pirms cilvēka piedzimšanas notiek viņa nākotnes plānošana, un viņš atcerējās savas dvēseles lēmumu neradīt bērnus, jo bērni traucēs viņam izpildīt dzīves uzdevumu. Mēs mainījām dvēseles lēmumu, un pēc gada viņa sieva kļuva grūta — bez kādas medicīniskas palīdzības.

Ir gadījumi, kad iejaucas citi apstākļi vai būtnes, kas kavē bērna ieceres īstenošanos. Parasti tie ir dvēseles — spoki no dvēseļu ģimenes, kas kaut kāda iemesla dēļ nevēlas iemiesošanos. Šie spoki burtiski nostājas cilvēka enerģētiskā lauka ārpusē un atgrūž nākamā bērna dvēseli.

Reiz strādāju ar klienti, kura zināja, ka tāds rēgs novērsis viņas grūtniecību, jo dzirdēja bērna balsi, kas lūdza palīdzību. Mēs vērsāmies pie Dievišķā un lūdzām padzīt uzmācīgo spoku. Pēc mēneša sievietei iestājās grūtniecība.

Kāda ir mātes-bērna saite no gaišreģes skatījuma?

Pastāv interesanta enerģētiskā saite, kas ir līdzīga fiziskajai nabassaitei. Es to tā arī saucu — par nabassaiti, un tā savieno māti ar bērnu, sākot ar laiku, kad bērns vēl atrodas mātes dzemdē, līdz viņa trīs gadu vecumam.

Šī enerģētiskā saite ļauj mātei apjaust un sajust, kas notiek ar viņas bērnu. Tūkstošiem jūdžu attālumā viņa joprojām zinās bērna vajadzības. No bērna puses — viņš mātē gūst emocionālu apmierinājumu un dzīves enerģiju. Šī brīnišķīgā sistēma abus vieno bērna agrīnajos gados, kas ir laiks, kad notiek viņa garīgā un fiziskā attīstība.

\

Pirmo reizi nabassaite sāk atslābināties, kad bērnam paliek seši mēneši; nākamā lielā pārmaiņa notiek, kad bērnam ir astoņpadsmit mēneši; bērnam sasniedzot trīs gadus, nabassaite beidzot atvienojas, un māte var sākt vairāk uzmanības veltīt personiskajai dzīvei, kā arī palīdzēt bērnam attīstīt savu vienreizējo personību.

Katrā krustpunktā mātes enerģija “pēkšņi atveras” un kļūst pieejamāka viņas vajadzībām. Ja māte šo saiti atraisa ar mīlestību un izpratni, viņa piedzīvo jaunas garīgās atklāsmes un dotības.

Reiz pazinu māti, kura pēc tam, kad bērnam palika trīs gadi, sāka gleznot. Kāda cita māte piepeši sāka interesēties par grāmatvedību, lai gan pirms tam bija sociālā darbiniece. Bērniem piemīt daudzas dotības, bet kas varēja zināt, ka viņi spēj aktivizēt mūsējās?

Kas notiek, ja nabassaite neatkrīt ?

Dažas mātes saiti neatlaiž, un tādā gadījumā gan māte, gan bērns dzīvē ir pakļauts neveiksmēm. Tas var notikt dažādu apstākļu dēļ. Māte var atdot bērnu adopcijai, tomēr tik ļoti ilgojas pēc viņa, ka saiti nekad neatbrīvo (sk. jautājumus par adoptāciju turpmāk šajā nodaļā). Māte var ienīst savu viru, bērna tēvu, un bērns kļūst par mātes dzīves psiholoģisko centru. Var būt arī tā, ka māte baidās atsākt algotu darbu, no kā var izvairīties, jo bērnam viņa ir “vajadzīga vienmēr” (tādas sievietes dzemdē vairākus bērnus pēc kārtas, jo nespēj pārvarēt bailes no darba).

Ja nabassaite nav laikā atlaista, starp māti un bērnu veidojas atkarība, kas var kļūt par pamatu nozīmīgām likstām abu dzīvē. Sākotnējā mīlestības sasaiste kļūst par apgrūtinošām važām. Bērniem ir lemts pieaugt, atdalīties no vecāku ģimenes un nodibināt pašiem savu. Ja viņi noticēs, ka ir mātes “mūžīgie parādnieki”, viņi nekad nekļūs par individuālām personībām. Bieži tādos cilvēkos attīstās atkarība no mātes, nedrošības sajūta, un viņi neprot domāt un dzīvot patstāvīgi. Galu galā arī mātēm jāatjauno savas dzīves ritms, citādi viņas nespēs izpildīt savu garīgo uzdevumu. Ja mātes pārspīlēti pieķeras bērniem, viņas nespēj sakārtot personiskās attiecības.

Bērnam mazam esot, enerģija intensīvi plūst pa saistošo kanālu, bieži radot pārsteidzošu rezultātu. Reiz strādāju ar bērnu, kuram bija piecpadsmit slimības. Māte izmantoja bērna kaites par ieganstu, lai dzīvotu mājās, lai gan viņas alga būtu liela atslodze ģimenes budžetam. Kad atlaidu saiti, bērns atveseļojās. Nekavējoši. Māte pārdzīvoja smagu depresiju, pirms sāka cīnīties pret bailēm piedzīvot neveiksmi “lielajā ļaunajā pasaulē” ārpus mājas.

Ja nabassaite netiek atlaista, tā pastāvēs vienmēr, neraugoties pat uz to, vai māte un bērns pazīst viens otru. Reiz strādāju ar bērnībā adoptētu vīrieti, kurš ik pēc diviem mēnešiem slimoja ar gripu. Trīsdesmit gadu vecumā viņš uzmeklēja savu bioloģisko māti, un abi satikās. Izrādījās, ka ari viņa ik pēc diviem mēnešiem izslimoja gripu. Nabassaite joprojām abus saistīja, caur kuru mans klients no īstās mātes saņēma vienīgo enerģiju — viņas slimību. Pēc saites atlaišanas vīrietis vairs ar gripu neslimoja.

Kā gaišreģe redz tēva-bērna saiti ?

Nabassaite saista māti un bērnu, bet ne tēvu ar bērnu. Tēvu pie bērna saista mīlestība.

Mīlošu tēvu un bērna māti saista spēcīgas sirdssaites. Tēva mīlestība pret bērnu galvenokārt nāk caur viņa mīlestību pret māti. Tomēr arī tēvs ir garīgi saistīts ar savu bērnu bieži caur gaismas staru, kas pievienojas nabassaitei. Tā izveidojas sava veida atkarību sistēma, kas bagātina mīlestību starp bērnu un māti.

Ja māte nomirst dzemdībās vai kamēr bērns vēl ir mazs, tēvs parasti stājas mātes vietā. Nabassaite pārmetas no mātes uz tēvu. Tomēr, ja tēva bēdas par sievas nāvi ir pārāk dziļas, saite starp bērnu un tēvu neveidojas, un bērns paliek nošķirtībā no abiem vecākiem.

Ko darīt, ja nejūtos garīgi saistīts ne ar vienu no saviem vecākiem ?

Dažreiz mums piedzimst bērns, kuru nekad neesam pazinuši — iepriekšējās dzīvēs mums nav bijis nekā kopēja, tāpēc tagadējā dzīvē ir grūti nostiprināt attiecības. Taču mums ir iespēja attīstīt mūsu apziņu un “plaši atvērt sirdi”.

Tā paša iemesla dēļ var gadīties, ka nenodibinām nabassaiti, vai — tēva gadījumā — var nepievienoties pie saites, kas vieno māti ar bērnu. Nabassaitei līdzīgu piesaisti var radīt jebkurā vecumā varavīksnes gaismas veidā, kas savienotu mūsu un bērna sirdis.

Kāda saite vienoja Kristu ar viņa vecākiem?

Tas ir viens no grūtākajiem jautājumiem, ko man gadiem ilgi ir nācies dzirdēt. Tik daudzi kristieši uzsver saiti starp Jēzu Kristu un viņa ne no šīs pasaules Tēvu, par ko uzskata Dievu, ka apzināti neievēro faktu, ka Kristum bija arī māte ar miesu un asinīm.

Nav iespējams bērnam kļūt par veselīgu cilvēcisku būtni — šajā gadījumā precīzāk būtu teikt — par “būtni cilvēka veidolā” —, ja nav saites starp viņu un māti vai gadiem ilga attiecību dziedināšana un stiprināšana. Agrīnas bērnības gados iepazīt tēvu mēs varam vienīgi caur māti. Personīgi es uzskatu, ka, lai kalpotu kristīgajai ticībai, labāk būtu vērst uzmanību uz mātes-bērna attiecību nozīmīgumu, pacelt sievieti līdz cilvēcisko būtņu standartam — līdzvērtīgu vīrietim, nevis balstīties tikai uz Jēzu un viņa Tēva, Dieva, savstarpējām attiecībām.

Mana attieksme daļēji izriet no gadiem ilgās kopdzīves ar manu atdzimušo vīru. Mani kaitina smieklīgie iebildumi, kādus bieži var dzirdēt, kāpēc sievai ir jāpakļaujas vīram. Tāda nostāja ir pārsvarā ne tikai kristietībā, bet ari pārējās pasaules lielākajās reliģijās. Viens no galvenajiem loģiskajiem pamatojumiem ir, ka vīrieši vairāk atgādina Dievu Tēvu un tāpēc labāk spēj saistīties ar Dievišķo sevī, kā arī sekot Dieva norādījumiem. Šis apgalvojums pilnīgi neievēro faktu, ka Vecajā Derībā Svētais Gars — Svētās Trīsvienības vienlīdzīgā sastāvdaļa — ir minēts sieviešu dzimtē. Tāpat Kristus nekad nebūtu piedzimis par cilvēku, kāds viņš bija, ja viņam nebūtu bijusi māte, kas spēja nepakļauties tradīcijām un sekoja savai intuīcijai un kurai pietika gara stingrības nostāties pret vīriešu autoritāti.

Reiz apmeklēju kādu attiecību atbalsta grupu, kurā precētie vīriešu un sieviešu dzimtes vadītāji ieteica auditorijai vienmēr balstīties uz vīriešu vadību. Es pajautāju, kā tad, ja vīrietis ir ļaunprātīgs un moka sievu un bērnus? Man atbildēja, ka sievai ir jālūdz Dievs, lai mainītos vīra sirds. Es norādīju, ka viņa to labprāt darīja, bet, ja līdz šim tas nepalīdzēja, kāpēc jācer, ka kaut kad palīdzēs?

Reliģija ir viens no galvenajiem cēloņiem, kāpēc uz šis planētas mēs sāpinām viens otru. Es ar cerībām gaidu dienu, kad tā varētu kļūt par galveno balstu mieram un mīlestībai.

Man bija aborts. Vai esmu nepiedodami grēkojusi?

Jūs nespējat nogalināt dvēseli. Atmetiet domas, ka jūsu aborta dēļ bērna dvēsele varētu nonākt ellē vai šķīstītavā vai ka aborta dēļ tas pats notiks ar jūsu dvēseli. Dievišķais ir par žēlastību, nevis par apsūdzību.

No mana kā gaišreģes viedokļa bērna dvēsele parasti neienāk dzemdē līdz vismaz piektajam grūtniecības mēnesim. Pirms tam tā kavējas Debesīs, lai gan laiku pa laikam dvēsele var apmeklēt Zemi, lai iepazītu galvenās personas savā nākamajā dzīvē. Dažas dvēseles nevar iemiesoties bērnā līdz tā piedzimšanai vai tūlīt pēc tam. Manuprāt, tas nozīmē, ka grūtniecības pirmā trimestra laikā tam ir minimāla ietekme, ja vispār ir, uz dvēseles turpmāko dzīvi.

Dažas dvēseles ir ieplānojušas uzkavēties dzemdē pavisam īsu brīdi. Tās ir ļoti progresīvas dvēseles, kam vajag tikai nobaudīt dzīves garšu, lai paveiktu savu uzdevumu. Gadās, ka dvēsele vēlas iedzimt, bet auglis tiek abortēts. Tādā gadījumā noraidītā dvēsele iedzimst citā ģimenē vai nogaida izdevīgāku brīdi, kad stāvoklī paliks tā pati sieviete.

Reiz strādāju ar klienti, kurai bija četri dēli. Pirmo reizi viņa bija palikusi stāvoklī, kad mācījās koledžā, un veica abortu, jo tobrīd viņi ar vīru nevarēja uzņemties rūpes par bērnu. Mana kliente, kura nebija ticējusi “visādām blēņām”, dzirdēja, ka operācijas laikā bērna dvēsele viņai sacīja:

“Es atgriezīšos!”

Tūlīt pēc koledžas beigšanas viņai iestājās grūtniecība. Piedzima bērns; mana kliente bija pārliecināta, ka tā ir tā pati dvēsele, kas pirms gadiem tika padzīta.

Mums jāatceras, ka Dievišķais plāno ari visas cilvēciskās neveiksmes, kļūmes un traumas. Mēs tiekam mīlēti. Abortētā bērna dvēsele ir mīlēta. Mēs esam daudz stiprāki par apstākļiem, kurus pieredzam, un tikpat stipras ir visas dvēseles.

Man bija spontānais aborts. Kāpēc?

Ķermenis izmanto spontāno abortu, lai atbrīvotos no embrija, kas ir fiziski kropls vai ģenētiski dzīvotnespējīgs. Atkārtotu spontāno abortu cēlonis var būt minētie apstākļi, kā arī strukturāli ietekmējošie apstākļi vai noslīdējusi dzemde. Apmēram viena no piecām grūtniecībām beidzas ar spontāno abortu [10] . Tā kā tāda ir vispārēja pieredze, šādos gadījumos nav nepieciešama psihoanalītiķa palīdzība. Tomēr ir reizes, kad spontāniem abortiem ir metafizisks izskaidrojums.

Es reiz strādāju ar klienti, kurai bez redzama medicīniska izskaidrojuma bija trīs spontānie aborti pēc kārtas. Ar astrālo redzi es uztvēru kareivīgu dvēseli, kas centās iekļūt sievietes dzemdē. Šī dvēsele, kuru manas klientes dvēsele nevēlējās pieņemt, nemitīgi atgrūda citas dvēseles. Mēs nosūtījām dziedināšanu neatlaidīgajai dvēselei, un Dievišķais to paņēma atpakaļ Debesīs, un pēc dažiem mēnešiem mana kliente palika stāvoklī ar dvīņiem.

Es tiku adoptēts. Vai tā bija iepriekš nolemts?

Daudzas adoptācijas ir plānotas jau pirms bērna piedzimšanas. Daudzām dvēselēm ir lemts iemiesoties caur vieniem vecākiem, bet dzīves pieredzi apgūt pie citiem.

Astrālie spēki ir ļāvuši man uzzināt dažus iemeslus, kāpēc pastāv adoptācija.

*      Mums ir nepieciešams specifisks ģenētiskais veselums, lai piepildītu savu likteni.

*      Mēs nebijām ieplānoti adoptācijai, bet tomēr tā notika.

*      Mums bija lemts saņemt beznosacījuma mīlestību — tikt mīlētiem un mīlēt citus — no cilvēkiem, ar kuriem nekad iepriekš nekādā ziņā nebijām saistīti.

*      Mūs vajadzēja uzaudzināt cilvēkiem, kuriem nevarēja būt bērnu, tāpēc ienācām ģimenē caur citiem — bioloģiskajiem vecākiem.

Kāda ir iespējamā adoptācijas ietekme uz adoptēto ?

Gandrīz katrai adoptētai personai, ar kuru esmu strādājusi, ir nopietns pamestības sindroms. Visvairāk gadījumos adoptētais bērns paliek piesaistīts pie bioloģiskās mātes ar nabassaiti, par ko runājām iepriekš. Kamēr īstā māte šo saiti neatlaidīs un neatdos audžumātei, bērns no bioloģiskās mātes nepārtraukti te pievilksies, te atgrūdīsies. Neapzinātās ilgas parasti pārveidojas neapmierinātībā vai vajadzībās, vai personības neviengabalainībā.

Dažreiz bioloģiskā māte atsakās no nabassaites. Varbūt acīmredzams zemapziņas lēmums var būt pieņemts ar vislabākajiem nodomiem, varbūt, lai pažēlotu sevi vai bērnu no atšķirtības sāpēm. Atvienots no saites pirmajos dzīves mēnešos, bērns varētu nenojaust, ka bijis savienots ar kādu viņam nepazīstamu cilvēku.

Man bija klients, kurš nebija zinājis, ka ir ticis adoptēts, līdz viņam palika piecdesmit gadu. Adopcijas faktu viņš atklāja, kad mājās, meklējot dzimšanas apliecību, nejauši atrada dokumentus. Viņš man stāstīja, ka visu dzīvi sajutis, ka “kaut kā pietrūkst”. Tukšums viņa dvēselē pazuda pēc īsto vecāku uzmeklēšanas un iepazīšanas

Es biju pārliecināta, ka man bija jadzemdē dvīņi. Kāpēc es tā jutos?

Es bieži esmu strādājusi ar t. s. “pazudušā dvīņa” sindromu. Dažas statistikas uzrāda, ka vienā no desmit grūtniecībām ir notikusi dvīņu ieņemšana, taču viens no abiem (vai vairākiem) embrijiem pazudis ģenētisko anomāliju vai dzemdes stāvokļa dēļ.

Reizēm pazudušais embrijs bijis “ieplānots” piedzimt, taču dažādu (iespējams, fizisku) iemeslu dēļ izrādījies dzīvotnespējīgs. Palikušais dvīnis dzīvē neapzināti jutīsies, ka ir izdzīvojis.

Gadās, ka pazudušā dvīņa dvēsele paliek kā garīgais pavadonis dzīvajam, bērnībā kļūstot par t. s. neredzamo rotaļu biedru ģimenes vienīgajam bērnam. Retāk notiek, ka nedzimušā bērna dvēsele paliek nikna, — ka viņa nav tā, kas iemiesojusies, un ievērojami traucē piedzimušā bērna dzīvi.

Man bija kliente, kura nevarēja naktīs gulēt, jo dzirdēja balsi. Balss ierunājās pusnaktī un līdz četriem rītā visādi apsaukāja manu klienti un “uzstāšanos” beidza, nosaucot sievieti par slepkavu.

Es redzēju vīzijā grūtnieces vēderu un sāku klienti iztaujāt:

“Cikos jūsu mātei sākās dzemdību sāpes?”

“Ap pusnakti,” viņa atbildēja.

Un, jā, mana kliente piedzima pulksten četros no rīta.

Mēs veicām atgriešanos pagātnē un atklājām, ka mana kliente bija izdzīvojušais dvīnis, bet otrs bija aizgājis bojā grūtniecības otrajā trimestrī. Nedzimušais dvīnis bija “pārskaities un vajāja” manu klienti kopš viņas piedzimšanas. Mēs svētījām un atlaidām tā dvīņa dvēseli, un mana kliente nekad vairs nedzirdēja pusnakts balsi.

Kāpēc dvēseles ierodas divatā?

Divolu dvīņi ir divas dvēseles, kas dziļi mīl viena otru. Tās parasti ierodas divatā, lai atbalstītu un iedvesmotu viena otru. Identiskie dvīņi var būt divas dvēseles, bet iespējams, ka viena dvēsele pārdalīta uz pusēm. Tādā gadījumā dvēsele var vienlaicīgi apgūt divu dzīvju pieredzi vai garīgos uzdevumus.

Mūsdienās biežāk nekā agrāk dzimst dvīņi, trīnīši vai vairāk tāpēc, ka, pirmkārt, ir progresējusi apaugļošanas tehnika. Turklāt vienlaicīgi dzimušie bērni ienes ģimenē lielāku kopības sajūtu un tātad — arī visā pasaulē. Es ticu, ka daudzbērnu dzimstības palielināšanās ir zīme, ka šo planētu gaida labāka nākotne.

Kādas dvēseles mūsdienās iemiesojas uz Zemes?

Mūsdienās uz mūsu planētas dzīvo daudz vairāk cilvēku nekā jebkad agrāk. Mūsu planētai šis ir trauksmains laiks. Dvēseles no visurienes — no citām planētām, dimensijām un garīgajām sfērām — atceļo uz Zemi, lai apvienotos visaptverošā kustībā veicināt pasaules progresu.

Reinkarnāciju dvēseles veic grupās; katra grupa pārvalda savu uzdevumu, nepieciešamu cilvēces augstākai attīstībai. Pašlaik dvēseles iedalās šādās grupās:

Konstruktīvās dvēseles. Tā ir dvēseļu visvecākā paaudze, tās pārvalda idejas un mērķus. Kā spēcīgas un tradicionālas vērtības šīs grupas dvēseles rada sistēmas un institūcijas, kas veido drošu bāzi nākamajām paaudzēm.

Tilta dvēseles. Zināmas kā Baby Boomers*. Šī dvēseļu grupa savieno veco ar jauno, meklējot veidu, kā apvienot garīgumu ar materiālismu. Kopumā tā ievieš jaunas idejas, tādas kā “Jaunā ēra” un kvantu fizika, kā arī turpina nostiprināt iepriekšliktos pamatus.

Indigo dvēseles. Tā ir “20” gadu dvēseļu paaudze, kuras katrs pārstāvis ierosina žilbinošas idejas. Tās ir par brīvību, pārsteigumiem, par kaut ko vēl nebijušu. Šo dvēseļu augstākais uzdevums ir radīt mūsu pasaulei apstākļus augstāku mērķu sasniegšanai.

*    Kā norādīts literatūrā, dzimušie starp 1944.-1964. gadu, kad pēe 2. Pasaules kara Amerikā strauji pieauga dzimstība, tiek dēvēti par Baby Boomers — “demogrāfiskā sprādziena” paaudzi.

Gara dvēseles. Tā ir eņģeļu grupa, sūtita uz Zemi tieši no Debesim. Tām nevajag aizsardzību, kas tik ļoti ir nepieciešama kristāla dvēselēm, jo darbojas saskaņā ar savu garīgo būtību. Eņģeļi ir šeit, lai uzskatāmi parādītu piedošanu un žēlastību.

Kristāla dvēseles. Šie maigie un apdāvinātie bērni ir ļoti jūtīgi un trausli.Viņiem ir neliela karma, kas nozīmē, ka visas dvēseles problēmas ir jau atrisinātas, bet viņiem trūkst spēcīgas psihiskās robežas. Šī iemesla dēļ viņi daudz vairāk ir pakļauti negatīvajai enerģijai uz mūsu planētas, kas dod mums visiem iemeslu, lai sakārtotu savu dzīvi.

Spirituālā pasaule

Vai pastāv spoki ?

Protams. Vienīgi amerikāņi var uzdot šādu jautājumu tāpēc, ka esam viena no nedaudzajām valstīm, kur atsakās atzīt neredzamā esību. Anglijā, piemēram, tā ir vispārēja prakse — salīdzināt, kurā pansijā vai viesnīciņā ir interesantāki spoki. Es pati lasīju uzrakstu uz kādas pansijas ārdurvīm, kas vēstīja: “Pie mums tēju pasniedz spoki”. Es neteikšu, ka vēlā pēcpusdienā parādījās pansijas saimnieces nelaiķe tante Heizela un pasniedza man tasi tējas, tomēr visu nakti mani traucēja viņas “pļāpāšana”.

Spoki ir reiz dzīvojušu cilvēku dvēseles, kuras dažādu apstākļu dēļ vēl nav pametušas šo pasauli. Daži spoki neatzīst, ka nav dzīvi. Šī neziņa radīja problēmu arī manā mājā, kad mēnešiem ilgi nakts vidū mūs abus ar dēlu pamodināja troksnis, kas, kā izrādījās, skanēja no dēla istabas. It kā ar sačukstēšanos un sarunām vien nepietiktu, tikko bijām iesnaudušies — četrpadsmito reizi tajā naktī —, pēkšņi sāka darboties ar baterijām darbināmās dēla rotaļlietas.

“Es esmu Buzz Lightyear\”, Kingkonga cienīgs rēciens pāršķēla klusumu. Kad ar astrālo redzi ieskatījos dēla istabā, ieraudzīju bariņu mazu zēnu dvēseļu, kas nezināja, ka nav īstenas dzīvas būtnes, tomēr viņiem ļoti patika dēla rotaļlietas. Es lūdzu gaismas eņģeļus iejaukties un nogādāt dvēseļu mazuļus otrpus pasaulei.

Dažas dvēseles aizkavējas mūsu pasaulē, lai atmaksātu par kādu dzīves pārestību vai tāpēc, ka baidās stāties Dieva priekšā, jo uzskata, ka tiks nosūtītas tieši uz elli. Citas mirušo cilvēku dvēseles uzturas šajā pasaulē, lai palīdzētu mīļotajiem tuviniekiem vai lai būtu klāt kāda mīļa cilvēka nāves brīdi. Dvēseļu spokainajai klātbūtnei šajā pasaulē ir daudzi iemesli.

Dvēselēm ir vara pār nāvi. Viena no visdīvainākajām situācijām, kādā esmu bijusi iesaistīta, gadījās, kad pie manis atnāca gados vecāka kliente. Visi vīrieši, kuri ieprecējās viņas ģimenē, mira. Viņai pašai bija miruši trīs vīri, vecaimātei — viens, klientes mātei — divi. Vienas meitas pirmais vīrs nomira, bet otrais smagi slimoja; pēkšņi saslima ari otrās meitas vīrs, ar kuru nesen kā bija precējusies. Izsauktā vīzija paskaidroja, ka visus šīs ģimenes vīriešus vajā ļauns gars. Izrādās, vecvectēvs, kad bija iemīlējies, ticis atraidīts, un atraidītā apprecējusi vīrieti, kuru mīlēja. Vecvectēvs sievietes vīru nogalināja un jauno atraitni piespieda apprecēt viņu. Vecvectēva gars turpināja enerģētiski nogalināt visus vīriešus, kas ieprecējās viņa dzimtā. Kad lūdzām Dievišķo paņemt ļauno garu, slimie znoti izveseļojās.

Vai ir iespējams kontaktēties ar mirušo mīļoto ?

Lūdziet Dievišķo savienot jūs ar jūsu mirušo mīļoto un pievērsiet uzmanību intuīcijai.

Intuīcija izpaužas dažādos veidos — varbūt satiksiet kādu, kurš atbildīs jūsu personībai; ja esat verbāla, varbūt dzirdēsit vēsti; ja vizualizēsit, jūs draugu ieraudzīsit; ja esat kinēziska, saņemsit informāciju no dabas, fiziskās apkārtnes vai caur jūsu ķermeņa izjūtām. Jūs gūsit atklāsmi, ja lūgsit, meditēsit vai gremdēsities apcerēs, vai ja vizualizēsit prātā vai tieši no Dievišķā. Es iesaku lūgt Dievišķo, lai palīdz sazināties un palikt atvērtam neparastajam.

Man bija kliente, ar kuru tēvs runāja caur grāmatām, kuras burtiski krita no plauktiem un atvērās noteiktās lappusēs. Vēl kāda cita kliente sapni saņēma vīziju par mirušo dēlu. Viņas dēls turpināja augt garu valstībā, it kā būtu dzīvs, un ir mātes pastāvīgais garīgais pavadonis. Ziniet, ka aizgājušo dvēseles ceļo, par ko rakstīju savā grāmatā “Par dzīvi pēc nāves”. Dvēseles kādā brīdi var būt nepieejamas, ja ir iesaistījušās jaunā attīstības pakāpē.

Kā ir ar gariem pavadoņiem ? Vai tāds mums ir katram?

Jā. Jums ir vismaz divi garīgie pavadoņi, kas ar jums kopā ir kopš jūsu dzimšanas brīža. Parasti viens no viņiem ir eņģelis vai garīgais skolotājs un otrs ir miruša cilvēka gars. Eņģelis palīdz īstenot jūsu garīgo uzdevumu, un mirušā cilvēka gars ir jūsu pavadonis dzīvē, kurš jūs mierina un dod padomus.

Līkumojot pa dzīves ceļiem, atkarībā no vajadzības mēs piesaistām dažādus garīgus pavadoņus. Kā koleģiālus palīgus? Tas noteikti ir tikai labi — uzticēties gudram eņģelim. Esat sadomājuši kļūt par vecākiem? Kāpēc lai vecāsmātes vai vectēva gars jums nepalīdzētu gaidāmajā notikumā?

Kāds mans klients ļoti uztraucās, uzzinājis, ka mirušā tēva gars apciemo viņa meitu. Kā viņš to uzzināja? Kad Ketijai bija trīs gadi, viņa tēvam pastāstīja, ka “vecpaps” viņai mācot spēli “es izvēlos tevi”*. Meitene bija aprakstījusi vīrieti ar resnu vēderu un kailu galvaskausu, ģērbušos kombinezonā, — Boba tēvs bija bijis vilciena pavadonis, un viņa ārējais izskats pilnīgi atbilda meitas aprakstam.

' No animācijas filmas “Simpsoni”, kas ir visgarākais multiplikācijas seriāls ASV televīzijas vēsturē (473 sērijas) un ir paredzēta pusaudžu un pieaugušo auditorijai.

Vai ir arī slikti gari pavadoņi ?

Tāpat kā ir labi un slikti cilvēki, ari gari ir labi un slikti. Daudzas no mūsu problēmām vai šķietamām neveiksmēm dzīvē ir radījuši vai veicinājuši negatīvie gari.

Daži no tiem ir “apsēstu senču spoki” pa mūsu ģimenes radu līniju, kas pat miruši grib izrīkot dzīvos. Viņus var mudināt atriebības alkas. Viņi var nevēlēties, ka dzīvie ir labāki, nekā viņi paši ir bijuši. Gari var maldīgi iedomāties, ka patiesībā mums palīdz. Daža negatīva ietekme nāk no mūsu pašu iepriekšējām dzīvēm, bet citi dēmoniski spēki var būt daļa no tiem mūžīgi klejojošajiem radījumiem, kas meklē kādu, ar kuru var manipulēt.

Es vienmēr iesaku cilvēkiem vērsties tieši pie Dieva pēc palīdzības, lūdzot, lai Dievišķais sūta pavadoņus, kas ir mīloši un garīguma piepildīti. Neklausiet garam, kas pēkšņi uzrodas no nekurienes, pat ja tas ir kāds, ko jūs reiz pazināt, it īpaši, ja pret viņu jutāt nepatiku un viņam neuzticējāties, kad tas cilvēks bija dzīvs. Ne katrs cilvēks ar gadiem kļūst labāks, tāpat ir arī ar mirušās personas garu.

Pāri laikam un telpai

Vai mums katram ir bijusi iepriekšējā dzīve ?

Nē. Ne katrs šobrīd dzīvais kādreiz ir iemiesojies kādā cilvēciskā būtnē.

Kā uzzināsim nākamajā nodaļā “Pāri laikam un telpai”, mūsu planēta atrodas bezprecedenta attīstības pakāpē. Vairāk nekā jebkad agrāk uz Zemes iemiesojas dvēseles. Turklāt, lai iemiesotos, dažas dvēseles pārņem būtnes no citām planētām, galaktikām, garīgās valstības un dimensijām.

Esmu pārliecināta, ka garam — cilvēka nemirstīgajai esībai — ir jāpalēnina steiga ieņemt vietu materiālistiskajā pasaulē. Esmu ievērojusi, ka mūsdienās arī eņģeļi, zvaigžņu būtnes un citas debesu garu formas īpašu uzmanību pievērš māsu planētai. Padomājiet, cik daudzi cilvēki spēj redzēt nemirstīgās būtnes, saņem garīgu pavadību! Turklāt par visu to runā pilnīgi atklāti! Ja cilvēki, visas dzīvības formas, pavadoņi un pati Zeme spertu kaut vienu soli pretī labestībai, pasaulē iestātos miers un labklājība. Ja mēs to spētu izdarīt, arī Visums kļūtu tāds, kādam tam ir jābūt — par mīlestības valstību.

Savā praksē esmu tikusies ar simtiem cilvēku — lielākoties jauniešiem —, kuri stāstīja, ka nonākuši uz Zemes tieši no Debesīm. Viņi neatceras, ka šeit būtu dzīvojuši iepriekšējās dzīvēs. Viņi vienīgi zina, ka atrodas šeit, lai pildītu svarīgu misiju — panākt, lai visā pasaulē valdītu miers.

Kā iepriekšējās dzīves ietekmē mūsu pašreizējās attiecības, garīgo uzdevumu un rīcību?

Lielākā daļa no mums laiku pa laikam atgriežas, lai tālāk attīstītu savu garīgumu. Mūsu garīgais uzdevums ir apvienot nākotnes mērķi ar pagātnes mantojumu. Tas jāsasniedz, soli pa solim garīgi attīstoties, lai kļūtu kas vairāk nekā esam, kas vairāk, nekā varētu būt. Tas ir mūsu būtībā.

Man ir klients, interesants gleznotājs. Viņš atceras vairākas savas iepriekšējās dzīves, kad, tāpat kā tagad, ir bijis rakstnieks un gleznotājs. Vienu dzīvi viņš pavadījis, slavenu mākslinieku gleznās piegleznodams vienīgi dubļus. Laika gaitā viņa gleznotāja talants ir attīstījies, un šajā dzīvē viņa panākumi mākslā ir visu apbrīnoti. No dubļiem — uz debesīm!

Vai visi esam nākuši no vienas un tas pašas planetārās sistēmas ?

Noteikti nē! Nesen ar savu draudzeni Vendiju tirdzniecības centrā piedzīvojām dīvainu pēcpusdienu, kas apstiprina, ka lielākā daļa dvēseļu ir atceļojušas uz Zemi pavisam no citurienes.

Mēs pastaigājāmies, sarunājāmies, kad piepeši visapkārt iestājās dziļš klusums. Es redzēju, kā cilvēki mainīja izskatu, pārvērsdamies par svešādiem radījumiem kā no filmas “Vīri melnā” [11] par atnācējiem no citas planētas. Kāda sieviete bija pārvērtusies par milzīgu kukaini, cita — par lielu rāpuli, kāds cits izskatījās pēc troļļa cilvēka apģērbā, vēl kāda atgādināja raganu. Es pačukstēju Vendijai, ka “jūtos ļoti dīvaini”, un viņa atbildēja, ka ar viņu notiek tas pats. Mēs salīdzinājām redzēto un atklājām, ka abas redzam vienu un to pašu ainu. Vendija uztvēra sarunas svešā valodā. Tas ilga apmēram stundu, mēs bijām satriektas (un pārsteigtas, ka pārējās būtnes tikpat cieši nopētīja mūs).

Pamatā mani klienti ir vidusmēra amerikāņi. Vismaz 25% no viņiem atzīst, ka redz vīzijas, sapņus, pavīd savādas atmiņas un ir sajūta, ka ieradušies no citurienes. Esmu sastādījusi sarakstu, no kurienes svešās būtnes ierodas uz Zemes.

*     No eņģeļu sfēras.

*     No dēmonu sfēras.

*     No dažādām zvaigznēm, ieskaitot galaktikas melnos un baltos caurumus.

*     Citas planētas, tādas kā Zilā planēta un 13. planēta, kas, domājams, reiz ir riņķojusi ap mūsu Sauli.

*    Mēness un komētas.

*     Pašas debesis vai tās atsevišķas daļas.

*     Feju valstība un pazemes valstība.

*    Dimensijas, kas ir grūti aprakstāmas; kāds klients atcerējās, ka ir bijis sīks punkts, kamēr cits kādu laiku bijis trijstūris.

*    Dabas stihijas. Es atceros, ka ilgi, pirms kļuvu cilvēks, biju vējš.

Vai visi ierodamies pasaulē kā bērni?

Nē. Kā paskaidroju iepriekšējā atbildē, daži no mums ir atsūtīti vai izsūtīti uz Zemi no citām sfērām, un daudzi nonāk šeit vispirms ne cilvēka veidolā. Reiz strādāju ar bērnu, kurš jautāja, vai viņš varētu atkal pārvērsties par klinti.

Lielākā daļa no mums ierodas pa vairāk vai mazāk noteiktu ceļu. Bērnībā es atcerējos savu pirmo reizi uz Zemes. Es biju eņģelis — Mirdzošais eņģelis. Joprojām klīst nostāsti par Mirdzošajiem eņģeļiem, kas reiz ieradās uz mūsu planētas vasaras saulgriežos kādā ziemeļu zemē, dalījās patiesībās un piepildīja vēlēšanās. Dievišķais man teica, ka ir vajadzīgs, lai es iemiesotos cilvēciskā būtnē, bet, lai piepildītu man lemto misiju, man noteikti jāsaglabā sevis apzināšanās. Es jautāju, kas man jādara, un Dievišķais norādīja uz četrus gadus vecu ebreju meitenīti, kuras dvēsele tobrīd pameta Zemi, lai dotos uz Debesīm. Viņa bija mirusi no tēva sitieniem. Dievišķais teica — ja pieņemšu viņas ķermeni, saglabāšu skaidras atmiņas par savu patieso es, bet būs jāizdzīvo mazās meitenes cilvēciskās traumas un karma, it īpaši visas pārējās viņas kā upura problēmas. Es piekritu un joprojām atceros slimīgu baiļu sajūtu, kad nonācu mazajā aukstajā ķermenī.

Pirms dažiem gadiem Dievišķais teica, ka es varu pamest planētu, ka, pieņemot meitenītes karmu vai mācību, esmu izpildījusi savu uzdevumu un nav nepieciešamības ciest ilgāk (tas bija aizņēmis 2000 gadus). Es nolēmu palikt, un kopš tā brīža mana dzīve uzlabojās. Esmu pārliecināta, ka man bija jāapgūst Zemes mācība, lai gūtu mierinājumu un izpratni, kas ir nepieciešama, lai piepildītu manu patieso garīgo uzdevumu.

Pastāstiet mazliet par Atlantīdu un Lemuriju, un kāpēc tās ir minētas senajos rakstos!

Esmu apceļojusi pasauli un bieži meklējusi ezoteriskos materiālus pavisam dīvainās vietās, ieskaitot bibliotēkas Anglijā, Velsā, Arizonā, Grieķijā, Skotijā, Belizā un Marokā, kā arī pašas intuīcijas annālēs.

Mana izpratne par Zemes vēsturi saskan ar t. s. Atlantīdas un Lemūrijas mītu vai realitāti. Esmu pārliecināta, ka ir svarīgi vismaz padomāt, ka civilizācija tomēr pastāvēja, jo tas izgaismo daudzas it kā neizprotamas lietas, ar kurām sastopamies patlaban. Savu viedokli izteikšu stāsta veidā.

#       # #

Aizsenos laikos zvaigžņu sistēmas plejādē bija trīs planētas. Divas no tām pārņēma būtnes no citām Visuma sistēmām, bet trešā nebija piemērota dzīvošanai. Ar augsti attīstīto zinātņu un intuīcijas palīdzību šo abu planētu iedzīvotāji noskaidroja, ka uz viņu planētām notiks liels sprādziens un to sīkās vienības izkaisīsies Visumā. Tika nolemts evakuēties uz kādu planētu, kas dzīvošanai būtu droša uz ilgu laiku. Izpētījuši dažādas galaktikas, viņi atklāja planētu Zemi.

Pirmais kolonistu vilnis izmitinājās uz Zemes, kuru vietām jau apdzīvoja pirmatnējie cilvēki. Atnācēji ar viņiem mierīgi sadzīvoja, mācīja tiem, kā labāk dzīvot un mīlēt un bija vienotībā ar visu. Viņi cēla piramīdas un megalītus, lai uzturētu kontaktus ar palicējiem uz abām planētām. Viņu uzdevums bija gatavošanās sagaidīt otro kolonistu vilni.

Tā viņi mierīgi dzīvoja vairākus tūkstošus gadu, pārdzīvoja plūdus, badu un dabas katastrofas. Es ticu, ka stāsti par viņiem ir iekodēti Havaju salu kahunu, Peru Amazones baseina šipido indiāņu, čeroki Tsalgi, Kalahari bušmeņu leģendās un Svētajos Rakstos par cilvēku cilti, ko sauca par lemūriešiem.

Tikmēr tie ciltsbrāļi, kas bija vēl palikuši uz savām planētām, turpināja progresēt, īpaši tehnoloģijā. Viņi izmantoja kristālus un citus palīglīdzekļus, lai dziedinātu, veidoja informācijas krātuves un vairoja enerģijas. Valdošā elite raudzījās, lai tehnoloģiskie sasniegumi nebūtu pieejami visiem. Kad pienāca laiks doties uz Zemi, valdošie nolēma pirmām kārtām pārvietot sev tuvākos, arī tehnoloģiskās iekārtas un instrumentus, lai gan tas nozīmēja, ka lielākā daļa iedzīvotāju tiks pamesti. Tā viņi izdarīja.

Atceros savu dzīvi tajā laikā, ka biju viena no elites pārstāvjiem, kas vēlējās glābt iespējami vairāk iedzīvotāju. Bērnībā atcerējos ainu, ka stāvu slīpa tuneļa vai zvaigžņu koridora vārtos un noturu tos atvērtus, lai vismaz vēl daži no pamešanai nolemtajiem varētu ietikt ejā. Joprojām atmiņā redzu kādu mazu meitenīti, kurai vajadzēja atrast vietu. Iesprūdusi vārtos, es pa spraugu ievilku meitēnu tuneli. Cilvēki, kuri šis masveida izceļošanas laikā ieradās uz Zemes, tika nosaukti par atlantiem.

Atlanti turpināja iedzīvoties uz Zemes, līdz viņu zinātniskie eksperimenti noveda pie vispasaules plūdiem un dabiskās kārtības sabrukuma. Viss beidzās ar leduslaikmeta iestāšanos, un cilvēcei vajadzēja sākt visu no gala.

Mūsu kultūras galvenie principi izkristalizējušies no tālās pagātnes: bijība pret dabu un labestība atšķirībā no manipulēšanas ar varu un tehnoloģiju, vispārējs progress pretstatā mantkārībai. Pat fantastiskais supermena tēls — bērns, kurš atsūtīts uz Zemi, kad viņa planēta iet bojā — iekļaujas mūžsenā stāstā par mūsu pasaules vēsturi. Vai esmu patiesi pārstāstījusi cilvēces vēsturi vai ne — esmu viena no tiem daudzajiem, kas tic, ka uz mūsu planētas reiz bija dzīvojušas būtnes, kas atceļojušas no citurienes. Esam saglabājuši problēmas, nu pienācis laiks tās risināt.

Ka jusu idejā iekļaujas stāsts par Ādamu un Ievu ?

Pastāstīšu savu teoriju. Es ticu, ka Dievs radījis šo planētu tāpat kā pārējos Visuma ķermeņus un noteicis, ka eņģeļiem būs rūpēties par cilvēkiem. Daži eņģeļi bija greizsirdīgi pret cilvēku cilti. Mums ir dvēseles, eņģeļiem “tikai” gars. Skaudīgie eņģeļi sapārojās ar sākotnējām ievām, lai radītu pēcnācējus ar dvēselēm. (Šis stāsts ir lasāms arī Bībelē un pirmajā Mozus grāmatā.) Seksuālā krustošanās bija augļa apēšana no Labā un Ļaunā zināšanu koka.

Taču mēs nebijām tam gatavi. Līdz ar eņģeļu dumpi iesprūdām zemākā enerģētiskajā līmenī, maldīgi uzskatīdami, ka esam atguvuši Debesu svētību. Un ko domājat? Pirmatnējā radīšana turpinās līdzās grēkā krišanai. Par mums rūpējas eņģeļi — gan Mikaēls un Gabriēls, gan citi, kuri nepievienojās kritušajiem eņģeļiem —, gan ari mūsu pašu gars.

Es uzskatu, ka daudzi no mūsu garīgajiem pavadoņiem esam mēs paši — mūsu augstākais es, kas vada cilvēci pretī atmodai. Patiesībā šī pasaule ir nereāla, alternatīva. Visuma paralēle. īstenā ir cita valstība. Mums vienīgi ir jāapzinās, ka tiiēs esam tās augstākās būtnes — eņģeļi, kas apgaismo ceļu pārējiem.

Jautājumi par attiecībām

Kāpēc pret dažiem cilvēkiem ir tūlītēja reakcija ?

Tā ir bieži sastopama parādība, kas parasti norāda uz vienu no trim apstākļiem.

Pirmkārt, jūs varat būt pazinis šo personu savā iepriekšējā dzīvē. Vai var aizmirst zagli, kas bija nozadzis visas jūsu govis? Vai to lielisko mīļāko?

Otrkārt, jūsu tikšanās bija iepriekš plānota, jūsu abu dvēseles varēja būt satikušās pirms iemiesošanās vai pat vēl pirms mirkļa ēterā, lai tiktos noteiktā laikā. Reiz mans garīgais pavadonis pamodināja mani no dziļa miega un mudināja steigties uz lielveikalu. Manu bērnu nebija mājās, un es aizgāju. Tur ieraudzīju jaunu māti, kas bēdīga turēja pie rokas mazu meitiņu. Mani pārņēma siltas jūtas pret viņām. Viņas vīrs bija pametis ģimeni, un es aizvedu abas nelaimīgās sievietes uz mātes māju. Es biju aicināta viņām palīdzēt. Varbūt iepriekšējā dzīvē sieviete un bērns bija mani tuvi draugi? Vai varbūt bijām tikušās sapnī iepriekšējā naktī? Es nezinu.

Treškārt, šis piemērs varēja man atgādināt vēl kaut ko. Katram garam ir savs personiskais uzdevums, bet pastāv arī garu savstarpējā vienotība: piemēram, jūs varat atpazīt draugu svešiniekā.

Vai cilvēkiem jau no dabas ir lemts būt par heteroseksuāli vai homoseksuāli?

Daļa dvēseļu ir vairāk vīrišķīgas nekā sievišķīgas, kā tiek stereotipiski definēts attiecībā uz cilvēkiem. Dažas dvēseles ir sievišķīgākas tādējādi, ka tām ir spēcīgāk attīstīta intuīcija, — tās ir jūtīgākas, mīlošākas un atsaucīgākas. Citas atkal ir vīrišķīgākas tajā ziņā, ka ir piezemētākas, valdošākas un noteiktākas rīcībai. Individuālās dvēseles iemiesojas atbilstoši paredzētajā ķermenī, bet ne vienmēr. Dažreiz vīrišķīgā dvēsele ieiet sievietes ķermenī un otrādi. Dažreiz šo indivīdu īpašības izpaužas vairāk vīrišķīgi vai sievišķīgi, nekā pārējām viņa dzimtes dvēselēm, un cilvēks var būt homoseksuālis.

Parasti dvēseles izvēlas savu nākamo seksuālo orientāciju pirms iemiesošanās atbilstoši ieplānotajam liktenim. Dvēseles izvēlas gēnus, kas uzņēmīgas attiecīgajai seksuālajai orientācijai.

Laiku pa laikam plāns neizdodas. Man bija klients, kas piedzima kā sieviete, bet vienmēr ir bijis pārliecināts, ka viņam paredzēts piedzimt kā vīrietim. Vēl būdams bērns, viņš to pastāstīja vecākiem, kuri bez ierunām pieņēma viņa atzīšanos un ar viņu atbalstu vēlāk veica transseksuālu operāciju.

Dažreiz apkārtējo nosodījums un apvainojumi pārliecina pretoties savai iekšējai dabai. Es piedāvāju stāstu par kādu gadījumu: man bija klients, vīrietis, kurš divus gadus bija strādājis ar kristīgo padomdevēju, lai mēģinātu sevi “attīrīt”. Pēc divu gadu darba padomdevējs bija cieši ieskatījies mana klienta acīs un pateicis:

“Tev taisnība. Tu esi gejs. Bībele maldījās.”

Vai dzīvniekiem ir dvēsele?

Lielākajai daļai dzīvnieku tā ir. Arī dzīvnieku dvēseles ir savstarpēji saistītas — ar sugu, ar dzīvnieka garu un viņu augstāko garu, kas dzīvnieku individuālās dvēseles vieno vienu ar otru. Tāpat kā cilvēku dvēseles iemiesojas pēc noteikta plāna, tā arī notiek ar dzīvniekiem (un rāpuļiem, zivīm un putniem).

Kad cilvēki runā par dzīvniekiem, parasti viņi apbrīno sev piederošo dzīvnieku: suni, kaķi, zirgu vai trusi. Katram mājdzīvniekam ir veicams savs ceļš uz jūsu mājām un sirdīm. Viņi informē mūs, pavada un māca. Mans suns Hanijs ir Gaba vislabākais draugs, kurš visādi mierina zēnu, kad tas jūtas bēdīgs. Koko, kucīte, ir akla un kurla un ļoti gudra ar sava ilgā mūža pieredzi. Mēs viņu saucam par suņu šamani, jo viņa spēj dziedināt. Maksis, jūrascūciņa, ir ļoti disciplinēts. Kad kāds slikti uzvedas, viņš tūlīt uzslējās pakaļkājās un vicina priekšējās ķepas. Džonijs T. Kaķis ir atklāti viltīgs un ārkārtīgi atjautīgs, — viņa uzdevums ir parādīt, kā izmantojamas smadzenes. Vēl ir Vilma, bruņrupucis. Neesmu pārliecināta, kāds ir viņas garīgais uzdevums, taču viņa to zina.

Vai spējat paredzēt attiecību nākotni?

Mums katram ir brīva griba. Nav mans darbs traucēt vai citiem uzspiest savu gribu. Es strādāju ar kādu klienti, kas mani apmeklēja vairākas reizes. Sieviete bija precējusies, bet nebija bērnu. Katra vīzija, ko saņēmu, rādīja, ka viņas laulība izjuks, tomēr mana iekšējā

sajūta lika to noklusēt. Galu galā viņa izšķīrās no vīra. Viņa man jautāja, kāpēc es nebiju viņai teikusi par gaidāmo šķiršanos. Es atklāti pateicu, ka informācija varēja ietekmēt viņas brīvo gribu, jo lēmumam jānāk no viņas pašas.

Dažreiz esmu spiesta pateikt. Kādam klientam skaidri paredzēju šķiršanos. Pirmajā vīzijā viņa pirkstā redzēju laulību gredzenu, otrajā vīzijā tā vairs nebija. Tad redzēju ainu, kurā viņš sapakoja ceļasomu un apmetās viesnīcā, — varēju sajust nodevību viņa sirdī. Klientam par redzējumu nebildusi ne vārda, es jautāju Dievišķajam, ko viņam teikt. Man deva ziņu, lai iesaku klientam novērot, kas notiks viņa mājās, kad nākamreiz viņam tiks ieplānots nebūt pilsētā, un klientam ieteicu, lai viņš atgriežas ātrāk, nekā bija domāts. Viņš paklausīja un pārsteidza sievu gultā ar vienu no viņas mīļākajiem. Viņš nekavējoties šķīra laulību.

Kā tas ir — satikties ar gaišreģi?

Nezinu, jo esmu gaišreģe! Es neizmantoju savas dotības, lai savtīgi okšķerētu kāda prātā un lai uzzinātu viņa noslēpumus, taču mana intuīcija mani informē par noteiktiem jautājumiem. Reiz, satiekoties ar kādu vīrieti, man bija sajūta, ka viņš man nestāsta patiesību. Es nelūdzu Dievišķo, lai sūta vīziju vai informāciju. Nelāgā nojauta nepazuda, un kādā dienā es pēkšņi sapratu, kas notiek. Viņš man meloja, teikdams, ka uz laiku aizbrauc, lai tiktos ar saviem bērniem, bet patiesībā atgriezās pie bijušās sievas. Protams, es bēdājos, bet zināju arī, ka Dievišķais gribēja, lai es uzzinu patiesību un rīkojos “ar vaļējām, nevis aizvērtām acīm”. Esmu pārliecināta, ka katram no mums piemīt intuīcija, kas brīdina, ja lietas nav tādas, kā izskatās.

Ja kāds pārliecināts dodas savu sapņu virzienā un uzdrošinās dzīvot, kā ir iztēlojies, viņš gūst negaidītus panākumus.

Henrijs Deivids Toro

Jautājumi un atbildes darbs

Darbs ir aicinājums dalīties garīgajās dotībās ar pārējo pasauli. Darbs sekmē panākumus, lai piepildītu savu garīgo uzdevumu vai misiju, kas vienmēr ir saistīts, lai radītu vairāk mīlestības uz šīs planētas. Katrs no mums dod un saņem mīlestību individuālā veidā. Darbs ir viens no visnozīmīgākajiem līdzekļiem, lai radītu, lai dalītos un lai saņemtu mīlestību.

Darbs nav etiķete karjerai. Darbu neierobežo vienīgi nodarbošanās apraksts, ko iesniedz Ieņēmumu dienestam. Darbs nav tikai strādāšana vai smagas pūles nopelnīt iztiku.

Tomēr mūsu darbs var būt saistīts ar tālejošiem pienākumiem un atbildību. Tas var būt apmaksāts, bet pamatā jābūt gandarījuma sajūtai. Patiess darbs, — darbs, kura dēļ esam uz šīs planētas, ir jāveic ar mērķi — darbs kā apgaismība. Patiess darbs mūs virza pretī atklāsmei, kas mēs esam un ko dodam pasaulei.

Šajā nodaļā apskatīsim daudzus jautājumus, ko man bieži uzdod, kas ir patiess darbs — vai tā ir misija, aicinājums vai ceļš uz garīgo pilnību, vai liktenis, vai vienkārši profesija. Par šo jautājumu runāšu vairākās iedaļās: patiesais darbs kā garīgais uzdevums, uzdevums pāri laikam un telpai; garīgās dotības; darbs un nauda; bloķēšana un izaicinājums; garīgā pasaule un darbs; darbs un pasaule ap mums; kā noteikt savu uzdevumu.

Kad lasīsit šos jautājumus un atbildes, atlasiet sev individuāli piemērotākos. Atbildes meklējiet savā intuīcijā. Mums visiem ir dota iespēja dzirdēt, redzēt un sajust, kas mēs esam un kurp ejam.

īstenais darbs kā garīgs uzdevums kas ir īstenais darbs

īstenais darbs ir mīlestības izpausmes aktīvā puse.

Mēs esam šeit, lai mīlētu. Mēs esam šeit, lai mācītos mīlēt, izjustu mīlestību, pieņemtu mīlestību un mīlētu. Attiecības pastāv, lai mīlestība riņķotu starp cilvēkiem; darbs ir mācība, ko apgūstam attiecībās un izplatām pasaulē.

Kāda saistība ir īstenajam darbam ar garīgo aicinājumu vai garīgo uzdevumu?

īstenajam darbam ir vairāki apzīmējumi: mērķis, aicinājums un liktenis. Frāzei “piepildīt garīgo misiju” ir arī sinonīmi, ieskaitot frāzes: “atrasties uz īstā ceļa” un “sekošana savam aicinājumam”. Visi šie vārdi norāda uz īstenā darba pamatnozīmi — izteikt savu patieso būtību un garīgās spējas, lai radītu vairāk mīlestības.

Kas nosaka, kāds ir mans garīgais uzdevums?

Tas ir ļoti svarīgs jautājums. Lai dzīvotu garīgā uzdevumā un sasniegtu mērķi, jāsaprot, kāpēc mums ir dots garīgais uzdevums.

īsā atbilde ir šāda: mūsu garīgais uzdevums un tā veikšanas veids top sadarbībā ar Dievišķo.

Izsmeļošāka atbilde ir stāstā.

Reiz sensenos laikos mēs visi bijām vienoti kā viens liels Viss. Lai kas ir Dievs, mēs zinām, ka Dievs ir mīlestība, Dievs ir Dievišķais, Liels Gars, Svēts spēks, Dievība, Buda, Radītājs, Viss. Dievs ir Dievs.

Vienotībā ar Visu mēs bijām tie, kas bijām. Visuma telpā mēs varējām būt mēs paši — gari, mūžīgas un bezgalīgas būtnes, ko radījusi Dievišķā iztēle.

Kā gariem mums piemita neiedomājamas spējas. Mēs bijām neuzvarami, jauki un mīloši. Kā gaisu nevar griezt ar nazi, tā garu nevar ievainot. Veidoti no mīlestības, mēs apzinājāmies, ka mīlestību esam pelnījuši. Mēs piedalījāmies lielajā radīšanā.

Ne viss bija lieliski. Mīlestības dabā ir radīt vairāk mīlestības. Dievišķo neapmierināja slīdēšana Visuma vienatnē. Kāpēc mums vajadzēja samierināties ar nosacīti statisku stāvokli? Katrs tiecas būt savādāks. Mēs ilgojāmies sasniegt augstāku mērķi. Mēs apņēmāmies pamest Debesis un radīt mīlestību arī vēl citur. Mēs uzdrošinājāmies doties tukšumā, kur mīlestība vēl nepastāvēja — vispār nekas.

Dievišķais katram no mums piešķīra garīgo patiesību vai patiesību klāstu, lai mēs īstenotos fiziskajā matērijā. Tas tad arī ir mūsu darbs — dalīties patiesībā, lai Zemi padarītu līdzīgu Debesīm. Lai izpildītu šo mērķi, garu apvienība katram garam pamatoja savu ceļu, savu likteni, savu individuālo plānu. Mēs joprojām atrodamies procesā, ko daudzi sauc par “sekošanu garīgajam aicinājumam”.

Mūsu garīgais uzdevums vai patiesais darbs ir aktualizēt Dievišķo patiesību, kas mūsu garam tika uzticēta caur visu, ko sakām, darām vai domājam. Sējot šo patiesību pasaulē, mēs katrs atsevišķi esam vienoti ar pārējiem, kas dara to pašu. Kopā mēs radām lielāku īstenību nekā jebkad agrāk pieredzēts. Šajā procesā piedalās mūsu asaras, sviedri un sāpes, tāpat kā mūsu mantotā pilnība un mīlošā daba. Kopā radām pasauli Visumu, kas būs labāka par to, ko pieredzējām Dievišķajā klēpi, jo tā būs pieredzes, iedvesmas un gūtās gudrības pilnvarota.

Teicāt, ka mans gara darbs ir īstenot garīgās patiesības pasaulē. Kā tas notiek fiziski reāli?

Jūsu gars ir lielisks, to nevar iznīcināt. Tas sevī satur un saprot vienīgi mīlestību. Tomēr, lai dalītos Dievišķajā patiesībā, kas tam uzticēta, garam ir jāspēj arī pašam izjust patiesību. Garam ir jāmainās un jāapgūst pieredze. Lai to panāktu, garam labprātīgi ir jāuzņemas ciešanas.

Kā jūs varat kļūt par to, kas neesat? Tā kā gars nespēj mainīt savu patieso būtību, tam vajadzēja ar kaut ko apvienoties. Gars radīja savu otro es — to, kuru uzdevuma pildīšanas procesā iespējams ievainot, kurš spēj mācīties, apgūt pieredzi, just, gūt panākumus, ciest zaudējumus. Tā radās dvēsele.

Atšķirībā no mūsu gara, kurš ir mūžīgs un pastāvīgs, mūsu dvēsele var pielāgoties katrai jaunai pārdzimšanai un pieredzei. Atšķirībā no gara dvēsele var izjust mīlestības trūkumu, noticot, ka ir nemīlēta, nevērtīga vai slikta. Atšķirībā no mūsu gara dvēsele var tikt sašķelta vai sabojāta, taču var arī pārveidoties ne tikai mīlestības ziņā, bet var mācīties no pieredzes, kurā trūkst mīlestības.

Lai dvēsele piepildītu savu uzdevumu, tai vispirms un noteikti ir jāiemiesojas fiziskajā ķermenī. Tāpēc mūsu ķermenis nes sevī garīgās patiesības un spēj to enerģijas pārveidot fiziskajā realitātē. Ar mūsu ķermeņa palīdzību mūsu dvēsele saskaras ar īstenību un otrādi. Mēs savstarpēji dalāmies visā, ko iemācāmies, un ar katru jaunu mācību arvien vairāk uzzinām par mīlestību.

Vai mans garīgais uzdevums robežojas ar manu fizisko darbu, kā skaidro mūsu kultūra?

Noteikti ne. Tieši tāpēc, runājot par patiesu darbu, es lietoju terminus, kas attiecas uz garīgumu — aicinājums, misija un liktenis, nevis sabiedrībā pieņemtās etiķetes — karjera, profesija, darbs, nodarbinātība un sabiedriskais stāvoklis.

Mūsu garīgais darbs var būt saistīts ar karjeru vai algotu fizisku darbu. Mūsu gars darbojas caur mūsu miesu un dvēseli, tāpēc viss, ko mēs darām, izpaužas fiziski, tai skaitā pārtikas iegāde, bibliotēkas apmeklējums vai autovadītāja tiesību atjaunošana, arī sava īpašuma pārvaldīšana, — vai tas ir dzīvoklis vai liela muiža. Jūsu garīgais uzdevums ietver jebkuru un visu mijiedarbību ar pasauli, tāpat kā attiecības ar pārējiem cilvēkiem.

Mans darbs, piemēram, ir mīlestības patiesības atklāšana, dziedināšana un garīgā palīdzība cilvēkiem. Vai es spētu paust mīlestību, ja visu laiku pavadītu, vienīgi strādājot ar klientiem, ja netiktos ar draugiem, nerūpētos par saviem bērniem? Vai es saviem bērniem spētu mācīt būt dzīvē laimīgiem, ja mūsu savstarpējās attiecības ierobežotu vienīgi ar ikdienā veicamajiem mājas darbiem? Noteikti ne. Mūsu patiesais darbs aptver visas mūsu dzīves jomas. Tas nozīmē būt vai dzīvot “ceļā”, nevis tikai saskaņoties ar pulksteņa ciparnīcu.

Ko nozīmē būt vai dzīvot ceļā ?

Būt ceļā nozīmē ar visu, ko darām un kādi esam, paust savu garu vai būtību. Tas arī nozīmē, ka mūžīgi attīstāmies, ka pastāvīgi mācāmies garīgo patiesību gan no citiem, gan sevis paša.

Kā lai zinu — esmu vai neesmu ceļā ?

Sāciet ar apzināšanos, ka esat ceļā. Būtiskākais, vai jums ir jāpārvar vēl daudzi ceļa pagriezieni, pirms būsit izteicis sevi visu.

Kas norāda, ka esmu uz ceļa ?

īstenais darbs — jūsu garīgais aicinājums — aptver visu jūsu dzīves pieredzi, ieskaitot to, kuru — varbūt — uzskatāt par maznozīmīgu, kā arī to, kas ir bijusi dramatiska. Patiesībā vienīgais svarīgais rādītājs, ka esam ceļā vai ka piepildām savu likteni, ir, ja esam pilnībā apkopojuši savu pagātnes pieredzi, analizējuši, ko tā mums devusi, un tagad esam gatavi to izmantot, lai palīdzētu citiem.

Paskaidrojiet, kā mūsu īstenais darbs izmanto visu, ko esam pieredzējuši?

Lai atbilde būtu uztveramāka, piemēram izmantošu savas dzīves pieredzi.

Daudzus gadus nostrādāju amerikāņu iestādēs, kur mācīju biznesa ētiku, biju menedžere sabiedrisko attiecību jomā. Pēc tam strādāju pie līdzekļu vākšanas lielā bezpeļņas organizācijā. Nevarēju paredzēt, ka šai pieredzei būs nozīme manā turpmākajā dzīvē — darbam, ko izvēlējos vēlāk.

Tajā pašā laikā interesējos par dziedināšanu un intuīciju. Mineapolē apmeklēju terapeitiskā pieskāriena dziedināšanas ievadkursu (dziedināšana, pieskaroties ar rokām). Radās iespēja ceļot uz svešām zemēm, tikties ar garīdzniekiem, dziedniekiem, šamaņiem un mistiķiem. Venecuēlā devos kalnos, lai tiktos ar raganām un uzzinātu, kā viņas pareģo likteni; Japānā satiku vietējo dziednieku, kurš pieskārās manam, tad grūtnieces vēderam, un pastāstīja, kā būs jārūpējas par dēlu; Belizā, Kostarikā, Meksikā, Havaju salās un Peru studēju augu medicīnu. Man nebija ne jausmas, kāpēc to daru. Tad Dievišķais man paziņoja, ka man jāatstāj līdzšinējais darbs un jānodarbojas ar dziedināšanu.

Man patika plānošana, un es pametu darbu — ne tikai tādēļ, ka tā ieteica Dievišķais —, un nolēmu nodarboties kā padomdevēja mārketinga komunikācijas jautājumos. Vietējā veikalā — kopētavā — pasūtīju sārtas vizītkartes, uz kuras bija minēts mans amats — medijs. Samulsusi no domas, ka man tās būs jāizplata, es tās grasījos noslēpt dziļāk somā, kad kāda veikala apmeklētāja, pamanījusi vārdu “medijs”, dažas izķēra man no rokas, noteikdama, ka atsūtīs klientus. Tāds bija sākums — es biju biznesā. Taču īstenībā tas nebija “bizness”, kā biju iedomājusies, tas bija mans ceļš, ko Dievišķais lēmis.

Mana aģentūra saskarsmes konsultācijās tirgzinībā neguva panākumus, un es pamazām sāku sniegt intuitīvās konsultācijas. Es biju ļoti aizņemta un, lai gan man patika abas manas nodarbošanās, arvien vairāk sajutos, ka tieku raustīta uz pusēm. Kas es biju vispirms — darījumu sieviete, kas pārzināja korporatīvos līkločus? Kāda, kura ir studējusi angļu valodu un filozofiju? Vai tā neizprotamā sieviete, kas spēja sazināties ar neredzamām būtnēm?

Lai pilnībā apzinātos savu garīgo uzdevumu, pagāja gadi. Tas notika tikai tad, kad dažādi mani es apvienojās vienā veselumā ar manu pagātnes pieredzi. Sāku mācīt darījumu cilvēkiem intuitīvo komunicēšanos, mātes pienākumus apvienoju ar intuitīvās dziedināšanas nodarbībām, un atklājās, ka vienam ar otru ir daudz kā kopēja. Negaidot nostiprinājās mana iekšējā garīgā sagatavotība, un es spēju savienot šķietami atšķirīgos jēdzienus — spiritismu un reliģiju.

Kādu rītu es pamodos un sapratu, ka esmu uz ceļa. Mana dzīve ieguva jēgu, visam, ko biju piedzīvojusi, bija nozīme. Pat angļu valodas studijas noderēja grāmatu rakstīšanā. Tā diena bija zīme. Tā mani iedvesmoja pilnveidot manas garīgās dotības un palīdzēt cilvēkiem. Es sapratu, ka viss dzīvē notiek, kā paredzēts, ka nav nenozīmīgu sīkumu, — ir tikai cilvēki, kuri izšķiež savu dzīvi, nemācīdamies no dzīvē pieredzētā.

Kāpēc, pildot manas dzīves uzdevumu, notiek traģiski negadījumi?

Vairākkārt esmu redzējusi, ka likteņa pagrieziena cēlonis meklējams līdz liktenīgajam brīdim nodzīvotā dzīvē. Kamēr pozitīvas pieredzes ietekme vienmēr šķiet pašsaprotama, negatīvā pārsteidz negaidot. Saka, liktenis mums nolemts un liktenīgi būs tas, ko mēs ar to darīsim. Mēs neesam pasaulē, lai dzīvotu pēc kāda iepriekšēja parauga, — mēs esam šeit, lai mācītos, domātu un mīlētu.

Viens piemērs, kā labā un sliktā pieredze auž likteņa audumu, ir mana kliente, kurai pēc autoavārijas paralizētas kājas. Avārijas laikā viņai bija nedaudz virs divdesmit gadiem. Desmit gadus pēc tās viņa uzskatīja, ka dzīve ir beigusies. Pirms avārijas jauniete, garo distanču skrējēja, trenējās Olimpiskajām spēlēm un turpmākajā dzīvē bija nolēmusi kļūt par treneri. Pēc avārijas nākotnes plāni sabruka.

Mēs sākām strādāt kopā, kad viņu māca doma par pašnāvību. Pēc dažiem seansiem jautāju Dievišķajam, kā palīdzēt sievietei izdzīvot, un redzēju vīziju — Dievs vidusskolas skolotājas veidolā stāv manas klientes priekšā, liek viņai paņemt pildspalvu un rakstīt eseju “Kādu atziņu, kas noderētu citiem, esmu guvusi, būdama ar paralizētām kājām”. Ar uzrakstīto eseju tika iepazīstināti klasesbiedri.

Mana kliente sāka smaidīt, un mēs norunājām veselu stundu. Arī es smaidīju un norādīju, ka viņa tikko ir sapratusi savu patieso aicinājumu, dzīves ceļu, pa kuru iedama darīs ko svarīgu sev un citiem. Dažu gadu laikā viņa sarakstīja grāmatu un sāka trenēt bērnus un pieaugušos ar fiziskām traumām. Viņa bija izturējusi likteņa izaicinājumu, jutās emocionāli un garīgi apmierināta. Manas klientes uzdevums bija izmantot visu viņas dzīves pieredzi — gan pozitīvo, gan šķietami negatīvo.

Kā izpaužas patiess gandarījums par veikto garīgo uzdevumu?

Līdzīgu jautājumu reiz uzdevu Donam Augustīnam, šamanim, pie kura mācījos Peru Amazones baseinā.

Biju pavadījusi veselu nedēļu, mācīdamās viņa slepenās ceremonijas un augu medicīnu. Dons Augustīns bija arī katoļu priesteris. Kādā brīdī jautāju, ko viņš domā par savu dziednieka sūtību.

Pirms atbildēt uz jautājumu, Dons Augustīns pastāstīja par cilvēkiem viņa kopienā mazā Jūkintitas ciematiņā džungļos, — apmēram divu stundu braucienā ar motorlaivu, sešas stundas airējot laivu lejup pa Amazoni no Ikuitas. Ciemata meitenes parasti apprecēja puišus, kad abiem palika apmēram trīspadsmit gadu, pēc tam pārim piedzima vairāki bērni. Tā kā valstī noteicošā bija katoļticība, sievietes nesargājās no grūtniecības, un bērni dzima viens pēc otra. Kad apgādāt kuplo ģimeni vairs nevarēja, vīrs pievērsās alkoholam un ģimeni pameta, bet mātei un bērniem bija jātiek galā, kā nu prot.

Dons Augustīns uzskatīja, ka viņa dzīves aicinājums ir gādāt, lai meitenēm un zēniem būtu labāka nākotne. Ar šo vienkāršo frāzi viņš pateica visu. Dons Augustīns dziedināja visus, kas vērsās pie viņa pēc palīdzības. Par personīgajiem līdzekļiem viņš bērniem iegādājās datorus un sponsorēja dzimstības kontroli meitenēm un sievietēm. Viņš pieņēma klientus arī citos rajonos, lai sagādātu skolai solus, un visādi atbalstīja skolu darbu. Jauniešiem, kuri tradicionāli sekoja vecāku paraugam, viņš piedāvāja psiholoģisku palīdzību un atbalstu, lūdza dabas spēkus palīdzēt veikt šo uzdevumu. Vārdu sakot, jauniešiem Dons Augustīns piedāvāja labākas dzīvošanas izvēli un vecāko paaudzi dziedināja no viņu savulaik pieņemtās bēdīgās izvēles sekām.

Dona Augustīna rīcība skaidro patiesa darba jēgu. It kā viņa darbs nav nekas ārkārtīgi sarežģīts, it kā savā ziņā tradicionāls, tomēr garīgi sniedzas daudz tālāk, — tas aizpilda dzīves plaisas un tad izplatās, lai palīdzētu citiem. Dona Augustīna rūpes ir šodiena. Viņa darbs palīdz cilvēkiem mainīt dzīvi. Viņa darbs ir līdzjūtība pret otru cilvēku. Viņa darbs ir pierādījums mīlestībai. Secinājums — patiess darbs ļauj pilnvērtīgāk izmantot mūsu garīgos dotumus.

Uzdevums pāri laikam un Visumam

Kā iepriekšējās dzīves ietekmē mana pašreizējā garīgā uzdevuma īstenošanu?

Jūsu gars attīstās ar katru jūsu dvēseles nodzīvoto dzīvi. Ja, piemēram, primārais jūsu garīgajam uzdevumam ir dalīties mīlestībā, jūsu dvēsele var palīdzēt veikt uzdevumu arī tad, ja vienas dzīves laikā esat bijusi māte, bet citā dzīvē — vilciena konduktors. Katras pieredzes pamatā ir iepriekšējā pieredze, — ar katru reizi dzīve kļūst pilnvērtīgāka.

Kāda nozīme, ka mūsu planēta pašreiz ir pārapdzīvota?

Mūsu planēta ir kā pārmaiņu punkts, krustceļš. Mēs vai nu apgūstam patiesību un mīlestības mācību, vai arī attīstībā ejam atpakaļ.

Daudzu garīgo būtņu grupu klātesamība rosina domāt, ka šobrīd ir mūsu planētas ceturtais vai piektais vecums, kas patiesībā nozīmē, ka pārejam citā pakāpē. Katrā laikmetā izvēlē esam kļūdījušies, esam pazeminājuši sevi vardarbībā un aizspriedumos.

Diemžēl, bet varbūt par laimi —, mums nav daudz, kur iet tālāk, jo tagad ir bridis izlemt, vai vēlamies izvēlēties iespēju darīt to, kas ir pareizi, un nav svarīgi, ko tieši. Ja pietiekami daudz cilvēku izvēlētos šo ceļu, mēs varētu daudz paveikt ne tikai kā cilvēce. Visa mūsu pasaule tad paceltos augstāk — uz mīlestību.

No kurienes nāk visas šīs dvēseles?

Pašreiz uz Zemes iemiesojas daudz vairāk dvēseļu nekā jebkad agrāk. Tās nāk no visurienes — tāpat kā mēs.

Kas ir visuriene? Tā ir — citas planētas, dimensijas, paralēlas vai līdzīgas realitātes, galaktikas, eņģeļu valstība, iepriekšējie laikaposmi, varbūt pat nākotnes laiks. Dažas dvēseles jau ir bijušas šeit agrāk, citas — ne. Tā ir liela sanākšana. Lai cik maza ir mūsu planēta, te ir viens no “izvēles punktiem” Visumā. Tas, ko izlemsim šeit — labu vai sliktu —, aizviļņos cauri visam laikam un Visumam, ietekmēs citus garus un dvēseles — izvēlēties mīlestību vai to neizvēlēties.

Garīgās spējas jeb dotības

Patiesības instrumenti, lai veiktu jūsu misiju

Kas ir garīgās spējas un kāda tām attiecība pret manu īsto darbu?

Mūsu garīgais uzdevums vai liktenis — mūsu īstais darbs — ir pasaulē viest garīgo patiesību. Garīgā patiesība ir ēteriska, tā nav redzama un nav taustāma. Vienīgi tad mēs zinām par patiesības klātbūtni, ja tā izpaužas darbībā.

Kad gars iemiesojas ķermenī, garīgā patiesība parādās kā garīgās dotības, un šīs garīgās spējas ļauj mums uz šīs planētas radīt vairāk mīlestības.

Kāds ir garīgo spēju uzdevums ?

Garīgās spējas kalpo citiem. Daudzi reliģiski un garīgi teksti uzsver, kāda nozīme ir mūsu garīgo spēju apzināšanai, kā tajās dalīties ar citiem. Tās ir kā atslēga, lai piepildītu mūsu likteni un mēs dzīvotu saskaņā ar garīgo aicinājumu.

Visplašāk pazīstamais avots, kurā rakstīts par garīgajām spējām jeb dotībām, ir kristiešu Jaunā Derība. Apustulis Pāvils apgalvo, ka mums visiem piemīt tādas garīgās dotības kā dziedināšana, atklāsme, spēja iedvesmot, paredzēt nākotni un tulkot sapņus. Arī gandrīz katrā iezemiešu kultūrā runā par garīgajām spējām. Indiešu tradīcijā šīs spējas sauc par sidcihi.

No gaišredzības viedokļa, garīgās dotības attīstās ilgā un dažreiz ļoti grūtā procesā, kas sākas dziļi enerģētiskajā ķermenī. Reiz aktivizētas un izmantotas, lai palīdzētu citiem, garīgās dotības ļauj mums piepildīt mūsu garīgo likteni vai īsto darbu.

Kā attīstās garīgās spējas?

Kad dvēsele ienāk mūsu ķermeni, tā garīgo patiesību iekodē čakrās, enerģētiskajos ķermeņos, kas pārvērš (transformē) straujo psihisko enerģiju lēnā sensorā (ar sajūtām saistītā) enerģijā un otrādi. Mums ir 12 galvenās čakras, un katra no tām kalpo kā garīgās patiesības avots.

Vispirms šīs dotības darbojas psihiski. Dotību pamatizmantošana nodrošina indivīda izdzīvošanu. Trenējoties iedzimtās dotības attīstās par intuitīvām spējām, kas sniedz psihisko un sensoro informāciju. Kad nolemjam izmantot mūsu dotības un patiesību, ko tās pauž Dievišķiem mērķiem, šīs dotības pārvēršas garīgajās dotībās — ārkārtīgi spēcīgās spējās dot labumu cilvēcei.

Ar ko garīgās spējas atšķiras viena no otras?

Tabula nākamajā lappusē parāda šo dotību pārskatu (sinopsi) atbilstībā čakrām, kas katra atrodas dažādās cilvēka ķermeņa daļās.

Vai visiem ir vienādas garīgās spējas?

Nē. Tāpat kā mēs katrs esam vienreizējs gars un katram ir individualizēta garīgā patiesība, arī dzīvē mums ir atšķirīgas garīgās dotības. Mūsu spējas aktivizējas caur čakrām, tomēr čakru sistēma cilvēka ķermenī ir visiem vienāda. Tas nozīmē, ka mums ir daudz kopēja ar cilvēkiem, kuri smeļas enerģiju no tām pašām čakrām savā ķermenī kā mēs savā: piemēram, dziedoņi izmanto komunikācijas dotības, kas saistītas ar piekto čakru, un gleznotājiem attīstīta ir sestā čakra — spējas vizualizēt.

Kāpēc nejūtu, ka manas spējas būtu īpašas?

Paraugieties apkārt! Cilvēku rase ir konkurējoša. Mēs cenšamies iegūt labāku īpašumu, iegūt — un tērēt — vairāk naudas. Mēs pat vēlamies izskatīties jaunāki, nekā izskatījāmies jaunībā. Mums ir jāatceras, lūk, kas:

*    Katrs cilvēks ir vienīgais savā veidā un katram ir savs uzdevums.

*     Lai pasaule kļūtu kā debesis (kas ir pilnīgi iespējams), katrai dzīvai būtnei ir jāveic savs uzdevums.

*    Neviens cits nevar konkurēt ar jums, ne arī jūs ar kādu citu. Tikai jūs spējat paveikt to, kā dēļ esat ieradies pasaulē.

Kas dara manu garīgo spēju pielietošanu tik vienreizēju?

Mums katram ir sava unikāla garīgā misija, un cilvēks, kuram piemīt tieši tādas pašas garīgās dotības kā jums, izmantos tās atšķirīgā veidā viņam paredzētam uzdevumam. Turklāt cilvēks var savas spējas apvienot: piemēram, lai veiktu savu uzdevumu, kāds izmantos piecas dotības, cits — vienu vai divas.

Reiz es strādāju ar divām klientēm, kuras abas bija profesionālas dziedātājas. Pirms seansa vienojāmies, ka dziedāšanā tiek izmantota piektā čakra, kas atrodas kaklā, tāpēc abas izmanto komunikācijas dotības, lai paustu savu garīgo uzdevumu.

Viena no viņām ir operdziedātāja un uzstājas starptautiskos koncertos, kas veltīti mieram visā pasaulē, un tāpēc viņa izmanto ne tikai piekto čakru, bet vēl devīto, kas ir saskaņa un ideālisms. Apvienojot abu čakru dotības, viņa pilda savu garīgo uzdevumu — veicināt mieru pasaulē.

Otra māksliniece ir rokenrola zvaigzne, viņas priekšnesums ir dejošana un skaļa dziedāšana. Papildus piektajai čakrai viņa izmanto arī pirmo čakru, kad dejo, un sesto, veidodama ārējo tēlu. Abu dziedātāju garīgais uzdevums ir ar savām radošajām spējām rosināt cilvēkos enerģiju un kaisli.

Abas dziedātājas savas dotības pauž atšķirīgā veidā un ar dažādiem rezultātiem.

Kā tiek aktivizētas garīgās dotības ?

Kad piedzimstam, mūsu spējas jeb dotības ir neskartas un parasti tās izmantot nav nepieciešams, līdz pieaugam. Tas nozīmē, ka mūsu neizpaustās garīgās dotības ir apslēptas līdz brīdim, kad esam gatavi tās piedāvāt pasaulei.

To aktivizēšanos vai atklāšanos pilnībā veicina dažādi apstākļi, piemēram, atbilstība vecumam. Katra čakra ir ieprogrammēta nobriest noteiktā vecumā. Pirmā čakra pamostas, kad esam vēl mātes dzemdē, un attīstās, līdz bērnam paliek seši mēneši. Cilvēka pašapliecināšanās pirmā čakra pielāgojas apstākļiem apkārtējā vidē: piemēram, ja vecāki raizējas par naudas trūkumu, mazinās bērna spējas sevi apliecināt. Ja vecāki ir atvērti veiksmei un labklājībai, viņa spējas paaugstinās (sk. tabulu par garīgo spēju aktivizēšanos 146. lpp.) līdz ar fiziskā ķermeņa nobriešanu.

Cits svarīgs apstāklis ir lēmumi pirms piedzimšanas. Savas dvēseles plānu mēs veidojam pirms mūsu piedzimšanas vidē, ko sauc par “balto zonu”. Plāna mērķis ir skaidri noteikt mūsu dzīves ceļu. Tiek lemts, kad kāda no mūsu dotībām atklāsies un kādos apstākļos: piemēram, varam izvēlēties cilvēkus, kurus dzīvē satiksim, izglītības iespējas, darbu, kas palīdzētu īstenot mūsu uzdevumu. Te mēs izvēlamies būt uz ceļa un izmantot savas dotības, kad tas būs nepieciešams. Nav nozīmes prātot, tieši kad kas notiks, jo dzīves ceļš var mest negaidītus likumus. Var gadīties, ka nespējam ievērot plānā paredzēto virzienu, no taisnā ceļa mūs var novirzīt kāda cita cilvēka nespēja pildīt savu uzdevumu. Tas nozīmē, ka noteiktas dotības nav laikā pamodušās vai tās var neatklāties vispār.

Gadījuma rakstura apstākļi. Pasaulē valda haoss. Tas var mūs skart un ievainot. Varbūt dzīvē ne viss notiek, kā plānots, un mēs nespēsim attīstīt sevī spēju mīlēt un izjust līdzjūtību. Varbūt tēvs apprecēja nepareizo sievieti, un mēs nekad nejutāmies mīlēti, un tāpēc mūsos nav mīlestības jūtu pret dzīvesbiedriem vai bērniem un darbā nesaprotamies ar kolēģiem. Tas viss mūs var novirzīt no mūsu mērķa vai arī varam nespēt izdzīvot savu likteni. Pamatproblēma nav mūsos. Mēs pat varam apzināties, kā pietrūkst, lai mūsu dotības izpaustos, tomēr nespēsim pilnveidot mūsu likteņa plānu un, iespējams, pārdzīvosim neizprotamu zaudējuma sajūtu.

Dievišķā iejaukšanās. Ko tad, ja dzīve neizdodas, kā plānoja gars? Mēs visi tiekam vadīti. Joprojām paliek cerība — un Dievišķā iejaukšanās.

Fiziskais briedums un garīgo spēju aktivizēšanās

Čakru pamatā ir frekvences. Čakru krāsas uzrāda tām piemītošās īpašās svārstības un frekvences. Šī informācija palīdz gaišreģim psihiski noteikt, kādas dotības jeb spējas piemīt indivīdam. Ja, piemēram, kādam enerģijas sistēmā ir daudz sarkanās krāsas, tas nozīmē, ka šim cilvēkam piemīt lielas pašapliecināšanās iespējas.

Attiecībā uz čakru attīstību — parasti cilvēkam pēc piecdesmit sešu gadu vecuma čakras sāk atkārtotu septiņu gadu ciklu: piemēram, starp piecdesmit sešu un sešdesmit trīs gadu vecumu kāds var atjaunot pirmo čakru un tai atbilstošās dotības.

Ja spējas atveras brieduma gados, kāpēc daži bērni ir tik talantīgi ?

Daži indivīdi rada dvēseles vai dzīves plānus, kam ir nepieciešama agra spēju aktivizēšana. Kā piemēru var minēt brīnumbērnus Bahu [12] un Mocartu [13] bērnībā, kā arī dažus mūsdienu mūziķus, piemēram,

Spēju raksturojums

Attīstās fiziskais es un spējas nodrošināt pamatvajadzības Atveras spēja izpaust sevi un izjust līdzjūtību pret pārējiem Izveidojas un organizējas intuitīvās un pierādāmās informācijas bāze Attiecību sakārtošanās un daudzpusīgas dziedinošās enerģijas virzība

Saņem un sazinās ar intuitīvo un sadzirdamo pavadoni; muzikālas

un mācību apguves spējas

Nostiprinās atklāsmes spējas un domāšanas spējas savu mērķu sasniegšanai

Apgarotība. Spējas pareģot un kontaktēties ar garu pasauli

Pieeja pieredzei iepriekšējās dzīvēs un spējas šamanismā

Atvēršanās individuālajam dvēseles uzdevumam un visaptveroša izpratne; sevis saskaņa ar pasauli; gēnu un enerģētiku izvēle dvēseles uzdevumu izpildei

Sevis saistīšana ar dabas pasauli; apkārtējās vides izjūta; pastiprināta interese par pagātni; programmē gēnus, lai piepildītu likteni

Dabisko un pārdabisko spēju spēks; vadības spējas

Personības pilnveidošana

Jo-Jo Ma [14] . daudzas mūsdienu sporta zvaigznes izcilus panākumus attiecīgajā sporta disciplīnā guva ļoti agrīnā vecumā. Lai būtu mērķtiecīgi un palīdzētu pasaulei, šiem jauniešiem vajadzēja izpaust savas spējas agrīnos dzīves gados, tomēr tas nenozīmē, ka viņu dzīve aprobežojās tikai ar šīm spējām.

Kā zināt, kādas noteiktas spējas piemīt klientam ?

Kā gaišreģe es saņemu informāciju par cilvēka garīgajām spējām no krāsām, ko izstaro čakras. Cilvēkiem, kuriem uz ķermeņa redzu daudz spilgti sarkanas krāsas, ir spēcīga pirmā čakra, tāpēc viņiem piemīt stipras pašapliecināšanās spējas. Ja cilvēkam ir aktīva dzeltenās krāsas čakra, viņš ir aicināts veicināt visaptverošo vienotību.

Kā es varu noteikt savas spējas?

Ir daudz veidu, kā pašam noteikt savas spējas. Manā grāmatā “Piesaistīt veiksmi ar čakru palīdzību” ir aprakstīts pilnīgs dažādu dotību pārskats. Atgādināšu dažas idejas:

Atgriezties pagātnē. Kādas prasmes un intereses izrādījāt, būdams vēl bērns? Agrīnajā vecumā mēs savas dotības atklājam vispilnīgāk.

Meklēt problēmu. Par ko visbiežāk saņēmāt nosodījumu, kad bijāt bērns vai pusaudzis? Iespējams, vecāki apslāpēja jūsu spējas, kuras Dievišķais jūsos gribēja atvērt.

Lūdziet nosapņot. Kad esam miegā, mūsu dvēsele ir brīva, tā kontaktējas ar mūsu garīgajiem pavadoņiem un ar Dievišķo. Lūdziet, lai jums sūta viedus sapņus, kas noskaidrotu jūsu spējas un dzīves uzdevumu.

Jautājiet draugam. Dažkārt mūsu draugi pazīst mūs labāk nekā mēs paši sevi. Sastādiet jautājumu sarakstu un veiciet aptauju: piemēram, viņu domas, kā jūs dzīvojat. Ar ko pārspējat citus? Kuri cilvēki var jums palīdzēt? Krāsojiet savu pasauli! Izmantojiet šajā grāmatā gūtās zināšanas par čakrām un to krāsām, pārbaudiet savu garderobi. Apskatieties apkārt, — kādas krāsas ir pārsvarā? Kā tās liek justies? Jūsu dotības var būt saistītas ar jūsu iemīļotajām krāsām.

Atgriešanās pagātnē — vispareizākais ceļš. Strādājiet ar viedu šamani vai zinošu psihoterapeitu, lai ieskatītos pagātnē — varbūt pat savas dvēseles plānos —> lai saprastu, kāpēc esat nācis šajā dzīvē un kāds ir jūsu garīgais uzdevums.

Izmantojiet sistēmu. Mēģiniet pārbaudīt savas spējas. Ir ļoti daudz nopietnu personības pārbaužu un dažādu metožu, kā novērtēt, kāds jūs patiesībā esat.

Darbs un nauda

Kādas ir attiecības starp darbu un naudu?

Daudzi darbu pielīdzina naudai, un domu gaita apmēram ir šāda: jo vairāk esmu “uz ceļa”, jo vairāk nopelnīšu naudu, un jo vairāk naudas nopelnīšu, jo izcilāka personība būšu.

Ja jūsu garīgais aicinājums ir patiess darbs, tad tam nav nekādas saistības ar naudu — vienā līmeni. Bērni, draugi un citas tuvas personas ir nenovērtējamas vērtības — vai gan varam izvērtēt garīgo uzdevumu attiecībā pret viņiem? Cik būtu jāmaksā dziedniekam par vēža izārstēšanu? Nauda nespēj noteikt patieso vērtību.

Nauda ir kultūras vērtības atzīšana, ne garīgums. Atlīdzības pieņemšana par pakalpojumu norāda uz mūsu vēlēšanos izpausties gan praktiski, gan sevis novērtēšanā, tādēļ es it bieži vedinu klientus novērtēt, cik lielu atlīdzību viņi saņem par savu darbu.

Brīnišķīgs psihoterapeits ļoti pārdzīvoja, ņemdams naudu par paveikto. Lai gan, pateicoties viņam, pacienti uzlaboja veselību, taču samaksas ņemšana viņā radīja vainas apziņu, neraugoties uz to, ka klienti bija ļoti pārtikuši cilvēki. Viņš vienkārši prasīja pārāk zemu atlīdzību, nekā pienācās.

Seansa sākumā mēs ar viņu veicām atpakaļceļu viņa iepriekšējā dzīvē, kurā viņš bija bijis priesteris. Baznīca uzstāja, ka draudzei ir jāmaksā par grēksūdzi. Pret savu gribu viņš piekrita. Tie, kuri nemaksāja, nesaņēma grēku atlaidi, un bija pārliecināti, ka viņus gaida elles mocības. Manu klientu tik smagi nomāca vainas apziņa par piedalīšanos netīrajā darījumā, ka viņš cieši apņēmās nekad nevienu vairs “nekrāpt”. Dvēseles līmenī viņš bija pārliecināts, ka ar savu rīcību cilvēkiem ir nodarījis lielu pārestību.

Problēma bija tā, ka viņš iegaumējis nepareizo mācību — viņš nebija piedevis sev. Vēl ļaunāk, — viņš bija uzvēlis uz pleciem visu atbildību un kaunu par katoļu baznīcas rīcību.

Kad es klientam paskaidroju, ka viņš ir pārmaksājis par toreizējo rīcību, viņš bija ārkārtīgi izbrīnījies. Uzņemdamies atbildību par kāda nepareizo rīcību, mēs liedzam viņam mācīties no savām kļūmēm.

Vārdu sakot, tam, kurš ir uz ceļa, ir jāciena gan savs, gan pārējo mācību laiks.

Vai ir ētiski nestrādāt algotu darbu ?

Cilvēkus, kuri nestrādā, bieži vaino slinkumā vai sava garīgā uzdevuma nepildīšanā. Daži cilvēki ir nodarbināti, taču ne atbilstoši savam garīgajam uzdevumam, bet citi ir nenodarbināti un dzīvo mērķtiecīgi.

Atbildi uz šo jautājumu atradīsim, ja izanalizēsim rīcības pamatojumu. Daži cilvēki ir neētiski nenodarbināti tādā nozīmē, ka viņi labāk izpaustu savu būtību un labāk palīdzētu citiem, ja strādātu.

Neattaisnojami un neētiski iemesli bezdarbībai ir:

*     Apzināta izvairīšanās no darba.

*     Paļaušanās uz sociālo palīdzību.

*     Bailes no neveiksmēm.

*     Psiholoģiskā brieduma trūkums.

*    Augstprātība.

Es, piemēram, strādāju ar sešu bērnu māti, kura nekad nebija strādājusi algotu darbu. Es varētu teikt, ka katru dienu viņa ir strādājusi smagāk nekā daudzi citi strādājošie algotā darbā ārpus mājas. Diemžēl šī sieviete divdesmit piecus gadus izvairījās no atbildības. Lai gan zaudējusi vienu bērnu, viņa nekad par to nežēlojās; lai gan visus šos gadus vīrs mēģināja sirsnīgāk saprasties ar sievu, viņa to ignorēja un tuvībai atsaucās vienīgi ik pa laikam; lai gan rūpējās par bērnu fiziskajām vajadzībām, viņa nekad tos neapmīļoja, turklāt četrus no saviem bērniem viņa pastāvīgi “sazāļoja”, jo tie esot “pārāk emocionāli”. ja šīs sievietes patiesais uzdevums bija būt mātei, viņa savu uzdevumu nepildīja. Bija acīmredzams, ka sieviete slēpās aiz mātes stāvokļa un, aizbildinoties ar bērnu audzināšanu, atteicās pildīt savu garīgo uzdevumu. Runa nav, ka viņa nepelnīja naudu, bet gan, ka viņa izvairījās no sava likteņa.

Daži cilvēki paslēpjas aiz naudas. Reiz pie manis ieradās kāda austriete, kas bija neiedomājami bagāta. Manā kabinetā viņa “iepeldēja” dārgu smaržu dvesmā un nekavējoties sāka žēloties, pēc kārtas aprunādama visus, ko vien pazina: dēls viņu neapmeklējot pietiekami bieži, vedekla neprot gatavot, draugi slikti ģērbjas. Dažu minūšu laikā man apreiba galva,— telpa bija tik pārpilna ar viņas negatīvismu, ka man bija grūti atvērties Dievišķajai informācijai.

Ar pūlēm koncentrēdamās, Dievišķajam lūdzu sūtīt vīziju un saņēmu attēlu, kas man nepatika.

Dziļi ievilkdama elpu, es viņai vēstīju redzēto. “Viss, ko es redzu, ir liela soma, pilna ar naudu. Jūs to turat augstu virs galvas un ar to zvetējat apkārtējos.” Līdz ar attēlu saņēmu vēsti, ko šai kundzei atklāju: “Tikai tas, ka jums ir nauda, neattaisno jūsu egoismu. Jums ir jāsāk citiem dot, nevis no citiem tikai ņemt!”

Kliente saniknota izskrēja no mana kabineta. Šis bija gadījums, kad, koncentrēdamies uz citu kļūdām, indivīds izvairās īstenot savu likteni.

Kādi ir pamatoti iemesli nestrādāt algotu darbu ?

Apmaksāta darba regulāru nestrādāšanu attaisno patiesa garīga pienākuma veikšana:

*     Mūsu dotības labāk izmantojamas brīvprātīgā vai neapmaksātā darbā, ja varam atļauties to darīt materiālā ziņā.

*     Esam garīgi aicināti būt par vecākiem un visu savu laiku varam atļauties veltīt bērniem.

*     Esam slimi vai citādi problemātiski un nespējam strādāt algotu darbu, tomēr mēs joprojām spējam palīdzēt citiem, kad tiekam aicināti dot padomu.

*     Esam pensijā un tagad varam būt izpalīdzīgi citā veidā.

*     Veicam misijas darbu, un mūsu darbošanās netiek tieši apmaksāta.

*     Esam pārāk jauni, lai strādātu, un mūs pašus ir nepieciešams aprūpēt.

*     Mums ir emocionāla vai garīga krīze.

*     Spējam paust mīlestību, veikdami neapmaksātus pakalpojumus, piemēram, mazbērnu auklēšanu.

Vissvarīgākais kritērijs darba nestrādāšanai ir: ja, būdami brieduma gados, esam finansiāli neatkarīgi un nodrošināti, un neviens no tā necieš.

Es strādāju ar klienti, kura ar sinagogas atbalstu veica misijas darbu. Divdesmit gadu ilgās laulības laikā viņa brīvprātīgi darbojās jauniešu un vecu cilvēku atbalsta projektā, vēl palīdzēdama slimajai mātei un vīramātei. Vīrs finansiāli balstīja sievu viņas darbībā, taču ar laiku līdzekļi izsīka.

Desmit gadus viņš sievu lūdza iesaistīties algotā darbā, lai līdzsvarotu ģimenes budžetu, taču mana kliente uzskatīja, ka viņai ir tiesības nestrādāt apmaksātu darbu. Galu galā vīrs jutās tik garīgi un fiziski nomocīts, ka, nespēdams ilgāk ciest, iesniedza šķiršanos. Sieva bija pārsteigta.

Mana kliente jautāja, kāpēc Dievs ir pieļāvis notikušo. Vai tad viņa nepildīja savu garīgo uzdevumu? Kad es viņai paskaidroju, ka garīgajā uzdevumā arī ietilpst būt atbildīgam gan par sevi, gan citiem, viņa kļuva dusmīga.

“Vai gribat teikt, ka nebiju laba sieva?” viņa jautāja.

Atbildei redzēju attēlu no multiplikācijas filmas “Kelvins un Hobs”, kur Kelvins apgriež kaklu savam draugam tīģerēnam, murminādams:

“Es varu darīt visu, ko vēlos! Tu esi dzīvs vienīgi tad, ja esi man vajadzīgs!”

Atbilde uz klientes jautājumu par garīgā uzdevuma pildīšanu nozīmēja vien to, ka viņa ir “izžņaugusi sava vīra dzīvības sulu”. Un ko vina bija izdarījusi ar savu likteni?

j ,,

Kā jūs, esot uz ceļa, materiāli iztiekat vai kā nopelnāt naudu?

Lai noteiktu savu uzdevumu un rīcību, man personīgi palīdzēja redzēts sapnis. Prātodama, kā, esot uz ceļa, iztikai pelnīšu naudu, es iemigu. Biju izlasījusi visas grāmatas, kurās pausta atziņa “nodarbojieties ar to, kas jums ir tuvs sirdij, un nauda sekos”, taču biju sastapusi cilvēkus, kuri ar prieku darīja sev tīkamu darbu, tomēr nespēja apmaksāt rēķinus. Kaut arī jutos bezgala laimīga, sekodama savam aicinājumam, taču tāpat kā daudzi citi biju atbildīga par saviem pienākumiem.

Prātodama iemigu un pēkšņi attapos kādā svešā zemē, laukumā, kur tūkstošiem, ja ne miljoniem cilvēku sapulcējušies ap Austrumindijas guru, kurš, kā man paskaidroja blakusstāvošais vīrietis, zināja visus dzīves noslēpumus. Cilvēki drūzmējās un grūstījās, lai tiktu guru tuvāk un dzirdētu labklājības noslēpumu.

Es izlauzos cauri pūlim, nostājos priekšā gudrajam vīram un, raudzīdamās viņam acīs, jautāju:

“Kāds ir dzīves noslēpums?”

Viņš klusēja. Es atkārtoju jautājumu atkal un atkal, un atkal, un atkal, taču vecais vīrs mani ignorēja. Beigās pieliecos viņam gluži klāt un skaļi izkliedzu savu vēlmi. Šoreiz viņš atbildēja.

“Tas ir būt par to, kas esi ar visu savu sirdi,” guru teica, un es pamodos.

Es nodevos savam intuitīvajam darbam, mācīdama, rakstīdama grāmatas un vadīdama seminārus. Mana ģimene iebilda, bet es sekoju savai sirdsbalsij. Pēc dažiem gadiem savāds notikums apstiprināja mana sapņa viedo domu.

Kāds draugs mani uzaicināja uz rīcības semināru, ko vadīja guru, pie kura bija mācījies Dr. Veins Daiers*, starptautiski atzīts rakstnieks, personības attīstības propagandētājs. Guru bija tas pats, kuru redzēju sapnī. Es apsēdos pirmajā rindā un uzmanīgi ieklausījos visā, ko viņš sacīja un kas pārsvarā atbilda idejai, ko viņš bija man atklājis sapnī. Jums jābūt, jums jābūt pašam, esiet jūs pats — lūk, atslēga, kā dzīvot!

Un noslēgumā — vai ir labāk, ja mūsu darbs tiek apmaksāts?

Bībelē ir teikts, kā Jēzus brīdina jaunu cilvēku, ka viņam, lai tiktu Debesu valstībā, ir jāatsakās no bagātības un īpašumiem; budistu tradīcijā runā par atsacīšanos no pasaulīgā, ieskaitot naudu; hinduisma mācība savus sekotājus pamāca elpot un meditēt, lai atbrīvotos no fiziskās pasaules.

Šajās un daudzās laicīgajās un garīgajās teorijās ir uzsvērts, ka nauda ir viens no ceļiem, kas ved uz elli. Vai tiešām tā ir?

' Veins Daiers (1940), amerikāņu filozofs, rakstnieks.

Svēto Rakstu nepareizs izskaidrojums un pārpratumi garīgo principu skaidrošanā cilvēkus noved pie pārliecības, ka, vienīgi atsacīdamies no sava laika un talanta apmaksas, viņš nodzīvos īstu dzīvi, tā liekot nojaust, ka, dzīvojot pasaulē, nav nepieciešams strādāt fizisku darbu un nav jābūt daļai no tās, daudzinot Jēzus vārdu.

Mans šā Bībeliskā stāsta izskaidrojums gan atklāj, ka patiesībā ideja ir, ka jāatsakās no visa, ko pielūdzam kā elkus. Daži no mums naudu vērtē augstāk par labestību, citi augstāk par visu vērtē alkoholu, seksu, dārgu apģērbu, karjeru, baudu, īpašumu vai šokolādi. Vēl daži jauc reliģiju ar spiritismu, citi uzskata, ka Dievs vairāk mīl tos, kas zina no galvas Bībeles pantus, vai arī, kas spridzina klīnikas, kurās veic abortus, vai uzlaiž gaisā visvairāk ķeceru.

Pieņemamāks risinājums: budisti uzskata, ka ir svarīgi nomaksāt rēķinus, kā to uzskata arī sūfiji [15] ; kristieši dalās maizē ar līdzgaitniekiem, neņemdami vērā viņu rasi, ticību vai reliģiju; musulmaņi no sirds aizlūdz par ebreju tautu; Amerikas rezervātu iedzimtie pateicas viņu baltajiem brāļiem, kas viņiem māca savus garīgos ceļus.

Ebreju Talmudā teikts, ka pirmais jautājums, ko Dievs uzdod mirušā dvēselei, ir — vai savus darījumus esi veicis godīgi? Tādā veidā ebreji veic tikkun olām[16] — pasaulīgā paaugstināšana līdz svētajam.

Nav nekā laba vai slikta ar naudas pelnīšanu, vai to, ka tā jums ir. Naudas galamērķis — patiesais darbs — ir pacelt pasaulīgo līdz debesīm. Ja mēs to darām, mēs radām mīlestību, nevis naudu.

Sastrēgumi un izaicinājumi

Kāpēc cilvēku dzīvošana uz ceļa nenotiek'automātiski"?

Var būt daudzi iemesli, kas rada grūtības garīgā uzdevuma piepildīšanai, un tie var būt:

Ģimeniska rakstura sarežģījumi. Mēs augam sabiedrības sistēmā, kurā lielākoties ģimenēs valda neveselīgas attiecības. Tēvs nedzīvo atbilstoši savai iecerei un spējām, faktiski baidās būt tas, kas patiesībā ir. Varbūt māte dziļi sevī ir noglabājusi savu uzdevumu un, lai to atlīdzinātu, kļūst par alkoholiķi. Kā jūs domājat, kā viņa reaģētu uz jaunpienākušo bērnu, kas spēj atklāt patiesību? Varbūt tēvs ienīst savu darbu vai atsakās uzņemties rūpes par ģimeni? Vai viņš palīdzēs bērnam sekot savai zvaigznei? Par laimi, daudzi mani klienti nesamierinās ar šādu ģimenes kārtību, dažreiz pat rīkojoties krasi un neatgriezeniski, lai beidzot atklātos patiesajā būtībā.

Atbalsta trūkums. Paraugieties apkārt, — cik daudz cilvēku jūsu tuvākā apkārtnē ir apmierināti ar to, ko dara? Kā viņi dzīvo? Cik daudz cilvēku jūsu darbavietā, kaimiņos vai paziņas no tuvējā pārtikas veikala jūt garīgu atbalstu dzīvē? Daudz vieglāk un brīvāk ir “lidot ar garīgajiem spārniem”, ja jūt sev līdzīgo atbalstu.

Dzimuma aizspriedumi. Parasti sabiedrība cilvēku garīgās spējas iedala divās kategorijās: tajās, kas ir attiecināmas uz vīriešiem, un tajās, kuras pieņemts uzskatīt par sieviešu. Jūs sastapsities ar uztraukumiem, ja mēģināsit piekļūt pretējai “otrajai” pusei.

Čakrās ir divas enerģiju izvietojuma vietas, un tāpēc ir divi centri, kas ir saistīti ar ienākošām un izejošām garīgajām dotībām. Vienpadsmitā numura čakras saņēmēja centrs saista enerģiju no ārpuses un rada emocionālākas, radniecību veicinošākas un garīgākas dotības. Radniecību veicinošās spējas ir radošākas un izvērstas uz sajūtām, mīlestību un dziedināšanu. Šīs čakras un tām atbilstošās dotības parasti tiek uzskatītas par sievišķīgām. Ar nepāra skaitli numurētās čakras ir “izejošās” un aktivizētas tās pasaules telpā “izgrūž” enerģiju. To radniecības dotības ietver rīcību, domāšanu, saziņu un pārvaldīšanu. Šis jomas vistipiskāk ir saistītas ar vīriešiem pieņemamajām iezīmēm.

Pirmatnējās sabiedrībās novilka striktu robežu starp sieviešu un vīriešu čakrām atbilstoši cilšu mentalitātei. Vīrieši ir fiziski stiprāki, un viņiem ir pieeja spēcīgām un dominējošām čakrām, lai nodrošinātu klanu eksistenci. Sievietes bija atbildīgas par bērniem, tāpēc tām vajadzēja saistīties ar radīšanas čakrām un spējām. Kādu laiku šāds iedalījums labi kalpoja cilvēcei; patlaban šīs atšķirības ir ne vien nesvarīgas, bet ari nevajadzīga sevis upurēšana. Miers pasaulē un personīgi panākumi ir iespējami tikai tad, ja katrs indivīds ieguldīs savas vienreizējās dotības kopējam labumam. Agrāk pieņemtie definējumi vairs nenodrošina cilvēku cilts stabilitāti.

Kultūras normas. Sabiedrībai ir daudz noteikumu. Ja esat ebrejs, jums ir jālūdzas noteiktā veidā, ja musulmanis — jau citā veidā. Bagātie ar savu naudu var rīkoties citādāk nekā nabadzīgie. Šī un visa mākslotā kritika kavē atsevišķa indivīda čakru atvēršanos un līdz ar to apslāpē dotības. Būt “normālam” nekad nepalīdzēs būt par to, kas esat īstenībā.

Personīgās bailes. Bailes mums liedz paust savu īsto es. Patiesībā tās mums saka, ka ir bīstami būt par to, kas mēs būtībā esam. Dzīvošana bailēs kavē izpausties mūsu empātiskajām spējām saskarsmē ar pārējiem [cilvēkiem]. Patiess darbs ir mīlestība darbībā. Ja mēs nevaram saistīties ar citiem vai savu patieso būtību, mēs nespēsim mērķtiecīgi dzīvot.

Savstarpējā attiecību saprašanās. Lielākoties attiecībās pastāv vairāk ierobežojumu nekā to izaugsmi veicinošu apstākļu, — it īpaši tradicionālo laulību attiecībās. Daudzas sievietes turpina uzskatīt, ka viņu vieta ir mājās — audzināt bērnus un vadīt mājsaimniecību. Šī filozofija var liegt izpausties viņu spējām, ko mājās izmantot nav nepieciešamības. Tā var emocionāli sodīt sievietes, kuras strādā “pilnu slodzi”.

Sabiedrībā valda uzskats, ka ģimenē vīrietim ir jābūt maizes pelnītājam — mūsdienu versija par medībām senatnē — un ģimenes aizstāvim. Šīs ideālās attiecības paver pārsteidzošu statistiku. Lai gan vairākums sieviešu strādā algotu darbu ārpus mājas, vīri bērnu audzināšanu un mājsaimniecības darbus atstāj uz sievu pleciem. Pārslodze acīmredzami pakļauj sievietes stresam. Un tomēr — kā vīrieši izkļūst sveikā cauri? Tas nozīmē, ka vīrieši nevar piekļūt savām t. s. sieviešu čakrām un dotībām, tāpēc “iesprūst” vienā pusē. Daudzas ģimenes met izaicinājumu tradicionālajai domāšanai un darbu sadalei, vienojas par dalīšanos ģimenes rūpēs. It īpaši tā notiek viendzimuma partnerattiecībās, viena vecāka mājsaimniecībās un ģimenēs, kurās ievēro citas reliģijas.

Izaicinājums. Daži cilvēki atsakās pielāgoties kaut kam vai kādam, burtiski atsacīdamies no savām spējām tik viegli kā pie atkritumu izmēšanas. Es strādāju ar kādu klientu, kurš bija ļoti apdāvināts matemātikā — vairākas lielas universitātes viņam piedāvāja stipendijas, taču viņš nepieteicās ne uz vienu no tām, dodams priekšroku skolas vārtu sarga darbam. Kāpēc? Viņa tēvs bija grāmatvedis, un viņš negribēja iet tēva pēdās.

Dvēseles bailes. Mūsu dvēseles glabā pieredzi no iepriekšējām dzīvēm. Ja kādā no iepriekšējām dzīvēm tikām vajāti garīgo dotību dēļ, šajā dzīvē mūs atkal var mākt bailes no soda.

Kā iepriekšējās dzīves pieredze ietekmē manas spējas piepildīt manu pašreizējo likteni?

Mūsu dvēsele ir zīmogota ar pieredzi, ko esam pārcietuši gan šajā, gan cita laika dzīvē. Tas ir brīnišķīgi, ja pieredze ir bijusi pozitīva. Daudzi klienti man teikuši, ka viņi zina, kā muzicēt, dziedināt, rūpēties par bērniem vai izmantot daudzas citas dotības, jo atceras, ka to ir darījuši iepriekš. īpaši tas vērojams pie bērniem. Kāda no manām klientēm, kura līdz tam neticēja visām tām “psihiskajām padarīšanām”, mainīja domas, kad viņas trīs gadus vecā meitiņa, neviena nemācīta, sāka izpildīt sarežģītas horeogrāfiskas kustības un mātei apgalvoja, ka reiz ir bijusi balerīna.

Tomēr laiku pa laikam gadās klienti, kuri uztraucas par savas dzīves mērķtiecību, jo atceras, ka ir bijuši tiesāti, sodīti, apkaunoti vai noslepkavoti savu dotību dēļ. Klasisks piemērs ir sieviete no Oregonas, ar kuru strādāju, sazinādamās pa tālruni. Sieviete bija ļoti spējīga dziedniece. Tiklīdz viņa uzlika plaukstas uz klienta ķermeņa, cilvēks sāka trīcēt, bet atklātā fiziskā slimība tika atvieglota vai pazuda.

Diemžēl viņai vajadzēja atteikties no dziedināšanas, jo ikreiz pēc tās viņu mocīja stipra migrēna, kas pierima tikai pēc divām trim dienām.

Es pievienojos astrālajai redzei un tūlīt saņēmu vīziju no viduslaikiem. Mana kliente bija karalienes akušiere, kura tobrīd dzemdēja. Bērns piedzima nedzīvs. Bēdās un niknumā karalis akušieri sita līdz nāvei. Pirmais sitiens trāpīja pa galvu. Manas klientes dvēsele, pamezdama ķermeni, nolēma nekad vairs neizmantot garīgās dotības.

Manas klientes dvēsele bija saglabājusi šīs atmiņas un izmantoja migrēnu, lai pildītu savu toreizējo apņemšanos. Tikai tad, kad sakārtojām sievietes dvēseles tagadnes uztveri, viņu pameta galvassāpes. Viņa atjaunoja dziedināšanas darbu, un migrēna nekad vairs neatgriezās.

Dvēseles nolādēšana un dvēseli ierobežojošas saites. Kā tās var iespaidot manu likteni?

Bieži dvēseli nomāc enerģētiskas saites, kas ierobežo tās kustības, brīvo gribu un pašizpausmi. Dvēseles šīs saites bieži pārnes no vienas dzīves otrā, lai gan nelabvēlīgā enerģija var izveidoties arī pašreizējās dzīves laikā.

Saites ir enerģētiski ierobežojumi, kas iegrožo mūsu garīgo es. Tās spiež mūs saskarties ar neveselīgiem cilvēkiem, pastiprina neveselīgas problēmas un veicina negatīvas domas, kas var nomākt spēju riskēt vai gūt veiksmi.

Ir vairāki negatīvo saišu veidi. Tai skaitā:

Lāsti. Lāsts ir ļauna vēlējums, kas rada “indīgus apstākļus”. Parasti viena persona uzliek lāstu otrai, bet to var izdarīt arī gars vai garu grupa.

Saites. Tās izskatās kā dārza šļūtenes, kas savieno divus cilvēkus neveselīgā veidā. Šāda psihiska saite bija mana divdesmit piecus gadus vecā klienta problēma. Viņš, būdams fermeris, vēlējās kļūt par ārstu. Ikreiz, kad viņš nolēma iestāties medicīnas sagatavošanas kursos, viņam aizžņaudzās kakls.

Ar savu spēju ieraudzīt neredzamo viņš redzēja saiti starp sevi un mirušo tēvu, no kura bija mantojis fermu. Kad vien dēls iedomājās par ieceri kļūt par ārstu, tēva gars aizžņaudza viņam rīkli. Kopā strādādami, mēs šo saiti pārcirtām, un tagad mans klients studē medicīnu “bez cilpas kaklā”.

Enerģijas rādītāji. Enerģijas rādītājs parādās fiziski neredzami uz cilvēka ķermeņa kā liels X. Tas it kā kliedz: “Izturies pienācīgi pret mani!” Cits rīkojas līdzīgi. Kādam manam klientam bija enerģijas rādītājs, kas uzstāja: “Izmanto mani!” Un tas nostrādāja. Būdams jau četrdesmit gadus vecs, mans klients lielāko daļu sava darbalaika pavadīja kā priekšnieka izsūtāmais zēns. Mēs neitralizējām šo enerģijas rādītāju, un mans klients uzsāka personīgo biznesu un tagad pelna lielu naudu, algodams izsūtāmos citu vajadzībām, bet būdams pats sev priekšnieks.

Līdzatkarīgs darījums. Līdzatkarlba darījumā ir psiholoģiska saite, kas mūs spiež ziedot kādu daļu mūsu būtības cerībā saņemt ko pretī. Parasti notiek tā, ka atdodami, pretī nesaņem neko.

Kāda loma veiksmes sasniegšanā ir cilvēka pašapziņai?

Daudzi no mums ierobežo iespējamos panākumus, jo šaubās par sevi, tāpēc ka ir zema pašcieņa un trūkst pašpaļāvības. Šie apstākļi var būt gan atšķirīgi intensitātes ziņā, gan vienādi izaicinoši.

Šaubas par sevi mūs pārņem, kad noticam, ka mums nav nekā, ko piedāvāt pasaulei. Kad bijām bērni, daudzi no mums tika audzināti ar apziņu, ka paši par sevi neesam nekā vērti. Vienīgais veids, kā sevi izdziedināt no šaubām, ir apzināties, cik nelāga loma tām ir mūsu dzīvē.

Šaubas it kā mūs pasargā. Mēs šaubāmies uzņemties, ja baidāmies zaudēt kaut ko sev svarīgu, piemēram, savu īsto darbu. Domu gaita ir apmēram šāda: tik ilgi, kamēr mani māc šaubas, man nevajag mēģināt. Ja es nemēģināšu, nezudīs cerības sasniegt iecerēto. Tāpēc savus sapņus noglabāšu dziļi sirdī, tad neatklāsies, ka nespēju tos īstenot.

Pašcieņa ir attiecības pašam ar sevi. Zema pašcieņa nozīmē, ka mēs sev nepatīkam.

Daudziem no mums ir izveidojusies nepatika pret sevi, jo, kad augām, netikām mīlēti, novērtēti vai tikām noniecināti. Tomēr zemapziņā saprotam, ka, lai arī sevi noniecinām, citi to var nepamanīt. Ja izvairāmies no saskarsmes ar citiem cilvēkiem, nestrādājam ar pilnu atdevi, nešķiram nelabvēlīgu laulību vai neuzaicinām uz tikšanos personu, kas mums ļoti patīk, mēs nepiedzīvojam vilšanos. Patiesībā mēs klupsim tik daudz reižu, cik piecelsimies, bet nekad nespēsim piecelties, ja nemēģināsim to darīt. Mūs var noraidīti vieni, bet pieņems citi. Vai iespēja nav pūliņu vērta?

Pašpaļāvība raksturo mūsu attiecības ar pārējo pasauli. Vai vēlamies riskēt? Daži ierobežo savas spējas izpaust sevi, jo baidās, piemēram, ka netiks pienācīgi novērtēti. Mēs negribam lēkt ūdenī, kamēr neesam apguvuši māku ienirt (un ja nav nodrošināti publikas aplausi).

Gaidīt panākumus, ko neesam vēl guvuši, ir ne tikai aplamība, — tie ir maldi. Bērns neiemācās staigāt, pirms vairākas reizes nav nokritis. Panākumi ir process, un, iespējams, dažbrīd liksimies muļķīgi, dīvaini vai apmaldījušies dzīvē. Līdzīgi ir bērnam, kurš mācās staigāt; arī mēs mācāmies dzīvi un ar laiku kļūstam gudrāki.

Paļauties uz apkārtējo atbalstu ir arī neīstenojami. Mēs visi gaidām, ka mūs atbalstīs, it īpaši draugi, un daži to pašaizliedzīgi darīs, taču var gadīties, ka veiksmes gadījumā sadzirdēsim ne vienu vien nopēlumu.

Cilvēki ir skaudīgi. Vienmēr ir vieglāk “plosīt” kādu citu, ne sevi.

Jūsu panākumi var iedvesmot citus sasniegt to pašu, ko esat sasniedzis jūs. Ja mēs riskējam, ari citi iedrošināsies riskēt. Ja mēs ziedosimies, vai citi mums sekos? Viena cilvēka sasniegumi rosina citus jautāt, kāpēc viņi neriskēja sasniegt to pašu, un tas var apdraudēt jūsu panākumu drošību.

Kā jūs nosakāt, ka panākumi tiek bloķēti?

Es izmantoju savu garīgo redzi, lai noteiktu bloķēšanu. Parasti redzu tumšus blokus čakrās vai auras laukā.

Visbiežāk enerģētiskie bloki ir bezkrāsainas, netīri tumšas vai izkropļotas enerģijas. Sliktā enerģija pirmajā čakrā, kas atrodas cirkšņa apvidū, norāda uz sevis apliecināšanas problēmu. Blīva piektā čakra kaklā norāda uz nespēju sazināties. Dažreiz enerģija neparādās vispār; piemēram, es redzu auras zudumu. Ja trešās auras joslas nav tur, kur tai ir jābūt, es zinu, ka klientam ir garīgās uztveres problēma.

Atklājot bojāto vietu, es lūdzu Dievišķajam dot norādi uz cēloni. Tad čakras centrā var parādīties kāda seja. Varbūt tā ir kliedzošas mātes seja, un tas nozīmētu, ka manam klientam problēmu ir izraisījušas mātes dusmas. Iespējams, parādās kāda cilvēka cieņu fiziski aizskaroša situācija, piemēram, izvarošana vai cita varmācīga rīcība. Tad es jautāju klientam, vai viņa dzīvē ir noticis kas līdzīgs un kā viņš vai viņa ir tikuši iespaidoti.

Es mēģinu saskatīt norādi, kā samezglojumu atraisīt. Varbūt seksuāla vardarbība aizvēra mana klienta pirmo čakru, ierobežodama viņa/viņas iespējas nopelnīt naudu. Parasti Dievišķais ir ļoti atsaucīgs, un es saņemu norādījumu, kā varu cilvēkam palīdzēt. Varbūt vizualizēju kāda psihoterapeita vizītkarti, kurš varētu palīdzēt manam klientam tikt galā ar pamattraumu. Iespējams, es ieraudzīšu krāsu, kādā viņam ir jāvalkā drēbes, lai kliedētu negatīvās enerģijas. Esmu secinājusi, ka mēs paturam sava likteņa stāstu krāsās, zīmēs un formulās visas dzīves laikā, ka mums ir tiesības ne tikai atšifrēt problemātiskos jautājumus, bet ari spējam to pārrakstīt ar laimīgākām beigām.

Kā es varu atklāt, ka mani panākumi ir bloķēti?

Ir daudz paņēmienu, kā atklāt blokus, kas novirza mūs no lemtā likteņa. Lūk, daži:

Strādājiet ar psihoterapeitu vai garīgo padomdevēju. Dažreiz mums ir nepieciešams ceļojums pagātņē labvēlīga pavadoņa pavadībā, kas var palīdzēt mums atgūt iekšējo skaidrību un norādīt uz jauniem turpmākajiem mērķiem.

Ieskaties dvēselē. Ir daudz veidu, kā atgriezties pagātnē, lai paceltu enkuru, kas mūs atturējis no burāšanas tālāk. Meditējot jautājiet, iztēlojieties pagātnes situāciju, kas varētu būt par cēloni jūsu šīsdienas problēmai. Kad rakstāt dienasgrāmatu, sāciet ar vārdu “reiz” un ļaujiet, lai iesaistās jūsu dvēsele un apraksta, kas slāpē jūsu panākumus. Lai atgriešanos pagātnē vada šamanis vai hipnotizētājs.

Nosapņot sapni. Vakarā pirms iemigšanas lūdziet Dievišķo, lai sūta jums sapni, kas paskaidrotu, kāpēc jūtat diskomfortu. Pārbaudiet, vai neesat aizmirsis blakus gultai pa rokai nolikt rakstāmo un papīru, lai pierakstītu saņemto vēsti.

Izdarīt secinājumus. Uzzīmējiet cilvēka ķermeņa aprises un sastādiet laika grafiku par situācijām, kas varēja nelabvēlīgi ietekmēt jūsu panākumus darbā. Paļaujieties uz intuīciju, kad pierakstāt dažādus notikumus, situācijas un attiecīgi savas izjūtas, kas varētu būt par iemeslu šodienas grūtībām. Secinājumus uzrakstiet uz ķermeņa attēla daļām, kas vairāk ietekmētas, un meditēdami jautājiet tām ķermeņa vietām pēc noteiktākas informācijas.

Lūgt Dievišķo. Lūdziet! Lūdziet Dievišķajam informāciju un dziedināšanu.

Garīgā pasaule un darbs

Kādas garīgās būtnes palīdz mums īstenot mūsu garīgo uzdevumu ?

Mums visiem ir garīgie pavadoņi. Kā paskaidrots šīs grāmatas dažādās nodaļās, mūs apmeklē eņģeļi, senču un citu mirušo gari, būtnes no citām planētām un dabas būtnes, kā arī dažādu dimensiju spēki. Jebkurš no tiem vai visi var un palīdz mums īstenot likteni. Attiecībā uz darbu mums ir “īpaši pavadoņi”, kas var palīdzēt atsevišķās reizēs, piemēram, miruša ārsta gars var apmeklēt un dot padomu kādam ārstam. Garu pasaule ir cieši saistīta ar mūsējo. Galu galā — mūsu liktenis ir savijies ar citiem likteņiem, tā ka, palīdzēdami mums, gari palīdz sev.

Kā mūsu senči pozitīvi ietekmē mūsu panākumus darbā ?

Mūsu senči var ietekmēt mūsu likteni trīs veidos.

Pirmais — mēs varam mantot gēnus, kas sekmē mūsu garīgo misiju. Ģenētiskais kods ne vienmēr ir nejaušs bioloģisko procesu rezultāts, kā apgalvo zinātne. Vēl vairāk, — mūsu dvēseles uzsāk kompleksu enerģētisku procesu vēl pirms iemiesošanās, lai izvēlētos gēnus, kas vislabāk atbildis mūsu garīgajai misijai. Precīzāk, mūsu devītā čakra, kas satur mūsu dvēseles gēnus, sadarbojas ar desmito čakras centru, kas atbild par to gēnu izvēli, kuri piesaistīs fiziskos gēnus un kuri tad palīdzēs mums veikt dzīves uzdevumu.

Otrais — priekšteču atmiņas ir ierakstītas mūsu ķermenī un tās var izmantot, lai mums palīdzētu pārvarēt dzīves grūtības. Visjaunākā zinātnes nozare, ko sauc par epiģenētiku, pierāda, ka mēs mantojam atmiņas un pieredzi no priekštečiem. Tās atrodas ķīmiskajā “brūvējumā”, kas ir ap mūsu DNS.

Trešais — jūsu priekšteči joprojām var “klīst apkārt”, apgādādami jūs ar padomiem un atklāsmēm. Gandrīz visi mani klienti apgalvo, ka jūt garu klātbūtni. Lielākā daļa šo pavadoņu ir eņģeļi vai senču gari. Kāda no manām klientēm, veikdama mājasdarbus, nesper ne soli, pirms nav “aprunājusies” ar mirušo vecomāti Mariju, kas savas dzīves laikā mājā uzturēja priekšzīmīgu kārtību. Cits klients, veterinārijas skolotājs, ik dienu domās sarunājās ar mirušo vectēvu, kas dzīvē bijis lopkopis.

Vai mani priekšteči var mani aizkavēt gūt panākumus?

Ne katra “mirusī persona” vai priekšteča enerģija vēl mums visu to labāko. Tam var minēt trīs dažādus nosacījumus.

Pirmais faktors. Mēs ne vienmēr piedzimstam ar gēniem, kādus vēlētos vai kādi mums ir nepieciešami. Viens faktors ir iespēja vai apstākļi. Varam nejauši mantot gēnu ar bipolāriem traucējumiem [17] un, neskatoties uz mūsu dvēseles vislabākajiem plāniem, piedzimt ar pārāk emocionālu dabu, lai neārstējoties gūtu panākumus darbā. Cits faktors ir cilvēciska kļūda. Varbūt māte apprecēja nepareizo personu, un mums trūkst vajadzīgā ģenētiskā “alfabēta”, lai rakstītu vēlamo dzīvesstāstu.

Dažreiz iejaucas “nenovīdīgas būtnes”, — kāda no tām tīšuprāt ieslīd gēnā un izjauc pamatstruktūru, kas mums bija nepieciešama, lai kļūtu par izcilu sportistu, vai traucē prāta attīstībai, lai kļūtu par zinātnieku.

Vai esam nolemti ciest, ka gari darbojas pret mums? Nē, Dievs vērš par labu visu, ko piedzīvojam, pat visbriesmīgākās kļūmes. Reiz strādāju ar klienti, kas domāja, ka slikts sencis nolādējis viņas piedzimšanu. Nākdama pasaulē, viņa bijusi “zils” bērns, kuram trūcis skābekļa. Tā dēļ viņa visu mūžu mocījās ar nespēju mācīties.

Sieviete nespēja noticēt, ka ligas cēlonis tiešām ir meklējams pagātnē. Kopā ar mani viņa atklāja, ka viņas vecāsmātes dvēsele bija iecerējusi, bērnam piedzimstot, apmainīties ar dvēselēm. Manas klientes dvēsele bija atteikusies, tāpēc “atriebdamās” vecāsmātes dvēsele apžņaudza ap bērnu nabassaiti. Vēlāk mana kliente iekļāvās likteņa iecerētajā plānā. Būdama mūziķe, viņa atgriezās skolas darbā un kļuva par mūzikas terapeiti, lai ar mūzikas palīdzību mācītu bērnus, kuriem ir mācību priekšmetu uztveres grūtības.

Otrs faktors ir mūsu priekšteču atmiņu epiģenētiskais “brūvējums”, kurā ir gan kaitīgas, gan pozitīvas šaubas, gan depresijas: piemēram, manas mātes vecāki pārdzīvoja Depresiju [18] . Kad es nodarbojos ar sava DNS analizēšanu, burtiski pārdzīvoju visu, kam vecvecāki, būdami fermeri Ziemeļdakotā, ir gājuši cauri smagajos krīzes gados. Es atklāju, ka esmu dzīvojusi ar atmiņu par manas vecāsmātes teikto, ka Dievs viņu esot pametis. Nosūtot viņas dvēselei dziedināšanu, atlaidu negatīvo ticības enerģiju ari no sevis. Es sapratu, ka mani vecvecāki pārcietuši Depresiju tāpēc, ka Dievs viņiem ir palīdzējis, nevis pametis. Viņu pieredze iedrošināja mani uzņemties dzīvi apliecinošu risku mīlestībā, mātišķumā un darbā.

Trešais faktors. Ne katrs spoks vēl mums labu. Daudzus gadus strādāju ar klienti, kura trešajā paaudzē bija tērauda industrijas kompānijas vadītāja. Vectēvs viņu bieži apmeklēja un sniedza gudrus padomus, taču mirušā tēva gars bija tik “skaudīgs” par sava tēva gudrību, ka kaitēja meitas darbam. Viņš varēja “noslēpt” svarīgus līgumus, kas gulēja uz meitas rakstāmgalda. Vienā mirklī tie tur bija, bet nākamajā pazuda uz visiem laikiem. Mēs palīdzējām klientes tēva dvēselei atbrīvoties no skaudības un dusmām, un viņas darba problēmas beidzās. Viņa vairs “nepazaudēja” nevienu svarīgu dokumentu.

Vai mirušie turpina kalpot savam uzdevumam pat tajā pusē?

Visām sevi apzinošām būtnēm ir savs uzdevums, — vai nu tā ir iemiesota ķermenī, vai atrodas ārpus fiziskā ķermeņa, vai ir mirusi vai dzīva. īstenībā likteņa plāns ir viens abās pusēs.

Pēc fiziskās nāves mēs turpinām mūsu garīgo misiju, pārvietodamies pa vienu no apziņas ceļiem vai līmeņiem. Es tos saucu par Gaismas plāniem, kas ir manas grāmatas “Par dzīvi pēc nāves” tematiem.

Vai mirušais mīļotais/mīļotā var kalpot savam uzdevumam, apmeklēdams mani?

Jā, un, iespējams, jums bieži blakus būs šo sauli pametuša mīļotā cilvēka gars. Kad būsit miris, jūsu garīgā misija, iespējams, mijiedarbosies ar dzīvā mīļotā garīgo uzdevumu.

Plīvurs starp pasaulēm ir viegls un plāns. Dvēselei nav grūti ierasties no otras puses. Bieži dvēselei ir jāapmeklē šī pasaule, lai pabeigtu savu misiju. Reiz strādāju ar klienti, kura vadīja bāreņu namu Dienvidamerikā. Sievieti bieži apmeklēja kādreiz blakusesošā klīnikā strādājuša ārsta gars.

Mani nereti apmeklē mans tēvocis, kurš nomira pirms dažiem gadiem. Tēvocis Maiks bija mūsu ģimenes ārsts un, kad es vai māsa saslimām, ieradās mūs ārstēt. Reizēm viņš atdarināja “dzīvnieciskus brēcienus”. Es atceros reizi, kad viņš, pielietodams stetoskopu un termometru, izmeklēja Snūpiju — manu balto žurku. Izmeklējis dzīvnieku, tēvocis konstatēja saaukstēšanos.

Vai pašnāvība izjauc pašnāvnieka likteņa ceļu ?

Nē. Esmu uzzinājusi, ka parasti pašnāvnieka dvēsele kļūst par pavadoni dzīvajam un bieži palīdz cilvēkam risināt viņa problēmas. Reiz strādāju ar atbalsta projektu ģimenēm, kuras bija zaudējušas bērnus pašnāvniekus, un gandrīz katra mirušā bērna dvēsele ieradās, lai darītu zināmu par lielo darbu, ko viņi veic, palīdzēdami dzīvajiem.

Kā mirušie var man palīdzēt apzināt manu garīgo mērķi?

Tie, kas klejo šajā līmenī, visbiežāk palīdz dzīvajiem īstenot viņu likteni. Viens no maniem iecienītākajiem šīs tēmas stāstiem ir par santehniķi, kuram bija apnicis viņa darbs. Lai gan savā profesijā bija nostrādājis trīsdesmit gadus, mans klients nejutās apmierināts ar sevi un dzīvi. Nekad viņš nebija gribējis darboties šajā jomā, bet viņam trūka drosmes kaut ko mainīt. Viņš lūdza, lai atklāju iemeslu viņa nedrošībai.

Pirmā vīzija, ko saņēmu, rādīja vecāku vīrieti darba kombinezonā. Viņš rokā turēja kādu instrumentu. Es nesapratu, ko rīks izsaka. Vecais vīrs, acīmredzot uztvēris manu neizpratni, piemiedza ar aci un iemeta instrumentu tualetes podā. Tad visu sapratu un pajautāju klientam, vai viņa tēvs bija santehniķis un, ja tā, vai tādēļ viņš izvēlējies šo profesiju?

Klients piekrītoši pamāja ar galvu un satraucās: “Vai mans tēvs ir šeit?” Vīrs vīzijā pamāja ar galvu, un es atbildēju — jā.

Tad mans klients ar manu starpniecību uzsāka sarunu ar savu tēvu, noslēgumā uzdodot vissvarīgāko jautājumu:

“Tēvs, vai tu būtu sarūgtināts, ja es mainītu profesiju?”

Es redzēju, ka tēvs sāka raudāt un kratīja galvu, sacīdams nē.

Seansa noslēgumā pajautāju klientam, kādi ir viņa turpmākie plāni. Viņa sejas vaibsti atslāba, un viņš atzinās, ka nezina, bet tad viņa tēvs atsūtīja vīziju.

Es redzēju mazu zēnu, kas ar krāsainu zīmuli kricelēja uz papīra, zīmēdams vienu bildi pēc otras. Prātā jautāju tēvam, vai vīzija jāsaprot kā viņa dēla patiesais aicinājums? Tēvs piekrītoši pamāja.

Pastāstīju redzēto viņa dēlam, un viņš bija satriekts.

“Ak! Es vienmēr esmu vēlējies kļūt par mākslinieku, bet tēvs piedraudēja, ka, ja izšķiršos par šo gājumu, man pašam nāksies sevi uzturēt!”

Astrālajā redzējumā viņa tēvs pārliecās pār dēlu un uzsita viņam uz pleca. Es sapratu, ka tēvs vēlējās izlabot postu, ko bija nodarījis dēlam.

Pagāja daži gadi, un es saņēmu ziņu balss pastā. Mans klients ar sievas atbalstu bija sācis mācīties dizainu un grafiku. Santehniķa biznesu nodevis meitai, kurai tas patika, bet pats izveidoja nelielu dizaina uzņēmumu.

Vai Dievišķais mums palīdz likteņa īstenošanā ?

Man ir neskaitāmi stāsti par Dievišķā mīlošo gādību. Pastāstīšu gadījumu ar klientu, kurš mēģināja izdarīt pašnāvību.

Visu savu dzīvi vīrietis bija saistījies ar mafiju. Viņš bija tik tālu prom no savas īstās būtības, ka bija pat uzdrošinājies iesaistīt noziedzīgā organizācijā savu dēlu. Pēc dažiem gadiem dēlu nogalināja konfliktā ar konkurējošu bandu.

Mans klients bija satriekts. Kādā līmenī viņš apzinājās, ka dēla nāvē ir vainojams pats. Paņēma ieroci, ieslēdzās automašīnā, uzrakstīja atvadu vēstuli sievai un nošāvās.

Viņš zināja, ka ierocis izšāva. Viņš tikai to nedzirdēja, bet sajuta, kā sāpes pāršķēla galvaskausu. Viņš gaidīja, kad izdzisīs dzīvības gaisma, bet tā vietā viņa priekšā parādījās Gaisma, — spilgtāka par jebkad dzīvē redzētu, un viņš dzirdēja kādu, kurš teica:

“Mans dēls, nepamet sevi. Es tevi nepametu.”

Sāpes pēkšņi pazuda, un mans klients atvēra acis. Rokā viņš joprojām turēja ieroci, bet neviena lode nebija izšauta. Vai viņš spēja aptvert notikušo? Vai viņš bija sapņojis? Dažas dienas vēlāk virs saņēma uzaicinājumu no kāda misionāra, kurš viņam ieteica pamest līdzšinējo nodarbošanos un strādāt bāreņu namu sistēmā, lai rastu mierinājumu par zaudēto. Viņam nebija ne jausmas, kā misionārs uzzinājis viņa tālruņa numuru, bet bija pietiekami drosmīgs, lai aizietu no mafijas un uzsāktu jaunu dzīvi.

Darbs un pasaule ap mums

Vai dzīvniekiem un citām dabas būtnēm ir uzdots īsts darbs, vai tas ir dvēseles uzdevums ?

Daudzās iezemiešu kopienās pastāv uzskats, ka dabas būtnēm ir dvēsele un individuāla misija. Šīs dabas būtnes ir dzīvnieki un daudzas citas dabas formas un objekti, ieskaitot augus, kokus, klintis un ūdeni. Atšķirība starp cilvēkiem un dabas būtnēm ir tā, ka pēdējos savstarpēji saista katras sugas augstākais gars: piemēram, atsevišķa tīģera īpatņa — miruša vai dzīva — gars ir saistīts ar augstāku tīģeru garu. Zirnekļus saista zirnekļu gars. Šis augstākais dzīvās dabas gars kalpo kā viņu pavadonis un, līdzīgi tīklam, notver mirstošā dzīvnieka dvēseli, to atlaizdams, kad ir pienācis laiks atdzimt.

Vai katrai dabas būtnei un objektam ir noteikts mērķis ?

>

Ne katrs dabas spēks ir dzīvs vai sevi apzinošs. Dažas dabas enerģijas ir kā blakusprodukts kam lielākam: piemēram, vēsma var celties no vēja vai, iespējams, no saniknota lauvas rēciena. Vēsma var dabā kaut ko mainīt, piemēram, nopūst cilvēkam cepuri, taču tas nenozīmē, ka tā ir bijusi apzināta rīcība.

Varbūt laika gaitā dažas dabas būtnes vai enerģijas ir zaudējušas apziņu. Reiz Spānijā, Sierra de Aralar apvidū, iemaldījāmies mežā, kur mita daudzas apzinīgas un zemapzinīgas būtnes un radības. Dažas klintis un daži koki burtiski “sarunājās” ar mani un maniem draugiem. Viņu stāstus sajutu sevī un varēju pat pierakstīt, bet citas klintis palika klusējoši, neizteiksmīgi blāķi.

Vai cilvēka dvēsele var iemiesoties dabas būtnē vai objektā?

Reizēm liktenis aicina cilvēka un dabas pasauli mainīties vietām. Reizēm dvēseles nonāk dīvainās vietās dīvainu nejaušību dēļ.

Reiz es divas nedēļas apceļoju Britu salas, pētīdama svētās vietas, un pavisam nejauši uzgāju aplī saliktus akmeņus. Nostādamās blakus vienam akmenim, es dzirdēju kliedzienus. Paskatījos visapkārt, bet neviena neredzēju. Tad sadzirdēju elpu un vārdus, kas, šķiet, nāca no akmens! Es pieliecos tuvāk un izdzirdēju murminām burvi, kuru sāncensis acīmredzot bija iebūris akmenī. Es lūdzu Dievišķajam atbrīvot akmenī ieslodzīto un palīdzēt viņam turpināt savas dvēseles ceļu.

Kas liek dvēselei pamest dabisko mājokli, piemēram, koka dvēselei atstāt koku?

Dvēsele — arī cilvēciskas būtnes dvēsele — pamet ķermeni daudzu apstākļu dēļ. Viss dzīvais noiet savu ceļu. Galu galā visi mirst. Fiziska nāve nav nekas vairāk, kā dvēseles aiziešana no ķermeņa, lai turpinātu likteni citā veidolā.

Tomēr reizēm fiziskais ķermenis — vai tas ir cilvēka ķermenis, vai kāda cita dabas forma — turpina darboties, pat ja dvēsele ir to pametusi. Mēs esam satikuši cilvēkus, kas izskatās un uzvedas kā dzīvi, taču ir “jūtami miruši”. Viņu it kā nav šeit. Mēs šos cilvēkus uztveram kā “norakstītus”, aukstus, bez jūtām, ļaunus vai kā sociopātus. Tas norāda uz kādu no šādiem apstākļiem:

1.    Dvēseles vietā ir tukšums.

2.    Ir pazudusi daļa no dvēseles, un tukšo vietu nekas cits neaizpilda.

3.     Daļa vai visa dvēsele ir prom, un tās vietu aizpilda kas cits. Šis cits parasti nav nekas patīkams: tas var būt kāds radījums vai neradījums, dēmons, mirušā senča gars vai paša cilvēka negatīvisms.

Tādās situācijās cilvēka dvēsele nespēj īstenot savu likteni.

Dabas būtnes var ietekmēt tādā pašā veidā. Koka gars vai dvēsele pamet koku, kad mežā sanāk mežcirtēji vai izceļas ugunsgrēks. Koka dvēsele var paslēpties saknēs vai mazā stumbra daļā, ja ekosistēmā vardarbīgi iejaucas cilvēki. Zivs peld vienā mierā, līdz jūt, ka tiks nomakšķerēta, tad dvēsele var zivi pamest vēl pirms noķeršanas.

Iedzimtie apzinājās, ka dabas būtnēm ir dvēsele, tāpēc pirms medībām viņi lūdza Lielo Garu, lai viņi satiktu vienīgi tos dzīvniekus, kuriem ir lemts atstāt šo pasauli. Pirms medījuma nokaušanas mednieki pateicās dzīvnieka dvēselei par tās uzupurēšanos, un tāpēc gaļu nebojāja dzīvnieka bailes, bet dzīvnieka dvēsele varēja vieglāk atgriezties pasaulē.

Kam kalpo dažādas dabas būtnes un objekti ?

Minēšu dažus raksturīgākos piemērus.

Klintis kalpo kā vēsturnieki, informācijas un pagātnes notikumu glabātāji. Klintis satur un atdod spēcīgu enerģiju.

Koki pārvalda sazināšanās mākslu, dalās informācijā ar pārējiem kokiem, — pat tiem, kas neatrodas tiešā tuvumā, spēj sazināties ar dažādām koku sugām.

Puķes — katra atstaro atsevišķu enerģijas veidu, kas dziedina un rosina.

Zāle satur un izplata no zvaigznēm saņemto enerģiju.

Planētas un zvaigznes izstaro svarīgu patiesību un enerģiju.

Ūdens satur enerģiju sevi un to izstaro ap sevi.

Putni simbolizē brīvības dažādus aspektus, iztēli un kustības.

Rāpuļi sevī nes enerģiju, kas ir nepieciešama, lai pārveidotos.

Dzīvnieki, katra suga raksturo dzīvības dažādās izteiksmes. Lācī, piemēram, ir spēks, brieži dalās mīlestībā, suņi dāvā uzticību un draudzību, kaķi ir juteklība un viltība.

Kādus cilvēkam tuvu dzīvnieku darba piemērus varat minēt?

Sākšu ar paskaidrojumu, ka šo neparasto parādību esmu pētījusi mana jaunākā dēla, Gabriela, dzīvniekiem. Mini zoologs ir izveidojis saimi, kas sastāv no diviem suņiem, kaķa, diviem bruņrupučiem, truša, jūrascūciņas un vaboles. Vēl ir piecas zelta zivtiņas, vārdā Zirnekļcilvēks, Zeks, Zivs, Kodijs un Supermens.

Es varu apliecināt, ka katram no šiem dzīvniekiem ir individuālais uzdevums, katrs ir personība, katram ir sava misija mūsu mājas “panteonā”. Suns Hanijs (pieminēts jau pirmajā nodaļā) sevi uzskata par Gabriela laika vienīgo īpašnieku. Neesam pārliecināti, vai viņš iedomājas sevi par zēnu, kas jūt līdzi citiem zēniem par nežēlīgo netaisnību, ka tiem trūkst astes, vai par suni ar asti, kas dzīvo starp suņiem bez astes. Lai nu kā, bet viņam vismaz ir pašam savs spilvens Gaba gultā, un ir zināms, ka viņš Gabam “iečukst ausī”, kad vēlas pirms iemigšanas dzirdēt vakara pasaciņu (Hanija vietā to paskaidroja Gabs). Katrā ziņā Hanijs ir gatavs kalpot Gabam un mīl viņu, neskatoties uz apgrūtinošo pieredzi zēna bērnībā. Vārdu sakot, Hanijs ir Gaba vislabākais draugs.

Koko ir kurla un akla kuce, kas bija pamesta automaģistrāles malā. Koko ir šamane. Vecuma kaišu dēļ izslēgta no reālās pasaules, viņa, vienalga, atrod cilvēkus, kuriem ir nepieciešama dziedināšana, nomierina viņus un uzlabo viņu pašsajūtu.

Džonijs T. Kaķis uzrodas ik katru reizi, kad klients vai viesis mājās kļūst pārāk emocionāls. Tad viņš satraukumu aizmurrā. Es uzskatu to par kaķu dievu.

Maks, jūrascūciņa, ir brīdinājuma signāls — čiepst ikreiz, ja kaut kas nenotiek, kā vajag, un Vilma, bruņrupuce, valda virtuves valstībā.

Vai tik mazai radībai kā taurenis arī ir savs uzdevums?

Šo jauko jautājumu man uzdeva jauna meitene, un man bija jāsmejas, pirms atbildēju piekrītoši. Viņa izbrīnījusies raudzījās manī un vaicāja tālāk:

“Kā jūs to zināt?”

“Zinu, jo taurenis man pateica,” atbildēju.

Kādā vasaras dienā es sēdēju uz mājas ārdurvju sliekšņa, domādama par Jēzu Kristu un prātodama, vai Viņš ieradās uz Zemes tikai pie cilvēkiem vai arī, lai saistītos ar citām dzīvām būtnēm. Pēkšņi sajutu Viņa klātbūtni.

Tas bija tā, it kā Viņš pārņemtu mani, un es dzirdēju Viņu sakām: “Šī ir septītā dimensija, mana labā, jo caur to Es varu sazināties.” Tajā mirklī Vidusrietumu priekšpilsētas piemājas zālāja pasaule pārveidojās dzejiskā Visumā. Es dzirdēju, kā zāle čabēja, čabēja, un iztēlojos to dziedam Dievišķajam, — vai varbūt tur dzied Dievišķais? Es varētu pārtulkot dziesmas vārdus kā “viss ir mīlestība, viss ir mīlestība”, taču tas būtu šaurs skaisto vārsmu skaidrojums. Lai gan bija diena, es varēju dzirdēt zvaigznes virs mākoņiem, kad tās, sajūtot zāles dziesmu, pievienojās ar gaišu un mirdzošu atbildi, kas izklausījās kā “vairāk mīlestības, vairāk mīlestības!”

Ik vabole, ik ods likās tik dzīvīgs un sevi apzinošs. Sīkas puķes piekrītoši māja galviņas, izteikdamas savas personības un nodomus. Tomēr visapbrīnojamākā būtne, ko todien sastapu, bija taurenis.

Monarha taurenis — oranžs ar baltu — nolaidās uz manas labās rokas. Tas viegli plivināja spārnus, un es godbijīgi sastingu nopriecādamās, ka tas ir izvēlējies mani par piezemēšanās laukumu.

“Vai tu esi taurenis?” skaļi jautāju.

“Nē,” sekoja strupa atbilde, ko pavadīja pikta spārnu vēcināšana, un es sapratu, ka “mazo vīriņu” esmu nokaitinājusi. “Es esmu Jakovics!” “Viens no Jakoviciem?” neizpratnē pārjautāju.

“Viens no Jakoviciem,” viņš stingrā balsī apstiprināja un it kā aizkaitināts aizgrozījās līdz mana pirksta galam, gatavs aizlaisties.

“Es ļoti atvainojos!” ātri nobēru, negribēdama, ka saruna beidzas. “Es nebiju tā domājusi…”

“Nē, nebijāt!” viņš nelaipni atcirta. “It kā CILVĒKUS interesētu, kā sauc Ne Cilvēkus!”

Es nodomāju, ka viņam ir taisnība. Negribēdama vēl vairāk saspīlēt attiecības, mainīju tēmu.

“Ar ko Jakovici nodarbojas?” ziņkāri jautāju.

“O, mēs esam ļoti svarīgi!” viņš svinīgi paziņoja.

“Kāpēc?” es skaļā balsī nobrīnījos. “Vai tāpēc, ka apputeksnējat puķes?”

Es atkal biju darījusi aplam, jo Jakovica kungs neiecietīgi saplivināja spārnus, tomēr laikam nosprieda neapvainoties par manu cilvēcisko neizpratni, jo paskaidroja:

“Puķes nav nekas, salīdzinot ar Jakoviciem! Tās ir tikai informācijas glabātājas. Mans darbs ir nogādāt ziņas!”

Tālākos vārdus īsti nesapratu, jo tie nebija cilvēkam ne izrunājami, ne saprotami mūsu dzirdes un šaurā saprāta dēļ, tāpēc oriģinālvalodu aizstāju ar paskaidrojumu amerikānietes valodā.

“…ko Betija Jakovica uzzināja no Boba Jakovica par to, ko Baba Jakovica darīja ar Bertu Jakovicu, kad Bernijs Jakovics tika turēts aizdomās par Bernisas Jakovicas bērna, Barbas, novērošanu.”

Vārdu sakot, Jakovici ir lieli baumotāji.

Līdz ar pēdējiem vārdiem Jakovica kungs pacēlās spārnos un prom bija.

Kā varat saprast no mana stāsta, katrai dzīvai būtnei ir savs uzdevums, tai skaitā — taureņiem.

Vai minēsiet kādu piemēru no augu valsts ?

Pirms dažiem gadiem Peru šamanis Dons Hermons man jautāja, vai esmu ieinteresēta satikt viņa skolotāju dziedniecībā. Savas grupas interesēs piekritu. Mēs īrāmies laivā augšup pa Melno upi līdz nelielam klajumam krastā.

Sirdīm pamirstot, ienirām tumšā meža biezoknī, kas likās tik blīvs, ka atgādināja melnu mūri. Taču nē, — tur bija neliela aizaugusi taka. Gandrīz taka. Mēs sekojām Donam Hermonam un jaunam zēnam, kurš nesa mačeti un šauteni.

Pēc laika, kas likās stundām ilgs, iznācām klajumā, kura vidū auga milzīgs, varens koks. Tas man atgādināja Dzīvības koku Orlando parka Disnejlendas Dzīvnieku valstībā; pārējie droši vien bija labvēlīgāki un dievbijīgāki un koku salīdzināja ar koku, kas minēts Vecajā Derībā stāstā par Ēdenes dārzu. Dons Hermons pagriezās pret mums un ar asaru vienā acī sacīja:

“Šis ir mans skolotājs. Mācībā pie viņa es aizvadīju astoņus gadus.”

Manuprāt, koks neizskatījās tik dzīvs, lai varētu uzstāties instruktora, vadoņa un dziednieka lomā, bet tad viena no grupas dalībniecēm uzdrošinājās tam tuvoties, un es sajutu koka reakciju. Intuitīvi zināju, ka koks ir nolēmis dot sievietei mācību, ko viņa, šķiet, nenovērtēja, taču ne man par to spriest. Piepeši no koka izlidoja mazu melnu kukaiņu spiets, tas apsēda sievieti un sāka dzelt. Viņa iekliedzās, sāpēs kliegdama skraidīja pa klajumu. No dzēlieniem viņas āda pārklājās sarkaniem pleķiem.

Dons Hermons rāmi stāvēja, un es zināju, ka arī man ir sniegta mācība. Koks sūtīja man vīziju ar norādījumu, lai es dziedinu sievietes iekaisušo ķermeni. Es steidzīgi rakņājos mugursomā. Man nebija ne nomierinoša dzēriena, ne ziedes, pat ne bērnu talka. Ko atradu? Es izvilku mazu lūpu balzama trauciņu un sajutu, ka koks piekrīt.

Lūpu balzams? Es brīnījos. Signāls no koka pastiprinājās. Es piegāju pie savainotās sievietes un sāku ar balzamu ierīvēt viņas ādu, čukstēdama viņai, ka esmu paņēmusi līdzi dziedinošu ziedi un ka tūlīt viņai kļūs vieglāk. Sieviete apklusa, pamazām nomierinājās. Sarkanie kodumi pazuda.

Koks apmierināti māja ar zariem.

Kādu mācību es guvu? Ka kokam ir uzdevums un ka daļa no tā ir mācīt cilvēkiem ticības spēku. Es taču neko īpašu neizdarīju. Es pat nebiju iedomājusies, ka lūpu balzams varētu palīdzēt. Taču sadzeltā sieviete noticēja, ka tiek dziedināta, — un koks to zināja.

Jūsu uzdevuma noteikšana

Kā jūs uzzinājāt, kāds būs jūsu īstais darbs ?

Man bija divi sapņi, kas atklāja manas dzīves galveno uzdevumu. Sapņus redzēju divas naktis pēc kārtas, kad ceļoju pa Maroku.

Ceļojuma sākumā lūdzu Dievišķajam, lai atklāj manu uzdevumu. Tā bija nakts pirms Jaunā gada. Mani trīs draugi, ieskaitot uzticīgo ceļojumu biedreni Ketiju, un es bijām spiesti mainīt maršrutu un izlidot no Londonas. Kasablankā ielidojām vēlāk, nekā iecerējuši. Mūsu bagāža, pierādot savu neatkarību, bija aizceļojusi uz Barselonu. Te nu atradāmies četrvietīgā viesnīcas numurā, dalīdamies ar Pīta drēbēm, jo vienīgi viņa bagāža bija nonākusi īstajā laikā un vietā.

Pirmais sapnis atvērās līdzīgi skatuvei ar manu vecāku māju. Māja bija tumša un drūma. Es nekādi nevarēju iedegt gaismu, lai skaidrāk redzētu. Manas bērnības mājas vide bija bijusi līdzīga šai. Sapnī it kā “izgāju no sevis”, kā bieži notika, kad man bija deviņpadsmit, un es pūlējos saprast, kā dzīvot tālāk.

Sapnī es pabeidzu skolu. Tā nebija parasta skola. Darbība risinājās ārā zem mākoņu un varavīkšņu kupola. Skolotājs bija Dievs cilvēka veidolā, ģērbies haki krāsas biksēs un baltā kreklā ar sarkanām tenisa čībām kājās. Stāvēdams ar muguru pret mani, Viņš uzzīmēja Visuma attēlu ar planētu, Saules un Mēness ceļu.

Tad ar kritu apvilka apli ap Visumu un ārpus tā uzvilka dažus X. Pēc tam Viņš pagriezās pret mani.

“Tavs darbs ir noteikt, kas ir ārpus realitātes.”

Es biju pārsteigta. Kā lai es zinu, kas atrodas aiz Visuma? Samulsusi jautāju:

“Kā lai zinu?”

Tagad Dievs izdarīja kaut ko pavisam neraksturīgu Dievam, vismaz neatbilstoši manai reliģiskajai audzināšanai.

“Izdomā pati!” Viņš pavēloši sacīja.

Es šaubījos, vai ko tādu spēšu, tāpēc iebildu:

“Un ja es negribēšu?”

“Es dabūšu kādu citu, kas to izdarīs,” Viņš teica un uzgrieza man muguru.

Es pieņēmu uzdevumu.

Sapnis bija norādījis manu galveno uzdevumu — izzināt nezināmo un smalko īstenību. Es neuzskatu, ka savu uzdevumu veicu ļoti labi, lai gan cilvēki — tie, kas paši nedzird nedzirdamo, neredz neredzamo un nejūt netaustāmo — apgalvo, ka savu darbu daru labi. Patiesībā es sazinos ar to, kas nav izskaidrojams, kas nav šeit, bet tomēr pastāv.

Lai arī caur šo sapni guvu kādu apskaidrību, tomēr pilnībā tas nepaskaidroja, kāds no mana darba pasaulei būs labums. Atbildi uz šo jautājumu saņēmu nākamajā sapnī.

Otrajā sapnī, ģērbusies kā parasti savos ceļojumos, gāju pa smilšu kāpām. Priekšā bija celtnes — neviena ēka augstāka par vienu vai diviem stāviem, visas koši oranžā krāsā, tādā pašā oranžā nokrāsā bija apkārtējā ainava.

Ne no kurienes uzradās jauns cilvēks, sāka iet vienā solī ar mani un teica:

“Paldies!”

“Par ko?” es nesapratu.

“Par šo,” viņš atteica, ar roku apvilkdams apli panorāmai, kas atgādināja tikpat labi kā biznesa centru, tā arī vienkāršu ciematu.

Es jautāju, kāda mana saistība ar šīm celtnēm, un viņš paskaidroja, ka mans darbs ir iedrošinājis cilvēku tūkstošus, ja ne miljonus, atrast savu īsto darbu. Vēl vairāk mani izbrīnīja šāds mana darba vērtējums, kad, iegājusi ciematā, pienācu pie sava biroja, kas bija vismazākais visā ēku kompleksā.

Man it kā piederēja neliels veikals, kurā bija tik šauri, ka grūti apgriezties. Telpā atradās trīs vai četri soli iepretim letei, pārklātai kā gatavojoties vakariņām. Uz letes gulēja futrālis, kurā, cik noprotams, atradās brilles, un blakus futrālim atradās spogulis.

Ārā aiz durvīm vijās milzīga ļaužu rinda. Kad ienāca “klients”, man vajadzēja izņemt brilles no futrāļa, uzlikt tās atnācējam un likt viņam skatīties spogulī. Es klusām izrunāju tikai vienu pamudinošu frāzi:

“Skaties pats, kā Dievs tevi redz!”

Klients pēkšņi nodrebēja un izgaismojās. Kad viņš, uzzinājis savu patieso es, aizgāja, nāca nākamais un uzlika brilles.

Es sapratu, kādu labumu došu cilvēkiem. Izmantodama savu gaišredzību, spēšu likt cilvēkiem ieraudzīt sevi tādu, kāds viņš ir Dieva priekšā. Atskārsmē iegūtā visaptverošā mīlestība viņus dziedinās, cels viņu pašapziņu, un viņi apzināsies savu garīgo uzdevumu. Apzinādamies savu misiju, cilvēki savas spējas dāvās pasaulei.

Kā jūs domājat, kāda atslēga atver garīgā uzdevuma būtību ?

Es nedomāju, ka varam sasniegt nākotni, ja nedziedinām pagātni. Iedomājieties koku: lai tā zari sniegtos debesīs un lai tas būtu pietiekami spēcīgs noturēt putnus, bites, taureņus un citas dzīvības formas, kokam ir jābūt ar stiprām un veselīgām saknēm. Mūsu pagātne ir mūsu saknes, kas jāattīra un jāatver saules stariem, lai gaisma sekmētu mūsu izaugsmi, lai mēs izdarītu visu, kas mums ir lemts.

Kā cilvēkam novērtēt viņa īsteno uzdevumu ?

Ir daudzas metodes. Es ieteiktu šādas:

1.     Ticiet, ka šobrīd atrodaties uz šis planētas, lai īstenotu savu dzīves uzdevumu. Dievišķais vēlas, lai jūs atrastos šeit un tagad. Visi pārējie ari to vēlas. Ticiet, ka jums ir viss, lai sakārtotu pasauli tādā veidā, kas jums ir pa spēkam.

2.    Atsedziet pagātni. Noskaidrojiet, no kurienes esat nācis. Jūs turpināsit to pašu ceļu, ja atjaunosities caur lūgšanām, izanalizēsit bloķējumus, piedosit kļūdas un pieņemsit mācību.

3.     Lūdziet Dievišķo palīdzību. Mēs esam iemiesojušies. Ķermenis ir mūsu līdzeklis, lai radītu mīlestību fiziskajā plānā. Ķermenis ir ierobežojošs, tas satur mūsu dvēseli, un ķermeni apņem un pilda mūsu gars, taču fiziskais ķermenis ir nenoturīgs un mūsu idejas var nebūt pareizas. Lūdziet Dievišķo palīdzību, — jūsu intuitīvās spējas var sniegt jums informāciju, atklāsmi un dziedināšanu, kas ir nepieciešama, lai pieņemtu saprātīgus lēmumus.

4.     Uzziniet patiesību. īpaši garīgo patiesību, kāpēc esat šeit un par ko jums ir jākļūst. Izmantojiet tīmekli, lai sameklētu pozitīvo īpašību vai citu vērtību terminus, un izlemiet, kuras divas vai trīs no tām jūs vislabāk raksturo. Jautājiet sev: kādas ir trīs galvenās lietas, kuru dēļ varētu pat mirt? Atbildes norādīs uz garīgo patiesību, kāpēc esat šeit, lai veiktu garīgo misiju.

5.     Analizējiet savas garīgās dotības. Izmantojiet informāciju par čakrām, kā ir aprakstīta šajā grāmatā vai citās manās grāmatās, ieskaitot “Piesaistīt veiksmi ar čakru palīdzību”. Pētiet čakras. Es iesaku izmantot manas grāmatas, kā ari Karolīnas Meisas, Hariša Johari un Anodejas Džuditas darbus. Lasiet apustuļa Pāvela skaidrojumus kristiešu Jaunajā Derībā par dotībām vai studējiet indiešu koncepciju par siddhi. Apvienojiet iegūto informāciju un centieties apzināt, kā tās skaidro jūsu garīgo misiju.

6.       Pamatojiet savu garīgo misiju un, kā ieteikts nākamā jautājuma atbildē, apkopojiet jūsu garīgo uzdevumu.

7.       Vizualizējiet jautājumu. Vizuāls jautājums ir līdzeklis garīga padoma saņemšanai, kas savukārt var atklāt jūsu garīgo aicinājumu. Iezemiešu tradīcijās jaunieši, lai kļūtu par pilntiesīgiem kopienas locekļiem, ilgāk nekā trīs dienas pavada vienatnē ārpus ciema bez ēdiena un citu palīdzības, lai ieraudzītu vīzijas. Rituāla vadītājs bieži vien kāda dzīvnieka maskā vai kā totēms parādās jaunietim, lai palīdzētu vizualizēt viņa nākamo dzīvi. Es iesaku meklēt vīziju praktiskākā veidā — viesnīcā noīrēt istabu un dažas dienas aizvadīt, meditējot vienatnē, lai jūs netraucētu ikdienas rūpes.

8.      Atgriezieties pagātnē, uzticēdamies mācītam garīgam vadītājam. Atgriezieties iepriekšējās dzīvēs vai “baltajā zonā”, lai atcerētos, kas esat bijis, lai atklātu, kas esat.

9.      Ļaujieties nākotnes vīzijai, un jūs varat ne tikai atgriezties pagātnē, bet arī ieskatīties nākotnē. Apceriet savu dzīvi pēc dažiem gadiem. Ko darāt? Ko strādājat? Tad atgriezeniskā kārtībā plānojiet, kas ir veicams, lai sasniegtu vēlamo.

10.       Izgatavojiet paredzējumu planšeti. No žurnāliem vai avīzēm izgrieziet attēlus, kas saskan ar jūsu nākotnes sapņiem. Izkārtojiet attēlus uz planšetes un katru dienu pavērojiet. Tā būs jūsu nākotne.

11.       Meditējiet. Katru dienu lūdziet Dievišķo, lai viņš jums sūta informāciju, lai vada jūs. Mums visiem ir vieglāk nokļūt, kur vēlamies, ja saņemam norādes, kam sekot.

12.       To visu dariet ar patiku. Darbs ir process, nevis notikums. Jums tas iepatiksies.

/

Kā man uzrakstīt savas misijas paziņojumu?

Būs lietderīgi, ja vienā vai divos teikumos pamatosiet savas misijas mērķi, — tas palīdzēs koncentrēties jūsu garīgajam uzdevumam. Vispār garīgajam uzdevumam ir trīs sastāvdaļas:

1.    Garīgā patiesība.

2.     Dotību izmantošana.

3.     Ietekme uz pārējiem.

Garīgā patiesība ir noteiktas vērtības — tādas kā ticība, patiesība, mīlestība, gods, dziedināšana un cerība.

Garīgās spējas (dotības) ir praktiska šo patiesību pielietošana. Mūsu dotību izmantošanas rezultāts ir tas, kā mēs ietekmējam pārējos, izplatīdami mīlestību.

Vieglākais veids, kā apkopot mūsu garīgo aicinājumu, ir — uzrakstīt teikumu vai īsu rindkopu, sastāvošu no trim garīgā darba sastāvdaļām, par ko jau ir rakstīts iepriekš. Vēl pievienošu īsteni pamatotus solījumus, kas raksturo garīgā aicinājuma profesionālu skaidrojumu. Piemēram, es mudinu klientus apņemties:

•    Veicināt paļāvību ticības patiesībai un dziedināt, daloties līdzjūtības un mīlestības dotībās, lai dziedinātu tos, kam ir nepieciešams atjaunot ticību sev.

•    Godprātīgi izmantot savas dotības pagātnes izzināšanā un izpratnē. Es to darīšu ar apziņu, kāda ir kareivim, kas kalpo savai zemei, lai pārējie var dzīvot mierā.

Un vēl — mans personīgais solījums. Ar mīlestību, dziedināšanu un ar prieku palīdzēt, piedāvājot manus astrālos redzējumus, spējas šamanismā, komunikācijā un enerģētiskajā dziedināšanā, lai cilvēki ieraudzītu sevi tikpat skaidri, kā viņus redz Dievs.

Es slimībā simbolizē nošķirtību, un burtiski izšķirīgajā veselībā esam mēs.

Nezināms autors'

Jautājumi un atbildes veselība

Veselība ir kopums (veselums). Kad esam veseli, esam vienoti ar esības patiesību. Veselīgs cilvēks nenozīmē slimību trūkumu, — mums katram ir savas kaites un likstas. Varbūt mums ir nevesela āda, varbūt pieklibojam vai sirgstam vēl ar kaut ko. Iespējams, mums ir emocionālas vai psihiskas veselības ligas, kas fiziski nav redzamas, bet varbūt kautrējamies no savas pārliecības. Šīs parādības netraucē mums būt dabiski viengabalainiem, ja vēlamies

*     pieņemt savas esības viengabalainību;

*     izpaust savu viengabalainību;

*     kā viens veselums sazināties ar citiem.

Šajā nodaļā mazāk runāsim par mūsu fizisko labsajūtu — stereotipisks veselības definējums — un vairāk par mūsu vispārējo labsajūtu.

Lai apspriestu veselības un esamības viengabalainības jautājumus, kurus man kā gaišreģei ir nācies uzklausīt, es koncentrēšos uz galvenajiem tematiem: veselības nozīme, fiziskā veselība, emocionālā un psihiskā veselība, garīgā veselība.

' Citāts no Mimi Guarneri, The Heart Speaks: A Cardiologist Reveals the Secret Language of Healing (Touchstone, 2006). — Autores piezīme.

Kopumā gaišredzības un intuīcijas būtību, manuprāt, ļoti skaidri izsaka citāts no retas un senas grāmatas, kurā par pravieti ir teikts:

“Objekts. Šie visu redzošie ir fantasti un melanholiķi, kuri iztēlojas, ka redz lietas, ko dzīvē nesastop ne viņi paši, ne citi.

Atbilde. Šīs vientuļās salas cilvēki, precīzāk, redzošie, ir ļoti savaldīgi un viņu diēta ir vienkārša un mērena, tāpēc viņu smadzenes nepiesārņo nesagremojamas gaļas vai dzērienu izgarojumi. Abi dzimumi ir brīvi no histēriskiem jūtu uzplūdiem, satricinājumiem un dažādām citām līdzīgām prāta aptumsībām; starp viņiem nav psihopātu, ne arī cita veida sevis bendētāju. Viņu atziņa ir, ka piedzērušais nekad neiegūs Otro Redzi, un viņš, kas ir pareģis, atklāsies arī citās jomās…*

Veselības nozīme

Kas ir veselība?

Lielākā daļa no mums veselību precīzi raksturo terminos, kas izsaka fiziskas īpašības. Veselību mēs vienādojam ar fizisku sagatavotību un spēku. Parasti uzskatām, ka cilvēks ir veselīgs, ja neslimo, nav savainots vai sakropļots, bet tas var arī nozīmēt, ka neviens no mums nav pilnīgi vesels.

Vai zināt, ka pat šajā brīdī jūsu organismā ir vīrusi, baktērijas un vēža šūnas? Vārds veselība nozīmē viss. Mēs vienmēr esam viss, jo esam garīgas būtnes, sastāvošas no vairākām sastāvdaļām: fiziskām, emocionālām, psihiskām un garīgām. Patiesi vesels cilvēks ir tas, kurš apzinās sevī visas šīs viņa esamības sastāvdaļas, neraugoties ne uz kādiem apstākļiem.

Teofilus Insulanus, Otrā Redze (Edinburgh; Ruddiman, Auld, and Co, Printers, 1763), 183.) — Autores piezīme.

Mūsu veselīgais es, mūsu viss es patiesībā ir dzīvē pieredzētā kopsumma — gan grūtais un vieglais, patīkamais un nepatīkamais, gan arī neitrālais —, vienalga, vai tam par cēloni ir kāds cits vai paši. Viss, ko radām sev, esam mēs.

Kā kļūt par veselu cilvēku ?

Ļoti labi, ja vēlamies izskatīties, sajusties un rīkoties labāk. Tomēr parasti cilvēki, tiekdamies pēc labākas veselības, ar to saprot vienīgi fizisko labsajūtu.

Pārfrāzēsim jautājumu. Tā vietā, lai jautātu, kā kļūt par izfantazētu personu, jautājumam vajadzētu skanēt šādi: kā kļūt autentiskam [19] ?

Kāda saistība ir autentiskumam ar veselību?

Termins autentisks nozīmē “īsts” un “patiess”. Jūs esat īsts. Jūs esat vienīgi jūs pats, kas esat bijis vienmēr. Ja visā, ko darāt, esat patiess, jūs esat autentisks. Jūs esat “jūs”.

Pamatojumam ir arī otra daļa: autentiskums citos. Mijiedarbojoties ar otru patieso esību, apstiprinās jūsu patiesais es, — tad pats varat izpausties vairāk un būt vēl viengabalaināka personība. Jūs varat dzīvot līdzsvarotu dzīvi, vienādi rūpēdamies kā par sevi, tā arī citiem.

Kā dzīvot autentiski?

Te lieti noder “zelta likums”: jāizturas pret citiem tāpat, kā mēs vēlētos, lai viņi izturas pret mums.

Virspusēji tas nešķiet sarežģīti. Mans dēls Gabriels to izteica īsi:

“Ja es būšu labs pret citiem, viņi būs labi pret mani. Tas ari nozīmē, ka es došu viņiem to, ko viņi grib, viņi dos man, ko es gribu!”

Tomēr te var iebilst. Vispirms mēs nevaram kontrolēt citus ar savu rīcību. Autentiskums sākas ar labu izturēšanos pret sevi, ar savu uzvedību un attieksmi, kas paaugstina mūsu pašcieņu, kas aktualizē mūsu vērtību sistēmu un kas liek mums justies ar sevi apmierinātam. Ja gribam attīstīt sevī vislabāko es, mums ir jābūt vislabākajam es.

Svarīgi ir attiekties pret sevi ar sirsnību un piedošanu, rūpēties par savām vajadzībām, būt cēlsirdīgam un ētiskam. Ja mēs izturamies pret sevi slikti, piemēram, brokastīs apēdam pārāk daudz saldo virtuļu vai vēnā injicējam heroīnu, vai ienīstam sevi, mēs līdzīgi izturamies arī pret citiem.

Tomēr būt labam pret sevi nenozīmē, ka arī citi izturēsies pret mums labi. Mēs dabūjam to, ko otrs izvēlas dot mums.

Iekšēji vāji cilvēki būs neiecietīgi pret pārējiem. Mēs nevaram būt jauki vai sirsnīgi, vai piekāpīgi tikai tāpēc, ka gribam, lai tādi būtu citi. Mums ir jābūt tādiem tāpēc, ka tādi mēs jūtamies labi. Autentisks dzīvesveids prasa, lai mēs novelkam līniju starp sevi un citiem un nolemjam būt ar cilvēkiem, kuri var izturēties pret mums tā, kā mēs izturamies pret viņiem. Citiem vārdiem, autentiskums sākas ar pašatbildību, objektīvu attieksmi pret gaidīto.

Tikai pēc tam, kad pilnībā apzināmies atbildību par savu rīcību, varam nonākt pie otrā autentiskuma formulējuma jeb “zelta likuma”. Ja esam pašatbildīgi, mēs spējam būt atsaucīgi pret citiem. Mēs spējam izturēties pret citiem ar cieņu un sirsnību, kas atspoguļo, kā mēs izturamies pret sevi.

Kāpēc pret sevi es ne vienmēr izturos labi ?

Daudzi no mums izturas slikti paši pret sevi. Patiesībā — kā mēs izturēsimies pret sevi, tā citi izturēsies pret mums, ja vien nenolemsim rīkoties savādāk.

Iespējams, ka jūs izturaties pret sevi tieši tāpat, kā jūsu vecāki izturējās pret jums. Ja jūsu māte pastāvīgi ignorēja jūsu izjūtas, jūs ignorēsit pats savējā. Ja jūsu tēvs lietoja daudz alkohola, jūs vai nu ignorēsit savas vajadzības, vai ari dzersit, un būs līdzīga atkarība.

Ja meklēsit cēloni jūsu vecāku rīcībai, jūs atklāsit, ka viņi izturējās pret jums tāpat, kā savulaik viņu vecāki izturējušies pret viņiem. Lielākā daļa cilvēcisko rīcību ir standartveida, bet klišejas var mainīt.

Kad strādāju ar klientiem, kuri interesējas par savu veselību, es vienmēr lūdzu vīziju, kas paskaidrotu, kādi cēloņi ir viņu neveselībai, psihiskām problēmām vai emocionālajai neapmierinātībai. Gandrīz visos gadījumos es redzu viena vai abu vecāku rīcību, kas manam klientam ir “iemācījusi” kļūt paša (un/vai citu) “sakropļotam”. Viens no tipiskākajiem piemēriem bija vīrietis, kurš atnāca pie manis vizītē, jo atkārtoti izstaigāja plaušu karsoni.

Pagāja tikai piecas minūtes, lai noteiktu skaidri redzamo cēloni, kāpēc viņš nemitīgi slimoja. Gandrīz ik mēnesi viņam bija jādodas komandējumos uz citām valstīm, tāpēc pastāvīgi bija spiests lietot neveselīgu ēdienu un elpot piesārņotu gaisu, turklāt organisma diennakts ritma izjaukšana ar vairāku laika joslu šķērsošanu lidmašīnā traucēja viņa imūnsistēmai atjaunoties. Tomēr vēl redzēju citas vīzijas, kas norādīja uz nopietnākiem cēloņiem.

Es redzēju, ka, būdams ārzemēs, viņš lietoja alkoholu un narkotikas un daudz laika pavadīja bāros, iepazīdamies ar gadījuma sievietēm. Viņš nenoliedza, ka tā ir bijis, un paskaidroja, ka viens no iemesliem, kāpēc baidās ārstēties, ir nevēlēšanās atzīties “pusnakts dēkās”.

Es apmulsu. Šā vīra vainas apziņas līmenis bija tik augsts, bet kurš vai kas bija spiedis viņu noticēt, ka šādi sev kaitēt ir pieņemami? Es lūdzu Dievišķo sūtīt vēl vīzijas, un sāka ritēt vesela “kinofilma”.

Ne tikai apstāklis, ka viņa laulība bija nelaimīga, jo tā bija kā viņa vecāku laulības atspulgs. Iemesls, kāpēc mans klients nespēja pareizi novērtēt savas veselības patieso stāvokli, slēpās apstāklī, ka viņš bija pieņēmis savas mātes lomu ģimenē un apprecējis kādu, kura rīkojās tāpat kā savulaik viņa tēvs. Tēvs bija atkarīgais, atkarīgā bija arī mana klienta sieva. Viņa māte bija upurējusi sevi un savus bērnus, pieļaudama, ka viņas vīrs, kam bija nauda un vara, bija vienīgais noteicējs ģimenē. Mans klients sekoja mātes pēdās: kad māte satraucās, viņa dzēra, apreiba un flirtēja ar vīriešiem, tādējādi arī viņas dēls labi pielāgoja mātes mācību un pēc tās dzīvoja.

Kā es varu sevi vienmēr uztvert kā viengabalainu personību, ja jūtos salauzts ?

Tiešām būs jāiegādājas Kleenex salvešu akcijas, jo lielākā daļa manu klientu pie manis raud un es līdz ar viņiem. Kāds parasti ir asaru iemesls? Tas, ka viņi tiešām jūtas tuvu sabrukumam.

Taču patiesība ir tāda, ka, pirms būt viengabalainam — esamības pilnības stāvoklī, kas ir vienmēr un ir patiess —, mums jāpieņem arī nepilnības, kas ir mūsos un ārpus mums.

Gandrīz katram no mums ir kāds trūkums: varbūt kaunāmies par sevi, varbūt kāda mūsu daļa ir “cietusi sakāvi”, varbūt tikām fiziski mocīti. Nevar sapostīt mūsu esību, bet var ievainot mūsu jūtas, sajaukt mūsu domas, vājināt mūsu pārliecību. Daudzi, mēģinādami sakārtot savu dzīvi, pieņem šos ievainojumus un iedragātās personības lauskas tiecas salipināt kopā, bet kļūdās. Vārdu sakot, mēs katrs varam būt kā saplēsta un nepareizi salīmēta Minga vāze [20] .

Lai atjaunotos, mums “jāsadalās daļās” un pēc tam tās pareizi “jāsaliek kopā”. Vecie māli ir jāpārmaisa, jāattīra un tiem jāpieliek jauna saistviela. Bailes, kas daļas bija saturējušas kopā, ir jāaizvieto ar citu saistošo materiālu — uzticību Svētajam Garam, Kuan Yin [21] , dievišķajam, lielajam visam vai krišnam [22] .

Lai daļas saliktu “pareizā kārtībā”, mums ir jāatzīst, ka esam “novirzījušies no ceļa”. Lai sasniegtu mērķi, es bieži iesaku divpadsmit soļu programmu, ieskaitot Anonīmo alkoholiķu atbalsta grupu un Alanona organizāciju — palīdzības programmas atkarīgajiem. Pirmais solis ceļā uz atveseļošanos ir atzīšana, ka esam dzīvojuši nepareizi un ka mums ir nepieciešama palīdzība, ko var sniegt vienīgi Dievs.

Fiziskā veselība

Vai iespējams kļūt fiziski pilnīgi veselam?

Rietumnieki ir pārliecināti, ka, cītīgi strādājot, lietojot Listerine mutes skalošanas līdzekli, tualetes poda tīrītāju, var dezinficēt fizisko realitāti tik rūpīgi, ka mikrobiem netiks dota ne mazākā iespēja izdzīvot. Es kā pieaugušo, tā arī mazo aprūpētāja varu bilst tikai vienu — nav nozīmes, cik bieži es mainu kaķa pakaišus, jo tie, vienalga, būs jāmaina.

Fiziskajam pilnīgumam vienmēr kaut kā pietrūkst.

Un, ja nu mēs labāk tiecamies pēc fiziskās viengabalainības nekā pēc fiziskās pilnības? Un ko tad, ja esam izvirzījuši mērķi iegūt vēlamo, nevis fiziski nevainojamo veselību? Mums ir jāatslābinās un jāsamazina iespējamais stress. Ar nelielu stresa devu mūsu imūnsistēma darbosies labāk: mēs retāk slimosim, vēlēsimies ēst veselīgāk un vairāk vingrot. Pavisam vienkārši — veselīgs dzīvesveids liek mums sajusties un izskatīties fiziski labāk.

Kāda ir vislabākā fiziskā veselība?

Neviens no mums nevar sasniegt fiziski nevainojamu veselību. Mēs tomēr varam darboties iespējami vēlamākajā līmenī, tas ir — visaugstākajā fiziskajā, emocionālajā, psihiskajā un garīgajā līmenī, kā dēļ mēs vispār esam.

Kas jādara, lai sasniegtu vislabāko veselību?

Lai indivīds būtu iespējami vesels, ir divas galvenās aktivitātes: pirmais ir darbs, — un nav nekā, kas būtu tam līdzvērtīgs.

Klienti bieži lūdz atklāt noslēpumu, kā sasniegt teicamu fizisko sagatavotību, un es viņiem vienā laidā atbildu, ka nekāda noslēpuma nav, — ir veselīgi jāēd, labi jāguļ un daudz jākustas. Vienmēr! Jūs nevarat justies veselīgs un laimīgs, ja jūsu dzīvesveids krasi atšķiras no ieteicamā.

Taču tikpat svarīgs ir arī garīgums. Mūsu gars ir mūsu fiziskā ķermeņa partneris, kas ir pilnvarots veidot un virzīt mūsu fizisko es. Garam ir nepieciešams veselīgs un kopts cilvēka ķermenis, jo tam ir jāīsteno mūsu garīgais uzdevums. Atšķirībā no ķermeņa iespējām garam ir pieejamas smalkās enerģijas un palīdzība, kāda nav saņemama caur fizisko dimensiju. Gars spēj atvērties virzībai, Dievišķajam spēkam un dziedinošajai enerģijai, kas nepieciešams labai veselībai un veiksmīgai dzīvošanai.

Kad mūsu gars ir pilnībā vienots ar ķermeni, daudz kas šķietami neiespējamais kļūst iespējams, pat fiziski brīnumi ir iespējami, jo mūsu garam, veicot savu uzdevumu pasaulē, ir dota Dievišķā atļauja mainīt mūsu fizisko ķermeni, ja tādēļ rezultātā mēs vieglāk īstenosim savu garīgo uzdevumu.

Kas ir tie manu veselību nosakošie fiziskie faktori?

Mūsu labāko fizisko veselību noteicošie faktori ir īsti un nosakāmi, un tie ir:

*     Gēni.

*     Epiģenētika (sk. 8. nodaļu).

*     Ģimeniskā sistēma.

*     Spējas dziedināt un vadīt emocijas (par to būs runa tālāk šajā nodaļā).

*     Garīgās spējas un dotības (sk. turpmāk šajā nodaļā).

*     Atklāsme un laimes dalījums (turpmāk šajā nodaļā).

*     Garīgā pārliecība (turpmāk šajā nodaļā).

*     Dzīvesveida pareizā izvēle — diēta, vingrošana, laiks mācībām un atpūtai, darbs, attiecības un apcere.

Ir daudzas uz labu veselību kā pamatu balstītas metodes, kas var veikt labvēlīgas pārmaiņas augstākminētajās jomās. Alopātiskas* metodes — ķirurģija, medikamenti, medicīniskā ārstniecība, diēta un vingrošana. Holistiskais** process ietver augu izmantošanu, uzmanības pievēršanu emocijām un ticībai, un enerģijas ārstēšanu. Ir iespējama arī alopātisko un holastisko metožu apvienošana. Viens no tādiem procesiem var būt enerģijas ārstēšana. Enerģijas ārstēšanas praktizētāji slimības redz kā enerģētisku nelīdzsvarotību, un tad viņi izmanto substanču, domu, aktivitāšu un gara enerģiju, lai līdzsvarotu izkropļoto enerģiju, kas nepieciešams, lai tiktu sasniegts viens veselums. Enerģijas ārstēšana un garīgā līdzdarbība bieži var radīt neparastas un brīnumainas pārmaiņas, tāpēc parasti līdztekus tām nepieciešama lēna un ilgstoša veselības stiprināšanas metožu pielietošana.

Vai es varu piedzīvot brīnumu nepūloties?

Dažkārt tā notiek. Nesen es lūdzos līdz ar klientu, kuram bija četras pamatīgas problēmas, ieskaitot sarežģījumus veselības un finanšu jomā. Mēs lūdzām Dievišķo iejaukties, un stundas laikā pēc seansa no

’ Alopātija — termins, ko ieviesis homeopātijas pamatlicējs Zāmuels Hānemais (1755-1843), vācu ārsts, lai apzīmētu visas tradicionālās ārstēšanas metodes, kurās viņš saskatīja principu “ārstē ar pretējo”.

'* Holistiskās medicīnas sistēma daudzviet tiek dēvēta par alternatīvo medicīnas sistēmu atšķirībā no tradicionālās Rietumu medicīnas. Holistiskā ārstēšana ir jāsaprot kā dziedināšana, kas vērsta uz personu kā vienotu veselumu ar tās fiziskajām, emocionālajām, sociālajām un garīgajām vajadzībām, lai saglabātu ķermeņa dabisko līdzsvaru un tā atjaunošanu.

klienta saņēmu e-pasta ziņu: visi negatīvie apstākļi bija pazuduši, un piepeši viņa dzīve no sliktas bija pārvērtusies par labu. Tomēr nejauši uzzināju, ka viņš bija gadiem ilgi “strādājis pie savām problēmām” — pētījis to cēloņus pagātnē, kā ari mainījis savu dzīvesveidu, centies darīt visu iespējamo, lai kļūtu par savu patieso es.

Labāku fizisko veselību iegūsit, ja pats centīsities; piemēram, reiz es strādāju ar klienti, kurai bija liekais svars. Sieviete svēra 300 mārciņas [23] ! Viņa bija dzirdējusi, ka es strādāju ar diētas problēmām un ka mani klienti ar laiku zaudē lielu daļu liekā svara. ŠI izvēlīgā kliente gaidīja metafizisku izārstēšanu, iegūstot labu veselību, un viņa vēlējās to tūlīt pat.

Kliente bija nepatīkami pārsteigta, pat saniknojās, kad viņai sacīju, ka ar savām gaišreģes spējām nespēju panākt, lai viņa uzreiz zaudētu liekās mārciņas, tomēr viņa solījās mainīt ēšanas paradumus un vingrot.

“Kāpēc jūs nevarat to izdarīt tūlīt?” viņa tomēr nesaprata.

Es paskaidroju, ka ir iespējams veikt zināmas darbības, ieskaitot vizualizēšanu, atgriešanos iepriekšējās dzīvēs un atklāt viņas problēmas dziļākus cēloņus, kā arī izvērtēt viņas pārtikas izvēli, nolasot informāciju no čakrām. Beidzot viņa ieinteresējās, un es viņai ieteicu izlasīt manu grāmatu “Kā ar čakru palīdzību tikt pie ideāla ķermeņa”, kas daudziem ir palīdzējusi pašiem pārbaudīt savas čakras un attiecīgi tās “barot” ar pareizu diētu, vingrojumiem un labām domām. Kad es piebildu, ka visām šīm metodēm tomēr zināms laiks būs jāvelta, mana kliente sadumpojās:

“Tad neko nedarīšu!”

Viņai ieteicu atgriezties, kad viņa būs sevī ieguldījusi enerģiju un būs varējusi atbrīvoties no sava pārlieku liekā svara.

Kā var gūt fizisku dziedināšanu vai fiziskas pārmaiņas ar garīgu līdzekļu palīdzību?

Reizēm mūsu ķermenis ieņem vēlamāku stāvokli tāpēc, ka mums palīdz mūsu patiesais Es vai mūsu gars. Gadās, ka viss notiek kā brīnums. Es atceros, kā strādāju ar klienti, kurai bija smags artrīts. Vīzija pauda, ka viņas muskuļus savelk dusmas un ka tās izraisa iekaisumu, kas savukārt rada labvēlīgus apstākļus slimībai. Ieteicu lūgt Dievu, lai izdziedina.

Sievieti piepeši pārņēma piedošanas jūtas — piedot sev un citiem. Balss runāja ar viņu, paziņodama, ka nav pat iemesla lūgt piedošanu, jo viņa vienmēr ir tikusi un joprojām tiek mīlēta. Artrīts pazuda.

Dažreiz mūsu gars — un Lielais Gars — sagādā brīnumu visnegaidītākā veidā. Jā, enerģijas dziedināšana var ietekmēt ārstēšanās gaitu, simptomu maiņu vai pēkšņi iepriekš nekad nepieredzētu fiziskās pilnības līmeni. Tomēr bieži tā nenotiek.

Brīnumu mēs saņemam dažādos veidos, piemēram, jūs iepazīstaties ar jaunu draugu, uzlabojas pārējo attieksme pret jums, necerēti sastopat jaunu mīlestību vai piepeši vēlaties kaut ko mainīt sevī. Es bieži brīdinu klientu nerunāt par iecerēto un būt pateicīgam par to, ko saņem.

Reiz man bija kliente ar ģenētiski iedzimtu slimību, ko tautas valodā dēvē par kaulu sabrukšanu, — pat mazākais trieciens var salauzt kaulu. Kā varat iedomāties, slimība ierobežoja viņas kustības. Sieviete nebija precējusies, bija ar lieko svaru un nelaimīga, un tad atnāca pie manis un lūdza palīdzēt.

Viņa cerēja uz fizisku ārstēšanās kursu — pilnīgu, idealizētu, tūlītēju ārstēšanu. Informācija, ko saņēmu vīzijā, neko tādu nesolīja. Es redzēju Pateicības dienas* tītaru, kas dalīšanas brīdī aizdegās. Secināju, ka manai klientei ir jāskaita lūgšanas, un, ja viņa to darīs, sekos pārsteigums.

Kliente pārāk nepriecājās par vīzijā redzēto un tā skaidrojumu, tomēr piekrita darīt visu, ko teikšu. Iedevu viņai pildspalvu un papīru un lūdzu uzrakstīt visu, par ko viņa ir pateicīga. Dažus piemērus pēc nojautas pateicu priekšā. Viņa pateicās savam sunim un saviem draugiem, savai drosmei tikt galā ar grūtām situācijām, pateicās pavasara gaisam un puķēm, kuras, pēc ziemas iestājoties siltam laikam, viņa audzēja. Virpinādama šīs jaukās domas, sieviete pēkšņi sāka trīcēt, koši piesārta, un es izbijos. Vai viņai ir sirdslēkme? Nervu sabrukums? Jau gatavojos izsaukt ārstu, kad viņa izgaisināja manas bažas.

“Nē, nē,” viņa atvilka elpu. “Ar mani viss ir kārtībā! Patiesībā es pirmo reizi jūtos lieliski!”

Kā kliente pastāstīja nākamajā reizē, viņa nebija izārstēta, kaulu sabrukšanas slimība pilnībā nepazuda, taču viņas mugurkauls sāka iztaisnoties. Tas atviegloja iešanu, un solis kļuva raitāks. Tagad viņa varēja uzsākt vingrošanu, ko iepriekš nespēja. Viņa zaudēja lieko svaru un sāka ēst veselīgāku pārtiku. Juzdamās un izskatīdamās labāk, viņa pievērsa lielāku uzmanību apģērbam. Viņa satika vīrieti, kurš viņai ļoti iepatikās un ar kuru apprecējās.

Mēs nevaram pārbaudīt, ko mūsu gars spētu vai nespētu, bet varam būt atvērti brīnumam, kas ir pati dzīve.

Kā zināšu, vai mana fiziskā kaite ir izārstējama?

Jūs to nezināsit. Tomēr, noskaidrojot cēloni, kas ir problēmas pamatā, uzsāksit dziedināšanu, — vienalga, vai tā ir fiziska, emocionāla, psihiska vai garīga kaite.

Kā uzzināt, kas varētu paaugstināt fiziskās ārstēšanas iespējas?

Izmantojiet savu intuīciju. Intuīcija jūs savieno ar Dievišķo un ar jūsu garu. Pārlasiet 8. nodaļā par garīgajām dotībām un nosakiet, kādas dotības jums izpaužas spēcīgāk. Izmantojiet šīs spējas lūgt atklāsmi Dievišķajam. īss apraksts, kā to var veikt.

Ja jums ir pirmās čakras spējas (dotības):

Meklējiet fizisku signālu. Pārbaudiet sava ķermeņa izjūtas, lai noteiktu, kāda iedarbība liek justies labāk. Cilvēki ar pirmās čakras dotībām vislabāk padodas fiziskajai ārstēšanai.

Ja jums ir otrās čakras dotības:

Vērsiet uzmanību uz izjūtām. Pārdomājiet, kādas aktivitātes, ārstēšanas vai dziedināšanas metodes jums varētu būt vispiemērotākās. Meklējiet un tieciet galā ar jebkurām nomācošām sajūtām.

Ja jums ir trešās čakras spējas:

Pārskatiet savas domas un sajūtas. Lūdziet Dievišķo sūtīt informāciju, kas palīdzētu izvēlēties vislabāko rīcības veidu.

Ja jums ir ceturtās čakras dotības:

Analizējiet attiecības ar pārējiem cilvēkiem, — tajās atradīsit informāciju un dziedēsiet sevi. Meklējiet uzticamus cilvēkus vai garīgos padomdevējus atklāsmei.

Ja jums ir piektās čakras dotības:

Mutiski sazinieties ar sev pazīstamiem cilvēkiem; vēsts pa radio, caur mūziku, no garīgajiem pavadoņiem.

Ja jums ir sestās čakras dotības:

Jūsu starpnieks būs vīzija. Vēsti burtiski varēsit nolasīt kā no ziņojumu dēļa vai arī saņemsit tēlus uz jūsu apziņas ekrāna, kā tas notiek ar mani.

Ja jums ir septītās čakras dotības:

Kontaktējieties ar Dievišķo. Jūs esat garīgs cilvēks, un intuīcija jums pakļaujas. Lūdziet vai meditējiet.

Ja jums ir astotās čakras dotības:

Sazināšanās ar garu pasauli ir jūsu talants. Vēstis no citām būtnēm, enerģijām, eņģeļiem un mirušo dvēselēm jums ir pieejamas, kad esat gatavs tās saņemt.

Ja jums ir devītās čakras dotības:

Sekojiet saviem ideāliem. Ikreiz jūs vadīs savai dzīvesdarbībai svarīgāko noteikumu izvirzīta izpratne un zināšanas par savas rīcības pareizību.

Ja jums ir desmitās čakras dotības:

Lai gūtu informāciju, izmantojiet savu spēju sazināties ar dabu: putni, dzīvnieki, koki un dabas spēki var norādīt jums, kas jādara. Tā kā esat dabas izjūtas cilvēks, apsveriet dabiskākos dziedniecības veidus.

Ja jums ir vienpadsmitās čakras dotības:

Ievies pārmaiņas. Lieto savas līdera dotības un prasi palīdzību, kad un kur tev tā ir vajadzīga.

Ja jums ir divpadsmitās čakras dotības:

Jums pašam ir savs vienreizējais zināšanu ceļš. Dodieties pa to uz priekšu un ticiet tam, ko dzirdēsit, redzēsit, sajutīsit vai uzzināsit.

Vai garu pasaules būtnes palīdz manai fiziskajai labklājībai?

Noteikti. Daudzi gari, ieskaitot mirušo tuvinieku garus, eņģeļus, dabas būtnes un Dievišķo, rīkojas saskaņā ar savu pienākumu palīdzēt dzīvajiem. Citkārt rūpējas par garīgo, reizēm arī par fizisko dziedināšanu.

Dažreiz garīgie pavadoņi burtiski novērš nelaimi. Pie manis atnāca pavecāks kungs, kurš stāstīja, ka pirms dažām dienām viņš šķērsojis ielu, kad piepeši parādījusies automašīna, kas tuvojās lielā ātrumā. Tad viņš jutis, ka pēdējā mirklī viņu “paceļ spārnotas būtnes un noliek” ielas malā, — eņģeļi izglāba viņa dzīvību.

Cits klients stāstīja, kā pie Dievmātes statujas lūdzis Dievišķo. Viņa meita bija slima, smagi slima, — patiesībā visi domāja, ka tuvāko stundu laikā meitene mirs. Lūgdams mans klients piepeši sajutis istabā vēsmu un dzirdējis iedziedamies sarkanrīklīti, lai gan ārā bija dziļa ziema. Pēkšņi meita pacēlusi galvu, noklepojusies un piecēlusies no gultas. Viņa bija pilnīgi izdziedināta.

Kas attiecas uz mani, es vienmēr lūdzu Dievu un Jēzu Kristu, lai man palīdz dziedināt cilvēkus. Man patīk vērsties pie Augstākajiem, jo ir arī daudzas būtnes un enerģijas, kas var drīzāk ievainot, nekā palīdzēt. Dievs norāda man pareizo “mediķi”, un es varu uzticēties Viņam vai Tam, kas parādīsies.

Reiz es pieņēmu klientu ar šausmīgām pinnēm: nabaga zēna seju klāja rētas un strutojošas pūtes. Gars, kas parādījās pēc manas lūgšanas, bija seno laiku ķiniešu ārsts. Gars “uzšļāca” uz zēna sejas kādu enerģētisku augu koncentrātu. Zēna seja kļuva koši sarkana un vaibsti sastinga. Pēc dažām dienām zēns man piezvanīja. Viņa sejas āda bija gluda un tīra, pat ne pēdas no rētām.

Daži garīgie pavadoņi pavada cilvēku kā viņa dzīves ceļa augšupejā, tā ari kritumos. Es strādāju ar mazu slimu puisēnu, kurš diemžēl nomira, bet, kā viņš sacīja, nāves nebaidīdamies. Zēnam esot vilks, kas visur ejot ar viņu. Kad viņam sāpot, vilks elpojot sejā, un sāpes rimstot. Zēna māte man pastāstīja, ka tieši mirkli pirms aiziešanas zēns piecēlies gultā sēdus un sacījis:

“Māmiņ, viss ir kārtībā! Vilks ir ar mani!”

Nākamajā mirkli puisēns ar mierīgu sejas izteiksmi ieslīdzis komā un dienu vēlāk nomiris.

Kā jūs uzskatāt, kas lielākoties ir iemesls fiziskām slimībām?

Esmu pārliecināta, ka 80% no visām fiziskām slimībām un veselības traucējumiem izraisa citu enerģijas.

Nav jau tā, ka kāds tīšuprāt vēl mums ļaunu. Fiziskās īstenības pamatā ir smalkā realitāte, un tai nav robežu. Tā var koncentrēties, izplesties, pārveidoties, ignorēt vai radīt enerģiju, kas spēj ietekmēt fizisko pasauli un pakļauties citiem līmeņiem.

Dažas smalkās un psihiskās enerģijas ir pozitīvas un ceļ dzīves vērtības — tādas kā labas domas un mīlestības darbi; dažas ir negatīvas un var radīt lielu ļaunumu.

Reiz, vadīdama mācības seminārā, kurā piedalījās simts cilvēku, uzskatāmi parādīju negatīvās enerģijas iedarbības spēku. Ataicināju vienu dalībnieci uz skatuves un pielietoju kinēzisko metodi.

Kinezioloģija pārbauda muskuļu stingrību. Mierīga un atbalsta enerģijai pakļauta cilvēka muskuļi paliek stingri. Ja viņa izstiepto roku paceļ uz augšu, tā neatslābst. Atceļot kompromisa elementu, muskuļi zaudē stingrību, un izstiepto roku tad var viegli nospiest uz leju.

Eksperimenta laikā 98 no 99 skatītājiem lūdzu “izmēģinājuma trusītim” sūtīt labas domas, bet vienu uzaicināju domāt ļauni. Izrādījās, ka viena negatīvā doma pārspēja visu pārējo labās domas, un sieviete uz skatuves nekavējoši zaudēja muskuļu stingrību.

Citu cilvēku negatīvā enerģija spēj mūs ievainot: viņi var mūsos izraisīt sliktas izjūtas, postošas domas un zemu pašapziņu. Viņi var pārliecināt, ka Dievišķais mūs nemīl. Šī negatīvā enerģija var piespiest mūs izvēlēties nepareizu dzīves mērķi, novirzīt mūsu iedzimtās garīgās spējas. Patiesībā viņu negatīvā enerģija nav varenāka par pozitīvo, bet tai ir zemāka vibrācija. Tā šķiet varenāka, jo mēs neapzināti lielāku uzmanību pievēršam sliktajām ietekmēm.

Destruktīvās enerģijas izstaro cilvēki un gari, un citas būtnes ap mums. Tādi cilvēki var arī nedzīvot tiešā mūsu tuvumā, arī citas būtnes vai radījumi var būt no citas pasaules. Enerģijai nav robežu, tā pārvietojas zibenīgi.

Kāpēc esam neaizsargāti pret negatīvām enerģijām ?

Kaitīgu enerģiju ietekmei visbiežāk tiekam pakļauti jaunībā. Dažādas psihiskās enerģijas tīši iekļūst dažādās čakrās un pieskaņojas to svārstībām; piemēram, fiziskās enerģijas ir reģistrētas pirmajā čakrā. Caur šo čakru ir iespējams mantot kādu slimību no vecākiem, ja māte/tēvs nav savlaicīgi atrisinājuši savu problēmu.

Psihiskā enerģija čakrās var pārveidoties fiziskā matērijā: piemēram, vecāku saaukstēšanās var pēkšņi ieperināties mūsu organismā. Vissliktāk ir, ka vecāku vēzis var darīt to pašu.

Vispār vieglākais veids, kā noteikt, kura no mūsu čakrām saista svešu enerģiju, ir pārzināt čakru izvietojumu ķermenī un pievērst uzmanību, ko katra no tām parāda. Norādījumi tabulā jums palīdzēs.

* 2,54 cm *’ 30,48 cm

* 45,72 cm

Enerģiskās aizsardzības “ola” vai “piramīda”.

Ja jūs man dotu vienu padomu attiecībā uz fizisko veselību, kāds tas būtu?

Izmantojiet visas iespējas veselīgai izvēlei visās jūsu dzīves jomās.

Emocionālā un garīgā veselība

Kas ir emocionālā veselība?

Mēs esam emocionāli veseli, ja kontrolējam savas jūtas un tās atbilstoši izpaužam. Nav labu vai sliktu izjūtu, ir vienīgi pozitīvs vai negatīvs to izmantojums.

Kas ir jūtas?

Jūtas ir ķermeņa ziņneši. Tās vēsta, kas notiek mūsu ķermenī, un savieno mūsu dvēseli ar fizisko realitāti.

Neraugoties uz to, cik daudz jūtu veidu mums zināmi, ir vienīgi piecas jūtu grupas. Katra no tām ziņo, kas notiek mūsu ķermeni un ap to.

Dusmas uzvedina uz domām, ka kaut kas vai kāds ir patvaļīgi pārkāpis mūsu robežas un mums ir vajadzība labāk nostiprināt aizsardzību.

Bailes atklāj, ka kaut kas vai kāds mūs apdraud un mums ir jādodas vai nu uz priekšu, vai jāatkāpjas, vai jāpaiet malā.

Skumjas pauž, ka esam zaudējuši kādu vai kaut ko mums ļoti nozīmīgu. Tomēr tās norāda, ka attiecīgos apstākļos nesaredzam dziedinošo mīlestības spēku.

Laime. Tās izjūta norāda, ka esam saņēmuši vairāk par cerēto.

Pretīgums pauž, ka kaut kas vai kāds, ar ko esam saskarsmē, mums ir slikts/nepieņemams un mums ir sevi nekavējoties jāattālina.

Vai ievērojāt, cik daudz praktisku padomu var sniegt katra no šim jūtām? Savā darbā es vienmēr meklēju jūtas, kas var slēpties zem problēmas — vienalga, kāda veida tā ir —, lai novērtētu, vai klientam ir jūtas, kas varētu norādīt uz problēmas iespējamo risinājumu, pat ja tās ir nomāktas vai tiek apzināti neievērotas.

Vai emocijas ir tas pats, kas jūtas ?

Emocijas ir doma plus jūtas. Parasti domas vai pārliecības klejo pa mūsu prātu un tā sistēmām neatkarīgi no jūtām. Emocijas un domas apvienojas, kad nonākam dzīvību apdraudošā situācijā.

Iedomājieties vilcienu, kas traucas jūsu virzienā, bet jūsu kurpes saite ir aizķērusies sliedes pārmijā. Situācija ir bīstama. Kas notiek?

Doma — vilciens ir bīstams — savienojas ar bailēm un izraisa emocijas, kas organismā rada adrenalīnu. Jūs zibenīgi domājat, zaudējat kurpi un nolecat no sliežu ceļa.

Kad bīstamā situācija ir beigusies, mūsu ķermenis spēj atdalīt pārliecību no jūtām, — kā tad, kad vilciens ir aizbraucis garām un jūs apzināties, ka esat drošībā sveiks un vesels. Taču tā notiek ne vienmēr. Varbūt jums ir bijusi negatīva pieredze saistībā ar vilcieniem, kad bijāt vēl bērns, vai iepriekšējā dzīvē, un draudošo briesmu tuvums sabiezē emocijas. Zemapziņā jūs vienmēr apvienojāt domu — vilciens ir bīstams — ar bailēm, un ikreiz, kad paskatāties uz vilcienu — pat uz rotaļlietu —, jūs pārņem raizes. Riska situācijā jūs sastingstat vai pārņem žņaudzoša sajūta, un tas var nopietni apdraudēt jūsu laimi un veselību. Emocijas, ko rada bailes no vilcieniem, ir viena lieta, bet kā ir ar bailēm no ārstiem — vīriešiem vai sievietēm? No darba? Iesīkstējusī pārliecība ķermeņa iekšienē paralizē sajūtas, un pēc laika slēptās sajūtas var izpausties kā nopietna slimība.

Kā jūs kā gaišreģe nosakāt neskaidrās emocijas un jūtas?

Saviem klientiem es spēju vizualizēt:

*     Iestrēgušas vai apspiestas jūtas.

*     Traucējošas domas.

*     Apspiestas emocijas.

*     Citu cilvēku jūtu ietekmi uz domām un emocijām.

*     “Pazudušas” jūtas, domas vai emocijas.

*     Nomāktību un uztraukumu.

Apspiestas vai iestrēgušas jūtas garā redzu kā duļķainas, nejaukas vai bezkrāsainas. Tās duļķojas kaut kur cilvēka enerģētiskajā sistēmā vai ap to, vai ķermenī. Vēzis, piemēram, uzrādās trīs dažādās neglītās krāsās. Atkarībā no krāsas varu noteikt vēža metafizisko diagnozi un ieteikt enerģētisku risinājumu. Es uzskatāmi parādīšu, ko ar to domāju, jo viena vēža veida analizēšana notiek līdzīgi, kā risinu gandrīz ikkatru problēmu.

Tumši zila vai melni ēnota enerģija norāda, ka vēzis var būt cēlies no fiziskiem toksīniem un, iespējams, slēptām emocijām. Ja parādās šāda aina, es Dievišķajam lūdzu sīkāku informāciju. Kas ir fiziskā indlguma avots? Un kad notika šī slimības izraisītāja iekļūšana? Nesen vai senāk? Reiz šos jautājumus uzdevu par klienti, kurai bija krūts vēzis, un saņēmu vīziju — zīmuli ar gadskaitli 1964. Jautāju klientei, vai viņa ir saskārusies ar svinu? Sieviete atbildēja, ka jā — bērnībā lauku mājās. Viņa bija dzimusi 1964. gadā.

Nākamais jautājums bija par jūtām. Vai ir kādas apspiestas jūtas, uz kurām kāda persona nav atsaukusies? Vai varbūt ir “zudušās jūtas”, jūtas, ko vajadzēja izdzīvot kā traumatiskas vai kā sarežģītu pieredzi, bet kuras tikušas noraidītas, jo bija uzskatītas par pārāk biedējošām, lai pieņemtu.

Es spēju sajust otra cilvēka jūtas, arī tās, kas ir apslāpētas. Garā es cilvēkā redzēšu tukšu vietu tur, kur vajadzēja būt jūtām, un garu auklu, kas atgādina dārza šļūteni un kas ved pie zudušo jūtu “tiesībām pastāvēt”. Es sekoju auklai un atklāju zudušās jūtas, — enerģijas sistēmā dažiem cilvēkiem tās izskatās kā liels, uztūcis svešķermenis. Daudz nelaimju (ieskaitot vēzi, sirds slimības, emocionālas un psihiskas veselības problēmas) rodas no citu cilvēku ļaunajām jūtām.

Reiz strādāju ar klienti, kurai vēderā attīstījās sarkoma. Audzēja vidū pamanīju uztūkušu sarkanas enerģijas milzeni un jautāju sievietei, vai viņu bērnībā kāds ir sitis. Sarkans bieži norāda uz dusmu klātbūtni. Viņa atbildēja, ka jā, bērnībā brālis mēdzis māsu iekaustīt. Un viņa ierastākā vieta māsas ķermenī? Vēders. Mēs lūdzām Dievišķo atbrīvot brāļa ļauno enerģiju, kas raidīta uz māsas ķermeni ikreiz, kad viņš tai sita. Tiklīdz brāļa enerģija pazuda, mana kliente izplūda asarās. Pēc vairākām dienām viņa man piezvanīja un teica, ka jūtoties ļoti nobēdājusies. Taču nākamajā reizē, kad viņa ieradās pie ārsta uz pārbaudi, atldājās, ka sarkomas ļaundabīgums viņas vēderā bija pazudis.

Mans kā gaišreģei galīgās diagnozes novērtējums ir balstīts uz koncentrēšanos, kas cilvēkā var radīt emocionālu spriedzi. To darīdama, es domās sarunājos ar cilvēka šūnām. Dažreiz tās izlec no vēžveidīgā audzēja kā īstas būtnes. Dažreiz tie ir citi radījumi vai enerģijas, kas apsēdušas cilvēka ķermeni un izraisījušas saslimšanu ar vēzi. Citreiz uzrodas radījumi, kas radījuši vēža slimniekā negatīvo enerģiju.

Kādā citā gadījumā parādījās klienta māte baltā priekšautā ar lielu koka karoti rokā. Pirmajā mirklī nodomāju: kāda mīļa mamma, kura gatavo pusdienas, — bet nē, sieviete ar karoti slānīja manu klientu! Atldājās, ka viņa bija mājsaimniece, kas ienīda savu dzīvi. Viņa vārdiski pārmeta manam klientam, ka piedzimstot viņš esot sagandējis viņas izaugsmi karjerā, un mans klients bija iekšēji nolēmis, ka ir bezvērtīgs cilvēks. Lai gan audzējs nepazuda, tomēr, atlaižot negatīvās domas, klients varēja mierīgi sagaidīt nāvi.

Kā jūs atklājat slēptu depresiju vai nemieru ?

Gaišredzībā ir iespējams redzēt daudzas zīmes, kas norāda uz depresiju vai nemieru. Parasti depresija parādās cilvēka ķermenī kā melns kvadrāts, kas satur depresijas cēloni. Es strādāju ar klienti, kuru kopš bērnības māca depresija. Izpētot melno “kasti” viņas olnīcās, nonācām pie slēdziena, ka viņas māte bija mēģinājusi veikt abortu. Kad mana kliente vēlreiz pārdzīvoja dzemdē izciestās šausmas un lūdza Dievišķajam pēc mātes mīlestības, depresija pazuda.

Nemiers izskatās pēc spirāles vai riņķa līnijas, kas nepakļaujas kontrolei. Tāds simbols vienmēr norāda uz bailēm par nākotni. Es palīdzu klientiem izsekot šo spirāli, lai mēs bailēm varētu piespiest atvērties un atklāt to izcelsmi. Kāda mana kliente, piemēram, raizējās par savu naudu. Viņa bija pārliecināta, ka viss beigsies tādējādi, ka dzīves nogali viņa pavadīs bez līdzekļiem dziļā nabadzībā. Es mudināju viņu iztēloties savu baiļu avotu, un viņa redzēja savu tēvu, kurš bija tiktāl nodzēries, ka mira vientulībā un nabadzībā. Mēs lūdzām Dievišķo sūtīt dziedināšanu tēva dvēselei, un mana kliente nekavējoties atbrīvojās no sava nemiera.

Vai tiešām iespējams saslimt no domām vien?

Noteikti. Mūsu prāts valda pār mūsu ķermeni un mūsu domas valda pār mūsu prātu.

Nocebo efekts ir zinātniski pierādīts tāpat kā placebo efekts [24] . placebo efekts — tāpat kā tā dubultnieks nocebo efekts — iedarbojas, pārliecinot mūsu prātu. Placebo efekts ir mūsu prāta pārliecināšana, ka neitrāla substance spēj dziedināt. Nocebo dara pretējo — tas “pierunā” prātu, ka neitrālā substance var padarīt mūs slimus. Domas darbina mūsu ķermeni tāpat kā visu pasauli.

Kas laimei ir kopējs ar fizisko labklājību?

Ir pierādīts, ka laimīgi cilvēki ir veselīgāki. Viņi ātrāk atlabst pēc slimības vai operācijas. Viņiem ir vairāk draugu — vēl viens iemesls, kāpēc viņi ir laimīgi.

Vārda ‘laimīgs’ pamatnozīmes ir ‘veiksmīgs’ un ‘priecīgs’. Veselums ir atvasināts no vārdiem ar nozīmi ‘veselīgs’, ‘svēts’ un ‘labklājīgs’. Apziņa, ka jau esam veselums — nav svarīgs mūsu fiziskais stāvoklis — liek mums sajusties laimīgiem. Sajūta, ka esam laimīgi un veiksmīgi, uzlabo mūsu labklājību. Pieļaujot, ka mūsu ķermenis ir svēts un ka fiziskā pasaule ir svētīta, tiek sasniegti abi mērķi.

Kā jūs dzīvotu, apzinoties, ka jūsu ķermenis ir svēts? Laimīgs cilvēks ir uzticīgāks, mīlošāks pret savu ķermeni nekā nelaimīgs.

Reiz es strādāju ar klienti, kurai bija diagnosticēts vēzis ceturtajā stadijā. Ārsti atteicās viņu ārstēt, jo sievietes ķermenis bija kā noklāts ar ļaundabīgajiem audzējiem. Ārsti ieteica samierināties un gatavoties nāvei. Slimniece atnāca pie manis.

Ari ārēji kliente nebija īpaši veselīga, — viņa bija aptaukojusies un ļoti nevīžīgi ģērbusies —, tomēr neatstāja iespaidu, ka būtu tuvu miršanai. Es pajautāju, vai viņa ir konsultējusies ne tikai ar savu ārstu. Viņa atbildēja, ka vērsusies ari slavenajā Minesotas universitātes Mayo klīnikā un vēl citur, — visi esot teikuši, ka viņa ilgi nenodzīvos.

Savā apziņā dzirdēju balsi — kā sapratu, Dievišķā balsi —, kas sievietei jautāja:

“Tātad, vai tiešām vēlies justies laimīga?”

Acīmredzami pārsteigta, sieviete samirkšķināja acis, tad atbildēja: “Jā.”

Mēs nerunājām par viņas slimību vai iespējamo ārstēšanos, vai par viņas tuvo nāvi. Es ieteicu, lai viņa nokārto mantojuma dokumentus, ko vienmēr ir gudri darīt. Mēs runājām par visu, ko viņa vēlētos dzīvē padarīt. Viņai patika krokets, patika cept, patika strādāt. Es viņai ieteicu to visu turpināt un sevi iepriecināt.

Viņa atgriezās pēc četriem gadiem, joprojām pārāk korpulenta un bezrūpīga apģērba izvēlē, taču — dzīva. Viņa teica, ka bija baudījusi savu dzīvi, tomēr sāpes vēderā bija pastiprinājušās, un viņa atkal atsākusi regulāri apmeklēt ārstus. Viņas rentgenuzņēmums bija pārsteidzis ārstus: viņi nesaprata, kā sieviete vēl joprojām dzīvo — viņas ķermenis bija ļaundabīgo audzēju pārpilns.

Kad kliente ieradās uz kārtējo seansu, es viņai pajautāju, par ko viņa vēlas runāt. Sieviete atbildēja, ka iepriekšparakstītās laimes receptes esot bijušas tik iedarbīgas, ka viņa ir apņēmusies tās atkārtot, lai nodzīvotu vēl kādus gadus. Mēs pārskatījām viņas aktivitātes un pievienojām vēl dažas. Ir pagājis gads, un viņas vedekla, nesen ieradusies pie manis uz seansu, pastāstīja, ka mana “vēža apsēstā” kliente ir mierīgi atstājusi šo pasauli.

Ja ir kāds apstāklis, kas man būtu jāatceras par manām sajūtām un domām, kas tas, iespējams, būtu?

Jūtas un domas ir pozitīvas. Tās palīdz mums sadzīvot ar īstenību. Par problēmām tās kļūst vienīgi tad, kad tās, saplūzdamas ar emocijām, liek mums iestigt.

Ja ir hroniskas grūtības, pārbaudiet emociju stingrību attiecībā pret jūtām, kas vienmēr ir kopā ar sajūtām. Atcerieties situāciju, kurā emocijas ieņēma pirmo vietu, un pārdomājiet, kas no tā ir secināms. Jūtas atbrīvosies no domām un jūs — no pagātnes.

Garīgā veselība

Kāpēc mana dzīve ir bijusi tik grūta?

Tas ir tāds svarīgs jautājums, par ko domā lielākā daļa no mums, pat ja skaļi par to nerunā. Lielākā daļa cilvēku uzskata, ka dzīve patiešām ir grūta — vairāk ir ciešanu nekā prieka.

Tas tādēļ, ka dzīve tiešām ir grūta. Mums pieder mūsu brīvā griba, bet tūkstošiem evolūcijas un pieredzes gados cilvēce kolektīvi ir pieņēmusi veselu klāstu likumu un noteikumu, kas dzīvi nevis atslogo, bet noslogo. Mēs neapzināti pieņemam mantkārību, ļaunumu, cietsirdību un citus kaitīgus spēkus kā valdošus un bezmaz vai kultivējam varmācību un vardarbību.

Mēs esam atkarīgi no tādas attieksmes.

Lai samierinātos, daudzi pievēršas atkarībām, ļaunprātīgi izmantojot kā citus, tā arī sevi, mēģinot nedomāt par pārestībām un izvairīties no atbildības. Dzīves īstās grūtības sagādā mūsu personīgā izvēle — vai būt godīgam, mīlestības pilnam un viengabalainam vai ari sekot ieprogrammētām vēlmēm un negodam. Daži no mums tiecas atrauties no masu psiholoģijas, bet pārējie turpina veicināt prātus maldinošās teorijas.

Vai tāpēc dzīve tik grūta, ka es turpinu rīkoties aplam ?

Lielākā daļa no mums dzīves problēmās vaino sevi. Mēs esam atbildīgi par saviem lēmumiem, mēs neesam atbildīgi, kāda ir pasaule.

Lielākā daļa cilvēku, savu sajūtu iespaidoti, uzskata, ka, ja dzīvē kaut kas nav pareizi, tad tādēļ, ka pareizi nav cilvēki. Pasaules trīs galvenās reliģijas apgalvo, ka esam pirmatnējā grēka upuri. Sensenos laikos mūsu priekšteči izdarīja milzīgu kļūdu, un tāpēc esam nolemti mūžmūžos ciest. Virspusēji šķiet, ka mums nav citas iespējas.

Mēs pārmantojam un atveidojam vecāku uzvedības modeļus, viņi — savu vecāku, tie — savu, un tā tālāk un dziļāk pagātnē. Tomēr mūsos nav iedzimta ļaunuma vai grēka. Drīzāk mūs “izkropļo” negatīvas prāta ievirzes, — tās liek mums uzskatīt sevi par sliktiem. Tomēr šajā tīklā — vai juceklī — mums ir brīva griba, mēs varam izmantot intuīciju, lai izlauztos un dzīvotu brīvi.

Otra valdošā ir t. s. faunas paaudzes vai Garīgā filozofija. Pavisam nesen to uzskatāmi izskaidroja grāmata un filma “Noslēpums” [25] , kur ir apgalvots un pierādīts, ka tas, ko mēs domājam, kļūst par to, ko iegūstam: ja cilvēki ir ļauni pret mums, tad tas notiek, kad paši esam ļauni.

Tāds novērtējums atklāj pilnīguma mērauklu, kas nav sasniedzama, un šāda nostāja vismaz daļēji ir kļūdaina. Mēs neesam atbildīgi, ko citi saka vai dara. Mēs neesam cēlonis viņu reakcijai pret mums, — tāpēc neesam cēlonis kaut kam citam, kas notiek dzīvē pret vai ap mums.

Tā vietā, lai dzīvotu ar vainas apziņu, mums ir jāuzņemas atbildība par savu rīcību, un tad lai notiek viss pārējais. Ir jāapzinās, ka puse no tā, ko mums dod vai rāda dzīve, ir jānoraida. Dzīve rāda mums, ko nedarīt tikpat bieži, kā to, ko darīt.

Kāpēc es tik bieži [dzīvē] kļūdos?

Nav grūti atskatīties uz jau notikušo un tad sev pārmest man vajadzēja vai man būtu vajadzējis, vai man nevajadzēja. Mēs mācāmies no pieredzes. Kļūda paliks kļūda, ja to atkārtos.

Iedami uz priekšu rītdienā no šodienas, mēs varam mēģināt kaut ko jaunu. Tā vietā, lai vērtētu izvēli, pamatojoties uz sajūtām, ka kaut kas ir nepareizi ar cilvēku vispār, ir jānotic sev.

Tieši tagad dzīve šķiet īpaši grūta. Kā ar to tikt galā?

Dzīve šķiet īpaši grūta tieši tagad, lai gan es zinu, ka daudzas paaudzes pirms mums savulaik sprieda tāpat. Visā pasaulē mūsdienu sabiedrību māc emocionāla bezcerība, finansiāla lejupslīde, haotiskas nekārtības, pieaugošs bezdarbs un vides piesārņotība. Ko ieteikt cilvēkiem? To pašu, ko saku saviem klientiem.

Informētība. Cilvēki, organizācijas un valstis iziet 7-10 attīstības gadu ciklu. “Lejupslīde” ir īstais laiks, lai pārvērtētu, pārdomātu un pārveidotos. Atmetīsim to, kas nedarbojās agrāk un nedarbojas patlaban.

Brīdinājums. Mēs neesam mainījušies. Esam pārtērējuši, neizplānojuši un nenodrošinājuši rezerves — esam kaut ko skricelējuši, bet papīrs palicis tukšs —, neesam ļāvuši, lai aiziet tas, kas nedarbojās. Turpinot aplami rīkoties, radīsies arvien vairāk sliktu rezultātu.

Svītrošana. Pienācis laiks noteikt, no kā ir jāatsakās. Apturiet, ko vajag apturēt, lai mēs neslīdētu dziļāk bezizejā.

Šķirošana. Ir svarīgi sevi atdalīt no tiem, kas cenšas jūsu prātu virzīt aplamā virzienā, no haosa, kas rada vienīgi bailes un satraukumu.

Dziedināšana. Šis ir brīdis, lai pievērstu uzmanību savām iekšējām bailēm, nemieram un depresijai. Izmantojiet haosu, lai atklātu un atrisinātu problēmas, kas jau pastāv. Izmantojiet negatīvo enerģiju, lai labotos, bet nekļūstiet paši par to.

Novērtēšana. Kā indivīdiem, tā arī organizācijām ir uzdevumi un spējas. Lai kļūtu veiksmīgi — pat caur zaudējumiem —, ir jānosaka skaidrs īpašo spēju un iespēju plāns un tā iezīmes.

Radīšana. Te vienmēr ir iespējas. Pievērsiet lielāku uzmanību, un jūs ieraudzīsit gaismu tumsā.

Attieksme. Palīdziet citiem un apkārtējiem. Esiet pateicīgs. Izpaudieties ar savu attieksmi, enerģiju un dzīves apliecināšanu.

Paļāvība. Šis ir ideāls laiks, lai uzdotu pareizos jautājumus, — atzītu nespēju un sākt (vai turpināt) paļauties uz Dievu.

Paļāvība uz intuīciju. Varbūt ir pienācis brīdis sazināties ar Dievišķo.

Ja augstākminētajam nepieciešams secinājums, tas skan: nāciet ar atvērtu sirdi, ne tikai ar prātu!

Kā varu “saskatītgaismu", kad esmu apmaldījies?

Ieskatieties sevī.

Patiesi.

Mēs esam veidoti no gaismas; tas ir zinātniski pierādīts. Viss Visums ir apņemts un piepildīts ar gaismu. Mūsu DNS un ķermenis ir veidots no gaismas. Skaņa visu sasaista. (Vairāk informācijas lasiet manā grāmatā “Smalkais ķermenis”.)

Es vēlos piebilst, ka esam veidoti arī no ēnām, atmiņām par sevi un par citiem — tiem, kas ir bijuši nepilnīgi tai ziņā, ka nebija atvesti līdz gaismai. Mums ir jāsatiek sava es ēnas un jāatbrīvojas no kauna

un baiļu dūmakas, lai dzīvotu pilnvērtīgi, jo mīlestība un gaisma esam mēs paši. Mūsu individuālais ceļš ietver ari ēnu valstības sapņus, kas nekad nav kļuvuši par īstenību un nekad nav īstenojušies.

Kā lai zinu, kuru dievu pielūgt?

Pirms iespējas ceļot pa pasauli un pirms Interneta mēs dzīvojām izolēti. Mēs augām ģimenēs un kopienās, kas katra savā īpašā veidā saprata Dievu. Visiem kristiešiem ir Bībele, taču katra sekta tās tekstus izskaidro dažādi. Kalahari iezemiešiem bija Dieva viena versija, viņu kaimiņiem otrā Āfrikas pusē — cita. Šodien varam lasīt, studēt un novērtēt pārējo izpratni par Dievu un izvēlēties reliģiju, kas šķiet vispiemērotākā.

Mēs varam pētīt, pārskatīt un vērtēt un pēc sirds aicinājuma veidot ideālu Dievišķā tēlu, kas mūs apmierina, pamodina, apgaismo, kas ietver viscildenākos cilvēces priekšstatus par Augstāko.

Es sekoju Kristum. Kad strādāju ar klientiem, iesaku lūgt Dievu, to viņa/viņas pasaulīgo versiju, kas lūdzējam ir pieņemamāka. Nesen kāds klients lūdza Kuan Yin, Austrumu dievieti, jo tā iemiesojot pamatuzskatus, pēc kuriem viņš tiecoties. Es allaž mudinu cilvēkus ieklausīties savā sirdsbalsī. Nedomāju, ka Dievam rūp, kā mēs viņu dēvējam, kādu dievnamu apmeklējam vai kādas ticības etiķeti sev pielīmējam. Dievišķais ir mīlestība. Mīlestībai ir daudz seju un izpausmju, un es formu, un vienalga, kādā veidā, bet tai noteikti ir jāizpaužas labi, lai tā tiktu uzskatīta par mīlestību.

Kā lai iegūstu, ko vēlos?

Jūs saņemsit to, pēc kā tiecaties. Vērsieties pie Dievišķā, lūdziet, ko patiesi vēlaties, nevis, ko domājat, ka vēlaties. Veiciet grūto darbu atsaukt atmiņā savu pagātni, gaisiniet kauna un baiļu sajūtu. Vēlieties grūti strādāt, lai panāktu, pēc kā tiecaties. Un ziniet, ka jūsu ceļā viss garīgi labais palīdzēs jums.

Vai izvēlos savas nāves brīdi ?

Kad veidojam savas dvēseles plānu, mēs parasti izvēlamies vairākus izejas punktus — laiku, kas varētu būt piemērots, lai nomirtu. Reiz es strādāju ar dziedināšanas skolotāju, kura zināja, ka drīz viņai pienāks tāds bridis. Viņa bija smagi slima. Viņa lūdza Augstākajam nodzīvot iespējami tik ilgi, cik nepieciešams, lai viņa varētu uzrakstīt grāmatu. Sievietes veselības stāvoklis uzlabojās.

Visrūgtākās atmiņas man ir par klienti — jaunu medmāsu. Viņai bija divdesmit četri gadi, kad viņa atnāca pie manis. Jaunā sieviete nebija nākusi, lai “pieslēgtos” astrālajiem spēkiem, viņa man tikai uzdeva jautājumus par nāvi. Noslēgumā viņa sacīja, ka apmēram gada laikā lūgs māti un māsu atnākt pie manis, un tad man viņām būšot jāpasaka, kurā vietā viņas guļamistabā būs bijusi paslēpta vēstule, ko mana apmeklētāja būs atstājusi mātei un māsai. Man viņa pateica šo vietu.

Apmēram pēc gada klientes māte un māsa ieradās pie manis un pateica, ka pirms nedēļas katra saņēmusi dīvainu zvanu no manas bijušās klientes, iesakot viņām pēc nedēļas ierasties pie manis. Dažas dienas pēc tālruņa zvana autoavārijā jaunā sieviete gāja bojā. Viņa bija palīdzējusi kādam šoferim ceļa malā, kad viņu pašu notrieca garāmbraucoša automašīna. Pēdējā mirklī viņa paguva otru cilvēku nogrūst malā.

Vai viņa bija paredzējusi savu nāvi? Kādā līmenī izskatījās, ka bija. Ja vien katram no mums būtu tāda attieksme pret nenovēršamo, — nodzīvodami mīlestības pilnu dzīvi, mēs atklātos vēl lielākā mīlestībā.

Noslēgums

Kā jebkurš no mums, es piedzimu īpaša. Mana unikalitāte neparādītos prāta testa koeficientos, es nebiju nekāds brīnums, tomēr neparasta tādā ziņā, ka spēju redzēt neredzamo ārpus parastā.

Savas dotības es grūti asināju un attīstīju. Lai gan smagos brīžos tas sniedza man mierinājumu — astrālo redzi —, dažreiz tieši tā apgrūtināja manu dzīvi. Ne vienmēr man patika, ka esmu citādāka. Maniem vecākiem nepatika, ka atšķiros no pārējiem, un baznīca uzskatīja, ka esmu arī uz nepareizā ceļa.

Neskatoties uz manām īpatnībām, ārēji dzīvoju pavisam parastu dzīvi. Apprecējos. Man piedzima bērns. Izšķīros. Atkal apprecējos, un piedzima otrs bērns, un atkal izšķīros. Esmu mācījusies, strādājusi, pelnījusi naudu un uzaudzinājusi bērnus; esmu kopusi savus dzīvniekus un veikusi ikdienišķo mājas soli, bet līdztekus tam visam esmu nodevusies savam īstajam aicinājumam: garīgumam, dziedināšanai un intuīcijai, kas kļuva par mana amata rīkiem, par manu grāmatu tēmām, par ierosmi ceļojumiem apkārt pasaulei, lai izprastu neredzamo un nedzirdamo. Patiesībā es meklēju Dievu — Dievu dabā, grāmatās un cilvēkos.

Vai esmu atradusi, ko meklēju? Jā, es to atrodu ik dienu. Ikviena klienta acīs, sirdī un dzīvesstāstā es saredzu Dievišķo. Dievišķās mīlestības klātbūtni es saskatu manu draugu, bērnu un klientu dzīvesstāstos. Es Dievu saredzu jaunāko ziņu raidījumos. Es Dievu saskatu tā vīra asarās, kad viņš, sievai mirstot, tur viņas roku. Es Dievu saredzu šamanī, kas ar dabas terapiju dziedina bērnu no vēža. Es Dievu saskatu vēstniekā, kurš strādāja, lai veicinātu mieru visā pasaulē un nomira svešatnē. Es Dievu saredzu skolotājā, kurš pameta miljoniem naudas izteiksmē apmaksātu sporta karjeru, lai bērnus mācītu būt stipriem un godprātīgiem. Es Dievu saredzu divdesmit vienu gadu vecā jaunietī, kurš veiksmīgi darbojas uzņēmējdarbībā un sapelnīto naudu ziedo cēliem mērķiem.

Dievs ir it visā. Mans vecākais dēls Maikls to saprata vēl bērnībā, kad kādu dienu, sēdēdams augstajā bērnu krēslā, ēda spageti un, pagriezies pret mani, jautāja:

“Māmiņ, vai Jēzum garšo makaroni?”

“Tā varētu būt,” pārsteigta apdomāju atbildi. “Kāpēc jautā?”

“Nu tāpēc, ka Jēzus ir manā sirdī, bet spageti ir jāiet caur sirdi, lai nonāktu vēderā.”

Mums katram ir savas īpašas dotības jeb spējas. Mēs katrs esam šeit, lai būtu varoņi — izdzīvotu savu uzdevumu atbilstīgi pret sevi un pārējiem. Mēs visi esam vajadzīgi. Mēs esam aicināti būt par tiem, kas esam patiesībā, aicināti palīdzēt cilvēcei, planētai un paši sev.

Vissāpīgāk ir, kad redzu cilvēkus neizmantojam savas dotības, ļaujoties atkarībām, negatīvismam vai vienkārši pametot tās novārtā.

Galvenais jautājums ir — vai esat atraduši, ko meklējāt? Ja starp tiem tūkstošiem, ko esmu satikusi un ar kuriem man ir bijis gods strādāt, ir savam mērķim vismaz viens patiesi uzticīgs cilvēks —, tas pierādītu, ka meklējam. Mēs meklējam. Un atrodam. Tad mēs meklējam atkal. Ceru, ka savos meklējumos sevī un ārpus sevis jūs nepametīs apziņa, ka jums visiem ir īpašas dotības jeb spējas, kas ir nepieciešamas, ne tikai, lai vadītu drosmīgajos meklējumos, bet ari tādēļ, lai jūs izdzīvotu savus sapņus. Mēs esam dzimuši ar uzdevumu. Mēs dzīvojam ceļā. Mūsu ceļš var kļūt tikai gaišāks un plašāks, kad mēs atveramies garīgumam.

Jūsu skatiens kļūs redzīgs tikai tad, kad ieskatīsities savā sirdī. Kurš raugās ārpus — sapņo. Kurš ieskatās iekšienē — pamostas.

Karls Gustavs Jungs

Pielikums: spējas

Uz čakrām pamatotas ekstrasensorās spējas: maiņa no psihiskā uz intuitīvo

Mēs piedzimstam ar psihiskām spējām ikkatrā mūsu čakrā. Varam tās izmantot pozitīviem mērķiem, bet varam radīt arī kaitējumus. Mēs izvēršam mūsu spējas, tās apzināti attīstīdami. Tad tās kļūst vairāk intuitīvas. Tabula uzrāda iedzimtās psihiskās spējas un to neizpausto pozitīvo un negatīvo ietekmi, kā arī attīstītās intuitīvās spējas.

.

Dotību attīstība

Pēc tam, kad psihiskās dotības pārveidojas intuitīvā talantā, mums ir jāizlemj, vai savas dotības izmantot, lai sasniegtu mūsu garīgo likteni vai ne. ja sakām ja, intuitīvais talants pārveidojas garīgajās spējās.

Čakra Psihiskās dotības

Pirmā Fiziskā simpātija

Otrā Izjust simpātiju

Trešā Garīgā simpātija

Ceturtā Attiecību simpātija

Piektā Verbālā simpātija

Sestā Vizuālā simpātija

Septītā Garīgā simpātija

Astotā Ēnu simpātija

Devītā Dvēseles simpātija

Desmitā Apkārtējās vides simpātija

Vienpadsmitā Spēka simpātija Divpadsmitā

Intuitīvās spējas Garīgās dotības

Fiziskā empātija Pašapliecināšanās

Izjust enerģiju Līdzjūtība/radīšana

Garīgā empātija Pārvaldīšana

Attiecību empātija Dziedināšana

Verbālā empātija Zināšanas

Vizuālā empātija Atklāsme

Garīgā empātija Pareģošana

Ēnu empātija ^Šamanisma spēks

Dvēseles empātija Saskaņa

Apkārtējās vides empātija Dabiskā dziedināšana

Spēka empātija Pārmaiņas

Meistarība

Piezīmes

*    Pjērs Tejārs dc Šardēns. Pierre Teilhard de Chardin, (1881-1955), franču filozofs, jezuītu priesteris

*    Viljams Šekspīrs (1564-1616), angļu dzejnieks un dramaturgs

*    Ailīna Ilaija Frīmena (Eileen Elias Freeman), autore grāmatām par eņģeļiem

*    Franklins Delano Rūzvelts (1882-1945), ASV prezidents

*   Less Brauns (Les Brown, 1945), amerikāņu politiķis un rakstnieks

*    Sems Voltons, Amerikas lielākā veikalu tikla Wal-Mart Stores Inc. dibinātājs

*    Roberts Braunings (1812-1889), ievērojams angļu dzejnieks

*   Henrijs Deivids Toro (1817-1862), amerikāņu rakstnieks un filozofs

*    Karls Gustavs Jungs (1875-1961), šveiciešu psihiatrs un filozofs, analītiskās psiholoģijas skolas dibinātājs

Saturs

Ievads 5

Pirmā daļa. Stāstījumi 13

Katrā stāstījumā pa vīzijai 14

Svarīgas problēmas: par laimīgo lozi un citi 17 nozīmīgi temati

Apskaidrība pie tējas tases 29

Kas trokšņo pusnaktī 39

Dievišķā atklāsme 49 Ko domā kaimiņi: dzīvot atbilstoši savai būtībai 58

Otrā daļa. Jautājumi un atbildes 67

Ko atklāj redzējumi 68

Dzīves trīs sfēras 70

Jautājumi un atbildes 80

Attiecības 80

Jautājumi un atbildes 131

Darbs 131

Jautājumi un atbildes 183

Veselība 183

Noslēgums 213

Pielikums: spējas 215

Piezīmes 222

www.jumava.lv

www.gramata24.lv

Izdevējs — SIA “J.L.V.”, Dzirnavu ielā 73, Rīgā, LV-1011 Iespiests SIA “Latgales druka”, Baznīcas ielā 28, Rēzeknē, LV-4601

* Aptuveni 136 kg.

[1] uzraksts uz kensingtonas rūnu akmens vēsta, ka pirmie skandināvi (norvēģi) uz dzīvi Minesotas apgabalā apmetās 1362. g.

[2] ouija (angliski) ir Vidžas dēlis — jebkāds dēlis ar uzrakstītiem burtiem, cipariem un citiem simboliem, ko izmanto garu izsaukšanai. Seansa laikā tā dalībnieki, ar pirkstiem bidot sirdsveida koka planšeti vai indikatoru, no tā nolasa vēstījumu.

[3] skotu rakstnieka un dramaturga džeimsa Metjū Berija (1860-1937) stāsta “Piters un Vendija” personāži.

[4] Saskaņā ar kristiešu leģendām kauss, no kura Svētā Vakarēdiena laikā Jēzus ar mācekļiem dzēra vīnu. Šķiet, ka tai pašā kausā ir savāktas Jēzus asinis pie krusta.

[5] intelligence quotient (angļu vai.) — intelektuālās attīstības koeficients.

[6] kerijs grānts (Ārčibalds Aleksandrs Līčs, 1904), angļu/amerikāņu kinoaktieris.

[7] Lēdija Elizabete Rozamunde Teilore (1932-2011), angļu/amerikāņu kinoaktrise, precējusies astoņas reizes.

[8] Ža Ža Gabora (1917), amerikāņu kinoaktrise, ir precējusies deviņas reizes.

[9] piedzīvojumu filmas seriāls bērniem.

[10] www.babycenter.com/o-understanding-miscarriage-252.bc — Autores piezīme.

[11] amerikāņu režisora barija Zonnenfelda fantastikas filma.

[12] johans sebastians bahs (1685-1750), baroka laika vācu komponists un ērģelnieks.

[13] volfgangs Amadejs Mocarts (1756-1791), izcils klasicisma laika austriešu komponists.

[14] 1955. g. 7. oktobri parīzē dzimis ķīniešu izcelsmes ASV čellists.

[15] sūfisms — islamā askētu kustība, reliģiski mistiska mācība, kuras praktizētāju — sūfiju — mērķis ir maksimāla tuvība Dievam, kas tiek sasniegta ar pašattīrīšanos un mīlestību.

’* senebreju valodā — pasaules dziedināšana, pasaules miers, sociālā taisnība.

[17] bipolāri traucējumi ir psihiska slimība, kas izraisa garastāvokļa svārstības no pacilātības (mānijas) līdz depresijai.

[18] domāta lielā depresija, ekonomiskā krīze, kas 1929. g. sākās ASV un ietekmēja pasaules valstu ekonomiku.

[19] authenticus (latīn.) no authentikos (grieķ.) — ‘galvenais’, ‘īsts’ — tāds, kas saskan ar oriģinālu; tāds, kam pamatā pirmavots; neapšaubāms.

[20] minga dinastija (1368-1644), Ķīna.

'* budistu žēlastības un līdzjūtības dieviete.

[22] viena no centrālajām dievībām hinduismā.

pateicības dienu atzīmē novembra pēdējā ceturtdienā, godinot pirmos kolonistus, kas apmetās uz dzīvi Masačūsetsas štatā Amerikā.

[24] nocebo efekts ir negatīvu sajūtu kaitīgā ietekme. tikko ļaujamies bailēm no slimības vai zāļu blaknēm, mēs patiešām saslimstam. Pacienta negatīvā vai pat pesimistiskā attieksme pret terapijas panākumiem var pastiprināt specifisku vai nespecifisku blaknes iedarbību un līdz ar to negatīvi ietekmēt atveseļošanās procesu. Placebo efekts ir fenomens, kad, lietojot neefektīvas zāles, slimības simptomi pazūd, jo slimnieks gaida, ka zāles iedarbosies, viņš tic to iedarbībai. Placebo efektu var skaidrot kā pašiedvesmas rezultātu.

[25] austrāliešu autores Bērnas Rondas (1951) grāmata un filma “Noslēpums”, 2006. g.

Content

Deila Sindija Ikdienas gaišredzība.

Ievads

Pirmā daļa. Stāstījumi

Darbs redzēt un dot cerību

Gaišredzība

Kas ir redzējums”

Kas notiek seansa laikā

Traģēdijas mistika

Apskaidrība pie tējas tases

Ar bērna acīm

Krāsu redze

Ko redz bērni

Kas trokšņo pusnaktī

Klejojošie spoki

Patīkamie spoki

Tuvinieku spoki

Dievišķā atklāsme

Dievišķais kā Kristus

Dievišķais ir visā

Pastaiga ar Dievu

Pieņemt attiecības, kādas tās ir

Dievišķā norādījumi

Otra dala Jautājumi un atbildes

Dzīves trīs sfēras

Apmierinošs darbs

Apmierinoša veselība

Sfēru centrs

Jautājumi un atbildes attiecības

Krāsu nozīme mīlestības varavīksnē

Kas ir beznosacījuma mīlestība ?

Neveiksmīgas mīlestības situācijas

Kā ļaut aiziet, ja mani pamet?

Bērns un bērna vecāki

Kā gaišreģe redz tēva-bērna saiti ?

Spirituālā pasaule

Vai ir iespējams kontaktēties ar mirušo mīļoto ?

Pāri laikam un telpai

Vai visi esam nākuši no vienas un tas pašas planetārās sistēmas ?

Ka jusu idejā iekļaujas stāsts par Ādamu un Ievu ?

Vai spējat paredzēt attiecību nākotni?

Kā tas ir — satikties ar gaišreģi?

Jautājumi un atbildes darbs

Uzdevums pāri laikam un Visumam

Garīgās spējas jeb dotības

Kā attīstās garīgās spējas?

Darbs un nauda

Sastrēgumi un izaicinājumi

Garīgā pasaule un darbs

Vai pašnāvība izjauc pašnāvnieka likteņa ceļu ?

Vai Dievišķais mums palīdz likteņa īstenošanā ?

Darbs un pasaule ap mums

Jūsu uzdevuma noteikšana

Kā cilvēkam novērtēt viņa īsteno uzdevumu ?

Kā man uzrakstīt savas misijas paziņojumu?

Jautājumi un atbildes veselība

Veselības nozīme

Fiziskā veselība

Kas laimei ir kopējs ar fizisko labklājību?

Garīgā veselība

Pielikums: spējas

Dotību attīstība

Saturs