Armstronga Kārena

Īsi par mītu vēsturi

Kārena Armstronga

Īsi par mītu vēsturi

I Kas ir mīts?

Cilvēki visos laikos ir radījuši mītus. Arheologu neandertāliešu apbedījumu vietās atrastie ieroči, darbarīki un upurēto dzīvnieku kauli vedina domāt par zināmu ticību nākamai pasaulei, līdzīgai viņu pašu, šeit esošajai. Iespējams, neandertālieši stāstījuši cits citam stāstus par dzīvi, kuru nu bauda aizsaulē aizgājušais. Pavisam noteikti pārdomas par nāvi atšķīra viņus no citām dzīvām radībām. Dzīvnieki vēro cits cita nāvi, tomēr, cik mums zināms, īpašu uzmanību tai nepievērš. Taču neandertāliešu kapi parāda, ka, līdzko senie cilvēki sāka apzināties savu mirstīgumu, viņi radīja savā ziņā atspēkojošu stāstu, kas deva iespēju šo mirstīguma apziņu pieņemt. Neandertālieši, kas apglabāja savus tuviniekus ar īpašu rūpību, iespējams, iztēlojās, ka redzamā, materiālā pasaule nav vienīgā realitāte. Tādēļ šķiet, ka jau no pašas sākotnes cilvēki ir atšķīrušies ar spēju domāt par lietām, kas paceļas pāri viņu ikdienas pieredzei.

Mēs esam jēgu meklējošas būtnes. Suņi, cik zināms,

izmisīgi nemokās pārdomās par suņu stāvokli, neraizējas par suņu nožēlojamo situāciju citviet pasaulē un necenšas aplūkot savu dzīvi no dažādām perspektīvām. Toties cilvēki viegli krīt izmisumā, kopš pašiem pirmsākumiem mēs izdomājam stāstus, kas palīdz ievietot mūsu dzīvi plašākā ainā, atklāj pamatlikumsakarības un rada izjūtu, ka, par spīti nomācošajiem un haotiskajiem acīmredzamajiem pierādījumiem, dzīvei ir jēga un vērtība.

Cita cilvēka prāta īpaša iezīme ir spēja domāt un pieredzēt to, ko nevaram racionāli izskaidrot. Mums piemīt iztēle, tādēļ mēs varam domāt par to, kas neatrodas tiešā klātbūtnē un kam, pirmoreiz to iedomājoties, nav objektīvas eksistences. Iztēle ir spēja, kas rada reliģiju un mitoloģiju. Šodien mītiskā domāšana ir ieguvusi sliktu slavu mēs bieži to atvairām kā iracionālu un pašmērķīgu. Tomēr tieši iztēle sekmējusi jaunu zinātnisku teoriju un virzienu un tehnoloģiju attīstību un izgudrošanu, padarot mūsu darbību neizmērojami efektīvāku. Zinātnieku iztēle devusi iespēju cilvēkam ceļot kosmosā un staigāt pa Mēnesi veikt varoņdarbus, kas reiz bija iespējami tikai mīta valstībā. Gan mitoloģija, gan zinātne paplašina cilvēka redzesloku. Tāpat kā zinātne un tehnoloģija, arī mitoloģija, kā redzēsim, nevis vedina izvairīties no šīs pasaules, bet gan mudina dzīvot tajā intensīvāk.

Neandertāliešu kapi mums sniedz piecas būtiskas atziņas par mītu. Pirmkārt, tas gandrīz vienmēr ir sakņots nāves pieredzē un bailēs no iznīcības. Otrkārt, dzīvnieku kauli norāda uz to, ka apbedīšanas laikā notikusi upurēšana. Mitoloģija parasti nav šķirama no rituāla. Daudzi mīti nav izprotami bez liturģiskās drāmas, kas dod tiem dzīvību, un ir neizprotami profanā vidē. Treškārt, neandertāliešu mīts kaut kādā veidā tika atgādināts pie kapa, pie cilvēka dzīves robežlīnijas. Visspēcīgākie mīti ir par galējo robežu. Tie liek mums pacelties viņpus mūsu pieredzes. Ir brīži, kad mēs visi tādā vai citādā veidā esam spiesti doties uz nekad neredzētu vietu vai paveikt vēl nekad nedarītu darbu. Mīts ir par nezināmo; par to, kam mums sākotnēji nav vārdu. Tādēļ mīts lūkojas klusuma dzīlēs. Ceturtkārt, mīts nav stāsts, kas tiek stāstīts paša stāsta dēļ. Tas mums rāda, kā izturēties. Neandertāliešu apbedījumos mirstīgās atliekas dažkārt ir novietotas embrija pozā kā pārdzimšanai: mirušajam pašam jāveic nākamais solis. Tas liek secināt, ka mitoloģija mūs ievirza atbilstošā garīgā vai psiholoģiskā stāvoklī pareizai rīcībai šajā vai nākamajā pasaulē.

Visbeidzot, ikvienā mitoloģijā tiek runāts par mūsu pasaulei paralēli esošu līmeni, kas zināmā mērā sniedz atbalstu pirmajai. Ticība neredzamajai, bet daudz spēcīgākajai realitātei, dažkārt sauktai par dievu pasauli, ir mitoloģijas pamattēma. Tā ir tikusi dēvēta par "mūžīgo filosofiju", jo tajā sakņojas visu pirms mūsu zinātniskā laikmeta pastāvošo sabiedrību mitoloģija, rituālā un sociālā organizācija, un tā joprojām ietekmē mūsdienu pirmatnējās sabiedrības. Saskaņā ar mūžīgo filosofiju viss, kas norisinās šajā pasaulē, visam, ko varam redzēt un dzirdēt šeit lejā, ir kopija dievišķajā līmenī, un tā ir bagātīgāka, stiprāka un ilgstošāka nekā mūsu pašu1 . Zemes realitāte ir tikai blāva tās arhetipa, oriģinālā parauga, ēna jeb nepilnīga kopija. Tikai piedaloties dievišķā dzīvē, mirstīgā, trauslā cilvēciskā būtne īsteno savu potenciālu. Mīti deva konkrētu apveidu realitātei, ko cilvēki intuitīvi sajuta. Mīti vēstīja par dievu uzvedību, nevis lai apmierinātu tukšu ziņkāri vai tādēļ, lai izklaidētu ar šīm pasakām, bet lai iedrošinātu vīrus un sievas atdarināt spēcīgās būtnes un pašiem piedzīvot dievišķo.

Mūsu uz zinātni orientētajā kultūrā dievišķais bieži tiek izprasts pārāk vienkāršoti. Senajā pasaulē "dievi" reti tika uzskatīti par pārdabiskām būtnēm ar noteiktu identitāti, kas mājo pilnīgi nošķirtā metafiziskā esamībā. Mitoloģija nebija vēstījums par teoloģiju tās mūsdienu izpratnē, bet gan par cilvēcisko pieredzi. Ļaudis uzskatīja, ka dievi, cilvēki, dzīvnieki un daba ir cieši saistīti, tic veidoti no vienas un tās pašas dievišķās substances un uz viņiem attiecas vieni un tie paši likumi. Sākotnēji nebija ontoloģiskas šķirtnes starp dievu un vīrieša un sievietes pasauli. Cilvēki, izsakoties par dievišķo, parasti runāja par kādu laicīgu parādību. Dievu eksistence nebija šķirama no vētras, jūras, upes vai no spēcīgu cilvēku emociju mīlestības, dusmu vai dzimumkaisles esamības, tā šķita acumirklī paceļam vīrieti un sievieti jaunā eksistences līmenī, liekot paraudzīties pasaulē citām acīm.

Tādējādi mitoloģija bija radīta, lai palīdzētu mums tikt galā ar problemātisko cilvēka stāvokli. Tā palīdzēja atrast savu vietu pasaulē un patieso virzību tajā. Mēs visi vēlamies zināt, no kurienes esam cēlušies, bet, tā kā mūsu pirmsākumi ir pazaudēti aizvēstures dūmakā, mēs esam radījuši mītus par saviem senčiem, tie nav vēsturiski, tomēr palīdz izskaidrot pastāvošo attieksmi pret mums apkārt esošo vidi, kaimiņiem un paradumiem. Bez tam mēs vēlamies arī uzzināt, kurp dodamies. Tādēļ esam izgudrojuši stāstus, kas vēsta par pēcnāves esību, tomēr, kā redzēsim, nav daudz mītu, kas paredz cilvēka nemirstību. Mēs vēlamies izskaidrot dižos mirkļus, kad šķietami tiekam pacelti viņpus mūsu ikdienas rūpēm. Dievi palīdzēja rast skaidrojumu transcendences pieredzei. Mūžīgā filosofija izteic mūsu dabisko izjūtu, ka cilvēkos un materiālajā pasaulē ir kas vairāk, nekā acs spēj saskatīt.

Šodien vārds "mīts" tiek lietots, aprakstot ko tādu, kas nav patiess. Politiķis, apsūdzēts sīkā pārkāpumā, teiks, ka tas ir "mīts", ka tas nekad nav noticis. Dzirdot par dieviem, kas klejo pa zemes virsu, par mirušajiem, kas ceļas no kapiem, vai par jūru, kas brīnumainā kārtā pašķiras un ļauj izredzētai tautai aizbēgt no ienaidnieka, mēs noraidām šos stāstus kā neticamus un acīmredzami nepatiesus. Kopš astoņpadsmitā gadsimta mēs esam attīstījuši zinātnisku skatījumu uz vēsturi; visvairāk mūs nodarbinājis jautājums kas notika patiesībā. Bet senajā, pirmsmodernā laika pasaulē cilvēkus, rakstot par pagātni, vairāk nodarbināja jautājums, kāda ir notikuma nozīme. Mīts bija notikums, kas savā ziņā bija reiz noticis, taču turpinājās visu laiku. Pateicoties mūsu stingri hronoloģiskajam skatījumam uz vēsturi, mēs ko tādu nepieminam ne ar pušplēstu vārdu, bet mitoloģija ir mākslas forma, kura pievēršas tam, kas atrodas aiz vēstures, mūžīgajam cilvēka eksistencē, palīdzot tikt viņpus nejaušu gadījumu haotiskā plūduma un uz mirkli ieraudzīt realitātes būtību.

Transcendences pieredze vienmēr bijusi daļa no cilvēka pieredzes. Mēs alkstam ekstāzes mirkļu, kad iekšēji jūtamies dziļi aizkustināti un tajā pašā acumirklī esam pacelti pāri, ārpus sevis. Tādos brīžos, šķiet, mēs dzīvojam intensīvāk nekā parasti, darbojamies ar pilnu jaudu un līdz galam apzināmies savu cilvēcisko būtību. Reliģija bija viens no tradicionālākajiem ceļiem, kā sasniegt ekstāzi, taču, ja ļaudis to vairs nerod tempļos, sinagogās, baznīcās vai mošejās, tie meklē to citur: mākslā, mūzikā, dzejā, rokā, dejās, narkotikās, seksā vai sportā. Līdzīgi kā dzejai un mūzikai, mitoloģijai būtu jāmodina cilvēkos aizgrābtība, sajūsma, pat ja, sastopoties ar nāvi un izmisumu, rastos izjūta, ka stāvam iznīcības priekšā. Ja mīts to nedara, tad tas ir miris un sevi izsmēlis.

Tādēļ ir kļūdaini uzskatīt mītu par zemāku domāšanas veidu, kas būtu atmetams, līdzko cilvēce sasniegusi saprāta laikmetu. Mitoloģija nav agrīns vēstures veidošanas mēģinājums un nepretendē uz to, ka tās stāsti ir objektīvi fakti. Udzīgi kā romāns, opera vai balets, mīts ir izdomājums; tā ir spēle, kas pārveido mūsu sadrumstaloto, traģisko pasauli un palīdz mums uz mirkli ieraudzīt jaunas iespējas, jautājot: "ja nu?" jautājumu, kas ierosinājis arī dažus no vissvarīgākajiem atklājumiem filosofijā, zinātnē un tehnoloģijā. Neandertālieši, kas sagatavoja mirušo jaunai dzīvei, iespējams, bija iesaistīti garīgā fantāzijas spēlē: "Ja nu šī pasaule nav tikai tas, kas šeit? Kā tas ietekmētu mūsu dzīvi psiholoģiski, praktiski un sociāli? Vai mēs kļūtu citādi? Pilnīgāki? Un, ja nu mēs atklātu, ka patiesi esam tā pārvērtušies, vai tas nenorādītu, ka mūsu mītiskā ticība zināmā mērā bijusi patiesa, ka tā vēsta ko nozīmīgu par mums kā cilvēkiem, pat ja mēs to nevaram pierādīt racionāli?"

Cilvēki ir unikālas būtnes, jo ilgstoši saglabā spēju spēlēties2 . Citi dzīvnieki, ja vien viņi nedzīvo mākslīgos apstākļos vai nebrīvē, saskaroties ar savvaļas dzīves skarbo realitāti, zaudē savu agrīno prieka izjūtu. Taču pieaudzis cilvēks turpina baudīt spēlēšanos ar dažādām iespējām, un, līdzīgi kā bērni, mēs joprojām radām iedomātas pasaules. Mākslā, atbrīvotā no prāta un loģikas žņaugiem, mēs iedomājamies un apvienojam jaunas formas, kas bagātina mūsu dzīvi un kas, kā mēs ticam, pauž kaut ko nozīmīgu un dziļi patiesu. Ari mitoloģijā mēs izlolojam hipotēzi, iedzīvinām to caur rituālu, darbojamies ar to, apceram tās ietekmi uz mūsu dzīvi un atklājam, ka esam guvuši jaunu atskārsmi par mūsu pasaules mīklām.

Mīts ir patiess tāpēc, ka ir iedarbīgs, nevis tāpēc, ka sniedz mums faktuālu informāciju. Tomēr, ja tas nenoved pie jaunas atskārsmes par dzīves dziļāko būtību, tas ir cietis neveiksmi. Ja mīts iedarbojas ja tas liek mums mainīt domas un sirdis, sniedz mums jaunu cerību un rosina dzīvot pilnvērtīgāk -, tas ir patiess mīts. Mitoloģija tikai tad mūs pārveidos, ja mēs sekosim tās norādēm. Mīts pēc būtības ir ceļvedis; tas vēsta, kas mums darāms, lai dzīvotu pilnasinīgāk. Ja mēs to neizmantojam savā situācijā un nepadarām mītu par realitāti paši savā dzīvē, tas paliks tikpat neizprotams un tāls kā galda spēles noteikumi, kas nereti šķiet mulsinoši un garlaicīgi, pirms neesam sākuši spēlēt.

Mūsdienu cilvēka atsvešinātība no mīta ir bezprecedenta. Senajā pasaulē mitoloģija bija neaizstājama. Tā ne tikai palīdzēja cilvēkiem rast dzīvei jēgu, bet arī atsedza cilvēka apziņas laukus, kas citādi būtu palikuši neaizsniedzami. Tā bija agrīnā psiholoģijas forma. Stāsti par dieviem vai varoņiem, kas nolaižas pazemē, izlaužas cauri labirintiem un cīnās ar briesmoņiem, apgaismoja psihes noslēpumaino darbību, parādot cilvēkiem, kā tikt galā ar iekšējo krīzi. Kad Freids un Jungs sāka modernos dvēseles meklējumus, viņi savu atskārsmju skaidrošanai instinktīvi pievērsās klasiskajai mitoloģijai un radīja senu mītu interpretācijas.

Tajā nebija nekā jauna. Mītam nekad nav viena, ortodoksāla versija. Tā kā apstākļi ap mums mainās, tad stāsti mums jāstāsta citādi, lai varētu izcelt tajos rodamo mūžīgo patiesību. Šajā īsajā mitoloģijas vēsturē mēs redzēsim, ka ikreiz, kad vīrietis un sieviete spēra nozīmīgu soli uz priekšu, viņi pārskatīja mitoloģiju un piemēroja to atbilstoši jaunajiem apstākļiem. Tomēr cilvēka daba nemainās strauji, un daudzi no mītiem, kas radīti sabiedrībās, kuras ļoti atšķiras no mūsējās, joprojām attiecināmi uz mūsu visdziļākajām bailēm un vēlmēm.

Paleolīta periods: mednieku mitoloģija (20 000. līdz 8000. g. pr. Kr.)

Periods, kurā cilvēce pabeidza savu bioloģisko evolūciju, ir viens no ilgākajiem un ietekmīgākajiem tās vēsturē. Daudzējādā ziņā tas bija baiļpilns un nomācošs laiks. Senie cilvēki vēl nebija attīstījuši lauksaimniecību. Viņi vēl nenodrošināja sevi ar pārtiku, to audzējot, bet bija pilnībā atkarīgi no medībām un pārtikas vākšanas. Mitoloģija bija tikpat būtiska viņu izdzīvošanai kā medību ieroči un prasmes, ko viņi lika lietā, lai nogalinātu laupījumu un iegūtu kontroli pār vidi. Līdzīgi neandertāliešiem, paleolīta laika cilvēki nevarēja atstāt mītu pierakstus, bet šie stāsti izrādījušies tik būtiski cilvēka izpratnei par sevi un savu vietu šajā pasaulē, ka tie fragmentāri saglabājušies to vēlāko kultūru mitoloģijā, kuras pazina rakstību. Par seno cilvēku pieredzi un viņu rūpestiem mēs lielā mērā varam uzzināt, piemēram, no Austrālijas iezemiešiem pigmejiem, kuri, līdzīgi kā paleolīta laikmeta cilvēki, dzīvo mednieku sabiedrībā un tos nav skārusi lauksaimniecības revolūcija.

Iezemiešiem ir dabiski domāt mītu un simbolu valodā, jo, kā etnologi un antropologi parādījuši, viņi nenoliedzami apzinās garīgās dimensijas klātbūtni savā ikdienas dzīvē. Tā dēvētā svētuma vai dievišķā pieredze industrializēto, urbāno sabiedrību ļaudīm kļuvusi labākajā gadījumā attālināta, bet Austrālijas pamatiedzīvotājiem tā ir ne tikai pašsaprotama, bet pat reālāka nekā materiālā pasaule. "Sapņulaiks", ko austrālieši piedzīvo miegā vai vīziju brīžos, ir ārpus laika esošs un "ikmirklīgs". Tas ir neiztrūkstošs ikdienas dzīves fons, kurā dominē nāve, mainīgums, nebeidzama notikumu virkne un gadalaiku cikls. Sapņulaikā mājo senči spēcīgas arhetipiskas būtnes, kas iemācījušas cilvēkiem dzīvei nepieciešamās prasmes medīt, karot, mīlēties, aust un darināt grozus. Tādējādi tās ir nevis profanas, bet sakrālas darbības, kas mirstīgajiem ļauj nonākt saskarē ar sapņulaiku. Kad austrālietis dodas medīt, viņš tik ļoti atdarina Pirmā Mednieka uzvedību, ka pilnībā saplūst ar to, iegrimstot daudzkārt varenākajā arhetipiskajā pasaulē. Tikai noslēpumainajā vienotībā ar sapņulaiku viņa dzīvei ir jēga. Pēc tam viņš attālinās no pirmatnējā krāšņuma un nokļūst atpakaļ pasaulē, kas pakļauta laikam. Viņš raizējas, ka laiks viņu iznīcinās un visus viņa centienus padarīs par nebijušiem.3

Garīgā pasaule it tik nepastarpināta un neatvairāma realitāte, ka iezemieši tic tai reiz bija jābūt cilvēkiem daudz pieejamākai. Ikvienā kultūrā varam atrast mītu par zaudēto paradīzi, kur cilvēku dzīve risinājusies ciešā ikdienas saskarē ar dievišķo. Cilvēki bijuši nemirstīgi un dzīvojuši harmonijā cits ar citu, dzīvniekiem un dabu. Pasaules centrā bijis koks, kalns vai stabs, kas savienoja zemi un debesis un pa ko it viegli varēja uzrāpties, lai sasniegtu dievu valstību. Tad nākusi katastrofa: kalns sagruvis, koks ticis nocirsts, un nu bijis daudz grūtāk sasniegt debesis. Stāsts par Zelta laikmetu, ļoti sens un gandrīz universāls mīts, nebija iecerēts kā vēsturisks. Tas cēlies no cilvēkiem dabiski piemītošās spēcīgās svētuma pieredzes un pauž viņu mokošo izjūtu par gandrīz taustāmo īstenību, kas ir tepat līdzās. Lielākajā daļā arhaisko sabiedrību reliģija un mitoloģija ir pārpilna ar ilgām pēc zaudētās paradīzes.4 Tomēr mīts nebija vienkārša vingrināšanās nostalģijā. Tā galvenais uzdevums bija parādīt cilvēkiem, kā atgriezties arhetipu pasaulē ne tikai jūsmīgos iztēles brīžos, bet arī veicot ikdienas dzīves ierastos pienākumus.

Mūsdienās mēs nošķiram reliģisko no sekulārā. Tas būtu neizprotami paleolīta laika medniekiem, kuriem nekas nebija profans. Viss, ko viņi redzēja vai piedzīvoja, bija atbilstošs tā dievišķajam dubultniekam. Jebkas, lai arī nepilnīgi, varēja iemiesot sakrālo.5 Jebkas, ko viņi darīja, bija sakraments, kas ļāva savienoties ar dieviem. Visvienkāršākās darbības bija ceremonijas, kas sekmēja mirstīgo būtņu piedalīšanos "ikmirkļa" ārpus laika esošajā pasaulē. Mūsdienu cilvēka izpratnē simbols ir būtiski nošķirts no neredzamās realitātes, ko tas apzīmē, bet grieķu symballein nozīmē 'samest kopā': divi līdz šim nošķirti objekti kļūst nešķirami kā džins un toniks kokteilī. Apcerot kādu pasaulīgu lietu, neizbēgama ir tās dievišķās līdzinieces klātbūtne. Dalība dievišķās norisēs ir neatņemama mītiskā pasaules skatījuma iezīme: mīta nolūks bija likt cilvēkiem apzināties viņus no visām pusēm ietverošās garīgās dimensijas dabiskas dzīves sastāvdaļas klātbūtni.

Agrīnās mitoloģijas mācīja ielūkoties viņpus taustāmās pasaules realitātē, kas šķita esam kas cits.6 Taču tas neprasīja ticības lēcienu, jo tobrīd nebija metafiziskas šķirtnes starp sakrālo un profano. Raugoties uz akmeni, senie cilvēki neredzēja sastingušu, neizteiksmīgu klints gabalu, tas iemiesoja sevī spēku, pastāvīgumu, uzticamību un absolūto esamību, kas krietni atšķīrās no cilvēka nenoteiktā stāvokļa. Akmens citādība padarīja to svētu. Senajā pasaulē akmens bija vispārzināms hierofanijas t. s. svētā izpausmes objekts. Līdzīgi koks, kam piemita spēks nenogurstoši sevi atjaunot, iemiesoja un padarīja uzskatāmu brīnumaino vitalitāti, kas liegta mirstīgajiem. Vērojot mēness dilšanu un augšanu, cilvēki redzēja vēl vienu sakrālo atdzimšanas spēku izpausmi7 , pierādījumu likumam, kas vienlaikus bija gan skarbs, gan līdzjūtīgs, gan biedējošs, gan mierinošs. Koki, akmeņi [1] un dievišķas būtnes nekad nebija pielūgsmes objekti paši par sevi, bet gan tika godāti, jo kalpoja dievišķā izpausmes svētajai varai, kas spēcīgi darbojās it visur dabā, sniedzot cilvēkiem norādi par citas, daudz varenākas realitātes esību.

Daži pirmatnējie mīti, kas, iespējams, nāk no paleolīta laikmeta, tika saistīti ar debesīm, kuras, šķiet, raisīja cilvēkos pirmo nojautu par dievišķo. Veroties debesīs bezgalīgās, tālās un diezgan savrupās no pašu niecīgās dzīves -, cilvēki guva reliģisko pieredzi.8 Debesis pletās pār viņiem neaptverami bezgalīgas, neaizsniedzamas un mūžīgas. Tā bija pati transcendences un citesamības būtība. Cilvēks nekādā veidā nevarēja to ietekmēt.

Nebeidzamā debesu drāma ar zibeņiem, aptumsumiem, vētrām, saulrietiem, varavīksnēm un meteoriem vēstīja par citu nebeidzami darbīgu dimensiju, kas dzīvoja pati savu vienmēr kustībā esošu dzīvi. Debesu vērojumi raisīja cilvēkos gan šausmas un sajūsmu, gan apbrīnu un bailes. Debesis tos vilināja un atgrūda. Izcilais reliģijas vēsturnieks Rūdolfs Otto tās dēvē par numinozām (pārdabiskām). Debesis pašas par sevi, bez jelkādas izdomātas dievības aiz tām, bija my$terium tremendum, terribile et fascinans absolūti nesasniedzamas, spēkpilnas, tām piemita enerģija un vara, kam līdzinās vien Dieva dusmas:9

Te mēs nonākam pie būtiska gan mītiskās, gan reliģiskās apziņas elementa. Mūsu skeptiskajā laikmetā bieži tiek pieņemts, ka cilvēki ir reliģiozi tādēļ, ka vēlas kaut ko saņemt no dieviem, ko pielūdz. Viņi cenšas iegūt augstāko spēku labvēlību. Vēlas ilgu mūžu, veselību un nemirstību un domā, ka var pārliecināt dievus piešķirt viņiem šīs balvas. Taču šī agrīnā hierofanija parāda, ka pielūgšana nebūt ne vienmēr ir savtīga cilvēki neko nevēlējās no debesīm un ļoti labi apzinājās, ka nav viņu spēkos tās ietekmēt. No pašiem pirmsākumiem mēs pazīstam savu pasauli kā dziļi mistisku: tā raisa izbrīnu un godbijību, kas ir pielūgsmes būtība. Vēlāk Israēla tauta, lai apzīmētu svēto, lietos vārdu qaddosh savrupais, citādais. Tīrās transcendences pieredze pati par sevi deva dziļu gandarījumu. Tā sniedza cilvēkiem ekstātisku pieredzi, atklājot tiem esamību, kas pilnībā pārspēja viņus pašus, jūtās un iztēlē paceļot pāri viņu ierobežotajai videi. Bija neiedomājami, ka būtu iespējams pārliecināt debesis darīt to, ko niecīgās cilvēciskās būtnes vēlējās.

Debesis vēl ilgi pēc paleolīta perioda turpināja būt sakrālā simbols. Taču jau no paša sākuma bija skaidrs, ka mitoloģija ciestu neveiksmi, ja pievērstos lietām, kas ir pārlieku transcendentas. Ja mīts neiedrošina cilvēkus kaut kādā veidā iesaistīties sakrālajā, tas attālinās un izzūd no viņu apziņas. Pienāca brīdis nav zināms precīzi, kad tas bija, ļaudis dažādos pasaules nostūros sāka debesis personificēt. Viņi sāka stāstīt stāstus par Debesu dievu vai Augsto dievu, kas viens pats radījis debesis un zemi no nekā. Šāds vienkāršais monoteisms gandrīz noteikti aizsākās paleolīta periodā. Pirms sākt pielūgt daudzas dievības, tautas dažādās pasaules daļās atzina tikai vienu augstāko dievu, kas bija radījis pasauli un vadīja cilvēku dzīvi no tālienes.

Vai ikvienā panteonā ir Debesu dievs. Antropologi atklājuši, ka tāds ir gan pigmejiem un austrāliešiem, gan Ugunszemes iedzīvotājiem.10 Viņš ir visa pirmcēlonis un debesu un zemes valdnieks. Viņš netiek attēlots zīmējumos, un viņam nav nedz svētnīcas, nedz priestera, jo viņš ir pārāk pārpasaulīgs cilvēku radītam kultam. Ļaudis tiecas pēc augstākā dieva savās lūgšanās, tic, ka viņš tos pārrauga un sodīs par pārkāpumiem. Tomēr viņš nepiedalās cilvēku ikdienas dzīvē. Cilšu pārstāvji apgalvo, ka viņš ir neaprakstāms un ka viņam nevar būt nekādu darīšanu ar cilvēku pasauli. Pie viņa var griezties nelaimē, bet citādi viņš nav klātesošs. Nereti pat tiek runāts, ka viņš ir "aizgājis" vai "izzudis".

Gan seno divupiešu, gan vēdu laikmeta indiešu, gan grieķu un kānaāniešu Debesu dievs tādā veidā zaudēja savu varenību. Visu šo tautu mitoloģijās augstākais dievs labākajā gadījumā līdzinās ēnai, bezspēcīgai figūrai, nošķirtai no dievu panteona, kura priekšplānā izvirzās dinamiskākas, interesantākas un pieejamākas dievības, tādas kā Indra, Enlils un Baāls. Ir stāsti, kas izskaidro, kā augstākais dievs tiek izstumts. Piemēram, Urānu, grieķu debesu dievu, kastrē viņa paša dēls Krons. Tas ir mīts, kas atbaidoši ilustrē šo radītāju nespēku. Viņi bija tik ļoti attālināti no cilvēku ikdienas dzīves, ka pamazām kļuva periferi, nomaļus stāvoši. Baāla sakrālo spēku ļaudis piedzīvoja ikvienā negaisā; viņi piedzīvoja Indras spēku ikreiz, kad viņus pārņēma nepārvarams kaujas niknums.

Bet senie Debesu dievi nekādā veidā nesaskārās ar cilvēku dzīvi. Šis agrīnais pavērsiens rāda, ka mitoloģija negūs panākumus, ja pievērsīsies tikai pārdabiskajam; tā saglabās savu dzīvotspēju tikai tad, ja vispirms būs saistīta ar cilvēku dzīvi.

Debesu dieva liktenis atgādina par vēl kādu maldīgu uzskatu. Bieži tiek pieņemts, ka senie mīti sniedza pirmszinātnes laikmeta cilvēkiem informāciju par kosmosa izcelsmi. Stāsts par Debesu dievu bija tieši šāda veida spekulācija, bet mīts cieta neveiksmi, jo nebija saskarsmē ar cilvēku ikdienas dzīvi, nevēstīja neko par viņu cilvēcisko būtību un nepalīdzēja risināt viņu nebeidzamās problēmas. Debesu dieva demisija palīdz izskaidrot jūdu, kristiešu un musulmaņu pielūgtā Dieva Radītāja izzušanu no daudzu Rietumu cilvēku dzīves. Mīts nesniedz faktuālu informāciju, bet pirmkārt ir rīcības ceļvedis. Tajā ietvertā patiesība tiks atklāta vienīgi tad, ja tā tiks pielietota praksē rituālos vai ētiskajās mācībās. Ja mītu pēta vienīgi kā intelektuālu pieņēmumu, tas kļūst maznozīmīgs un neticams.

Augstākie dievi var tikt pazemināti, taču debesis nekad nezaudēs savu spēju atgādināt cilvēkiem par svēto. Augstums ir saglabājies kā dievišķā mītiskais simbols paleolīta laikmeta garīguma relikts. Mitoloģijā un misticismā ļaudis joprojām tiecas pēc debesīm un izdomā transa un koncentrēšanās rituālus un tehnikas, kas palīdz iedzīvināt praksē debesīs nonākšanas stāstus un "pacelties" "augstākā" apziņas stāvoklī. Zintnieki apgalvo, ka virzījušies cauri vairākiem debesu līmeņiem, līdz nokļuvuši dievišķā valstībā. Jogas praktiķi sakās esam lidojuši cauri gaisam, mistiķi lidinās, pravieši kāpj augstu kalnos un nokļūst augstākas esības laukos11 . Cilvēki, tiecoties pēc pārpasaulīgā, ko iemiesoja debesis, juta, ka tādējādi viņi var izvairīties no cilvēka stāvokļa nīcības un nokļūt viņpus esošā. Tāpēc tik bieži kalni mitoloģijā ir svēti: pusceļā starp zemi un debesīm tā bija vieta, kur cilvēks, kā Mozus, varēja satikties ar dievu. Mīti par lidojumu un pacelšanos sastopami visās kultūrās. Tie izsaka vispārējo vēlmi pēc pārpasaulīgā un atbrīvošanās no cilvēka stāvokļa žņaugiem. Šādi mīti nav izprotami burtiski. Lasot par Jēzu, kas paceļas debesīs, nevajadzētu iedomāties viņu virpuļojam cauri stratosfēras slāņiem. Kad pravietis Muhameds lido no Mekas uz Jeruzālemi un tad dodas augšup pa Dievišķā troņa kāpnēm, mums būtu jāsaprot, ka viņš ir sasniedzis jaunu garīgu līmeni. Kad pravietis Elija ugunīgos ratos traucas debesīs, viņš ir atstājis aiz sevis cilvēka stāvokļa niecību un devies sakrālā valstībā, kas atrodas ārpus mūsu šīs zemes pieredzes.

Zinātnieki uzskata, ka pirmie debesīs pacelšanās mīti rodami paleolīta laikmetā un tie saistīti ar samani, galveno reliģiozo praktiķi mednieku sabiedrībās. Samanis bija transa un ekstāzes meistars, kura vīzijas un sapņi koncentrēja un apkopoja medību ētosu un piešķīra tām garīgu nozīmi. Medības bija ļoti bīstamas. Mednieki atstāja cilti uz vairākām dienām, pametot savas alas nedrošībā, un riskēja ar dzīvību, lai sagādātu saviem ļaudīm pārtiku. Tomēr, kā redzēsim, tā nebija tikai pragmatiska nodarbe, bet, gluži tāpat kā citām, tai bija garīga dimensija. Arī šamanis devās meklēt medījumu, taču tas bija garīgs meklējums. Tika uzskatīts, ka šamanim piemīt spējas pamest savu ķermeni un doties garīgā ceļojumā dievišķajā pasaulē. Ieejot transā, viņš lidoja pa gaisiem un sazinājās ar dieviem, lai gūtu saviem cilvēkiem labumu.

Paleolīta laikmeta alu svētnīcās Lasko Francijā un Altamirā Spānijā atrodami zīmējumi, kuros attēlotas medības. Līdzās dzīvniekiem un medniekiem tur redzami vīri putnu maskās, kas vedina domāt par lidojumu un, iespējams, attēlo šamaņus. Pat šodien mednieku kopienās no Sibīrijas līdz Ugunszemci šamaņi tic, ka, ieejot transā, viņi paceļas debesīs un runā ar dieviem, kā reiz Zelta laikmetā to darījuši it visi cilvēki. Samanis ir īpaši apmācīts sasniegt ekstāzi. Dažkārt jaunības gados viņš pārdzīvo garīgu satricinājumu, kas norāda, ka tiek sarautas saiknes ar līdzšinējo profano apziņu un atgūti spēki, ar ko bija apveltīti senie cilvēki, bet kas mūsdienās pazaudēti. īpašā rituālā bungu un deju pavadījumā šamanis ieiet transā. Viņš bieži rāpjas kokā vai stabā, kas simbolizē reiz debesis un zemi vienojušo koku, kalnu vai kāpnes.12 Lūk, kā mūsdienu šamanis apraksta savu ceļojumu caur zemes dzīlēm uz debesīm:

Kamēr ļaudis dzied, es dejoju. Es dodos pazemē. Es dodos uz kādu vietu, kas līdzinās tai, kur cilvēki dzer ūdeni. Mans ceļojums ir garš, ļoti tāls… Kad es atkal parādos virs zemes, es jau rāpjos. Es rāpjos pa vītnēm, pa vītnēm, kas atrodas tur, dienvidos… un, kad tu ierodies dievu valstībā, tu padari sevi niecīgu… Tu dari, kas tev tur darāms. Tad tu atgriezies pie pārējiem.

Gan mednieku bīstamo pārgājienu, gan šamaņa meklējumu mērķis ir ieskatīties acīs nāvei. Kad viņš atgriežas pie savas kopienas, viņa dvēsele vēl ir ārpus ķermeņa. Tādēļ viņa līdzbiedriem ir jāpalīdz viņam pilnībā atgriezties, "jātur viņa galva un jāpūš abpus sejai. Tā tu atkal atgūsti dzīvību. Ja draugi to nedara, tu mirsti… tu vienkārši mirsti un esi beigts."14

Garīgais lidojums nav fiziska pārvietošanās, bet gan ekstātisks ceļojums, kura laikā dvēsele atstāj ķermeni. Nevar pacelties debesīs, vispirms nenolaižoties zemes dzīlēs. Jauna dzīvība nevar rasties bez nāves. Pirmatnēja garīguma tēma parādīsies visu kultūru mistiķu un jogu veiktajos garīgajos ceļojumos. Ir ļoti nozīmīgi, ka pacelšanās mīti un rituāli atrodami pašos cilvēces vēstures pirmsākumos. Tas nozīmē, ka viena no būtiskākajām cilvēka vēlmēm ir ilgas nokļūt "virs" cilvēka stāvokļa. Tiklīdz cilvēks bija izgājis evolūcijas procesu, viņš saprata, ka ilgas pēc pārpasaulīgā ir viņa eksistences nosacījums.

Samani darbojas tikai mednieku kopienās, un dzīvniekiem ir svarīga loma to garīgajā dzīvē. Mūsdienu šamanis apmācības procesā nereti dzīvo brīvā dabā kopā ar dzīvniekiem. Viņam ir jāsatiek dzīvnieks, kas topošajam šamanim mācīs ekstāzes noslēpumus, dzīvnieku valodu un kļūs par pastāvīgu biedru. Tā netiek uzskatīta par atpalicību. Mednieku kopienās dzīvnieki netiek uzskatīti par zemākām būtnēm, tiem piemīt augstākā gudrība. Viņi zina ilga mūža un nemirstības noslēpumus, un, sazinoties ar dzīvniekiem, samanis sasniedz augstāku dzīves pakāpi. Tiek uzskatīts, ka Zelta laikmetā cilvēki varēja sarunāties ar dzīvniekiem, un, kamēr samanis nav atguvis šo pirms grēkā krišanas māku, viņš nevar pacelties dievišķajā pasaulē15 . Šim ceļojumam ir arī praktisks mērķis. Tāpat kā mednieks, viņš apgādā savus ļaudis ar pārtiku. Piemēram, Grenlandē eskimosi tic, ka roņi pieder dievietei, ko dēvē par Dzīvnieku pavēlnieci. Ja trūkst medījuma, samanis tiek sūtīts nomierināt viņu un darīt galu badam.

Jādomā, ka paleolīta laikmetā dzīvojušajām ciltīm bija līdzīgi mīti un rituāli. Ir skaidrs, ka homo sapiens bija arī "pērtiķis mednieks", kurš medīja, nogalināja un ēda citus dzīvniekus.17 Paleolīta laika mitoloģijai raksturīga arī dziļa pietāte pret dzīvniekiem, ko cilvēki bija spiesti nogalināt. Cilvēki medībām bija slikti bruņoti, jo bija vājāki un mazāki par saviem medījumiem. Viņiem tas bija jākompensē, radot jaunus ieročus un paņēmienus. Taču lielākās problēmas radīja psiholoģiskās pretrunas. Antropologi norāda, ka mūsdienu iezemieši bieži runā par dzīvniekiem un putniem kā līdzvērtīgiem "cilvēkiem ". Viņi stāsta stāstus par cilvēkiem, kas pārvēršas par dzīvniekiem un otrādi; nonāvēt dzīvnieku ir tas pats, kas nogalināt draugu, tāpēc pēc veiksmīgām medībām cilšu pārstāvji nereti jūtas vainīgi. Medības ir sakrāla nodarbe ar lielu spriedzi, tādēļ tās apvītas ar ceremoniālu svinīgumu, rituāliem un tabu. Pirms došanās medībās medniekam ir jāatturas no dzimumdzīves un jāsaglabā rituālā tīrība; pēc dzīvnieka nogalināšanas gaļu atdala no kauliem, galvaskausu un ādu rūpīgi sakārto, it kā atjaunojot dzīvnieku un dodot tam jaunu dzīvi.1

Šķiet, ka paši pirmie mednieki izjuta līdzīgas pretrunas. Viņiem bija jāapgūst grūta mācība. Pirmslauksaimniecības laikmetā viņi paši nespēja audzēt pārtiku, tāpēc, lai izdzīvotu, nācās iznīcināt citas dzīvās radības, ar kurām viņi izjuta ciešu radniecību. Galvenais medījums bija lielie zīdītāji, kuru ķermeņi un sejas izteiksme atgādināja cilvēkus pašus. Mednieki redzēja dzīvnieku bailes un identificējās ar viņu izmisuma saucieniem. Dzīvnieku asinis plūda gluži kā cilvēku asinis. Nonākuši aci pret aci ar neatrisināmu dilemmu, cilvēki radīja mītus un rituālus daži no tiem saglabājušies arī vēlīnākās mitoloģijās -, kas palīdzēja viņiem tikt galā ar domu par līdzīgu radību nogalināšanu. Vēl ilgi pēc paleolīta laikmeta cilvēki jutās nelaimīgi, ka iznīcina un izmanto dzīvnieku. Gandrīz visu seno reliģisko sistēmu centrā bija dzīvnieku upurēšanas rituāls, kas saglabājies no senajām medību ceremonijām un godināja dzīvniekus, kas atdevuši dzīvību cilvēku labā.

Tādējādi pirmais mitoloģijas uzplaukums notika, kad homo sapiens kļuva par homo necans "cilvēku slepkavu" un viņam bija ļoti grūti pieņemt savas eksistences apstākļus mežonīgajā pasaulē. Mitoloģija bieži vien rodas no dziļām, ar loģiskiem argumentiem neremdējamām raizēm par būtībā praktiskām problēmām. Cilvēki spēja kompensēt fiziskās nepilnības, attīstot savu neparasti lielā izmēra smadzeņu racionālos spēkus un izkopjot mednieku prasmes. Viņi izgudroja ieročus un iemācījās, kā organizēt kopienas rīcību tā, lai sasniegtu vislielāko efektivitāti un darbotos kopā kā vienota komanda. Pat šajā agrīnajā posmā homo sapiens attīstīja loģisko, pragmatisko un zinātnisko domāšanu, ko grieķi vēlāk nodēvēja pa logošu, rodot iespēju veiksmīgi dzīvot pasaulē.

Logoss ir krietni atšķirīgs no mītiskās domāšanas. Atšķirībā no mīta logosam precīzi jāatbilst objektīviem faktiem. Tā ir mentāla aktivitāte, ko izmantojam, lai darbotos ārējā pasaulē: lai organizētu sabiedrības dzīvi vai attīstītu tehnoloģijas. Pretēji mītam, tā savā būtībā ir pragmatiska. Mīts lūkojas atpakaļ svētā arhetipa iztēles pasaulē vai zaudētajā paradīzē, bet logoss virzās uz priekšu, nepārtraukti mēģinot atklāt ko jaunu, pārskatīt iepriekšējās atskārsmes, radīt pārsteidzošus izgudrojumus un sasniegt lielāku kontroli pār vidi. Tomēr gan mītam, gan logosam ir robežas. Senajā pasaulē lielākā daļa ļaužu apzinājās, ka mīts un saprāts papildina viens otru; katrs no tiem darbojas savā jomā, katram ir savs kompetences lauks, un cilvēkiem ir nepieciešami abi domāšanas veidi. Mīts nevarēja pavēstīt medniekam, kā nogalināt medījumu vai organizēt veiksmīgas medības, bet tas palīdzēja tikt galā ar sarežģītajām jūtām, ko izraisīja dzīvnieku nogalināšana. Logoss bija praktisks, racionāls un deva rezultātus, bet tas nespēja sniegt atbildes uz jautājumiem par cilvēka būtību, ne arī remdēt cilvēku sāpes un bēdas.19 Homo sapiens no pašas sākotnes instinktīvi aptvēra, ka mītam un logosam katram ir savi uzdevumi. Viņš izmantoja logošu, lai radītu un attīstītu jaunus ieročus un mītu ar tam piederošiem rituāliem, lai samierinātos ar dzīves grūtībām, kas draudēja viņu nomākt un kavēja gūt rezultātus.

Altamiras un Lasko neparastās pazemes alas ļauj mums ielūkoties paleolīta laika garīgajā dzīvē.20 Pārdabiskie briežu, bizonu un garspalvainu poniju par dzīvniekiem pārģērbušos šamaņu un ar šķēpiem bruņotu mednieku attēli dziļās, ārkārtīgi grūti sasniedzamās apakšzemes alās zīmēti ar izsmalcinātu rūpību un prasmi. Šīs grotas, iespējams, bijušas paši pirmie tempļi un katedrāles. Par šo alu nozīmi notikušas plašas akadēmiskas diskusijas; zīmējumi, iespējams, attēlo vietējās leģendas, kuras uzzināt mums nekad nebūs lemts. Tomēr tie uzskatāmi ataino alas sienas un griestus rotājošo cilvēkam un dieviem līdzīgo, arhetipisko dzīvnieku, pilnīgu vienotību. Svētceļniekiem nācās rāpot caur tumšiem un bīstamiem pazemes tuneļiem, lai nokļūtu grotās, un rakties vēl dziļāk tumsā, līdz viņi beidzot uzzīmētos zvērus varēja skatīt vaigā. Te atrodami tie paši tēli un idejas, kas šamaņa meklējumos. Līdzīgi kā šamaņu rituālos, alās droši vien skanēja mūzika, tika dejots un dziedāts; tas bija ceļojums uz citu pasauli, kas sākās ar nokāpšanu zemes dzīlēs; te notika sazināšanās ar dzīvniekiem maģiskā, no ikdienas pasaules nošķirtā dimensijā.

Šāda pieredze varēja būt īpaši iedarbīga uz jaunatnācējiem, kuri nekad nebija uzdrošinājušies nolaisties alās. Ļoti iespējams, ka tās tika izmantotas iniciācijas rituāliem, kas mednieku kopienai piepulcēja jaunus biedrus. Iniciāciju ceremonijas bija ārkārtīgi nozīmīgas senās pasaules reliģijās un tādas ir vēl joprojām mūsdienu pirmatnējās sabiedrībās.21 Cilšu kopienās pusaugu zēni joprojām tiek nošķirti no mātēm un pārējiem cilts locekļiem un ir spiesti pārciest īpaši smagu pārbaudījumu, lai kļūtu par vīrieti. Tāpat kā šamaņa ceļojums, tas ir nāves un atdzimšanas process: zēnam ir jānomirst bērnībai un jāieiet pieaugušo pasaulē. Iniciējamos aprok zemē vai kapā; viņiem tiek teikts, ka tos apēdīs briesmonis vai nogalēs kāds gars. Viņus pakļaus asām fiziskām sāpēm un tumsai, viņi parasti tiek apgraizīti vai tetovēti. Pieredze ir tik intensīva un traumatiska, ka iniciējamais mainās uz visiem laikiem. Psihologi uzskata, ka šāda izolācija un ciešanas izraisa ne tikai regresīvu personības sajukumu, bet arī, ja to atbilstoši kontrolē, tā var radīt cilvēkā dziļākas konstruktīvas izmaiņas. Pārbaudījuma beigās zēns ir iemācījies, ka nāve ir jauns sākums. Viņš atgriežas ciltī kā vīrietis. Saskaroties aci pret aci ar nāves briesmām, mācoties, ka tas ir viens no pārejas rituāliem, lai sasniegtu jaunu esību, zēns ir gatavs riskēt ar dzīvību savu ļaužu labā, kļūstot par mednieku vai kareivi.

Parasti tieši iniciācijas laikā jaunais vīrietis pirmo reizi dzird pašus slēptākos cilts mītus. Tas ir svarīgi. Mīts nav stāsts, ko var skandēt ikdienas apstākļos. Tā kā tas satur sakrālas zināšanas, tas vienmēr tiek atstāstīts rituālā, kas to nošķir no profanās pieredzes, un to var izprast tikai nopietnā garīgu un psiholoģisku pārmaiņu kontekstā.22 Mitoloģija ir diskurss, kas mums nepieciešams ekstrēmos apstākļos. Mums jābūt gataviem ļaut mītam sevi mainīt uz visiem laikiem. Kopā ar rituāliem, kas nojauc barjeru starp klausītāju un stāstu un kas palīdz to padarīt par paša klausītāja stāstu, mītiskais stāstījums ir veidots tā, lai virzītu mūs viņpus drošas pazīstamās pasaules noteiktības nezināmajā. Mīta lasīšana, nepiedaloties pārveidojošajā rituālā, kas to pavada, ir nepilnīga pieredze, līdzīga operas libreta lasīšanai, nedzirdot mūziku. Mitoloģijai nav jēgas, ja ar to nesastopas kā ar atjaunošanās procesa — nāves un atdzimšanas dalu.

Gandrīz noteikti, ka no svētnīcu rituāliem, par kādiem vēsta Lasko, un no šamaņu un medību pieredzes palēnām izauga mīts par varoni. Gan medniekam, gan šamanim, gan jaunajam iesvētāmajam bija jānovēršas no ierastā un jāiztur baiļpilni pārbaudījumi. Viņiem visiem, pirms atgriezties ar balvām, kas uzturētu kopienu, bija jāieskatās acīs nāvei. Visās kultūrās sastopami līdzīgi mīti par varoņu ceļojumiem. Varonis jūt, ka viņa vai viņa kopienas dzīvē kaut kā pietrūkst. Vecās idejas, kas koptas paaudžu paaudzēs, vairs neuzrunā viņu. Tādēļ viņš atstāj dzimtās mājas un pārdzīvo nāvi izaicinošus piedzīvojumus. Viņš cīnās ar briesmoņiem, kāpj nepieejamos kalnos, laužas caur tumšiem mežiem šajā procesā nomirst viņa vecais "es", un varonis gūst jaunu atskārsmi vai prasmes, ar ko viņš atgriežas pie mājiniekiem. Prometejs nozaga dieviem uguni, un viņam gadsimtiem ilgi bija jācieš mokošs sods. Enejs bija spiests pamest savu ierasto dzīvi, redzēt dzimto zemi liesmās un nolaisties pazemes valstībā, pirms viņš varēja dibināt jauno Romu.

Varoņa mītam ir tik dziļas saknes, ka pat tādu vēsturisku personu kā Buda, Jēzus un Muhameds dzīvesstāsti tiek vēstīti atbilstoši šim arhetipiskajam paraugam, kas, iespējams, pirmo reizi tika kaldināts paleolīta ērā.

Stāsti par cilts varoņiem nebija domāti tikai klausītāju izklaidei. Mīts vēsta, kas mums jādara, ja vēlamies kļūt par īstu cilvēku. Ikvienam no mums kādā dzīves posmā jātop par varoni. Ikvienam jaundzimušajam jāizlaužas pa šauro dzemdes kaklu, kas atgādina Lasko labirintu tuneļus, jāpamet patvērums mātes klēpī un jāpārdzīvo satricinājums, ko rada ierašanās šajā biedējoši nepazīstamajā pasaulē. Ikviena māte, kas dod dzīvību un bērna labad riskē ar savu, arī ir varone.23 Tu nevari kļūt par varoni, ja neesi gatavs ziedot visu, nav iespējams pacelties augstumos, vispirms nenolaižoties tumsā, nav iespējama jauna dzīvība bez sava veida nāves. Dzīves laikā ikviens sastopas ar situācijām, kad nonāk aci pret aci ar nezināmo, un varoņmīti parāda, kā rīkoties. Mums visiem galu galā nāksies iziet pēdējo pārejas rituālu nāvi.

Daži paleolīta laikmeta varoņi sastopami vēlākajā mītiskajā literatūrā. Piemēram, grieķu varonis Hērakls gandrīz noteikti nācis no medību perioda.24 Viņš pat ģērbjas ādās kā alu cilvēks un ir bruņojies ar vāli. Hērakls ir šamanis, plaši pazīstams ar savu spēju sazināties ar dzīvniekiem, viņš ir pabijis pazemē, meklē nemirstības augļus un paceļas dievu valstībā Olimpa kalnā. Arī grieķu dieviete Artemīda, zināma kā dzīvnieku pavēlniece2 *, medniece un nepieradinātās dabas aizbildne, varētu būt paleolīta laikmeta tēls.26

Medības bija tikai vīriešu nodarbe, tomēr viena no ietekmīgākajām paleolīta laikmeta medniecēm bija sieviete. Senākās gaidībās esošu sieviešu figūriņas, kas atrastas gan Āfrikā, gan Eiropā, gan Vidējos Austrumos, attiecināmas uz šo periodu. Artemīda ir Lielās Dievietes baisas dievības, kas bija ne tikai dzīvnieku pavēlniece, bet arī dzīvības avots, iemiesojums. Viņa nav gādīgā zemes māte, bet gan nepielūdzama, atriebīga un prasīga. Artemīda pati ir bēdīgi slavena, pieprasot upurus un asinsizliešanu, ja netiek ievēroti medību rituāli. Sī šausminošā dieviete arī nāk no paleolīta ēras. Catalhejikas pilsētiņā Turcijā, kuras sākotne meklējama septītajā vai sestajā gadsimtā, arheologi atraduši lielus akmens ciļņus, kas attēlo dievieti dzemdībās. Dažreiz viņai līdzās atrasti dzīvnieki, vērša ragi vai kuiļa galvaskauss veiksmīgu medību, arī vīrišķā simbols.

Kādēļ gan dieviete iemantoja tādu varu agresīvajā vīriešu sabiedrībā? Iespējams, ar sievieti saistījās neapzinātas bažas, neskaidrs aizvainojums. Catalhejikas dieviete pastāvīgi dod dzīvību, taču viņas partnerim vērsim ir jāmirst. Mednieki riskēja ar dzīvību, lai nodrošinātu sievietes un bērnus. Medību radītā vainas apziņa un satraukums savienojumā ar rituālā celibāta radīto spriedzi varēja tikt projicēta visvarenas sievietes tēlā, kas pieprasa nebeidzamu asinsizliešanu.27 Mednieki apzinājās, ka sieviete ir dzīvības avots. Tieši sievietes, nevis vīrieši nodrošināja cilts turpināšanos. Līdz ar to sieviete kļuva par bijību iedvesošu dzīvības ikonu dzīvības, kas prasīja nebeidzamu vīriešu un dzīvnieku upurēšanu.

Fragmentārais ieskats paleolīta laikmetā parāda, ka mitoloģija nebija pašmērķīga panaceja. Tā lika ļaudīm skatīties acīs nepielūdzamajai dzīvības un nāves realitātei. Cilvēkiem bija traģiska perspektīva. Viņi ilgojās pēc dievišķā, tomēr saprata, ka to var sasniegt, tikai apzinoties savu mirstīgumu, atstājot aiz muguras drošo pasauli, nolaižoties dzelmē un ļaujot mirt savam vecajam "es". Mitoloģija un tajā ietvertie rituāli palīdzēja paleolīta laikmeta cilvēkiem pāriet no viena dzīves posma uz nākamo tā, lai tad, kad galu galā atnāk nāve, tā tiktu uzskatīta par beidzamo iniciācijas rituālu pārejai absolūti nezināmā esībā. Sī agrīnā atskārsme nekad netika zaudēta, bet turpināja pavadīt cilvēkus, viņiem atšķirot nākamo lielo lappusi cilvēces vēsturē.

Neolīta periods: zemkopju mitoloģija (8000. 4000. g. pr. Kr.)

Aptuveni pirms desmit tūkstošiem gadu cilvēki sāka nodarboties ar zemkopību. Medības vairs nebija galvenais pārtikas ieguves veids, jo cilvēki saprata, ka zeme acīmredzot ir neizsīkstošs uztura avots. Cilvēces vēsturē ir vēl tikai daži pavērsieni, kas ir būtiskāki par neolīta laikmeta agrāro revolūciju. Mitoloģijā, kura veidojusies, cilvēkiem pierodot pie jaunajiem apstākļiem, un kuras fragmenti atrodami vēlāku periodu mītiskajos tekstos, var just pirmo zemkopju godbijību, sajūsmu un izbailes. Zemkopība bija logošu radīta, bet pretēji mūsdienu tehnoloģijas apvērsumiem tā bija ne tikai sekulāra nodarbe. Tā noveda pie dziļas garīgas atmodas, kas deva cilvēkiem pilnīgi jaunu izpratni par viņu vietu šajā pasaulē.

Attieksmē pret jaunjām zemkopības zināšanām jautās milzu pietāte.2S Paleolīta periodā medības tika uzskatītas par sakrālu nodarbi, un nu arī zemkopība kļuva par tādu. Apstrādājot laukus vai novācot ražu, zemniekiem bija jāievēro rituālā šķīstība. Vērojot iesēto sēklu pazušanu zemes dzīlēs un aptverot, ka tumsā tās atveras, lai radītu pavisam citādu dzīvības formu, ļaudis redzēja slēptos spēkus darbībā. Raža bija dievišķā izpausme, dievišķas enerģijas atklāsme, un, kad zemkopji apstrādāja zemi, lai sagādātu pārtiku savai kopienai, viņi juta, ka ir nonākuši sakrālā pasaulē un var gūt daļu no šīs pārpilnības29 . Likās, ka zeme kā dzīvs klēpis spēcina visas dzīvās radības augus, dzīvniekus, cilvēkus.

Tika radīti rituāli, lai no jauna piepildītu šo spēku, lai tikai tas pats sevi neizsmeltu. Pirmās sēklas "sēja vējā" kā ziedojumu un pirmos ražas augļus atstāja nenovāktus, lai no jauna radītu svēto enerģiju. Ir pat liecības, ka Centrālamerikā, dažviet Āfrikā, Klusā okeāna salās un dravīdu Indijā tika upurēti cilvēki. Šo rituālu pamatā ir divi principi. Pirmais: neko nevar iegūt, nedodot kaut ko pretī, lai saņemtu, ir jādod. Otrais: izpratne par realitāti kā vienotu veselumu. Sakrālais nebija metafiziska, viņpus materiālās pasaules esoša īstenība. Tikai zeme un tās veltes, kas pašas bija svētas, sniedza iespēju satikties ar to. Dieviem, cilvēkiem, dzīvniekiem un augiem visiem bija viena sākotne, un tādēļ tie varēja cits citu spēcināt un papildināt.

Piemēram, cilvēka seksualitāte pēc būtības tika uzskatīta par tieši tādu pašu spēku kā dievišķais spēks, kas apaugļo zemi. Neolīta laika mitoloģijā ražu uzskatīja par hierogāmijas, sakrālās laulības, augli: augsne bija sieviete, sēklas dievišķā sēkla, lietus seksuāla debesu un zemes satikšanās. Izplatītas bija rituālās dzimumattiecības starp sievietēm un vīriešiem sējas laikā. Viņu dzimumakts, kas pats par sevi bija svēts, aktivizēja augsnes radošos spēkus. Zemkopja lāpsta un arkls simbolizēja sakrālo failu, ka atver zemes klēpi un briedina to ar sēklām. Bībelē teikts, ka šādas ritualizētas orģijas tika praktizētas senajā Izraēlā vēl sestajā gadsimtā pr. Kr., par šausmām praviešiem Hozejam un Ecēhiēlam. Pat Jeruzālemes templī notika ceremonijas par godu Kānaānas auglības dievietei Ašērai, un tajā bija svēto priekameitu nams.30

Tomēr agrīnajā neolīta laikmetā zeme ne vienmēr uzskatīja kā sieviešu kārtai piederīgu.31 Ķīnā un Japānā esības pamats bija nekatrā dzimtē, un tikai vēlāk, pateicoties sievietes mātes lomai ģimenē, zemi pamazām sāka asociēt ar sievieti barotāju. Citur pasaulē zeme netika personificēta, taču tik un tā godāta kā svēta. Tā it visu radīja no sava klēpja, gluži kā sieviete dod dzīvību bērnam. Dažos agrīnajos Eiropas un Ziemeļamerikas radīšanas mītos tiek minēts, ka pirmie cilvēki nākuši no zemes kā augi: līdzīgi sēklām tie mājo pazemē, līdz jaunie cilvēki iznāk virszemē vai izdīgst kā puķes, un viņu mātes tos noplūc.32 Ja kādreiz cilvēki bija iedomājušies, ka, lai saskartos ar dievišķo, jāpaceļas debess augstumos, tad tagad viņi veidoja rituālu kontaktu ar sakrālo zemē. Neolīta laikmeta labirinti līdzinās paleolīta laika tuneļiem Lasko alās, tomēr neolītā nolaišanās pazemes alās notika, nevis lai satiktu svētos dzīvniekus, bet lai iekļūtu Mātes zemes klēpī un veiktu mistisku atgriešanos pie esības sākotnes.

Šie radīšanas mīti mācīja cilvēkiem, ka viņi ir piederīgi zemei tāpat kā kalni, upes un koki. Tādēļ cilvēkam jāciena dabiskais lietu ritējums. Citi mīti vēstīja par dziļu saikni ar vietu, pamatīgāku nekā ģimene vai izcelsme. Tāds mīts bija īpaši izplatīts Senajā Grieķijā. Erihtonijs, Atēnu piektais mītiskais valdnieks, dzima no svētās Akropoles zemes, un šis svētais notikums jau izsenis tika pieminēts īpašā svētnīcā.

Dzīves pārvērtības neolīta laikmetā cilvēkiem lika apzināties radošo enerģiju, kas caurstrāvoja visu kosmosu. Vispirms tas bija vārdā nenosaukts sakrāls spēks, kas padarīja zemi par dievišķā manifestāciju. Taču mītiskā iztēle vienmēr kļūst konkrēta un detalizēta kas reiz bijis neskaidrs, tiek definēts un kļūst noteikts. Gluži kā debess pielūgšana noveda pie Debesu dieva personifikācijas, mātišķā, barojošā zeme kļuva par Dievieti Māti. Sīrijā to sauca par Ašēru, Ela, Augstākā dieva dzīvesbiedri, vai par Anati, Ela meitu. Mezopotāmijā šumeri to sauca par Inannu, Ēģiptē par Izīdu un Grieķijā Hēru, Dēmetru vai Afrodīti. Dieviete Māte saplūda ar mednieku kopienu Lielo Māti, saglabājot daudzas tās baisās īpašības. Anate, piemēram, ir cietsirdīga karotāja, kas bieži tiek attēlota, brienot pa asins okeānu. Dēmetra ir nikna un atriebīga, un pat Afrodīte, mīlas dieve, pieprasa baisu atriebību.

Tomēr arī šoreiz mitoloģija nevairās no īstenības. Neolīta laika mīti joprojām mudina cilvēkus apzināties nāves esamību. Nekādas pastorālas idilles, Dieviete Māte nebija maiga un mierinoša, jo zemkopība nebūt nebija mierpilna un apcerīga nodarbe. Tā bija nepārtraukta kauja, izmisīga cīņa pret neauglību, sausumu, badu un nežēlīgajiem dabas spēkiem, kas vienlaikus bija sakrālā spēka izpausme.34 Sējas iztēlošanās par seksuālas dabas aktu nenozīmēja, ka ļaudis zemkopību uztvēra kā romantisku mīlas sakaru ar dabu. Cilvēku dzimtas turpināšana bija ļoti bīstama gan mātei, gan bērnam. Līdzīgi lauku apstrāde nāca caur smagu darbu. Pirmajā Mozus grāmatā sākotnējā paradīzes stāvokļa zudums tiek piedzīvots, nokļūstot zemkopja dzīvē. Ēdenē pirmie cilvēki Dieva dārzu kopa bez piepūles. Pēc grēkā krišanas sievietei bērni jādzemdē sāpēs un vīrietim vaiga sviedros jāiegūst iztika no zemes.35

Agrīnajā mitoloģijā zemkopība ir vardarbības caurstrāvota, un uzturs tiek iegūts nepārtrauktā cīņā ar nāves un iznīcības svētajiem spēkiem. Sēklai jānogrimst zemē un jāmirst, lai dotu augļus, un tās nāve ir sāpīga un traumatiska. Zemkopja darbarīki izskatās līdzīgi ieročiem, graudi jāsaberž pulverī, un vīnogas jāsamīda viendabīgā mīkstā masā, pirms tās kļūst par vīnu. To visu mēs atrodam mītos par Māti Dievieti, kuras dzīvesbiedri gandrīz vienmēr tiek pilnībā saplosīti, sarauti gabalos, nežēlīgi sakropļoti un nogalēti, pirms viņi atkal var atdzimt jaunai dzīvei, līdzīgi jaunai ražai. Visi šie mīti vēsta par cīņu līdz nāvei. Paleolīta laikmeta varoņmītos parasti vīrietis bija tas, kurš devās bīstamos klejojumos, lai palīdzētu saviem ļaudīm. Pēc neolīta perioda pārmaiņām vīrieši nereti ir bezspēcīgi un pasīvi. Tā ir sieviešu kārtas dieve, kas klejo pa pasauli, cīnās ar nāvi un nes uzplaukumu cilvēcei. Zemes Māte kļūst par sievišķās varonības simbolu mītos, kas beigu beigās vēsta par līdzsvaru un atjaunoto harmoniju.

Tas ir skaidrs arī mītā par Anati, negaisa dieva Baāla māsu un sievu, kas simbolizē ne tikai zemkopja cīņu, bet arī grūtības ceļā uz veselumu un harmoniju. Baāls, kas dāvā izdegušajai zemei lietu, pats ir iesaistīts nepārtrauktā radošā cīņā ar briesmoņiem haosa un sadrumstalotības spēkiem. Reiz viņam uzbrūk Mots nāves, neauglības un sausuma dievs, kas neatslābstoši draud pārvērst zemi izpostītā, tuksnesīgā apgabalā. Motam parādoties, Baālu pārņem izbailes, un viņš padodas bez pretošanās. Mots viņu sagremo kā gardu jērgaļas kumosu un nogrūž pazemē, mirušo valstībā. Tā kā Baāls vairs nespēj nest zemei lietu, augu valsts, visapkārt skanot vaimanām, izkalst un mirst. Ēls, Baāla tēvs tipisks augstākais dievs -, ir bezpalīdzīgs. Izdzirdējis ziņu par Baāla nāvi, viņš nokāpj no troņa, ietērpjas raupjās drānās un cērt brūces sev vaigos, kā to paredz tradicionālie sērošanas rituāli, tomēr savu dēlu viņš nespēj glābt. Vienīgā, kas var ko darīt, ir Anate. Pilna sēru un niknuma, viņa klīst pa zemes virsu un izmisusi meklē savu alter ejjo, savu otru pusi. Sīriešu tekstā, kur saglabājies šis mīts, teikts, ka viņa skumst pēc Baāla kā "govs pēc sava teliņa vai aita pēc sava jēriņa".36 Dieviete Māte ir tikpat nikna un nevaldāma kā dzīvnieks, kad viņa mazulim draud briesmas. Kad Anate atrod Baāla mirstīgās atliekas, viņa sarīko varenu bēru mielastu viņam par godu un, izteikusi kaismīgu pārmetumu Ēlam, dodas uzmeklēt Motu. Atradusi to, Anate ar rituālo sirpi sašķeļ Motu divās daļās, izsijā sietā, apdedzina, izmaļ dzirnavās un izkaisa viņa miesu pa laukiem, apejoties ar viņu tieši tāpat kā zemkopji ar graudiem.

Nav īsti zināms, kā Anatei izdevās atdzīvināt Baālu. Taču gan Baāls, gan Mots ir dievišķas izcelsmes, tādēļ nevar tikt iznīcināti pilnībā. Abu cīņa turpinās, un raža katru gadu tiek audzēta pie pašiem nāves vārtiem. Kādā no mītiem Anate atjauno Baālu tik pilnīgi, ka nākamreiz, kad Mots viņam uzbrūk, Baāls atbild daudz enerģiskāk. Lietus atgriežas uz zemes, ielejās plūst medus, un no debesīm līst dārga eļļa. Stāsts beidzas ar Baāla un Anates seksuālu atkalapvienošanos, kas simbolizē veselumu un pilnību. Tas kā kults tika atkārtots katrās Jaungada svinībās.

Līdzīgu mītu var atrast Ēģiptē, kaut arī Izīda nav tik varena kā Anate. Ozīriss, Ēģiptes valdnieks, māca saviem ļaudīm zemkopības noslēpumus. Sets, Ozīrisa brālis, kas tīko pēc troņa, nogalina viņu, un Izīda, Ozīrisa māsa un sieva, klīst pa pasauli, meklējot Ozīrisu. Atradusi vīra mirstīgās atliekas, viņa spēj atdzīvināt to tikai uz bridi, lai pirms nāves dotu Ozīrisam iespēju pārliecināt dēlu Horu turpināt viņa iesākto. Tad valdnieku sacērt gabalos, kas tiek apglabāti dažādās Ēģiptes daļās. Viņš kļūst par Duatas, nāves valstības, pavēlnieku un katru gadu ir atbildīgs par ražu. Viņa nāves pieminēšanas rituāls norisinājās reizē ar labības vākšanu un kulšanu. Bieži vien nāves dievs ir arī ražas dievs, uzsverot, cik dzīvība un nāve ir cieši savijušās kopā. Viena bez otras nav iespējama. Dievs, kas nomirst un atkal atdzimst dzīvei, iemieso vispārēju procesu gadalaiku maiņu. Jauna dzīve ir iespējama, taču mīta un mirstošās augu valsts dievu kulta galvenā iezīme vienmēr ir kataklizma un asinsizliešana, un dzīvības spēku uzvara nekad nav pilnīga.

It īpaši uzskatāmi to parāda mīts, kas pārstāsta Mezopotāmijas dievietes Inannas nokāpšanu pazemē. To var uzskatīt par vēl vienu iniciācijas rituālu pazemē, nāves pieredzi, kas ved pie jaunas dzīves. Inannai nav nekāda augstsirdīga motīva doties bīstamajā ceļojumā zemes dzīlēs. Cik zināms no mums pieejamiem avotiem, kas nav pilnīgi, viņas nolūks ir pakļaut savu māsu Ereškigalu, pekles dievieti, kas vienlaikus ir dzīvības pavēlniece. Lai iekļūtu Ereškigalas lazurīta pilī, Inannai jāizkļūst caur septiņiem māsas pilsētas septiņu sienu vārtiem. Ikreiz vārtsargs Innanai liek novilkt kādu apģērba gabalu, tādēļ, beidzot nonākusi pie māsas, Inanna ir pilnībā atbruņota. Viņas veiklā iecere ir izgāzusies, septiņi pazemes tiesneši piespriež Inannai nāvi, un viņas ķermenis tiek uzsprausts uz pīķa.

Tomēr Inannu izglābj citi dievi, un viņas atgriešanās uz zemes velnu bara pavadībā ir triumfējoša un atbaidoša. Nonākusi mājās, viņa redz, ka viņas dzīvesdraugs, jaunais izskatīgais gans Dumuzi, uzdrošinājies ieņemt viņas troni. Saniknotā Inanna uzliek Dumuzi nāves lāstu, un viņš metas bēgt, taču velni to noķer un norauj pazemē Inannas vietā. Darījums ir noslēgts tā rezultātā gads ir sadalīts starp Dumuzi un viņa māsu GeŠtinannu, jo katram no viņiem pusgads jāpavada pazemē pie Ercškigalas. Tomēr pasaule līdz ar Inannas piedzīvojumu uz visiem laikiem ir izmainīta, jo Dumuzi nu augu valsts dieva prombūtne izraisa gadalaiku maiņu. Kad viņš atgriežas pie Inannas, zeme atdzimst pasaulē nāk jēri, asni dīgst un drīz vien seko raža. Kad Dumuzi ir pazemē, zeme cieš no ilgstoša sausuma. Pār nāvi nav pilnīgas uzvaras. Sumeru poēma, kurā mīts pārstāstīts, beidzas ar izsaucienu: "O, Ereškigala! Esi slavēta!1,37 Vissāpīgāk atmiņā iespiežas sieviešu vaimanas, it īpaši Dumuzi mātes vaimanas, kad viņa apraud dēlu "nelaimīgs izpostītā vietā. Kur reiz viņš bija dzīvs, tagad viņš kā jauns bullis guļ zemē."38

Dieviete Māte nav atbrīvotāja, bet gan nāves un sēru izraisītāja. Viņas ceļojums ir iniciācija, pārveidošanās rituāls, kas jāpiedzīvo ikvienam no mums. Inanna dodas nāves valstībā, lai sastaptu savu māsu, sevis pašas apglabāto un nenojausto daļu. Ereškigala pārstāv galējo esamību. Daudzos mītos, kas radušies šajā periodā, satikšanās ar Dievieti Māti ir varoņa beidzamais piedzīvojums, augstākā atskārsme. Dzīvības un nāves valdniece Ereškigala arī ir Dieviete Māte, ko attēlo kā nepārtraukti dzīvību dodošu. Lai viņai piekļūtu un gūtu patiesu atskārsmi, Inannai ir jānovelk drēbes, kas aizsargā viņu, jāpārvar savs iedomātais pārākums pār citiem, jāļauj nomirt viņas vecajam "es", jāuzsūc tas, kas viņai pretējs un naidīgs, un jāpieņem nepieņemamais dzīvība bez nāves, tumsas un zaudējuma nav iespējama.39

Rituālos, kas saistīti ar Inannu, uzmanība koncentrēta uz viņas traģisko stāstu un nekad netiek svinēta Inannas atkalapvienošanās ar Dumuzi pavasarī. Kults bija plaši izplatīts, jo pārliecinoši atainoja eksistences pamatlikumu. Inannu sauc par Ištaru Babilonijā, par Aštarti jeb Ašēru Sīrijā; Tuvajos Austrumos Dumuzi bija pazīstams kā Tammuzs, un viņa nāvi apraudāja tā reģiona sievietes.40 Grieķijā viņš tika dēvēts par Adonīdu, jo semītu sievietes apraudāja sava "kunga" (adon) zaudējumu. Stāsts par Adonīdu laika gaitā mainījās, bet tā pamatvariants ļoti līdzinās šumeru mīta struktūrai, stāstot par dievieti, kas savu jauno dzīvesdraugu nosūta nāvē.41 Līdzīgi kā mednieku Lielā Dieviete, neolīta Dieviete Māte parāda, ka, lai ari vīrieši šķiet esam spēcīgāki, patiesībā sieviete ir stiprāka un viņai pieder vara.

To var vērot arī grieķu mītā par Dēmetru un viņas meitu Persefoni, kas gandrīz viennozīmīgi ir neolīta perioda mīts. Dēmetra ir Graudu Māte, kuras gādībā ir labība un zemes auglība. Kad Aīds, pazemes valdnieks, nolaupa Persefoni, Dēmetra pamet Olimpa kalnu un bēdu sagrauzta klīst pa pasauli. Savā niknumā viņa neļauj augt ražai un liek cilvēkiem ciest badu, līdz viņai tiks atdota meita Kora ("meitene"). Satrauktais Zevs sūta Hermeju, dievišķo vēstnesi, lai tas izglābj Koru, bet diemžēl viņa pa šo laiku pazemē ir apēdusi dažas granāt-ābola sēklas un tādēļ ir spiesta cctrus menesus gada pavadīt ar Aīdu, kas nu kļuvis par viņas vīru. Kad Persefone atgriežas pie mātes, Dēmetra atceļ aizliegumu, un zeme atkal kļūst auglīga.

Tā nav tikai alegorija par dabas norisēm. Dēmetras rituāli nesakrita ne ar sēšanas, ne pļaujas laiku. Persefone drīkstēja nokāpt pazemē kā sēkla, bet Vidusjūras reģionā sēklas uzdīgšanai nepieciešamas tikai dažas nedēļas, ne četri mēneši. Līdzīgi kā mīts par Inannu, šis ir vēl viens stāsts par dievieti, kas pazūd un atkal atgriežas. Tas ir mīts par nāvi. Senajā Grieķijā Dēmetra, graudu dieviete, ir arī mirušo valdniece un vada tai veltīto mistēriju kultu Eleisīnā netālu no Atēnām. Tie ir slepeni rituāli, bet, šķiet, tie lika mystai ("iesvaidītie") pieņemt nāvi kā dzīves neizbēgamu daļu un aptvert, ka tādējādi tā zaudē savu šausminošo seju. Tiem, kas piedalījās garajā iniciācijas rituālā, iedarbīgie riti neizdzēšami ierakstīja sirdī un prātā mīta jēgu. Absolūta uzvara pār nāvi nav iespējama. Korai lemts būt neiederīgai kā virszemē, tā apakšzemē. Bez jaunavas simboliskās nāves nebūs ne graudu, ne pārtikas, ne dzīvības.

Par Eleisīnas mistērijām zināms ļoti maz, tomēr, ja rituāla dalībniekiem pavaicātu, vai viņi tic, ka Persefone patiešām devās apakšzemē, kā vēsta mīts, viņi būtu ļoti samulsusi.

Mīts bija patiess, jo, lai kur jūs lūkotos, ir redzams, ka dzīve un nāve ir nešķiramas, zeme mirst un atkal atdzīvojas. Nāve bija baisa, baiļpilna un neizbēgama, bet tās nebija beigas. Ja augu nogriež un aizmet veco zaru, tas atkal izdzen jaunu asnu. Zemkopība iedvesmoja uz jaunu optimismu.43 Sēklai jāiet bojā, lai radītu graudus; augu apgriešana patiesībā bija tiem nepieciešama un nodrošināja turpmāku augšanu. Iniciācija Eleisīnas mistērijās parādīja, ka satikšanās ar nāvi ved pie jaunas garīgas atdzimšanas un ir sava veida cilvēka "atzarošana". Tā nespēj sniegt nemirstību tikai dievi ir mūžīgi -, bet tā var iedrošināt dzīvot bezbailīgāk un līdz ar to pilnvērtīgāk šeit uz zemes un klusējot raudzīties nāvei vaigā. Patiešām, ik dienu mūsos jānomirst tam, ko esam sasnieguši. Arī neolīta periodā mīti un pārejas rituāli palīdzēja ļaudīm samierināties ar mirstīgumu, pāriet nākamajā posmā un saņemt drosmi, lai mainītos un augtu.

Senās civilizācijas (4000. 800. g. pr. Kr.)

Aptuveni ap 4000. g. pr. Kr. cilvēki spēra vēl vienu lielu soli uz priekšu un sāka celt pilsētas, vispirms Mezopotāmijā un Ēģiptē, vēlāk Ķīnā, Indijā un Krētā. Dažas no senajām civilizācijām ir izzudušas bez pēdām, bet Divupē tagadējā Irākas teritorijā atrodama agrīnā atbilde uz urbanizācijas izaicinājumu mitoloģijā, lcas cildināja pilsētas dzīvi. Cilvēki arvien vairāk sāka sevi apzināties. Cilvēki nu savas ilgas varēja izteikt mākslas darbos un, pateicoties rakstības izgudrošanai, mitoloģija ieguva nezūdošu literāru formu. Cilvēki iegāja vēstures laikmetā pilsētās pieauga pārmaiņu ātrums, bija vairāk jādomā par cēloņu un seku attiecībām. Jaunas tehnoloģijas pilsētu iemītniekiem deva lielāku ietekmi pār vidi, un viņi aizvien attālinājās no dabas. Tas bija sajūsmas, atbrīvošanās un lepnuma pilns laiks.

Tomēr šīs lielās pārmaiņas radīja arī lielas bailes. Pastāv uzskats, ka vēsture ir iznīcināšanas process, jo, lai rastos kaut kas jauns, vecais ir jānoārda.44 Tas uzskatāmi parādījās mezopotāmiešu pilsētās, kur māla ķieģeļu sienām bija nepieciešama pastāvīga uzturēšana kārtībā un periodiska atjaunošana. Uz nolīdzinātajām drupām pacēlās jauni veidojumi. Ēku sagraušana un atjaunošana kļuva par jaunās pilsētplānošanas mākslas daļu.45 Civilizācija bija varena, bet trausla, pilsēta izveidojās un zibenīgi uzplauka, bet tad ļoti ātri panīka. Viena pilsēta, sasniegusi pārākumu, aplaupīja savas sāncenses. Plosījās kari, slepkavības, apvērsumi un izsūtīšanas. Postījumi nozīmēja, ka ar tik lielām pūlēm sasniegtā kultūra atkal un atkal jāatjauno un jānostiprina. Nepārtraukti valdīja bailes, ka dzīve atkal var atgriezties barbarisma gultnē. Mijoties bažām un cerībām, jaunie pilsētas mīti pievērsās mūžīgajai cīņai starp kārtību un haosu.

Nav brīnums, ka civilizācija dažu acīs bija posts. Bibliskie rakstnieki uzskatīja, ka tā apliecina atšķiršanos no Dieva, kam sekoja izraidīšana no Ēdenes. Nežēlība, tai skaitā nogalināšana un apspiešana, šķita neizbēgama pilsētas dzīves iezīme. Pirmais pilsētu uzcēla Kains, pirmais slepkava.46 Viņa pēcteči izkopa civilizācijai raksturīgās mākslas un amatus: Jūbals bija "tēvs tiem, kas spēlē cītaras un stabules", bet Tubalkains "bija visādu vara un dzelzs rīku kalējs.1,47 Lielais zikurāts jeb Babilonas tempļa tornis atstāja ļoti dziļu, nelabvēlīgu iespaidu uz senajiem izraēļiem. Tas it kā iemiesoja pagānisko hybris, kuras vienīgais mērķis ir savas varenības vairošana. Viņi to sauca par Bābeles torni, jo, lai sodītu tā cēlājus, Dievs "sajauca visas zemes valodas, un no turienes. Viņš tos izklīdināja pa visu zemes virsu" .48

Turpretī mezopotāmieši uzskatīja pašu pilsētu par vietu, kur var sastapties ar dievišķo. Tā bija tikpat kā zaudētās paradīzes atjaunošana. Zikurāts atkal atgādināja par kalnu pasaules centrā, kas bija ļāvis senajiem ļaudīm pacelties līdz dievu pasaulei.

Dievi dzīvoja pilsētās, līdzās cilvēkiem tempļos, kas bija viņu dievišķās pasaules piļu kopijas. Senatnē ikviena pilsēta bija svēta. Līdzīgi kāļviņu priekšteči bija uzskatījuši medības un zemkopību par svētām un sakramentālām nodarbēm, pilsētnieki par tādiem uzskatīja arī savus kultūras sasniegumus. Mezopotāmijā dievi mācīja cilvēkiem celt zikurātus, un Enki, gudrības dievs, bija ādmiņu, kalēju, bārddziņu, celtnieku, podnieku, apūdeņošanas meistaru, ārstu, mūziķu un rakstvežu aizbildnis. Viņi zināja, ka ir uzsākuši brīnumainas nodarbes, kas uz visiem laikiem pārvērtīs cilvēku dzīvi; viņu pilsētas bija pārpasaulīgas, jo tas bija kas līdz šim neredzēts. Viņi dalījās dievišķajā radītspējā, kas savā veidā haosā ieviesa kārtību.

Izraēlieši maldījās, domādami, ka Mezopotāmijas iedzīvotāji ir vainojami hybris. Mezopotāmicši zināja, ka cilvēka dzīve pat iespaidīgajās pilsētās bija grūta un īslaicīga salīdzinājumā ar dievu pasauli, kas joprojām veidoja viņu ikdienas dzīves fonu. Pilsētas bija tikai blāvas ēnas no Dilmunas, zaudētās paradīzes, kur tagad mita tikai dievi un daži izredzētie. Viņi apzinājās, ka, tāpat kā cilvēka dzīve, savā būtībā civilizācija ir trausla un nepastāvīga. Ēģiptē, nelielā valstī, ko no ļauniem spēkiem pasargāja un norobežoja kalni un ko auglīgu darīja regulārie Nīlas plūdi, bija lielāka ticība cilvēku sasniegumiem. Divupē, kur Tigras un Eifratas plūdi bija neparedzami un bieži vien postoši, kur lietusgāzes varēja pārvērst zemi muklājā vai svelmainie vēji izkaltēt putekļos, kur bija pastāvīgi uzbrukuma draudi, dzīve nebija tik droša. Šķita, ka civilizācijas uzturēšanai bija nepieciešama milzu piepūle cīņā ar apņēmīgajiem un postošajiem dabas spēkiem. Bailes ir īpaši spilgti redzamas mītos par plūdiem. Mezopotāmijas upēm raksturīgi strauji gultnes pagriezieni, jo tur nav dabisku šķēršļu, tādēļ plūdi bija ierasti un nereti postoši. Plūdi te nebija svētība kā Ēģiptē, bet kļuva par politiska un sociāla sabrukuma metaforu.

Ikreiz, ieejot jaunā vēstures laikmetā, cilvēki maina savus uzskatus par cilvēcīgo un dievišķo. Šajās agrīnajās civilizācijās viņi kļuva līdzīgāki mūsdienu cilvēkam, vairāk nekā jebkad iepriekš apzinādamies, ka ir paši sava likteņa lēmēji. Tādēļ viņi par dieviem vairs nevarēja domāt, tāpat kā to darīja viņu senči. Cilvēku darbība nu bija nokļuvusi centrā, līdz ar to dievi it kā attālinājās. Tie vairs nebija pašsaprotama, rokas stiepiena attālumā esoša realitāte. Jaunajā pilsētas mitoloģijā Plūdi norādīja uz dievu un cilvēku attiecību krīzi. Teiksmā par Atrahasi, garākajā no mezopotāmiešu poēmām par plūdiem, dievi, gluži kā cilvēki, ir pilsētas plānotāji. Zemākās dievības, izmocītas nebeidzamajos apūdeņošanas kanālu rakšanas darbos, kas jāveic, lai varētu apdzīvot teritoriju, sāk streikot. Dieviete Māte tādēļ rada cilvēkus, kas dievu vietā varētu veikt vergu darbus. Taču cilvēki savairojas un kļūst tik trokšņaini, ka Enlils, vētras dievs, kura miegu traucē nerimstošā kņada, nolemj pārpludināt pasauli, lai ar varu ierobežotu cilvēku skaitu. Taču Enki vēlas glābt Atrahasi, "ārkārtīgi gudro vīru" no Surupakas pilsētas.'0 Viņus saista īpaša draudzība, tādēļ Enki iesaka Atrahasi uzbūvēt laivu, dodot padomus, kā padarīt to ūdensnecaurlaidīgu. Šīs dievišķās iejaukšanās rezultātā Atrahasi, līdzīgi Noasam, var glābt ģimeni un visu dzīvo būtņu sēklas. Pēc ūdens aizplūšanas dievi ir šausmās par nodarīto postu. Divupes mitoloģijā plūdi iezīmē dievu atkāpšanos no pasaules. Enki aizved Atrahasi un viņa sievu uz Dilmunu. Viņi būs vienīgie cilvēki, kam lemts būt nemirstīgiem un baudīt dievu sabiedrību. Tomēr stāsts arī cildina dievu iedvesmas radīto tehnoloģiju, kas ļāvusi cilvēku rasei paglābties no izmiršanas. Mezopotāmijā, līdzīgi mūsdienu pasaulei, mīts aizvien vairāk pievēršas kultūras un civilizācijas jautājumiem.

Tomēr mezopotāmieši nebija gluži tādi kā mēs. Lai arī dievi bija attālinājušies, cilvēki joprojām skaidri apzinājās transcendentā elementa klātbūtni ikdienā. Ikviena pilsēta tika uzskatīta par kāda dieva pili. Ikviens pilsētnieks, vai tas bija valdnieks vai vispieticīgākais melnstrādnieks, bija aizbildņu dievības Enlila, Enki vai Inannas*1 pakļautībā. Ļaudis joprojām turējās pie senā uzskata, ka viss, kas ir uz Zemes, ir debesu valstības kopija. Vecajo padomes pārvaldīja pilsētvalstis. Mezopotāmieši ticēja, ka arī dieviem ir līdzīga padome. Pastāvēja arī uzskats, ka dievi ir izgājuši līdzīgu attīstības ceļu kā cilvēki no mazām lauksaimniecības kopienām, kas cieši saistītas ar dabas ritmiem, līdz pilsētu kultūrai.

Kopš tā laika saglabājies babiloniešu radīšanas mīts episkā poēma, kas zināma ar nosaukumu, ko veido tās pirmie vārdi Enūmct Elīš. Izmantotais teksts tiek datēts ar otrā gadu tūkstoša pr. Kr. pirmo pusi, tomēr tā pamatā ir daudz senāks materiāls.'2 Poēma sākas ar teogoniju, kas parāda, kā radušies paši dievi. Tā nav radīšana no nekā (ex nihilo), bet gan attīstības process, kurā pirmās dievības rodas no svētas pirmmatērijas duļķainas, nenosakāmas substances, kur nekam nav identitātes. Visi ūdeņi sajaukušies, debesis, zeme un jūra nav nošķirtas un paši dievi ir "bez vārda, bez iedabas un bez nākotnes".53 Pirmie dievi rodas no gļotām un nav atšķirami no elementiem. Apsu ir upju saldūdens, Tiamata sāļā jūra un Murarau miglas mākonis. Viņu vārdus var tulkot kā 'dzelme1 , 'tukšums' un 'bezdibenis'.

Pirmās dievības joprojām ir bez formas un inertas. Taču nākamie dievi izplūst no viņām pa pāriem, un katrs nākamais ir skaidrāk noteikts nekā iepriekšējais. Kad dievišķie elementi nošķiras, veidojas sakārtots kosmoss. Vispirms sanesas (ūdens sajaukts ar zemi), ko pārstāv Lahmu un Laharnu. Tad Anšars un Kišara (jūras un debess apvāršņi) un visbeidzot Debesu dievs Ans un Eija, zeme. Tomēr teogoniskais mīts nav tikai tīrs metafizisks pārspriedums par evolūciju un dievišķo, tās ir arī būtiskas pārdomas par Mezopotāmiju, alūvija novadu, kura pamats ir nogulumieži. Dievišķais atkal ir cilvēka pasaules elements. Dievi nav šķirami no ainavas, un Eridu vienā no senākajām Mezopotāmijas pilsētām purvainu lagūnu, kurai pateicoties varēja izveidot pilsētu un kura ieskāva svētnīcu, sauca par apšu. Mīts apraksta pakāpenisko attālināšanos no dabas, ko izjuta arī jaunie pilsētas iedzīvotāji.

Jaunie dievi bija aktīvāki un spēja uzvarēt savus vecākus: Apsu iegrimst zemē, bet Eija un Ans uz viņa gulošā ķermeņa uzceļ savu pili ar daudziem tempļiem un padomes zālēm. Pilsētas celšana vienmēr iezīmē kulminācijas brīžus Divupes kosmoloģijā. Tiamata joprojām ir drauds. Viņa izveidojusi ietekmīgu briesmoņu ordu, lai atriebtu Apsu. Vienīgais dievs, kas var to sakaut sīvā cīņā, ir Marduks, Eijas spēcīgais dēls. Pēc izmisīgas cīņas Marduks nostājas uz Tiamatas varenā līķa, pāršķeļ to uz pusēm kā milzīgu gliemežvāku, lai radītu debesis un zemi, ko apdzīvos cilvēki. Marduks pasludina likumus un nodibina Dievišķo sapulci, lai nostiprinātu jauno kosmosa kārtību. Visbeidzot, gandrīz kā pēdējo, Marduks rada pirmo cilvēku, sajaucot kāda uzveikta dieva asinis ar sauju putekļu, tādējādi parādot, ka dievi nav nošķirti paši savā pārdabiskā pasaulē, bet cilvēka un dabas pasaule veidotas no vienas un tās pašas dievišķās vielas.

Mīts attēlo cilvēka pārmaiņu procesu, kas iet roku rokā ar dievu attīstību. Tas atspoguļo Divupes pilsētvalsts, kas uzgriezusi muguru vecajai agrārajai sabiedrībai (tagad uzskatītai par neattīstītu un kūtru) un veidota ar militāra spēka palīdzību, evolūciju. Pēc uzvaras Marduks dibina Babilonu. Pilsētas centrā novietots Esagilas zikurāts, Marduka dievu pasaulē esošās pils kopija. Tas kā "nebeidzamas debesu valstības simbols", paceldamies pāri visām citām celtnēm, kļūst par dieva mājokli uz šīs zemes. Pilsētas nosaukums ir 1 bab-ilani' ('dievu vārti'), vieta, kur dievišķais ienāk cilvēku pasaulē. Esagilā dievi svin svēto liturģiju, "no kuras Visums rod struktūru, slēptā pasaule tiek padarīta saprotama, un dievi sadala savas vietas un pienākumus tajā".'4 Tādējādi pilsēta aizstāj veco axis mundi, kas saistīja debesis un zemi Zelta laikmetā.

Alū Bībelē saglabājušies radīšanas mīti, kas stāsta par to, kā Jahve rada pasauli, nogalinot Tiamatai līdzīgu jūras briesmoni." Šāda kosmogonija bija izplatīta Vidējo Austrumu tautu vidū. Tā izteica viņu pārliecību, ka civilizācija ir milzu piepūle, nepārtraukta cīņa pret nepārvaramu pārspēku, kas cenšas apturēt attīstību un atsviest to atpakaļ nenoteiktā barbarismā. Enūma Elīštika svinīgi skandēta Jaungada sagaidīšanas ceturtajā dienā. Līdzīgi citiem mītiem, tas vēstīja par neaprakstāmo svēto notikumu sakrālajā "ikmirkļa" laikā. Tas nebija vis vienkāršs vēsturisks atgadījums, kas noticis un beidzies. Pasaules radīšana bija nepārtraukts process dievišķā cīņa ar haosu joprojām turpinājās, un cilvēkiem bija nepieciešams dievišķās enerģijas pieplūdums, lai apturētu nekārtības un postu.

Senajā pasaulē simbols kļuva nešķirams no tā neredzamā referenta. Tā kā līdzība rada zināmu identitāti, neredzamā realitāte tapa klātesoša. Jaungada svinību simboliskais rituāls bija drāma, kas, gluži kā labs teatrāls notikums, izdzēsa laika un telpas barjeras, aiznesot skatītājus un dalībniekus prom no viņu ikdienas raizēm. Tā bija sakrāla iztēles spēle. Dievlūdzēji jutās it kā iesviesti ārpus laika esošā dievišķā pasaulē, kas veidoja viņu dzīves fonu. Lai pavadītu izsīkušo, aizejošo gadu, tika nogalināts upurējamais dzīvnieks, tika izspēlēta Marduka cīņa ar Tiamatu, un orģijas atdzīvināja haosa spēkus, gāžot valdnieku un viņa vietā kronējot karnevāla karali. Ritualizēta nāve atgādināja šamaņa fizisko sabrukumu, ko viņš piedzīvoja iniciācijas un rūpīgi vadītās atgriešanās laikā pārejas rituālos. Arhaiskajā garīgumā simboliska atgriešanās sākotnējā haosā ir neatņemama ikvienai jaunai radīšanai.'6

Cik zināms, radīšanas mīts nekad nav sniedzis faktoloģisku informāciju par dzīvības izcelšanos. Senajā pasaulē kosmogoniju parasti skandēja liturģiskā kontekstā un saspringtā laikā, kad cilvēki izjuta nepieciešamību pēc dievišķās enerģijas iejaukšanās, kad viņi lūkojās nezināmajā, atrazdamies kaut kā jauna priekšā Jaungadā vai kāzās, vai kronēšanā. Tā uzdevums nebija informēt, bet galvenokārt dziedināt. Ļaudis klausījās kosmoloģiskā mīta skandēšanā, kad dzīvoja katastrofas jausmās, kad vēlējās izbeigt kādu konfliktu vai izārstēt slimnieku. Pamatdoma bija nonākt saskarē ar mūžīgo spēku, kas palīdzēja cilvēkam eksistēt. Mīts un to pavadošie rituāli bija atgādinājums, ka nereti vispirms kaut kam jāpasliktinās, lai pēc tam tas uzlabotos, un ka izdzīvošanai un radīšanai nepieciešama sīva cīņa.

Citās kosmoloģijas bija norādīts, ka patiesa radīšana prasa uzupurēšanos. Indiešu vēdu mitoloģijā radīšana bija sevis upurēšanas rezultāts. Puruša, kosmisks milzis, pats nodeva sevi dieviem, kas viņu nogalināja un saplosīja gabalos. No milža ķermeņa tika radīts kosmoss un cilvēku sabiedrības kastas, kas tādēļ bija svētas un absolūtas. Ķīnā izplatīts bija mīts par citu milzi, vārdā Paņgu, kas strādāja trīsdesmit sešus tūkstošus gadu, lai iedzīvinātu Visumu. Viņš mira no piepūles. Līdzīgs motīvs atrodams Vidējo Austrumu kauju mītos. Tiamata, Mots un Leviatāns nav ļauni, tikai īsteno savu kosmisko uzdevumu. Viņiem jāmirst un jāpārcieš sadalīšana gabalos, lai no haosa varētu rasties sakārtots kosmoss. Izdzīvošana un civilizācija ir atkarīgas no kāda nāves un iznīcības, un ne dievi, ne cilvēki nespēj būt patiesi radoši, ja vien nav gatavi pilnībā ziedot sevi.

Līdz šim mitoloģija galvenokārt bija pievērsusies pirmatnējiem varoņdarbiem un dievu vai seno arhetipisko senču cīņām. Bet pilsētu mīti sāka pievērsties vēstures pasaulei. Tā kā paļāvība uz cilvēka atjautību bija pieaugusi, cilvēki sāka sevi uzskatīt par neatkarīgiem. Priekšplānā izvirzījās viņu pašu darbošanās, un dievi attālinājās. Dzejnieki sāka interpretēt senos stāstus. So attīstību var saskatīt babiloniešu poēmā, kas pazīstama ar nosaukumu Eposs par Gilgamesu. Gilgamešs, iespējams, bija vēsturiska persona, kas dzīvoja aptuveni 2600. g. pr. Kr. Viņš tiek dēvēts par Dienviddivupes pilsētvalsts Urūkas piekto valdnieku un vēlāk kļuva par tautas varoni. Agrīnās leģendas pārstāsta Gilgameša un viņa kalpa Enkidu piedzīvojumus. Tās vēsta par tipiskiem varoņu un šamaņu varoņdarbiem: cīņām ar briesmoņiem, došanos pazemē, sarunām ar dievieti. Vēlāk šiem stāstiem tiek piešķirta dziļāka nozīme, un tie kļūst par mūžīgās dzīvības meklējumiem. Savukārt beidzamajā poēmas versijā, kas datēta ar 1300. g. pr. Kr., mīts pēta cilvēku kultūras robežas un nozīmi.

Eposa sākumā Gilgamešu iepazīstam kā vīru, kas ir pavisam apjucis. Viņa sirdī plosās vētra, viņš ir sācis terorizēt savus ļaudis, kas lūdzas dieviem atlīdzināt zaudēto. Bet, zīmīgi, dievi vairs nevēlas tieši iejaukties cilvēku dzīvē un tā vietā darbojas pastarpināti. Lai Gilgamešam būtu ar ko nopietni sacensties, viņi rada Enkidu mežonīgu, primitīvu vīru, kas neprātā brāžas pār laukiem.Viņa ķermenis apaudzis mežonīgām pinkām, viņš staigā kails, ēd zāli un dzer dīķa ūdeni. Enkidu ir "cilvēks, kāds tas bija pirmsākumos"57 , kas jūtas vairāk piederīgs dzīvniekiem, ne cilvēkiem. Lai Enkidu savaldītu, Gilgamešs sūta priekameitu Samhatu to skolot. Pēc sešām ar Samhatu pavadītām naktīm Enkidu jūt, ka viņa saikne ar dabisko, dzīvnieku pasauli ir sarauta. Viņš ir kļuvis civilizēts, tomēr tas vienlaikus ir gan ieguvums, gan zaudējums. No vienas puses, Enkidu ticis "vienkāršots", no otras kļuvis "pilnīgs", "līdzīgs dievam".38 Viņš ir sasniedzis gudrību un attīrīšanos, kas dos iespēju baudīt Urūkas izsmalcināto dzīvesveidu, tik ļoti pārāku pār dabisko cilvēces stāvokli, ka šķietami dievišķu.

Gilgamešs un Enkidu kļūst par draugiem un dodas meklēt piedzīvojumus. Savos klejojumos viņi satiek Ištaru. Senākajā mitoloģijā precības ar Dievieti Māti nereti tika atspoguļotas kā varoņa augstākā apskaidrība un meklējumu kulminācija, tomēr Gilgamešs atraida Ištaru. Tā ir spēcīga kritika tradicionālajai mitoloģijai, kas vairs pilnībā neuzrunā pilsētas ļaudis. Gilgamešs neuzskata civilizāciju par dievu veikumu. Ištara ir kultūras grāvēja: viņa ir kā maiss ar ūdeni, kas mērcē tā nesēju; kā kurpe, kas berž tās valkātāja kāju; kā durvis, kas nespēj aizturēt vēju.59 Neviena no viņas attiecībām nav bijusi ilgstoša, viņa ir iedzinusi postā visus savus iemīļotos.60 Mirstīgajiem labāk iztikt bez tādiem postošiem sakariem ar bezatbildīgiem dieviem. Gilgamešs, civilizēts vīrs, pasludina neatkarību no dievišķā. Dieviem un cilvēkiem labāk iet katram savu ceļu.

Ištara atriebjas, un Enkidu saslimst un nomirst. Gilgamešs ir satriekts. Nomākts no apjausmas, ka arī pats ir mirstīgs, viņš atceras, ka kāds vīrs, kurš pārcietis Plūdus un šajā poēmā saukts par Utnapišti, ir apveltīts ar nemirstību, un dodas uz Dilmunu viņu apciemot. Tomēr cilvēciskas būtnes nespēj atgriezties pirmatnējā garīgumā, un šis dievu pasaules meklējums simbolizē kultūras regresu. Gilgamešs klejo pa stepēm neskuvies, mežonīgi apaudzis, tērpts tikai lauvas ādā. Līdzīgi šamanim, viņš seko saulei cauri neapdzīvotām vietām, piedzīvo vīziju par pazemi un meklē "slepenas dievu zināšanas"61 . Kad viņš beidzot sasniedz Dilmunu, Utnapišti paskaidro, ka dievi vairs neatcels dabas likumus mīļoto cilvēku labad. Senie mīti vairs nevar kalpot par cilvēku ilgu virzītājiem. Dilmunas apmeklējums apvērš otrādi veco mītisko pieeju.62 Teiksmā par Atrahasi stāsts par Plūdiem tika stāstīts no dievu viedokļa, bet šoreiz Utnapišti vadās no pieredzes par praktiskajām grūtībām, kas saistās ar laivas izveidošanu, un pēc savas "cilvēka" reakcijas uz Plūdu radītajiem postījumiem. Ja senie mīti pievēršas sakrālajai pasaulei un ne pārāk interesējas par laicīgajiem notikumiem un personām, tad te vēsturiskais Gilgamešs apmeklē mītisko Utnapišti. Vēsture sāk saskarties ar mitoloģiju, bet dievi attālināties no cilvēku pasaules.

Tā vietā, lai iegūtu īpašu i'nfomāciju no dieviem, Gilgamešs saņem sāpīgu mācību par cilvēces robežām un trūkumiem. Viņš atkal pievēršas civilizācijai: nomazgājas, aizsviež lauvas ādu, sakopj matus un uzvelk tīras drānas. Turpmāk viņš pievērsīsies Urūkas mūru celtniecībai un civilizācijai raksturīgo mākslu izkopšanai. Viņš pats mirs, bet šie pieminekļi būs viņa nemirstības apliecinājums, īpaši rakstības izgudrošana, kas ļaus pavēstīt par viņa sasniegumiem nākamajām paaudzēm.64 Ja Utnapišti kļuva gudrs, runājot ar dievu, Gilgamešs ir iemācījies pārdomāt savu pieredzi bez dievišķā palīdzības. Viņš ir zaudējis daļu ilūziju, bet sasniedzis "pilnīgu gudrību", atgriezdamies "noguris, taču beidzot samierinājies".6 ' Viņš ir attālinājies no senā mītiskā redzējuma, bet vēsturei ir pašai savi mierinājumi.

Līdzīga seno mītu ideālu pārvērtēšana norisinājās arī Grieķijā. Piemēram, mīts par Adonīdu pārveido stāstu par Dumuzi un Ištaru un pārvērš to politiskā mītā.

Adonīds nespēj iekļauties sabiedrībā. Būdams neveiksmīgs mednieks, viņš ciestu neveiksmi grieķu iniciācijas rituālos, kuros grieķu pusaudži kļuva par pilntiesīgiem pilsoņiem un kuru pamatā bieži bija pārbaudījumi medību prasmē. Būdams divu dieviešu verdzībā, viņš pastāvīgi mīt sieviešu pasaulē. Grieķu pilsoņus ar polišu saista ģimene, bet Adonīds ir dzimis incestā, kas ir noziegums pret ģimenes ideāliem. Viņš arī nespēj pats nodibināt ģimeni. Sis bezatbildīgais dzīvesveids ir tuvāks tirānijai, pārvaldes formai, kas paceļ valdnieku pāri likumam un ko atēnieši bija atmetuši kā nederīgu. Vīriešu sabiedrība izjuta riebumu pret Adonīda svētkiem, kuriem bija raksturīgas nevaldāmas sieviešu vaimanas. Vārdu sakot, Adonīds bija politiski atpalicis un, personificējot visu, kas pretējs polisas nosvērti vīrišķajam ētosam, palīdzēja atēniešiem apzināties pašiem sevi.

Pilsētas dzīve bija mainījusi mitoloģiju. Dievi pamazām zaudēja savu ietekmi. Senie rituāli un stāsti aizvien mazāk spēja ievest cilvēku dievišķajā valstībā, kas reiz bija likusies esam tik tuvu. Cilvēkus vairs neapmierināja viņu senču izkoptais senais mītiskais skatījums. Pilsētām kļūstot aizvien organizētākām, valdībai efektīvākai, sodot zagļus un laupītājus, dievi šķita aizvien vienaldzīgāki pret cilvēces nožēlojamo stāvokli. Iestājās garīgs tukšums. Dažās civilizētās pasaules malās senā mitoloģija izzuda, un nekas jauns tās vietā neradās. Iespējams, šis panīkums beigu beigās noveda pie nākamajām lielajām pārvērtībām.

Ass laikmets (800. 200. g. pr. Kr.)

Ap astoto gadsimtu pirms Kristus panīkums turpināja izplatīties, un iespaidīgs skaits praviešu un gudro četros dažādos pasaules reģionos sāka meklēt jaunu risinājumu. Vācu filosofs Karls Jasperss nosaucis šo periodu par "Ass laikmetu", jo tas izrādījās ļoti būtisks cilvēces garīgajā attīstībā. Atskārsmes, ko cilvēki guva šajā laikā, turpina barot cilvēci vēl līdz šai baltai dienai.67 Tajā savu sākumu rod reliģija, kādu to pazīstam šodien. Cilvēki ar līdz šim nepieredzētu skaidrību sāka apzināties savu iedabu, situāciju, kādā atrodas, un savu nepilnību. Radās jaunas reliģiskas un filosofiskas sistēmas: konfuciānisms un daoisms Ķīnā, budisms un hinduisms Indijā, monoteisms Vidējos Austrumos un grieķu racionālisms Eiropā. Sīs Ass laikmeta tradīcijas saistās ar izcilajiem astotā, septītā, sestā gadsimta ebreju praviešiem, Upanišadu teicējiem un Budu (ap 563^83) Indijā, Konfūciju (551-479) un Dciodedzin autoru Ķīnā68 , piektā gadsimta traģēdiju autoriem, kā ari Sokrātu (469-399), Platonu (ap. 427-347) un Aristoteli (ap. 384-322 pr. Kr.) Grieķijā.

Daudzi Ass laikmeta aspekti palikuši noslēpumā tīti. Nav zināms, kāpēc tajā iesaistīti tikai ķīnieši, indieši, grieķi un ebreji un kāpēc nekas līdzīgs neradās Mezopotāmijā vai Ēģiptē. Ir skaidrs, ka visi Ass laikmeta reģioni bija iesaistīti politiskā, sociālā un ekonomiskā apvērsumā. Notika kari, izsūtīšana, slepkavības un pilsētu graušana. Attīstījās arī jauna tirgus ekonomika: vara no priesteriem un valdniekiem pārgāja tirgotāju rokās, bet tas sašķobīja senās hierarhijas. Visas jaunās ticības attīstījās nevis vientuļos tuksnešos vai eremītu mītnēs kalnos, bet gan darījumu un bagātības vidē. Tomēr šis apvērsums nespēj pilnībā izskaidrot Ass laikmeta revolūciju, kas atstāja neizdzēšamu iespaidu uz cilvēka izpratni par sevi, attieksmi citam pret citu un apkārtējo pasauli.

Visām Ass laikmeta garīgajām kustībām bija kopīgas būtiskas iezīmes. Tās visas patiesi apzinājās ciešanas kā neizbēgamu cilvēka esības daļu un visas uzsvēra nepieciešamību pēc garīgākas reliģijas, kas nebūtu tik ļoti atkarīga no ārējiem rituāliem un paradumiem; to interešu lokā nokļuva cilvēka sirdsapziņa un morāle. Turpmāk vairs nepietiks ar pedantisku ierasto rituālu izpildi, dievlūdzējiem jābūt cieņpilnai attieksmei pret līdzcilvēkiem. Visi domātāji ar nicinājumu norobežojās no tā laika nežēlības un sludināja līdzjūtības un taisnīguma ētiku. Viņi saviem mācekļiem mācīja meklēt patiesību sevī, nevis paļauties uz priesteru un citu reliģijas ekspertu sacīto. Nekam nevarēja uzticēties, visu vajadzēja apšaubīt un vecās vērtības, kas līdz šim tika pieņemtas kā pašsaprotamas, bija jāpakļauj kritiskai, rūpīgai pārbaudei. Saprotams, ka viena no jomām, kas jāpārvērtē, bija mitoloģija.

Runājot par senajiem mītiem, ikviena Ass laikmeta mācība ieņēma nedaudz atšķirīgu pozīciju. Dažas bija naidīgas pret kādu noteiktu mītisko tradīciju, citas ieņēma vienaldzīgu attieksmi. Visas saviem mītiem piešķīra dziļāku un ētiskāku saturu. Pilsētas dzīves uzplaukums nozīmēja, ka mitoloģija vairs netika uzskatīta par pašsaprotamu. Ļaudis turpināja to kritiski izvērtēt, bet, sastopoties ar psihes noslēpumiem, viņi aptvēra, ka joprojām instinktīvi vēršas pie senajiem mītiem. Stāsti varbūt bija mainījušies, taču tic joprojām bija nepieciešami. Ja arī stingrākie reformatori mītu nīdēja, tas laiku pa laikam atgriezās apritē, tikai nedaudz citā izskatā. Pat vissarežģītākajās reliģiskajās sistēmās ļaudis saprata, ka nespēj iztikt bez mitoloģijas.

Tomēr cilvēki vairs neguva sakrālo pārdzīvojumu tik viegli kā viņu senči. Dievi jau sāka izzust no atsevišķu agrīno pilsētu iemītnieku apziņas. Cilvēki Ass laikmetā joprojām ilgojās pēc transcendences, taču sakrālais tagad šķita tāls, pat svešs. Mirstīgos no dieviem tagad šķīra aiza. Viņiem vairs nebija kopīga iedaba, vairs nevarēja noticēt, ka dievi un cilvēki cēlušies no vienas un tās pašas dievišķās substances. Senie jūdu mīti vēsta par dievu, kas varēja ēst un sarunāties ar Ābrahāmu kā draugu69 , bet, kad Ass laikmeta pravieši sastapās ar to pašu dievu, viņš radīja baiļpilnu šoku, kas vai nu apdraudēja cilvēku dzīvi, vai lika tiem justies apjukušiem un aizskartiem.70 Augstākās realitātes sasniegšana šķita neiespējama. Indijā budisti izjuta, ka var sasniegt svēto nirvānas mieru, vienīgi uzsākot grūtu cīņu ar ikdienas apziņu, izmantojot jogas vingrinājumus, kas nebija pieejami parastajam cilvēkam. Savukārt džainisti praktizēja tik skarbu askētismu, ka daži pat nomira bada nāvē. Ķīnā Konfūcijs ticēja, ka Dao, augstākā realitāte, nu kļuvusi tik sveša cilvēku pasaulei, ka par to labāk nerunāt.71 Šāda pilnīgi cita reliģiskā pieredze nozīmēja, ka mitoloģija vairs nevarēja vēstīt par dievišķo vecajā antropoinorfajā veidā.

Saja grāmatā Ķīna ir maz pieminēta, jo ķīniešu augsti attīstītajai kultūrai nav raksturīgi stāstīt stāstus par dieviem. Tajā nav pasaku par dievu cīņām, mirstošiem dieviem vai svētām laulībām, tur nav ne oficiālu panteonu, ne kosmogonijas, ne arī antropomorfu dievu. Pilsētām nebija dievu aizbildņu, nepastāvēja arī pilsētu kults. Tomēr tas nenozīmē, ka ķīniešu sabiedrībai nebija mītisku sakņu. Senču pielūgsmei bija milzīga nozīme, un tā norādīja uz pasauli, kas eksistēja pirms cilvēku pasaules. Aizgājušo tuvinieku piemiņas rituāli kalpoja ķīniešiem par idealizētas sociālās kārtības modeli, kas tika uzskatīts par ģimeni un pārvaldīts pēc labākajām tradīcijām. Upēs, zvaigznēs, vējos un labībā it visur mita gari, kas dzīvoja saskaņā un bija pakļauti Debesu dievam Di (ko vēlāk pazina arī kā Tjaņ 'debesis'). Pretēji citiem Debesu dieviem, ķīniešu augstakais dievs neizzuda. Viņa ietekme pieauga Sanas dinastijas laikā (1600. 11. gs. vidus pr. Kr.). Valdnieka varas tiesiskums bija balstīts faktā, ka viņam vienīgajam bija pieeja Di/Tjaņ, un saskaņā ar izsenis zināmiem filosofijas principiem viņš bija Dieva dubultnieks uz šīs zemes. Šis mīts ķīniešu kultūrā saglabājās līdz pat 1911. gada revolūcijai. Valdība uz zemes bija identiska valdībai debesīs, ministri valdniekam palīdzēja tāpat, kā elementu dievi palīdzēja Tjaņ pārvaldīt kosmosu.

Šķiet, ka ķīnieši pie Ass laikmeta ētosa bija nonākuši agrāk nekā citas kultūras. 1126. gadā pr. Kr. Vei upes ielejas tagadējā Seņsji province iedzīvotāji gāza Šanas valsts valdību un nodibināja Džou dinastiju. Džou paziņoja, ka pēdējais Sanas valdnieks bijis korumpēts un ka, raizējoties par tautas ciešanām, Tjaņ nodevis varu Džou rokās. Šis mīts apvelta Tjaņ ar morālām īpašībām. Džou godināja debesu iedibināto kārtību rūpīgi izstrādātās rituālās ceremonijās, spēcinošas, skaistas mūzikas pavadījumā. Tika uzskatīts, ka šajā liturģijā atklājas sociālā harmonija, kas savā būtībā bija dievišķa. Visiem tās dalībniekiem dzīviem vai mirušiem bija jāiekļaujas šajās ceremonijās. Visām būtnēm gariem, senčiem un cilvēkiem bija sava īpaša vieta; ikvienam bija jaapspiež sava patika vai nepatika un personiskā vēlme piekopt rituālus, kas ideālo Visuma kārtību pārvērta īstenībā nepilnīgajā cilvēku pasaulē. Ne rituāla dalībnieki, bet gan paši rituāli bija nozīmīgi, indivīdi tika iesaistīti un ietilpināti sakrālajā pasaulē, kas bija gan kosmosa, gan cilvēku valsts pamats.

Konfūcija laikā Džou dinastija jau bija kritusi nežēlastībā un vecā kārtība sabrukusi. Konfūcijs šādu anarhiju skaidroja ar to, ka novārtā atstāti rituāli un pieņemtais uzvedības kodekss (li), kas cilvēkiem mācīja, kā izturēties citam pret citu. Tradīcijas un uzvedības normas tika atmestas, un cilvēki nu sekoja tikai savām personiskajām interesēm. Daži senie mīti vēstīja, ka radīšana ietver pašuzupurēšanos, bet Ass laikmeta gudrie šīs atskārsmes morālās sekas padarīja skaidrākas. Pašuzupurēšanās bija jāpraktizē ikvienam, kas vēlējās izkopt savu cilvēciskumu.72 Konfūcijs sapludināja seno ķīniešu ētosu ar Ass laikmeta līdzjūtības tikumu. Viņš sludināja žcņ ('cilvēcīguma') ideālu, kas lika cilvēkiem "mīlēt citus"73 . Viņš pirmais pasludināja morāles Zelta likumu: "Nedari otram to, ko nevēlies, lai dara tev."74 Ass laikmeta gars aicināja pievērsties iekšējām pārdomām un sevis rūpīgai izvērtēšanai, apzinātai sava "es" slēptāko nostūru analīzei. Tu nevari pareizi izturēties pret citiem, pirms neesi izpētījis paša vajadzības, motivāciju un tieksmes. Atbilstoša cieņa pret citiem prasa su ('pielīdzināšana sev') procesu.75

Konfūcijs saprata, ka to nevar paveikt tikai ar gribu vai racionālu apceri. Absolūta egoisma transcendence iespējama tikai ar rituāla un mūzikas alķīmijas palīdzību, kas, gluži kā īstena māksla, pārceļ cilvēciskas būtnes dziļākā līmenī par smadzeņu darbības līmeni.76 Tomēr vienkārši piedalīties rituālā nebija gana, būtiski bija izprast tā garu, kas iedvesa "piekāpšanās" (ran) attieksmi, lai cilvēks spētu pārvarēt lepnumu, aizvainojumu, ļaunumu.77 Rituāla laikā dievlūdzēji mūzikas pavadījumā paklanījās pārējiem tā dalībniekiem un ļāva citiem vadīt sevi, kad tas bija nepieciešams. Tādējādi viņi iemācījās, kā izturēties pret līdzcilvēkiem ikdienas dzīvē un attiecībās. Konfūcijs meklēja paraugus pagātnē. Ķīniešiem nebija stāstu par dieviem, taču viņi cienīja kultūras varoņus, kas patiesībā bija mītiskas personas, kaut arī tika uzskatītas par vēsturiskām. Konfūcija īpašie varoņi bija divi no pieciem senās attālinātās pasaules gudrajiem valdniekiem. Pirmais bija Jao, kas ne tikai iemācījis ķīniešiem rituālu un tipisku mūzikas izmantošanu, bet arī demonstrējis ran tikumu. Tā kā Jao nevienu no saviem dēliem neuzskatīja par cienīgu valdīt, taci par savu pēcteci viņš iecela krietno zemnieku Suņu. Suņs bija paradījis izcilu nesavtīgumu, turpinādams mīlēt un godāt savu tēvu un brāļus, kuri bija mēģinājuši viņu nogalināt.

Konfucijam pareizi izprasts rituāls bija nozīmīgāks nekā mītiskie stāsti. Līdzīga situācija bija vēdu laikmeta Indijā, kur upurēšanas rituāli aizēnoja dievus, kam tie veltīti. Dievi pakāpeniski atkāpās no reliģiskās apziņas, un rituālu reformatori astotajā gs. pr. Kr. radīja jaunu liturģiju, kurā centrālā vieta tika ierādīta atsevišķam indivīdam. Kopš tā laika cilvēks vairs nevarēja paļauties uz dievu palīdzību, viņam pašam vajadzēja radīt sakārtotu pasauli rituāla darbības laukā. Šo ceremoniju radītais spēks, pazīstams kā brahmans, bija tik varens, ka to uzskatīja par galējo realitāti, kas atrodas viņpus dieviem un ļauj pasaulei eksistēt. Pat šodien reliģiskas svinības spēj izraisīt ekstāzi, ko indieši sauc par anya manas 'citādo prātu1 , kas krietni atšķiras no ikdienas profanā apziņas stāvokļa. Indiešu un ķīniešu uzsvars uz liturģiju kārtējo reizi atgādina, ka mītu nevar aplūkot izolēti no konteksta. Mīts un kulta prakse ir vienlīdzīgi partneri, abi palīdz izteikt sakrālā jēgu un parasti dara to kopā, tomēr dažkārt nozīmīgāko vietu ieņem rituāls.

Visi Ass laikmeta gudrie uzsvēra trešā komponenta nepieciešamību. Lai izprastu patieso mīta būtību, ir ne tikai jāpilda rituāli, kas sniedz emocionālu rezonansi, bet arī jārīkojas ētiski korekti. Ja cilvēka ikdienas dzīvē netiek praktizēts tas, ko Konfūcijs dēvēja par žeņ, ran un šu, mīti par Jao un Šuņu paliek abstrakti un neskaidri. Vēdiskajā Indijā rituāla darbības tika sauktas par karmu ('darbības'). Savukārt Budu neinteresēja upurēšanas rituāli. Viņš definē karmu kā ieceres, kas iedvesmo mūsu ikdienas rīcību.™ Mūsu motīvi bija iekšēja karma, mentāla rīcība, kas bija daudzkārt svarīgāka par ceremoniju ievērošanu, un tikpat būtiska kā arējā rīcība. Tas bija Ass laikmetam raksturīgs apvērsums, kas padziļināja un iekšupvērsa izpratni par morāli un mitoloģiju. Mīts vienmēr pieprasīja rīcību. Ass laikmeta gudrie parādīja, ka mīts neatklās savu patieso jēgu, ja nevedīs uz līdzjūtības un taisnīguma iemiesošanu ikdienas dzīvē.

Arī trešajā gadsimtā pr. Kr. dzīvojušais sacerējuma Daodedzin autors Laodzi negatīvi izturējās pret tradicionālo rituālu. Viņš paļāvās uz koncentrēšanās vingrinājumiem, kas bija līdzīgi indiešu jogas praksei. Viņš bija pārliecināts, ka civilizācija ir bijusi kļūda, kas novērsusi cilvēku no patiesā Ceļa (Dao). Laodzi atkal pievērsās Zelta laikmetam, kad cilvēki dzīvoja nelielos ciematiņos bez tehnoloģijas, mākslas un kultūras un kariem.79 Ķīnieši ticēja, ka Zelta laikmeta gals pienācis līdz ar kultūras varoņa Seņnuna bojāeju, kurš patiesi pašaizliedzīgi mācīja cilvēkiem zināšanas par zemkopību. Seņnuns pats personiski citu pēc cita nogaršoja augus, lai zinātu, kuri ir ēdami, un tāpēc reiz vienas dienas laikā bija saindējies septiņdesmit reižu. Ap trešo gs. pr. Kr., kad spēcīgākās valstis nepārtrauktos postošos karos iznīcināja mazākās un vājākās valstis, mīts par Seņnunu mainījās. Viņu sāka uzskatīt par valdnieka ideālu. Klīda nostāsti, ka viņš, valdot sadrumstaloto impēriju, plecu pie pleca ar pavalstniekiem aris laukus; valdījis bez ministriem, likumiem un sodiem. Ideālistiski noskaņoti eremīti nošķīrās no sabiedrības dzīves, lai atjaunotu Šeņnuna ideālu. Darbā Daodedzin, kas bija sacerēts un adresēts nelielas valsts valdniekam, autors iesaka darīt to pašu. Labāk atkāpties, norimt un nedarīt neko, līdz varenie spēki paši sevi iznīcina.

Tomēr līdzīgi citiem Ass laikmeta skolotājiem Laodzi pievērsās ne tikai izdzīvošanas praktiskajiem aspektiem, bet arī transcendenta miera meklējumiem šīs zemes dzīves vētrās. Viņš tiecās pēc augstākās realitātes Dao, kas paceļas pāri dieviem un ir vārdos neizsakāms visas eksistences pamats. Tas pārspēj jebko, ko vien spējam ietvert jēdzienos, un tomēr, ja mēs kopjam iekšējo tukšumu, bez savtīgām vēlmēm un alkatības, un dzīvojam līdzjūtīgi, mēs spējam nonākt saskaņā ar Dao un tādā veidā pārvērsties. Ja atsakāmies no civilizācijas mērķtiecīgā ētosa, mēs nonākam saskaņā ar Ceļu, kas nosaka visu lietu kārtību80 . Tomēr, kaut arī Laodzi vērsās pie mītiskā Šeņnuna Zelta laikmeta, lai aprakstītu ideālu valsti, viņš vērsās arī pie tradicionāliem mītiem (kas sakņojās tautas kultūrā), lai atsauktu atmiņā Dao. Dao ir Dzīvības Avots, Ideālais Sencis, arī Māte. Aizvēsturiskajiem cilvēkiem Lielā Māte bija neganta un nežēlīga, bet Ass laikmeta gaisotnē Laodzi tai piedēvē līdzjūtību. Viņa tiek asociēta ar nesavtīgumu, kas nav šķirams no patiesa radošuma.81

Pirmatnējie cilvēki mēdza izspēlēt atgriešanos mātes klēpī, rokot pazemes tuneļus. Laodzi iztēlojās, ka Gudrais, pilnīgais cilvēks šo atgriešanos veic, pielāgojoties Visuma Ceļam.

Gan Laodzi, gan Buda labprāt izmantoja senos mītus, lai palīdzētu cilvēkiem izprast jaunas idejas. Buda uzskatīja, ka dzīvnieku upurēšana ir ne tikai nevajadzīga, bet arī cietsirdīga, tādēļ vērsās pret vēdu tradīcijas rituāliem, taču bija iecietīgs pret tradicionālo mitoloģiju. Viņš neticēja, ka dieviem vēl piemīt vara, tomēr lika tiem mieru un neuzskatīja par vajadzīgu sākt pret tiem ideoloģisku uzbrukumu. Viņš arī piešķīra dieviem jaunu, simbolisku nozīmi. Dažos stāstos par Būdas dzīvi Brahma, augstākā dievība un Māra, nāves valdnieks, šķiet, simbolizēja viņa iekšējo stāvokli vai arī bija konfliktējošu mentālu spēku personifikācija.82

Israēla praviešiem bija cita attieksme. Viņi uzskatīja par savu pienākumu cīnīties pret vecajiem mītiem, ko atzina par nesavienojamiem ar Ass laikmeta pārmaiņām. Israēlieši gadsimtiem ilgi bija piekopuši Tuvo Austrumu rituālu un mītu dzīvi, pielūgdami Ašēru, Baālu un Ištaru līdztekus savam dievam Jahvem. Taču tagad, kad Jahve šķita tik tāls, pravieši Hozeja, Jeremija un Ecēhiēls uzsāka radikālu seno antropomorfo mītu pārvērtēšanu. Tā kā senie stāsti bija kļuvuši bezjēdzīgi, viņi tos pasludināja par maldīgiem. Viņu dievs Jahve, kura pieaugošā transcendence atklāja seno stāstu seklumu, bija vienīgais dievs. Pravieši uzsāka polemiku pret veco reliģiju. Tika attēlots, kā Jahve karo par vadoņa vietu Dievišķajā Padomē, norādot, ka citi dievi atstāj novārtā Ass laikmetā sludinātos taisnīguma un līdzjūtības tikumus un tādēļ tiks izraidīti, lai ietu bojā kā mirstīgie cilvēki.83 Rakstos attēlots, kā kultūras varoņi, tādi kā Jozua, Dāvids un ķēniņš Josija, nežēlīgi apspiež vietējos pagānu kultus.84 Baāls un Marduks tiek izsmieti kā cilvēku pašu mākslīgi radīti sudraba un zelta nieki, ko krietns amatnieks var izgatavot pāris stundās.85

Tas, protams, bija šaurs skatījums uz Vidējo Austrumu pagānismu. Tomēr reliģijas vēsture parāda, ka, tiklīdz mīts vairs nespēj sniegt cilvēkiem tuvību ar pārpasaulīgo, tas kļūst pretīgs. Par monoteismu jeb ticību vienam dievam sākotnēji bija jācīnās. Daudzus israēliešus joprojām valdzināja senie mīti, un šo vilinājumu vajadzēja apspiest. Viņi juta, ka nesaudzīgi un sāpīgi tiek atrauti no kaimiņu mītiskās pasaules un kļūst par izstumtajiem. So saspringumu mēs varam just Jeremijas ciešanās viņš savu dievu pieredzēja kā sāpes, kuras pārņem visu ķermeni, vai arī dīvainajā stāstā par Ecēhiēlu, kura dzīve kļuvusi par galēja posta simbolu. Dievs Ecēhiēlam liek apēst izkārnījumus, viņam ir aizliegts apraudāt savu mirušo sievu, viņš ir baiļpilnu, nekontrolējamu šausmu pārņemts. Ass laikmeta pravieši juta, ka ved cilvēkus nezināmā pasaulē, kur nekas nevar tikt uzskatīts par pašsaprotamu un parastas atbildes tiek noraidītas.

Tomēr beigu beigās ciešanas noveda pie skaidras pārliecības un radās reliģija, ko tagad dēvē par jūdaismu.

Ironiski jaunā pašapliecināšanās notika pēc milzīgas katastrofas. 586. gadā babiloniešu ķēniņš Nebukadnecars iekaroja Jeruzālemi un iznīcināja Jahves templi. Daudzi Israēla bērni tika izsūtīti uz Babilonu. Trimdinieki tur sastapās ar varenajiem zikurātiem, pilsētas bagāto liturģisko dzīvi un Esagilas milzīgo templi. Tomēr tieši te pagānisms zaudēja savu pievilcību. Pirmajā Mozus grāmatā, ko, iespējams, sarakstījis tā sauktās priesteru skolas pārstāvis, var just jaunas vēsmas. Tā lasāma kā līdzsvarota, rāma polemika ar vecajām karojošajām kosmogonijām. Rimtā, sakārtotā prozā jaunais radīšanas mīts atgādina pārveidotu babiloniešu kosmoloģiju. Pretēji Mardukam, Israēla dievam nav jāizcīna izmisīgas cīņas, lai radītu pasauli, viņš rada pasauli bez piepūles, vienkārši. Saule, mēness, zvaigznes, debesis un zeme nav patstāvīgi, Jahvem naidīgi dievi. Viņi ir tam paklausīgi un radīti tīri praktiskiem mērķiem. Jūras briesmonis nav Tiamata, bet gan dieva radība, kas pilda viņa pavēles.

Jahves radīšanas akts ir tik ļoti pārāks par Marduka veikto, ka to nav nepieciešams atkārtot vai atjaunot. Ja babiloniešu dievi bija iesaistīti nebeidzamā cīņā ar haosa spēkiem un Jaungada svinību laikā bija nepieciešami rituāli, kas atjauno viņu spēkus, Jahve septītajā dienā var atpūsties, jo viņa darbs ir pabeigts.

Tomēr israēlieši labprāt izmantoja Vidējo Austrumu mitoloģiju, kad tas viņiem bija izdevīgi. Otrā Mozus grāmatā Niedru jūras šķērsošana tiek aprakstīta gluži kā mīts.86 Iegremdēšanās ūdenī tradicionāli ir pārejas posma rituāls; ja citi dievi sadalīja jūru uz pusēm, radot pasauli, tad Otrās Mozus grāmatas mītā neizveidojas kosmoss, bet rodas cilvēki. Par Otro Jesaju sauktais pravietis, kas dzīvoja Babilonā sestā gadsimta vidū, pauž tīru, nepārprotamu monoteismu. Nav šaubu, ka Jahve ir vienīgais dievs; antagonisms ir izzudis. Tomēr viņš atsauc atmiņā senos radīšanas mītus, kuri apraksta Jahves, gluži kā jebkuras citas Vidējo Austrumu dievības, cīņu ar jūras briesmoņiem, lai radītu pasauli, un pielīdzina uzvaru pār pirmatnējo jūru Jahves dalībai Niedru jūras notikumā Otrajā Mozus grāmatā. Trimdas beigās israēlieši var sagaidīt līdzīgu dievišķā spēka parādīšanos, jo dieva nodoms ir pārvest viņus atpakaļ mājās. Eposā par Gilgamešu babiloniešu autors savija seno vēsturi un mitoloģiju, bet Otrais Jesaja iet vēl tālāk. Viņš savieno senos sava dieva darbus ar tagadnes notikumiem.87

Grieķijā Ass laikmets bija lotosa (saprāta) caurvīts. Tas darbojās citā apziņas līmenī nekā mīts. Ja mīts pieprasa vai nu emocionālu iesaisti, vai rituālu mimēzi, lai veidotu kādu jēgu, tad logoss mēģina nonākt līdz patiesībai rūpīga pētījuma ceļā, kas sasniedzams tikai kritiskam prātam. Grieķu kolonijās Jonijas jūrā, tagadējā Turcijā, pirmie fiziķi mēģināja rast racionālu pamatojumu senajiem kosmoloģiskajiem mītiem. Tomēr šie zinātniskie mēģinājumi joprojām noritēja mītiskā un arhetipiskā gultnē. Sasaucoties ar Enūma Elīš, tika uzskatīts, ka pasaule attīstās no kādas pirmvielas ne dievišķās iniciatīvas, bet gan regulāro kosmosa likumu pēc. Anaksimandram (ap 611-547) sākotnējais archē (pirmsākums) nelīdzinājās nekam citam cilvēka pieredzē esošam. Viņš to sauca par Bezgalīgo, un mums pazīstamie pasaules elementi radušies no tā, mijoties karstumam un aukstumam. Anaksimens (ap 500) ticēja, ka archē ir bezgalīgs gaiss, bet Hcraklīts (500) ka uguns. Šie agrīnie prātojumi bija tādas pašas fantāzijas kā mīti, jo tie nebija pārbaudāmi. Dzejnieks Ksenofonts (540-500) to apzinājās un apcerēja cilvēka domas ierobežotību. Viņš mēģināja izveidot racionālu teoloģiju, izvairoties no antropomorfiem mītiem par dieviem un postulējot dievību, kas pakļāvās physikoi zinātnei: abstraktam, bezpersoniskam spēkam, ētiskam, tomēr nekustīgam, visu zinošam un visvarenam.

Joniešu fizika, pirmā grieķu Ass laikmeta gara manifestācija, spēja ieinteresēt ļoti nelielu ļaužu pulku. Kaislība uz filosofiju stabili iesakņojās tikai ceturtajā gadsimtā, un tikmēr atēnieši bija attīstījuši jaunu rituāla veidu, traģēdijas mimēzi, kas svinīgi izspēlēja senos mītus reliģisku svētku kontekstā, bet vienlaikus pakļāva tos rūpīgai pārvērtēšanai. Aishils (525-456), Sofokls (496-405) un Eiripīds (480-406) viņi visi nodeva dievus tiesai, un skatītāji bija tiesneši. Mīts pats sevi neapšauba. Tas pieprasa identificēšanos. Traģēdija turpretim veidoja distanci starp sevi un tradicionālo mitoloģiju un apšaubīja dažas no pašām būtiskākajām grieķu pamatvērtībām. Vai dievi tiešām ir godīgi un taisnīgi? Kāda ir varonības, demokrātijas, grieķiskuma vērtība? Traģēdija kļuva nepieciešama pārmaiņu laikā, periodā, kad senie mīti sāka zaudēt saikni ar jauno pilsētvalstu politisko realitāti. Tāds varonis kā Oidips joprojām ir uzticīgs senajiem mītiskajiem ideāliem, taču tie viņam nepalīdz atrisināt viņa dilemmu. Ja mītiskais varonis spēja izcīnīt uzvaru vai vismaz nonākt līdz daļējam risinājumam, traģēdijas varonim tas nav iespējams. Ierauts sāpēs un neziņā, varonis ir spiests veikt apzinātu izvēli un pieņemt sekas.

Tomēr, neraugoties uz tās dumpiniecisko garu, traģēdija tika izspēlēta tradicionālā rituāla formā. Līdzīgi ikvienam reliģiskam rituālam tā attēloja virzību no izolētām bēdām uz kopīgu dalību, tomēr pirmo reizi polisas reliģiskajā dzīvē tika iesaistīta cilvēka iekšējā pasaule. Drāmas tika izrādītas Dionīsa, pārveidošanās dieva, festivālu laikā, un tām varēja būt liela nozīme Atēnu jauniešu iniciācijā, lai tie kļūtu par pilntiesīgiem pilsoņiem. Kā ikviena iniciācijā, traģēdija lika skatītājiem saskarties ar neizsakāmo, pieredzēt galējo. Tā ir tuva upurēšanas ideoloģijai, jo noved katarsē iekšējā attīrīšanās procesā, kuru rada žēluma un šausmu izjūtas, kas sirdī un prātā tiek apzināti izraisītas. Tomēr šis jaunais upurēšanas veids bija caurvīts ar Ass laikmeta līdzjūtību, jo skatītāji mācījās izjust citu cilvēku sāpes kā savējās, tādējādi paplašinot savas līdzjūtības un cilvēciskuma robežas.

Platonam nepatika traģēdija, jo tā bija pārāk emocionāla. Viņš domāja, ka tā baro dvēseles iracionālo daļu, bet cilvēks pilnību var sasniegt tikai ar logosa palīdzību.ss Viņš salīdzināja mītus ar vecu sievu pasakām. Pie patiesām zināšanām ved tikai loģisks, racionāls diskurss.89 Platona teorija par mūžīgajām idejām var tikt uzskatīta par filosofisku interpretāciju senajam mītam par dievišķajiem arhetipiem, kur ikdienas lietas ir tikai to ēnas. Platona "mīlestības", "skaistuma", "taisnīguma", "labā" idejas nevar tikt intuitīvi tvertas mīta vai rituāla atskārsmes rezultātā, bet tikai ar prāta un spriešanas palīdzību. Aristotelis pievienojās Platonam. Viņš uzskatīja, ka senie mīti nav saprotami, jo "kā pirmprincipu tie atzīst dievus vai no dieviem radītos, un apgalvo, ka tie, kas nav nogaršojuši ambroziju vai nektāru, kļūst mirstīgi… bet, kas attiecas uz to īsteno pielietojumu, šie apgalvojumi nav izprotami". Aristotelis lasīja mītus kā filosofiskus tekstus. No zinātniskā viedokļa raugoties, mīti ir bezjēdzīgi un nopietnam patiesības meklētājam jāpievēršas"tiem, kas spriešanā balstās uz pierādījumiem".90 Filosofijas studijas, šķiet, izraisīja nesaskaņas starp mītu un logošu, kuri līdz šim bija viens otru papildinājuši.

Tomēr stāsts vēl nav galā. Neraugoties uz neiecietību pret mītu, Platons tam atvēlēja lielu lomu to ideju izpētē, kas atrodas viņpus filosofiskās valodas robežām. Par labo nav iespējams runāt lotosa terminos, tādēļ ka tā nav esamība, bet gan esamības, gan zināšanu avots. Ir vēl citas jomas, piemēram, Visuma rašanās un dievu dzimšana, kas šķiet pakļautas aklai cēlonībai un tik ļoti saindētas ar iracionālo, ka nevar tikt skaidri argumentētas. Tādēļ, ja tēma atrodas viņpus filosofiska diskursa, jāsamierinās ar ticamiem izdomājumiem.91 Rakstot par dvēseli, Platons atsaucās uz senajiem Austrumu mītiem par reinkarnāciju.92 Aristotelis piekrīt, ka, lai gan daži mīti par dieviem ir pilnīgi absurdi, tradīcijas pamats "visas pirmās substances bija dievi" ir "patiesi dievišķs".

Tādējādi Rietumu domā radās pretrunas. Grieķu lojjoss likās esam pretrunā ar mitoloģiju, bet filosofi turpināja izmantot mītu, uzskatot to vai nu par primitīvu racionālās domas priekšteci, vai kā nepieciešamu reliģiskā diskursa aspektu. Un patiešām neskatoties uz grieķu racionālisma milzu panākumiem Ass laikmetā, tiem nebija ietekmes uz grieķu reliģiju. Grieķi turpināja.upurēt dieviem, piedalīties Eleisīnas mistērijās un svinēt svētkus līdz pat mūsu ēras sestajam gadsimtam, kad šo pagānu reliģiju ar varu apspieda imperators Justiniāns, aizvietojot to ar kristietības mītu.

Periods pēc Ass laikmeta (ap 200. g. pr. Kr. 1500. g. pēc Kr.)

Līdz šim vēsturiskajā apskatā galvenā vērība tika pievērsta būtiskākajiem intelektuālajiem, garīgajiem un sociālajiem apvērsumiem, kas cilvēkiem lika pārskatīt mitoloģiju. Pēc Ass laikmeta veselu gadu tūkstoti nebija līdzvērtīga pārmaiņu perioda. Garīgajos un reliģiskajos jautājumos mēs joprojām balstāmies tā laika viedo vīru un filosofu atziņās, un mīta statuss būtībā nemainījās līdz pat sešpadsmitajam gadsimtam. Turpmāk uzmanība jāpievērš Rietumiem, ne tikai tāpēc, ka nākamais jauninājumu periods sākas tieši tur, bet arī tāpēc, ka Rietumu tautas jau sāka saskatīt zināmu problemātismu mitoloģijā. Rietumu reliģijām vērība jāvelta ari tāpēc, ka trīs monoteiskās ticības uzsver, ka, vismaz daļēji, tās ir drīzāk vēsturiskas nekā mītiskas cilmes. Citām nozīmīgākajām tradīcijām nav tik divējādas attieksmes pret mītu. Hinduisma tradīcijā vēsture tiek uzskatīta par ātri gaistošu un iluzoru un tāpēc par garīgām pārdomām necienīgu. Hinduisti mājīgāk jūtas arhetipiskajā mītu pasaulē. Budisms ir dziļi psiholoģiska reliģija un uzskata mitoloģiju, agrīno psiholoģijas formu, par diezgan radniecīgu. Konfuciānismā rituālam vienmēr bijusi lielāka nozīme nekā stāstījumam. Savukārt jūdi, kristieši un musulmaņi tic, ka viņu dievs ir darbīgs vēsturē un var tikt piedzīvots reālos šīs pasaules notikumos. Vai šie notikumi patiešām risinājušies, vai tie ir "tikai" mīti? Tā kā, pateicoties Platonam un Aristotelim, attieksme pret mītu Rietumu pasaulē bija visai neviennozīmīga, monoteisti periodiski centīsies pielāgot savas reliģijas racionālajiem filosofijas standartiem, tomēr galu galā lielākā daļa aptvers, ka tā bijusi kļūda.

Jūdaismam bija paradoksāla attieksme pret citu tautu mitoloģiju.Tas šķita negatīvi noskaņots pret citu tautu mītiem, tomēr dažkārt izmantoja šos stāstus, lai izskaidrotu jūdu skatījumu. Vēl vairāk, jūdaisms iedvesmoja jaunu mītu rašanos. Viens no tādiem bija kristietība. Jēzus un viņa pirmie mācekļi bija ebreji un stingri balstījās jūdu garīguma izpratnē, kā sv. Pāvils, kas, varētu sacīt, pārvērta Jēzu mītiskā personā. Tas nav domāts nievājošā nozīmē. Jēzus bija reāla vēsturiska persona, ko aptuveni 30. gadā romieši sodīja ar nāvi, un viņa mācekļi patiešām domāja, ka viņš savā ziņā ir augšāmcēlies. Bet, ja vēsturisks notikums nav mitoloģizēts, tas nevar kļūt par reliģiskas iedvesmas avotu. Jāatceras, ka mīts ir notikums, kas reiz noticis, bet kas turpina notikt visu laiku. Notikums ir jāatbrīvo no noteikta perioda ierobežotības un jāiesaista konkrēto dievlūdzēju dzīvēs, citādi tā paliks vien unikāla, neatkārtojama epizode vai pat vēstures kļūda, kas nekādi neskar citu dzīves. Nav zināms, kas īstenībā notika, kad Israēla tauta paglābās no Ēģiptes un šķērsoja Niedru jūru, jo šis stāsts ir uzrakstīts kā mīts. Lieldienu rituāli gadsimtu garumā ir padarījuši šo stāstu par galveno ebreju garīgajā dzīvē. Ikvienam ebrejam tiek stāstīts, ka katram no viņiem jāuzskata sevi par piederīgu paaudzei, kas izbēgusi no ēģiptiešiem. Mītu nevar pareizi izprast bez transformējoša rituāla, kas to no paaudzes paaudzē iedzīvina dievlūdzēju sirdīs un dzīvēs. Mīts pieprasa darbību: Otrās Mozus grāmatas mīts pieprasa, lai ebreji brīvību tur cieņā kā sakrālu vērtību, gan noraidot sevis paverdzināšanu, gan nepieļaujot citu apspiešanu. Pateicoties rituālai praksei un morālai atsaucībai, stāsts nenotiek attālinātā pagātnē, bet gan kļūst par dzīvu realitāti.

Sv. Pāvils to pašu paveica ar Jēzu. Viņš pārāk neinteresējās par Jēzus mācību, ko viņš reti citē, vai viņa šīs pasaules dzīves notikumiem. "Ja arī mēs Kristu esam pazinuši pēc miesas," viņš rakstīja ticībai pievērstajiem korintiešiem, "tomēr tagad viņu vairs nepazīstam."94 Būtiska bija viņa nāves un augšāmcelšanās mistērija (vārds, kuram ir tās pašas etimoloģiskās saknes, kas grieķu mytbos). Pāvils pārvērta Jēzu ārpus laika esošā, mītiskā varonī, kas mirst un atkal dzimst jaunai dzīvei. Pēc krustā sišanas Dievs piešķir Jēzum visaugstāko statusu, un viņš sasniedz augstāko esamības formu.9b Ikviens, kurš tika iniciēts kristīšanas (tradicionālā transformācija, iegremdējot ūdenī) rituālā, piedzīvoja Jēzus nāvi un varēja dalīties ar viņu jaunajā dzīvē.96 Jēzus vairs nebija tikai vēsturiska persona, bet garīga realitāte kristiešu dzīvē, kas ienāca tajā ar rituāliem un ētiskiem centieniem dzīvot tikpat nesavtīgu dzīvi, kā dzīvojis pats Jēzus.97 Kristieši vairs nepazina Jēzu "pēc miesas", tomēr sastapa viņu līdzcilvēkos, svētajos rakstos un sakramentos.98 Viņi zināja, ka šis mīts bija patiess nevis vēsturisko pierādījumu pēc, bet gan tāpēc, ka viņi bija piedzīvojuši pārvērtības. Tādējādi Jēzus nāve un augšāmcelšanās bija mīts: tas reiz bija noticis ar Jēzu un nu turpināja notikt visu laiku.

Kristietība bija viena no Ass laikmeta monoteisma vēlākajām interpretācijām. Otra bija islāms. Musulmaņi uzskata pravieti Muhamedu (ap 570-632) par Bībeles praviešu un Jēzus pēcteci. Korānam, svētajiem rakstiem, ko Muhameds atstājis arābiem, nav problēmu ar mītu. Ikviens no Korāna pantiem tiek saukts par ayah, līdzību. Visi stāsti par Ādamu, Noasu, Ābrahāmu, Mozu un Jēzu ir ciyat alegorijas, salīdzinājumi, jo par dievišķo iespējams runāt tikai zīmēs un simbolos. Arābu vārds qur'an nozīmē 'deklamēšana'. Raksti nav domāti individuālai lasīšanai, informācijas gūšanas nolūkos kā sekulāra rokasgrāmata, bet gan deklamēšanai mošejas sakrālajā vidē, un to jēga neatklāsies pilnībā, ja vien musulmanis nedzīvos saskaņā ar to ētiskajām norādēm.

Savu vēsturisko reliģiju mītisko dimensiju dēļ jūdi, kristieši un musulmaņi turpināja izmantot mitoloģiju savu atskārsmju skaidrošanai un krīžu pārvarēšanai. Visi viņu mistiķi atsaucās uz mītiem. "Misticisms" un "mistērija" abi attiecināmi uz grieķu valodas darbības vārdu mysteion 'aizvērt acis vai muti'. Abi attiecas uz pieredzi, kas ir neskaidra, apslēpta un neizsakāma, jo tā ir viņpus vārdiem un attiecas drīzāk uz iekšējo, ne ārējo pasauli. Ar koncentrācijas vingrinājumu palīdzību, kas izstrādāti visās reliģiskajās tradīcijās un ir kļuvuši par varoņa mītiskā meklējuma paveidu, mistiķi veic ceļojumu psihes dzīlēs. Tā kā mitoloģija ieskicē slēpto, iekšējo dimensiju, mistiķiem ir dabiski aprakstīt savu pieredzi mītos, kas pirmajā brīdī var šķist naidīgi viņu tradīciju ortodoksālajai versijai.

īpaši uzskatāmi tas redzams Kabalā, jūdaisma mistiskajā tradīcijā. Jau tika minēts, ka bibliskie rakstnieki bija noskaņoti pret babiloniešu un sīriešu mitoloģiju. Bet kabalisti dievišķās evolūcijas procesu iedomājās līdzīgu Enūma Elīšaprakstītajai pakāpeniskajai teogonijai. No noslēpumainā un neizzināmā dievišķā, ko mistiķi dēvēja par Ēn-Sof('nebeidzamais'), radās desmit dievišķās sefirotas ('skaitļi'), desmit emanācijas, kas simbolizē, kā En-Sof atbrīvojās no savas skumjās vientulības un darīja Sevi zināmu cilvēkiem." Katra sefira ir viena pakāpe šajā pašatklāsmes procesā, un tai ir savs simbolisks nosaukums. Katra no tām dievišķā mistēriju padara pieejamāku cilvēka ierobežotajam prātam. Katra ir Dieva vārds un vienlaikus līdzeklis, ar ko Dievs radījis pasauli. Beidzamā sefira ir Sehina, Dieva dievišķā klātbūtne uz zemes. Sehinu nereti iztēlojās kā sievieti, kā Dieva sievišķo aspektu. Daži kabalisti pat iedomājās dievišķo vīrišķā un sievišķā elementu iesaistīšanos seksuālās attiecībās kā veseluma un atkalapvienošanās tēlu. Pastāv Kabalas paveidi, kur Sehina klejo pa pasauli kā līgava, kas attālinājusies no dievības, izdzīta no dievišķā novada un ilgojas atgriezties pie saviem pirmsākumiem. Rūpīgi ievērojot Mozus likumus, kabalisti spēj pārtraukt Sehinas trimdu un atjaunot Dieva pasauli. Bibliskajos laikos ebreji nievāja kultus, kuros tika godātas tādas dievietes kā Anate, kas klīst pa pasauli, meklēdama savu dievišķo dzīvesdraugu, un svinēja viņas seksuālo atkalsavienošanos ar Baālu. Taču, kad ebreji mēģināja rast veidu, kā izteikt savu mistisko dievišķā apjausmu, šim nievātajam pagānu mītam tika izveidota ebreju interpretācija.

Kabalai nebija bibliska pamatojuma, taču pirms modernā laikmeta sākuma "oficiālas" mīta versijas trūkums tika uzskatīts par pašsaprotamu. Allaž pastāvēja iespēja izveidot jaunu mītu vai radikālu vecā mīta interpretāciju. Kabalisti Bībeli nelasīja tiešā nozīmē, viņi veidoja reliģijas kanonisko tekstu skaidrojumus, kas ikvienu Bībeles vārdu saistīja ar kādu no sefirotām. Piemēram, ikviens Mozus Pirmās grāmatas pirmās nodaļas pants aprakstīja kādu notikumu, kam bija līdzinieks slepenajā Dieva dzīvē. Kabalisti pat atļāvās izgudrot jaunu radīšanas mītu, kas nemaz nelīdzinājās Pirmajā Mozus grāmatā atrodamajam. Pēc tam kad 1492. gadā katoļticīgie monarhi Ferdinands un Izabella izraidīja ebrejus no Spānijas, daudzi vairs nespēja rast saikni ar mierīgo, sakārtoto Mozus Pirmās grāmatas radīšanas mītu, tādēļ kabalists īzaks Lurija (1534-1572) izveidoja pilnīgi citu radīšanas stāstu, kurā bija neveiksmīgi sākumi, dievišķas kļūdas, uzliesmojumi, nežēlīgas pārmaiņas un nelaimes, kas noveda pie kļūdainas radītās pasaules, kur viss atradās nepareizās vietās. Tā vietā, lai šokētu ebrejus ar savu neortodoksālo Bībeles stāsta versiju, Lurijas Kabala kļuva par ebreju masveida aizraušanos, jo atspoguļoja ebreju traģisko pieredzi sešpadsmitajā gadsimtā. Turklāt mīts nepalika viens Lurija izgudroja īpašus rituālus, meditācijas metodes un ētiskus vingrinājumus, kas mītam deva dzīvību un padarīja to par garīgu realitāti daudzu ebreju dzīvē visās pasaules malās.

Līdzīgi piemēri rodami arī kristiešu un musulmaņu vēsturē. Kad Rietumos sabruka Romas impērija, Hiponas bīskaps sv. Augustīns (354-430) Ziemeļāfrikā izveidoja jaunu variantu mītam par Ādamu un Ievu, radot mītu par iedzimto grēku. Ādama nepaklausības dēļ Dievs visu cilvēku dzimumu sodīja ar mūžīgu lāstu (vēl viena ideja, kam nav bibliska pamata). Iedzimtā vaina caur dzimumaktu tiek nodota visiem Ādama pēctečiem. Dzimumakts ir saindēts ar "grēcīgu iekāri" iracionālu vēlmi just baudu vienotībā ar citu radību, nevis Dievu, tās ir pirmdzimtā grēka neizdzēšamās sekas. "Grēcīgā iekāre" visuzskatāmāk izpaužas dzimumaktā, kad par Dievu tiek aizmirsts un radības nekautrējoties atklājas viena otrai. Doma par jutekļu haosa un nevaldāmu kaislību aptumšoto saprātu bija satriecoši līdzīga tam, kas notika ar

Romu Rietumu civilizācijas racionalitātes, likumu un kārtības avotu, ko pārņēma barbaru ciltis. Rietumu kristieši bieži uzsver iedzimtā grēka mīta nozīmi savā ticībā, kurpretī Bizantijas grieķu ortodoksāli, kas nepieredzēja neko līdzīgu Romas krišanai, nekad pilnībā nav atbalstījuši šo doktrīnu un netic, ka Jēzus mira, lai glābtu cilvēkus no iedzimtā grēka, un apgalvo, ka Dievs būtu kļuvis par cilvēku pat tad, ja Ādams nebūtu grēkojis.

Arī islamā mistiķi attīstīja mītus par nošķiršanos un atkalsavienošanos ar Dievu. Tika uzskatīts, ka pravietis Muhameds ir veicis mistisku ceļojumu no Jeruzālemes Tempļa kalna uz Dieva Troni. Šis mīts ir kļuvis par musulmaņu garīguma arhetipu, un sūfiji izmanto šo mītisko ceļojumu, lai simbolizētu pravieša veikto pilnīgo islam jeb ļaušanos Dievam. Siltu musulmaņi stāstīja mītisku stāstu par pravieša vīriešu kārtas pēcnācējiem, kas kļuvuši par šiītu imāmiem ('vadoņi'). Ikviens imāms ir dievišķā ilm ('zināšanas') iemiesojums. Kad pēctecība izbeidzās, tika uzskatīts, ka beidzamais imāms devies "aizsegā" un kādu dienu atgriezīsies, lai ievadītu taisnīguma un miera ēru. Šajā stadijā islāma šiītu novirziens pārsvarā gūst mistisku nokrāsu un mīts nemaz nebija pieejams bez īpašiem meditācijas vingrinājumiem un garīgiem reliģijas kanonisko tekstu skaidrojumiem. Šiīti nekādā ziņā nepretendēja uz mītu burtisku interpretāciju. Imamata mīts, kas šķietami noniecina musulmaņu ortodoksiju, bija mistiķu centieni simboliskā veidā izteikt sakrālā pastāvīgo, sasniedzamo klātbūtni nemierīgajā, bīstamajā pasaulē. Apslēptais Imāms kļuva par mītu. Izslēgts no parastās vēstures, viņš nu bija brīvs no laika un telpas važām un, paradoksāli, viņa klātbūtne šiītu musulmaņu dzīvē kļuva jūtamāka nekā tad, kad viņu saskaņā ar Abasīdu kalīfa pavēli turēja ieslodzītu pilī. Stāsts pauž cilvēku izjūtu par sakrālo kā grūti tveramu un urdošu, bet tomēr pasaulei piederīgu.

Grieķu mythos un logos nošķīruma dēļ daži jūdi, kristieši un musulmaņi sāka šaubīties par mītisko pavedienu viņu tradīcijās. Kad astotajā un devītajā gadsimtā Platona un Aristoteļa darbi tika pārtulkoti arābu valodā, daži musulmaņi centās Korāna reliģiju pārveidot par logosa reliģiju. Viņi meklēja Allāha esamības "liecības", par paraugu izmantojot Aristoteļa pirmcēloņa pierādījumu. Failasūfi (Faylasyfs), kā viņus dēvēja, vēlējās attīrīt islamu no, viņuprāt, primitīviem, mītiskiem elementiem. Viņiem bija grūts uzdevums, jo failasūfu dievs nepievērsa nekādu uzmanību ikdienas notikumiem, neatklājās vēsturiskos notikumos, netika radījis pasauli un pat nezināja, ka cilvēki vispār eksistē. Tomēr failasūfi kopā ar islama impērijā dzīvojošajiem jūdiem paveica ko interesantu, uzsākot Bībeles reliģijas racionalizācijas darbu. Lai kā, failasūfija palika mazākumā, vien nelielas intelektuāļu elites, nodarbe. Pirmcēlonis, iespējams, bija loģiskāks nekā Bībeles un Korāna Dievs, tomēr ļaužu lielākajai daļai bija grūti interesēties par dievību, kas par viņiem galīgi neliekas zinis.

Zīmīgi, ka grieķu pareizticīgie kristieši nicināja šo racionālo projektu. Viņi pazina savu hellēnisko tradīciju un pārlieku labi zināja, ka logos un mjthos, kā Platons to bija izskaidrojis, nevar pierādīt Labā esamību. Viņuprāt, teoloģijas studijas nevar būt racionāls vingrinājums. Sakrālā skaidrošanai izmantot saprātu bija tikpat ērmoti kā mēģināt ēst zupu ar dakšiņu. Teoloģija bija derīga vienīgi tad, ja to īsteno lūgšanās un liturģijā. Beigu beigās musulmaņi un jūdi nonāca pie tāda paša slēdziena. Ap vienpadsmito gadsimtu musulmaņi bija nolēmuši, ka filosofija jāsavieno ar garīgumu, rituālu un lūgšanām, un mītiskā, mistiskā sūfiju reliģija kļuva par islama normatīvo veidu līdz pat deviņpadsmitā gadsimta beigām. Līdzīgi jūdi atklāja, ka, nomocītiem tādās traģēdijās kā izraidīšana no Spānijas, filosofu radītā racionālā reliģija viņiem nespēj palīdzēt. Tādēļ viņi pievērsās kabalas mītiem, kuri spēja izlauzties cauri prāta kā smadzeņu darbības funkcijas līmenim un spēja aizsniegt viņu ciešanu un ilgu avotu. Viņi visi atgriezās pie senā uzskata par mitoloģijas un saprāta savstarpēji papildinošo savienību. Logoss bija nepieciešams medicīnā, matemātikā, dabaszinātnēs, kurās musulmaņi bija īpaši izcili. Bet, lai atrastu dzīves jēgu un savas dzīves nozīmi, remdētu izmisumu vai pētītu savu iekšējo pasauli, bija jādodas mīta pasaulē.

Vienpadsmitajā un divpadsmitajā gadsimtā Rietumeiropas kristieši no jauna atklāja Platona un Aristoteļa darbus, kas viduslaikos pēc Romas impērijas sabrukuma bija zuduši. Brīdī, kad jūdi un musulmaņi sāka atteikties no mēģinājuma racionalizēt savu mitoloģiju, Rietumu kristieši uzsāka līdzīgu projektu ar entuziasmu, ko pilnībā tā arī nav zaudējuši. Viņi bija sākuši zaudēt izpratni par mīta nozīmi. Tādēļ varbūt nav pārsteigums, ka nākamās lielās pārmaiņas cilvēces vēsturē, kas apgrūtināja mītisko domāšanu, savas saknes rod Rietumeiropā.

Lielās Rietumu pārvērtības (1500. līdz 2000. g.)

Sešpadsmitajā gadsimtā gandrīz vai mēģinājumu un kļūdu ceļā cilvēki Eiropā un vēlāk arī Amerikas Savienotajās Valstīs sāka veidot līdz šim vēl pasaules vēsturē nepieredzētu civilizāciju. Astoņpadsmitā un deviņpadsmitā gadsimta laikā tā izplatījās arī citās zemeslodes malās. Tās bija pēdējās lielās pārvērtības cilvēces pieredzē. Līdzīgi kā zemkopības atklāšanai vai pilsētu dibināšanai, tām bija milzīga ietekme, to sekas novērtēt mēs sākam tikai tagad. Dzīve vairs nekad nebūs tāda kā iepriekš, un, iespējams, visnozīmīgākais un arī postošākais šī jaunā eksperimenta rezultāts bija mitoloģijas bojāeja.

Rietumu jaunais laikmets bija logosa bērns. Tas bija veidots uz cita saimnieciskā pamata. Tā vietā, lai paļautos uz lauksaimniecības produkcijas pārpalikumiem, kā tas bija visās iepriekšējās civilizācijās, jaunās Rietumu sabiedrības pamatojās uz resursu tehnoloģisku atražošanu un pastāvīgu kapitāla ieguldīšanu. Tas moderno sabiedrību atbrīvoja no daudziem tradicionālo kultūru spaidiem, kuru agrārā bāze neizbēgami tika atmesta. Līdz šim izgudrojums vai ideja, kas prasīja pārāk lielus ieguldījumus, tika atlikta malā, jo neviena agrākā sabiedrība nevarēja atļauties nemitīgu infrastruktūras atjaunošanu, tagad tas ir pašsaprotami. Agrārās sabiedrības bija trauslas, jo tās bija atkarīgas, piemēram, no ražas, no augsnes erozijas. Ja impērija izplestos un palielinātu savas saistības, tā neizbēgami izputētu. Bet Rietumi attīstīja tādu ekonomiku, kas šķita potenciāli atjaunojama. Tā vietā, lai raudzītos atpakaļ pagātnē un saglabātu to, kas sasniegts, kā to darīja senajās civilizācijās, Rietumu cilvēki sāka lūkoties uz priekšu nākotnē. Ilgais modernizācijas process, kas Eiropā norisinājās gandrīz trīs gadsimtus, aptvēra pamatīgu pārmaiņu ciklus: industrializāciju; lauksaimniecības pārveidošanu; politiskās un sociālās revolūcijas, lai pārkārtotu sabiedrību un pie-mērotu to jaunajiem apstākļiem; un intelektuālu "apgaismību", kas nomelnoja mītu kā nederīgu, melīgu un novecojušu.

Rietumu sasniegumi paļāvās uz pragmatiskā, zinātniskā gara triumfu. Jaunais lozungs bija produktivitāte. Visam bija jāfunkcionē. Jaunai idejai vai izgudrojumam bija jārod racionāls pamatojums un jāpierāda, kā tas atbilst ārējai pasaulei. Pretēji mītam, logosam jāatbilst faktiem; pēc būtības tas ir praktisks, tas ir domāšanas veids, kuru izmanto, kad vēlas kaut ko paveikt; tas pastāvīgi raugās uz priekšu, lai sasniegtu lielāku kontroli pār vidi vai lai atklātu ko jaunu. Tādēļ Rietumu sabiedrības jaunais varonis bija zinātnieks vai izgudrotājs, kas sabiedrības labā klīst neizpētītos plašumos. Viņam bieži nāksies gāzt vecos svētumus tieši tāpat, kā to darīja Ass laikmeta gudrie. Rietumu jauno laiku varoņi bija logosa tehnoloģijas un zinātnes ģēniji, nevis mīta iedvesmoti garīgie ģēniji. Tas nozīmē, ka intuitīvais, mītiskais domāšanas veids tika atstāts novārtā, lai priekšroku dotu pragmatiskam, loģiskam zinātnes racionalitātes garam. Tā kā Rietumu cilvēki lielākoties neizmantoja mītu, daudzi zaudēja sapratni par to.

Rietumos uzplauka jauns optimisms. Cilvēkiem šķita, ka viņiem ir lielāka vara pār vidi. Sakrālie, negrozāmie likumi bija pagaisuši. Pateicoties zinātnes atklājumiem, cilvēki varēja ietekmēt dabu un gūt no tās arvien lielāku labumu. Modernā medicīna, higiēnas atklājumi, cilvēkresursu ekonomijas tehnoloģijas un pilnveidotās transporta metodes uzlaboja Rietumu cilvēku dzīves apstākļus. Tomēr logoss nekad nebija spējīgs nodrošināt to nozīmīguma izjūtu, kāda, šķiet, cilvēkiem ir nepieciešama. Mīts reiz deva dzīvei struktūru un jēgu, bet līdz ar jaunā laikmeta progresu un lojjosa apbrīnojamajiem rezultātiem mitoloģija tika aizvien vairāk apšaubīta. Jau sešpadsmitajā gadsimtā var vērot stindzinoša izmisuma, lēni pieaugošas psihiskas paralīzes, nespēka un niknuma izjūtas, jo vecais mītiskās domāšanas veids bija saīris, bet nekas nenāca tā vietā. Līdzīgu morālu pagrimumu šodien var vērot valstīs, kuru attīstība joprojām atrodas agrīnajā modernizācijas pakāpē.

Sešpadsmitajā gadsimtā atsvešināšanās neapšaubāmi piemita reformatoriem, kas mēģināja Eiropas reliģiju padarīt atbilstošāku laikam, iedarbīgāku un modernāku. Mārtiņš Luters (1483-1556) cieta no mokošām depresijām un dusmu lēkmēm, Ulrihs Cvinglijs (1484-1531) un Džons Kalvins (1509-1564), līdzīgi Luteram, izjuta absolūtu bezspēcību cilvēka eksistences pārbaudījumu priekšā nemieru [2] , kas mudināja viņus rast risinājumu. Viņu reformētā kristietība parādīja, cik nesamierināmas ir pretrunas starp mītisko apziņu un austošo modernisma garu. Senajās reliģijās līdzība tika piedzīvota kā identitāte, tādējādi simbols un tas, ko tas simbolizēja, bija viena realitāte. Tagad saskaņā ar reformatoru uzskatiem rituāls, piemēram, Svētā Komūnija, bija "tikai" simbols kaut kas būtiski atšķirīgs. Kā katrā iepriekšējo laikmetu rituālā, baznīcas mise atveidoja Kristus sakrālo nāvi, kas sava mītiskuma dēļ pastāvēja ārpus laika, padarot to par tagadnes realitāti. Reformatoriem tā bija vienkārši pagājuša notikuma piemiņa. īpaša uzmanība tika pievērsta Rakstiem, bet grāmatu spiestuves izgudrošana un arvien vairāk izplatītā lasītprasme izmainīja sakrālo tekstu izpratnes veidu. Lasīšana vienatnē un klusumā aizvietoja liturģisko deklamēšanu. Tagad cilvēki varēja labāk izzināt Bībeli un veidot paši savu viedokli par to, tomēr, tā kā tagaļd Bībele vairs netika lasīta rituāla kontekstā, to brīvi varēja lietot sekulāri, meklējot tajā faktu materiālu, tāpat kā ikvienā citā modernā tekstā.

Tāpat kā lielākā daļa no dzīvē sastopamām lietām, daudzi modernie atklājumi bija ari problemātiski. Jaunā astronomija pavēra valdzinošu skatu uz kosmosu. Nikolajs Koperniks (1473-1543) savus zinātniskos pētījumus uzskatīja par reliģisku nodarbi, kas viņā raisīja apbrīnu. Toties viņa atklājumi bija satraucoši. Mīts bija radinājis cilvēkus domāt, ka viņi ir saistīti ar Visuma būtību, bet nu izrādījās, ka viņiem ierādīta tikai nomaļa vieta uz nenozīmīgas planētas, kas riņķo ap nelielu zvaigzni. Cilvēki vairs nevarēja uzticēties saviem jutekļiem, jo Zeme, kas līdz šim bija šķitusi nekustīga, patiesībā atradās straujā kustībā. Cilvēki aizvien tika iedrošināti domāt paši, bet tajā pašā laikā viņi arvien vairāk un vairāk kļuva atkarīgi no modernajiem "ekspertiem", kas vienīgie spēja izprast lietu patieso kārtību.

Lielbritānijā Frānsiss Bēkons (1561-1626) pasludināja neatkarības deklarāciju atbrīvoja zinātni no mitoloģijas važām. Darbā Zināšanu spēks (1605) viņš pasludināja jaunu un varenu ēru. Zinātne darīs galu cilvēka ciešanām un glābs pasauli. Nekas nevar kavēt šo attīstību. Visi reliģiskie mīti jāpakļauj bargai kritikai un, ja tie ir pretrunā ar pierādāmiem faktiem, tie jāatmet kā nederīgi. Vienīgi saprāts ļauj piekļūt patiesībai. Pirmais zinātnieks, kurš pilnībā pieņēma šo empīrisko garu, iespējams, bija sers īzaks Ņūtons (1642-1727), kurš apkopoja savu priekšteču atklājumus, stingri turoties pie tādām zinātniskajām metodēm kā eksperiments un dedukcija. Viņš ticēja, ka sniedz līdzcilvēkiem vēl nebijušu un drošu informāciju par pasauli, ka viņa atklātā kosmiskā sistēma pilnībā saskan ar faktiem un ka tas pilnībā pierāda Dieva lielā "Mehāniķa", kas iekustinājis sarežģīto Visuma mašīnu, esamību.

Taču šī pilnīgā iegrimšana logosā liedza Ņūtonam iespēju novērtēt citas, intuitīvākas izpratnes formas. Viņam mitoloģija un misticisms bija primitīvi domāšanas veidi. Ņūtons uzskatīja, ka viņa misija ir attīrīt kristietību no Svētās Trīsvienības doktrīnas, kas nepakļāvās loģikas likumiem. Viņš nespēja saskatīt, ka grieķu teologi šo doktrīnu ceturtajā gadsimtā radīja tieši kā mītu, līdzīgi jūdu kabalistu mītam. Kā skaidroja Gregorijs, Nisas bīskaps (335-395), Tēvs, Dēls un Gars nav objektīvi, ontoloģiski fakti, bet vienkārši "jēdzieni, ko mēs lietojam", lai aprakstītu, kā "neizteicamā un neizrunājamā" dievišķā daba piemērojas, lai taptu pieejama cilvēka ierobežotajam prātam.100 Trīsvienības esamību nevar pierādīt ar racionāliem līdzekļiem. To nav iespējams nodemonstrēt, gluži kā netveramo mūzikas un dzejas nozīmi. Taču Ņūtons Trīsvienībai spēja tuvoties tikai racionāli. Ja kaut ko nevarēja loģiski izskaidrot, tas bija aplams. "Tā ir straujās un māņticīgās cilvēces daļas rakstura izpausme reliģiskos jautājumos," viņš aizkaitināts rakstīja, "vienmēr jūsmot par mistērijām un tādēļ visvairāk izrādīt patikšanu tam, par ko ir vismazāk sajēgas."101 Mūsdienu kosmologi vairs netic Ņūtona racionālajam dievam, tomēr daudzi Rietumu cilvēki, tāpat kā Ņūtons, priekšroku dod saprātam un izjūt zināmu neuzticību pret mītu pat ar reliģiju saistītos jautājumos. Līdzīgi Ņūtonam viņi domā, ka Dievam jābūt objektīvai, uzskatāmai īstenībai. Tāpēc daudziem Rietumu kristiešiem ir grūti izprast Trīsvienību. Gluži tāpat kā Ņūtons, viņi neizprot, ka mīts par Trīsvienību tika radīts, lai atgādinātu kristiešiem pat nemēģiniet domāt par dievišķo kā par vienkāršu personību.102

Zinātniskais logoss un mīts kļuva nesavienojami. Līdz šim zinātni bija vadījusi visaptveroša mitoloģija, kas izskaidroja tās nozīmību. Franču matemātiķis Blēzs Paskāls (1623-62), dziļi reliģiozs cilvēks, bija šausmu pārņemts, domājot par nebeidzamā Visuma "mūžīgo klusumu", ko modernā zinātne bija pavērusi.

Kad es redzu aklo un nožēlojamo cilvēka stāvokli, vēroju Visumu tā mirušajā sastingumā un cilvēku, kas atstāts viens pats bez gaismas kā pamests šajā Visuma nostūrī bez jausmas, kas viņu tur atstājis, kas viņam darāms vai kas ar viņu notiks pēc nāves, bez jebkādām zināšanām, esmu šausmu pārņemts, kā cilvēks, kurš miegā nogādāts kādā briesmīgā tuksnesīgā salā un apmulsis pamostas bez iespējas izbēgt. Tāpēc es brīnos, kā tik nožēlojams stāvoklis nenoved cilvēkus izmisumā.103

Šāda atsvešinātība ir arī daļa no mūsdienu pieredzes. Likās, ka mākoņi pašķiras astoņpadsmitajā gadsimtā apgaismības laikā. Džons Loks (1632-1704) apzinājās, ka svētā esamību nav iespējams pierādīt, taču viņš nešaubījās par Dieva esamību un par to, ka cilvēce ir iegājusi labvēlīgākā ērā. Vācu un franču apgaismības filosofi vecās mītiskās un mistiskās reliģijas uzskatīja par novecojušām. Tāpat domāja arī britu teologi Džons Tolends (1670-1722) un Metjū Tindals (1655-1733). Logoss viens pats var novest pie patiesības, un kristietībai jātiek vaļā no noslēpumainā un mītiskā. Senos mītus sāka interpretēt, it kā tie būtu logosi. Tas bija pilnīgi jauns pavērsiens, kuram bija lemta vilšanās, jo šie stāsti nebija un nekad nav bijuši balstīti faktos.

Tomēr paradoksāli, saprāta laikmets piedzīvoja iracionalitātes ielaušanos sešpadsmitajā un septiņpadsmitajā gadsimtā. Lielais raganu medību trakums, kas plosījās daudzās Eiropas katoļu un protestantu zemēs, parādīja, ka zinātniskais racionālisms ne vienmēr spēja turēt iesprostotus prāta tumšākos spēkus. Raganu medības trakums bija masveida dēmoniska fantāzija, kas noveda pie tūkstošiem vīriešu un sieviešu spīdzināšanas un sodīšanas ar nāvi. Ļaudis ticēja, ka raganām ir dzimumsakari ar velniem un ka tās lido pa gaisu, lai piedalītos sātaniskās orģijās. Mitoloģija bija mācījusi cilvēkiem, kā tikt galā ar neapzinātajām bailēm, bet nu, kad šī atbalsta vairs nebija, neapzinātais meklēja jaunus izlaušanās ceļus. Baiļpilns un destruktīvs neprāts arī ir daļa no jauno laiku pieredzes. Tas parādījās jaunās kristiešu kustībās, kas mēģināja reliģiskā formā tulkot apgaismības ideālus. Kvēkeri*, piemēram, tika tā dēvēti, jo viņiem bija paradums sanāksmju laikā trīcēt, brēkt un kliegt. Arī puritāņiem, starp kuriem bija daudz veiksmīgu darījumu cilvēku un zinātnieku, bija juceklīgas garīguma izpausmes un traumatiskas konversijas pieredze, ko daudzi nespēja izturēt. Ievērojams skaits cilvēku krita depresijā, daži pat izdarīja pašnāvību.104 Līdzīgi sindromi bija vērojami Pirmajā lielās atmodas laikā Jaunanglijā (1734-1740). Visi mēģināja būt mistiķi un sasniegt alternatīvus psihes stāvokļus, tomēr augstākie misticisma stāvokļi nav domāti ikvienam. Tie prasīja īpašu talantu, temperamentu un aci-pret-aci treniņu. Nemācītu, neprasmīgu indivīdu grupas pieredze varēja novest cilvēkus līdz masu histērijai un garīgām slimībām.

Ap deviņpadsmito gadsimtu Eiropā izplatījās uzskats, ka reliģija ir kaitīga. Ludvigs Feierbahs (1804-1872) argumentēja, ka tā atsvešina cilvēku no cilvēcīguma, Kārlis

Markss (1818-1883) uzlūkoja reliģiju kā slimas sabiedrības simptomu. Patiešām, tā perioda mitoloģiskā reliģija varēja radīt neveselīgu konfliktu. Bija zinātnes laikmets, un cilvēki vēlējās ticēt, ka viņu tradīcijas saskan ar jauno laikmetu, taču tas ir neiespējami, ja mītus saprot burtiski. Tādēļ Čārlza Darvina (1809-1882) publicētais darbs Sugu izcelšanās (1858) izraisīja milzu sašutumu. Grāmata nebija domāta kā uzbrukums reliģijai, bet gan kā nosvērta zinātniskas hipotēzes izpēte. Tomēr, tā kā šajā laikā Mozus Pirmā grāmata tika lasīta, it kā tajā būtu aprakstīti patiesi fakti, daudzi kristieši juta (un joprojām jūt), ka visa ticības ēka ir apdraudēta. Radīšanas stāsti nekad nav tikuši uzlūkoti kā vēsturiski precīzi, to mērķis bija dziedniecisks. Tikko Mozus Pirmo grāmatu sāk lasīt kā zinātniski ticamu gan zinātne, gan reliģija zaudē kvalitāti.

Jaunais kriticisms , kas izmantoja moderno zinātnisko metodoloģiju, lai pētītu Bībeli, parādīja, ka to nav iespējams lasīt burtiski. Atsevišķi tās apgalvojumi bija klaji nepatiesi. Piecas Mozus grāmatas nav sarakstījis Mozus. Tās tapušas daudz vēlāk, un tām ir citi autori. Ķēniņš Dāvids nav sacerējis psalmus, un lielākā daļa brīnumstāstu nav jāuztver tieši. Bibliskie stāsti bija "mīti", un ikdienas valodā tas nozīmē, ka tie nav patiesi.

Bargais kriticisms joprojām ir protestantu fundamentālistu bu-bulis. Viņi apgalvo, ka ikviens Bībeles vārds saprotams burtiski, zinātniski un vēsturiski patiesi stingra pozīcija, kas noved pie nolieguma un uzbrūkošas polemikas.

Deviņpadsmitā gadsimta beigās lojjosa un mīta nošķiršanās, šķiet, bija pabeigta. Tādi "krusta karotāji" kā Tomass H. Hakslijs (1825-1895) ticēja, ka viņiem ir jācīnās. Cilvēkiem jāizvēlas starp mitoloģiju un racionālo zinātni, un nekāds kompromiss nav iespējams. Tikai prāts ir patiess, mīti un reliģija ne. Patiesības izpratne bija sašaurināta līdz "kas ir pierādīts un pierādāms"10 ', kas līdztekus reliģijai noliedza arī mākslas un mūzikas atklātās patiesības. Attiecoties pret mītu tā, it kā tas būtu racionāls, jauno laiku zinātnieki, kritiķi un filosofi padarīja to neticamu. 1882. gadā Fridrihs Nīče (1844-1900) paziņoja, ka Dievs ir miris. Zināmā mērā viņam bija taisnība. Bez mīta, kulta, rituāla, ētiskas dzīves svētuma zūd jēga. Padarot Dievu par pilnīgi abstraktu patiesību, ko var sasniegt tikai intelektuāļi, modernais cilvēks to priekš sevis nogalināja. Ārprātīgais Nīčes darbā Jautrā zinātne ticēja, ka Dieva nāve ir atrāvusi cilvēci no tās saknēm. "Vai vēl ir augša un apakša?" viņš vaicāja. "Vai neesam apmaldījušies it kā nebeidzamā neesamībā?"106

Mītiskā domāšana un prakse palīdzēja cilvēkiem skatīties acīs iznīcības un neesamības perspektīvai un pieņemt to. Bez tā daudziem būtu bijis grūti pārvarēt izmisumu. Divdesmitais gadsimts piedāvāja vienu nihilistisku ikonu pēc otras, un daudzas no jaunāko laiku un Apgaismības ekstravagantajām cerībām izrādījās maldīgas. Titānika bojāeja 1912. gadā parādīja tehnikas trauslumu, Pirmais pasaules karš atklāja, ka zinātne, mūsu draudzene, var tikt izmantota arī nāves ieroču radīšanā; Aušvice, Gulags, Bosnija apliecināja, kas var notikt, ja pilnībā zaudēta svētuma izjūta. Ir skaidrs, ka racionāla izglītība neatbrīvo cilvēci no barbarisma un ka koncentrācijas nometne var atrasties labas universitātes tuvumā. Pirmo atombumbu sprādzieni Hirosimā un Nagasaki atmaskoja nihilistisko pašiznīcināšanās iedīgli jauno laiku kultūras sirdī. Savukārt uzbrukums Pasaules tirdzniecības centram 2001. gada 11. septembrī parādīja, ka jauno laiku ieguvumi tehnoloģija, ceļošanas ērtības un globālā komunikācija var kļūt par terorisma instrumentiem.

Logoss daudzējādā ziņā ir uzlabojis cilvēku dzīvi, bet tas nav sasniedzis pilnīgu triumfu. Mūsu demitoloģizētā pasaule ir ļoti ērta daudziem, kam ir tā laime dzīvot attīstītajās zemēs, taču tā nav Bēkona un Loka pareģotā paradīze zemes virsū. Pārdomājot tumšās divdesmitā gadsimta atklāsmes, redzams, ka jauno laiku nemiers nav tikai savu iegribu apmierināšanas neirozes rezultāts. Mēs saskaramies ar kaut ko līdz šim nepieredzētu. Citās sabiedrībās nāvi uzskatīja par pāreju citā esībā. Viņi neloloja vienkāršotas vai vulgāras idejas par pēcnāves dzīvi, bet radīja rituālus un mītus, kas cilvēkiem palīdzēja sastapties ar neizsakāmo. Nevienā citā kultūrā kāds neapstātos pārejas vai iniciācijas rituāla vidū, atstājot briesmu izjūtu neizkliedētu. Bet tieši to esam spiesti darīt, ja mums nav dzīvotspējīgas mitoloģijas. Pašreizējā mīta noliegšanā ir aizkustinošs un pat varonīgs askētisms. Taču tīri lineārs, loģisks, vēsturisks domāšanas veids daudziem no mums liedz likt lietā terapiju un mehānismus, kas cilvēkiem palīdz pilnībā izmantot cilvēcīguma resursus, lai sadzīvotu ar nepieņemamo.

Var būt, ka mēs esam izsmalcinātāki materiālā ziņā, bet garīgā ziņā kopš Ass laikmeta neesam gājuši uz priekšu: mīta apspiešanas dēļ, iespējams, esam pat regresējuši. Mēs joprojām ilgojamies "nokļūt viņpus" dotajiem apstākļiem, ieiet "pilnskanīgā laikā", spraigākā, piepildošā esībā. Mēs cenšamies tur nokļūt, izmantojot mākslu, rokmūziku, narkotikas vai ari "par dzīvi plašāku" perspektīvu, ko sniedz kino. Mēs joprojām meklējam varoņus. Gan Elviss Preslijs, gan princese Diāna tika pārvērsti par mītiskiem varoņiem, pat par reliģiska kulta objektiem. Tomēr šajā slavināšanā trūkst līdzsvara. Varoņmīti nebija domāti, lai dotu mums ikonas, ko apbrīnot, bet gan lai raisītu varonību mūsos pašos. Mīts virza uz atdarināšanu un dalību, ne pasīvu apceri. Mēs vairs nezinām, kā vadīt savas mītiskās dzīves tā, lai tās būtu garīgi spraigas un pārveidojošas.

Ir pienācis laiks atteikties no deviņpadsmitā gadsimta maldiem, ka mīts ir nepatiess vai ka tas pārstāv primitīvāku domāšanas veidu. Mēs pilnībā nevaram sevi pārradīt, atcelt racionālās izglītības aizspriedumus un atgriezties pirmsmodernās pasaules jūtīgumā. Toties mēs varam izkopt izglītotāku attieksmi pret mitoloģiju. Mēs esam būtnes, kas rada mītus, un divdesmitā gadsimta laikā esam pieredzējuši daudzus ļoti destruktīvus modernos mītus, kas noveduši līdz masu slepkavībām un genocīdam. Sie mīti cieta neveiksmi, jo neatbilda Ass laikmeta kritērijiem. Tajos nestrāvoja līdzcietība, cieņa pret ikvienas dzīvības svētumu vai, kā to dēvēja Konfūcijs, "noliekšanās". Destruktīvās mitoloģijas bijušas šauri rasistiskas, etniskas, konfesionālas, egoistiskas. Tic ir bijuši mēģinājumi celt godā sevi, pazemojot citus. Ikviens tāds mīts ir pievīlis moderno pasauli, kas radījusi globālu ciematu, kurā visas dzīvās būtnes atrodas vienlīdz neapskaužamā stāvoklī. Nav iespējams šiem sliktajiem mītiem stāties pretī tikai ar prātu, jo logoss viens pats nespēj tikt galā ar tik dziļi sakņotām, nepārvarētām bailēm, vēlmēm un neirozēm. Tas ir ētiska un garīga satura mitoloģijas uzdevums.

Mums nepieciešami mīti, kas palīdz identificēties ar visām līdzās esošajām būtnēm, ne tikai ar tiem, kas pieder mūsu etniskajai, nacionālajai vai ideoloģiskajai grupai. Mums nepieciešami mīti, kas palīdz izprast līdzjūtības nozīmi, kas mūsu pragmatiskajā, racionālajā pasaulē ne vienmēr tiek novērtēta kā pietiekami produktīva vai efektīva. Mums nepieciešami mīti, kas palīdz radīt garīgu attieksmi, redzēt pāri ikdienas vajadzībām un dod iespēju piedzīvot transcendentā vērtību, radot izaicinājumu mūsu solipsistiskajam savtīgumam. Mums nepieciešami mīti, kas palīdz zemi atkal godāt kā svētu, nevis to izmantot tikai kā "resursu". Tas ir būtiski, jo mēs neizglābsim savu planētu, ja nenotiks garīga revolūcija, kas spēs turēties līdzi tehnoloģijas ģēnijam.

T. S. Eliots savā slavenajā poēmā Neauglīgā zeme 1922. gadā aprakstīja Rietumu kultūras garīgo sašķeltību. Mītā par Svēto Grālu Neauglīgā zeme ir vieta, kur cilvēki dzīvo neīstu dzīvi, akli sekodami savas sabiedrības normām, bez pārliecības, kas nāktu no dziļākas izpratnes. Kā iespējams laist radošas saknes mūsdienu "drupās un gruvās" [3] , ja cilvēki zaudējuši saikni ar viņu kultūru caurstrāvojošu mītisko pamatu? Tā vietā, lai izprastu tradīcijas iekšējo harmoniju, viņi pazīst tikai "salauzītu tēlu jūkli"*. Izmantojot rūgtas, kodolīgas atsauces uz pagātnes mitoloģiju sanskrita, budisma, bibliskajiem, grieķu, romiešu mītiem -, Eliots atsedz mūsdienu dzīves sterilitāti: tās atsvešinātību, apnikumu, nihilismu, māņticību, egoismu un izmisumu. Sastopoties ar neizbēgamo Rietumu civilizācijas nāvi, viņa stāstnieks secina: "Aišīm lauskām balstu savas drupas."* Pagātnes atskārsmju lauskas, ko viņš apkopojis poēmā, var mūs glābt. Saliekot tās visas kopā un apzinoties to kopīgo kodolu, varam atkal padarīt auglīgu zemi, kurā dzīvojam.

Eliota poēma bija pravietiska. Rakstnieki un mākslinieki, nevis reliģiskie līderi bija tie, kas mēģināja aizpildīt tukšumu un par jaunu iepazīstināt mūs ar pagātnes mitoloģijas gudrību. Mēģinot atrast pretindi dažu mūsdienu aspektu bezsirdīgai nežēlībai un sterilitātei, gleznotāji, piemēram, pievērsušies mitoloģiskām tēmām. 1937. gada 26. aprīlī, Spānijas pilsoņu kara kulminācijas brīdī, nacistu lidmašīnas pēc ģenerāļa Franko pavēles bombardēja Basku zemes galvaspilsētu Gerniku, nogalinot 1654 no 7000 pilsētas iedzīvotājiem (tā bija tirgus diena). Pēc dažiem mēnešiem Pablo Pikaso starptautiskajā izstādē Parīzē izstādīja gleznu Gemika. Šī mūsdienu sekulārā krustā sišana šokēja līdzcilvēkus un tomēr, tāpat kā poēma Neauglīgā zeme, bija pravietisks paziņojums un tajā pašā laikā arī lozungs saliedēties pret brīnišķīgās jaunās pasaules nehumānismu.

Glezna ir pārpilna ar līdzjūtību, spēju just līdzi citu mokām. Upurēšana ir iedvesmojusi agrīnos mītus. Paleolīta periodā cilvēki izjuta tuvu asinsradniecību ar dzīvniekiem, ko paši medīja un nogalināja. Savas ciešanas viņi izteica upurēšanas rituālos, kuros godināja dzīvniekus, kas atdevuši dzīvību cilvēku labā. Gleznā Gernika gan cilvēki, gan dzīvnieki neizvēlīgo, nevērīgo slepkavu upuri sakropļoti vienkopus guļ kaudzē, agonijā zviedzošs zirgs savijies ar bezgalvainu cilvēka ķermeni. Atgādinot neskaitāmos Jēzus krustā sišanas attēlos redzamās sievietes krusta pakājē, divas sievietes raugās ievainotajā zirgā ar bēdpilnu līdzjūtību. Aizvēstures laikos Lielā Māte bija neaizvietojama medniece, taču Pikaso gleznā māte, kas tur ļengano sava mirušā bērna ķermeni, ir kļuvusi par mēmi kliedzošu upuri. Aiz viņas redzams bullis, kas pēc Pikaso vārdiem simbolizē brutalitāti. Mākslinieku vienmēr valdzinājušas krāšņās vēršu cīņas, spāņu nacionālais sports, kā saknes meklējamas senatnes sakrālajā ceremonijā. Pikaso vērsis neizskatās mežonīgs, tas stāv līdzās citiem upuriem un, švīkstinot asti, vēro notiekošo. Viena no versijām vērsis, iespējams, sasniedzis to cīņas brīdi, kad uz mirkli apstājies, lai apdomātu nākamo gājienu. Taču arī pats vērsis, brutalitātes simbols, kā sakrāls upuris ir nolemts nāvei. Iespējams, Pikaso vaicā (kaut gan viņš nevarēja to zināt), vai tas pats nenotiek ar moderno cilvēci, kas tikko sākusi iepazīt savas pašiznīcinošās un racionāla aprēķina vadītās varmācības īsto potenciālu.

Mūsdienu dilemmas pētījumos arī rakstnieki ir pievērsušies mitoloģijai. Piemēram, Džeimsa Džoisa Uliss, izdots tajā pašā gadā, kad Neauglīgā zeme, kurā Džoisa mūsdienu varoņu pieredze sasaucas ar Homēra Odiseju. Maģiskie reālisti Horhe Luiss Borhess, Ginters Grass, Italo Kalvino, Anžela Kārtere un Salmans Rušdi ir izaicinājuši logoa hegemoniju, apvienojot reālo ar neizskaidrojamo, ikdienas saprātu ar mītisko sapņa un pasakas loģiku. Ir rakstnieki, kas mēģinājuši ieskatīties nākotnē. Džordža Orvela romāns 1984 (1949) brīdina no briesmām, ko var nest policejiska valsts, kurā valda tikai viena taisnība un pagātne nepārtraukti tiek pārveidota, lai atbilstu tagadnei. Daudz ir spriests par Orvela vēstījuma precīzajām norādēm, tomēr, līdzīgi kā izcilie senatnes mīti, tas ir iegūlis ļaužu apziņā. Daudzas frāzes un tēli, tai skaitā pats grāmatas nosaukums, kļuvuši par ikdienas valodas daļu: Lielais Brālis, naida minūtes, dubultdoma, 101. istaba. Šos izteikumus joprojām izmanto pat tie, kas romānu nav lasījuši, lai apzīmētu mūsdienu dzīves iezīmes un tendences.

Vai laicīgs romāns spēj aizvietot tradicionālo mītu līdz ar tā dieviem un dievietēm? Agrākos laikos par dievišķo reti kad domāja Rietumu logošu uzspiestajos metafiziskajos jēdzienos, to izmantoja, lai cilvēkiem palīdzētu izprast viņu būtību. Mainoties cilvēku dzīvei, dievi bieži zaudēja nozīmi un ieņēma marginālu lomu mitoloģijā un reliģijā; bet citkārt izzuda pavisam. Mūsdienu romānos mitoloģija bez dieviem nav nekas īpašs. Tā, tāpat kā senie mīti, vēsta par cīņu ar neatrisināmām, grūti tveramām cilvēku esības problēmām un liek saprast, ka, lai arī kāds ir dievu statuss, cilvēki ir kas vairāk par apkārtējiem materiāliem apstākļiem un visam piemīt svēta, dievišķa vērtība.

Tā kā rakstnieki un mākslinieki darbojas tajā pašā apziņas līmenī, kurā mītu radītāji, viņi, dabiski, ķeras pie līdzīgām tēmām. Džozefa Konrādā Tumsas sirdi var interpretēt kā varonīgus meklējumus un neizdevušos iniciāciju. Romāns publicēts 1902. gadā, īsi pirms lielās Rietumu depresijas. Tajā aprakstīta ul traci vi lizētā Kurca kunga pagaidu uzturēšanās Āfrikas džungļos. Tradicionālajā mitoloģijā varonis norobežojās no sociālās pasaules drošības. Nereti viņam nācās nolaisties pazemē, kur viņš sastapās ar kādu negaidītu sava "es" aspektu. Izolācija un zaudējuma pieredze varēja novest pie psihiloģiska sabrukuma, kas virzīja uz svarīgu jaunu atskārsmi. Ja varonim veicās, tas atgriezās pie saviem ļaudīm ieguvis ko jaunu un vērtīgu. Konrāda romānā labirints, draudīga Āfrikas upe, atgādina Lasko pazemes tuneļus, caur kuriem iniciējamie devās zemes klēpī. Pirmatnējo džungļu pazemē Kurcs tiešām ielūkojas savas dvēseles tumsā, bet nespēj mainīties un garīgi iet bojā. Viņš kļūst par caurkritušu šamani, kas nejūt nekādu cieņu, tikai nicinājumu pret afrikāņiem, kurus viņš pazemo. Mītiskais varonis iemācījās, ka, ejot bojā, atdzims jaunai dzīvei, bet Kurcs ir iesprostots sava egotisma lamatās, un, kad beidzot parādās romānā, viņš ir kā dzīvs mironis. Apsēsts pats ar savu likteni, Kurcs nemeklē varonību, bet tikai tukšu slavu. Viņš nespēj varonīgi apliecināt dzīvi. Viņa pirmsnāves vārdi ir: "Šausmas! Šausmas!" T. S. Eliots Kurca pēdējos vārdus izmantoja par Neauglīgās zemes <zpigrāfu. Konrāds, gluži kā īsts pravietis, jau bija ielūkojies divdesmitā gadsimta banalitātē, savtīgumā, alkatībā, nihilismā un izmisumā.

Arī Tomass Manns izmantoja iniciācijas motīvu darbā Burvju kalns (1924), kura darbība norisinās citos Rietumu kultūrai traģiskos apstākļos. Rakstnieks atzinies, ka tas nebijis viņa sākotnējais nodoms, bet, kad kāds jauns Harvarda universitātes pētnieks norādījis, ka romāns ir mūsdienu "klejojošā varoņa" piemērs, viņš acumirklī aptvēris, ka tā tas patiešām ir. Varonīgo klejojumu mitoloģija snauda viņa zemapziņā, un viņš smēlās tajā, pats to neapjauzdams. Davosas sanatorija Manna romānā kļuva par "iniciācijas rituālu svētnīcu, par dzīves noslēpuma dēkainas izpētes vietu". Viņa varonis Hanss Kastorps ir Svētā Grāla, "zināšanu, gudrības un iesvētīšanas" simbola, tā simbola meklētājs, kas dod dzīvei jēgu. Kastorps "brīvprātīgi ļaujas slimībai un nāvei, jo jau pati pirmā tikšanās ar tām viņam dod īpašu priekšrocību apsolījumu, kas, protams, saistīts ar lielu risku". Un tomēr tajā pašā laikā šai mūsdienu iniciācijai piemīt divdesmitā gadsimta hroniskā banalitāte. Manna iecerē sanatorijas pacienti veido "burvīgu nošķirtības un individuālisma grupu". Tradicionālais meklētājs vēlējās dot labumu sabiedrībai, kurpretim Kastorps bija iesaistīts solipsiskā, parazītiskā un galēji bezjēdzīgā meklējumā.107 Viņš septiņus gadus pavada burvju kalnā, sapņojot savu lielo sapni par cilvēci, lai kristu Pirmajā pasaules karā, ko varētu raksturot kā Eiropas kolektīvo pašnāvību.

Malkolma Lovrija romāna Zem vulkāna, (1947) darbība norisinās Mehiko īsi pirms Otrā pasaules kara. Romāns ieskicē alkoholiķa Konsula, kurš simbolizē ne tikai paša Lovrija, bet arī ikviena cilvēka alter ego, pēdējo dzīves dienu. Grāmatas darbība iesākas Cantina el Bosque, kas atgādina Dantes pekles " tumšo mežu", Mirušo dienā, kad, pēc ticējuma, aizgājēji satiekas ar dzīvajiem. Romānā Lovrijs pēta seno mītisko atskārsmi, ka dzīve un nāve nav šķiramas. Romānā nepārtraukti tiek salīdzināta kūsājošā dzīve un Meksikas ainavu skaistums Ēdenes dārzs ar nāves un tumsas pekles tēliem. Acīmredzami triviālas detaļas iegūst universālu nozīmi. Ļaudis slēpjas no negaisa kā kara upuri visur pasaulē bumbu patversmēs; kinoteātri izdziest apgaismojums, līdzīgi kā Eiropa iegrimst tumsā. Filmas Las Manos de Orlac reklāma, kur attēlotas asinīm notraipītas rokas, atgādina par cilvēces kolektīvo vainu. Velna rats simbolizē laika ritējumu; ceļmalā mirstošs zemnieks ir kā atgādinājums, ka visās pasaules malās cilvēki mirst, neviena neievēroti. Tā kā Konsuls ir nemitīgā skurbulī, apkārtne viņam sāk līdzināties halucinācijām, kur notikumi un objekti iziet ārpus savām robežām. Senajā mitoloģijā it visam piemita svētums, un neviens objekts vai nodarbe nebija profana. Lovrija romānā Mirušo dienā nekas nav neitrāls, visam ir liktenīga nozīme.

Romāns attēlo pasaules apreibumu pirms 1939. gada. Katrs dzēriens, ko Konsuls dzer, par vienu soli viņu pietuvina neizbēgamai nāvei. Līdzīgi Konsulam, cilvēce nekontrolē sevi un ļodzīgiem soļiem dodas pretī postam. Alkstot pēc nāves, tā zaudē spēju dzīvot un skaidri redzēt. Kabalā mistiķis, kurš nonievā savas dotības, salīdzināts ar dzērāju. Šis tēls romānā ir pats galvenais: kā burvis, kurš nogājis no ceļa, cilvēki ir palaiduši vaļā spēkus, ko vairs nespēj valdīt un kas neizbēgami iznīcinās viņu pasauli. Lovrijs ir teicis, ka ar to viņš domājis atombumbu. Tomēr kopumā romāns nav pesimistisks. Tā raisītajā patosā, skaistumā un pievilcīgajā cilvēces absurdā ir dziļa līdzjūtība.

Mītam nevar tuvoties pilnīgi profanā vidē. Tas bija izprotams liturģiskā kontekstā, kas to nošķīra no ikdienas dzīves; un mīts ir jāpiedzīvo kā daļa no personisku pārmaiņu procesa. Tas, protams, neattiecas uz romānu, ko var lasīt jebkur un bez jelkādiem rituāliem priekšnoteikumiem un kur, ja tas ir kaut cik labs, jāizvairās no neslēptas didaktikas. Tomēr romānu lasīšanai piemīt zināmas iezīmes, kas atgādina tradicionālo mitoloģijas apgūšanu. To var uzskatīt par meditācijas paveidu. Lasītājam jādzīvo ar romānu dienām vai pat nedēļām. Romāns ieved lasītāju citā pasaulē, kas ir paralēla, tomēr nošķirta no ikdienas dzīves. Lasītājs ļoti labi zina, ka šī izfantazētā pasaule nav "reāla", tomēr lasot tā kļūst neatvairāma. Spēcīgs romāns ir mūsu dzīves fona daļa vēl ilgi pēc tam, kad esam to izlasījuši. Tas ir iztēles vingrinājums, kas kā joga vai reliģiski svētki nojauc telpas un laika barjeras un attīsta mūsu iejūtību, lai mēs varētu just līdzi citu dzīvēm un bēdām. Tas māca līdzjūtību, spēju "just kopā" ar citiem. Un, gluži kā mitoloģija, nozīmīgs romāns ir pārveidojošs. Ja ļausimies, tas mūs pārveidos uz visiem laikiem!

Kā redzējām, mitoloģija ir mākslas paveids. Ikviens spēcīgs mākslas darbs pārņem mūs un pārvērš. Britu kritiķis Džordžs Steiners apgalvo, ka māksla, tāpat kā noteiktas reliģiskas un metafiziskas pieredzes, ir "vispiekļūstošākais" pārveidojošais uzaicinājums, kāds cilvēka pieredzē bijis". Tā ir uzmācīga, uzbrūkoša nekaunība, kas "urķējas pašos peroniskākajos mūsu eksistences nostūros"; vēsts, kas "ielaužas mūsu piesardzīgās esības nelielajā miteklī" tā, lca "to vairs nav iespējams apdzīvot tādā pašā veidā kā līdz šim". Tā ir transcendenta satikšanās, kas uzrunā mūs: "mainiet savu dzīvi".10 "

Romāns, kas rakstīts un tiek lasīts ar nopietnu attieksmi, tāpat kā mīts vai izcils mākslas darbs, var kļūt par iniciāciju, kas palīdz pārvarēt sāpīgo pārejas rituālu no viena dzīves posma vai dvēseles stāvokļa uz citu. Romāns, gluži kā mīts, māca raudzīties uz pasauli citām acīm. Tas parāda, kā ielūkoties savā sirdī un ieraudzīt pasauli perspektīvā, kas sniedzas pāri savtībai. Ja profesionāli reliģiskie līderi nespēj mūs ievadīt mītiskajās zināšanās, varbūt mākslinieki un rakstnieki var uzņemties šo priesteru lomu un ienest svaigas atskārsmes mūsu zudušajā un sapostītajā pasaulē.

Atsauces

Mircea Eliade, The Myth of the Eternal Return or Cosmos and History (trans. Willard R. Trask, Princeton, 1994), passim.

J. Huizinger, Homo Lttdens (trans. R.F.C. Hall, London), 1949, 5-25.

Huston Smith, The Illustrated World Religions, A Guide to our Wisdom Traditions (San Francisco, 1991), 235. Mircea Eliade, Myths, Dreams and Mysteries, The Encounter between Contemporary Faiths and Archaic Realities (trans. Philip Mairet, London, 1960), 59-60. Ibid., 74.

Mircea Eliade, Patterns in Comparative Religion (trans. Rosemary Sheed, London, 1958), 216-21; 267-27. Ibid., 156-185.

Eliade, Patterns in Comparative Religion, 38-58. Rudolf Otto, The Idea of the Holy, An Inquiry into the nonrational factor in the idea of the divine and its relation to the rational (trans. John Harvey, Oxford, 1923), 5-41. ' Eliade, Myths, Dreams and Mysteries, 172-8; VVilhelm Schmidt The Origin of the Idea of God (New York, 1912), passim.

11  Eliade, Patterns in Comparative Religion, 99-108.

12  Eliade, Myths, Dreams and Mysteries, 54-86.

13  Joseph Campbell with Bill Moyers, The Power of Myth (New York, 1988), 87.

14  Ibid.

15  Eliade, Myths, Dreams and Mysteries, 63.

16  Walter Burkert, Homo Necans, The Anthropology of Ancient Greek Sacrificial Ritual and Myth (trans. Peter Bing, Los Angeles, Berkeley and London), 88-93.

17  Ibid., 15-22.

Campbell, The Power of Myth, 72-74; Burkert, Homo Necans, 16-22.

1; Joannes Sloek, Devotional Language (trans. Henrik Mossin, Berlin and New York, 1996), 50-52, 68-76, 135.

20  Walter Burkert, Structure and History in Greek Mythology and Ritual (Berkeley, Los Angeles and London, 1980), 90-94; loseph Campbell, Historical Atlas of World Mythology; Volume 2: The Way of the Animal Powers; Part 1: Mythologies of the Primitive Hunters and Gatherers (New York, 1988), 58-80; The Power of Myth, 79-81.

21  Eliade, Myths, Dreams and Mysteries, 194-226; Campbell, The Power of Myth, 81-85.

22  Eliade, Myths, Dreams and Mysteries, 225.

23  Campbell, 1J>e Power of Myth, 124-125.

24  Burkert, Homo Necans, 94-95.

25  Homer, The Iliad 21:470.

26   Burkert, Greek Religion, 149-152.

27   Burkert, Homo Necans, 78-82.

28   Eliade, Patterns of Comparative Religion, 331-343.

29   Eliade, Myths, Dreams and Mysteries, 138-40; Patterns in Comparative Religion, 256-261.

30   Hozejas 4:11-19; Ecēhiēla 8:2-18; Otrā Ķēniņu 23:4-7.

31   Eliade, Myths, Dreams and Mysteries, 161-171; Patterns in Comparative Religion, 242-253.

32   Eliade, Myths, Dreams and Mysteries, 162-165.

33   Ibid., 168-171.

34   Ibid., 188-189.

"s Pirmā Mozus grāmata 3:16-10.

36  Anat-Baal Texts 49:11:5; cit. pēc E. O. James, The Ancient Gods (London, 1960), 88.

37   "Inanna's Journey to Hell't in Poems of Heaven and Hell from Ancient Mesopotamia (trans, and ed. N. K. Sandars, London, 1971), 165.

38   Ibid., 163.

39  Campbell, The Power of Myth, 107-111.

40  Ecēhiēla 8:14; Jeremijas 32:29, 44:15; Jesajas 17:10.

41   Burkert, Structure and History, 109-no.

42   Burkert, Structure and History, 123-128; Homo Necans, 255-297; Greek Religion, 159-161.

43   Eliade, Myths, Dreams and Mysteries, 227-8; Patterns in Comparative Religion, 331.

44   Karl Jaspers, The Origin and Goal of History (trans.

Michael Bullock, London, 1953), p. 47.

45   Gwendolyn Leick, Mesopotamia, The Invention of the City (London, 2001), 268.

46   Pirmā Mozus 4:17.

47   Pirmā Mozus 4:21-22.

48   Pirmā Mozus 11:9.

49

Leick, Mesopotamia, 22-23.

50   Citās episkās poēmās Atrahasi tiek saukts par Ziusudru un Utnapišti ("tas, kurš atrada dzīvību").

Thokhild Jacobsen, "The Cosmos as State" in H. and H. A. Frankfort (eds.), The Intellectual Adventure of Ancient Man, An Essay on Speculative Thought in the Ancient Near East (Chicago, 1946), 186-197. 52 Ibid., 169.

Enuma Elish, I: 8-11, in Sandars, Poems of Heaven and Hell, 73.

Enuma Elish, VI:19, in Sanders, Poems of Heaven and Hell, 99.

55 lesajas 27:1; Ijāba 3:12, 26:13; Psalmi 74:14. 36 Eliade, Myths, Dreams and Mysteries, 80-81; The Myth of the Eternal Return, 17.

57   The Epic of Gilgamesh, I:iv:6, 13, 19, in Stephanie Dalley [trans.], Myths from Mesopotamia, Creation, the Flood, Gilgamesh, and Others (Oxford, 1989), 55.

58   Ibid., I:iv:30-36, p. 56.

59   Ibid., VI:ii:l-6, p. 78.

60   Ibid., Vi ii: 11-12, p. 78-79.

61   Ibid., XI:vi:4, p. 118.

62   David Damrosch, The Narrative Covenant. Transformations of Genre in the Growth of Biblical Literature

(San Francisco, 1987), 88-118.

63   Epic of Gilgamesh XI:ii:6-7 in Dalley, p. 113.

64   Ibid., 1:9-12, 25-29, p. 50.

65   Ibid., 1:4-7, p. 50.

66   Robert A. Segal, "Adonis: A Greek Eternal Child" in Dora C. Pozzi and John M. Wickersham (eds.), Myth and the Polis (Ithaca, New York and London, 1991), 64-86.

67   Karl Jaspers, The Origin and Goal of History (trans. Michael Bullock, London 1953), 1-78.

68   Daodedzin autors, kurš nebija zināms līdz pat trešā gadsimta vidum un kā pseidonīmu izmantoja gudrā Laodzi, kurš, domājams, dzīvojis septītā gadsimta otrajā pusē ses tajā gadsimtā pr. I<r., vārdu.

69   Pirmā Mozus 18.

/0 Jesajas 6:5; Jeremijas 1:6-10; Ecēhiēla 2:15. 71 Confucius, Analects 5:6; 16:2.

2 Žēl, bet šis teikums attiecas tikai uz vīriešiem. Kā daudziem citiem Ass laikmeta gudrajiem, Konfucijam nebija daudz laika, ko veltīt sievietēm.

73   Confucius, Analects 12:22; 17:6.

74   Ibid., 12:2.

75   Ibid., 4;15.

76   Ibid., 8:8.

77   Ibid., 3:26; 17:12. Anguttara Nikaya 6:63.

79

Dao De Jing, 80.

80   Ibid., 25.

81   Ibid., 6, 16, 40, 67.

512 J a taka 1:54-63; Vinaya: Mahavagga 1:4.

83  Psalmi 82.

84  Otrā Laiku 34:5-7.

85   Hozejas 13:2; Ieremija 10; Psalmi 31:6; 115:4-8; 135:15 S6 Otrā Mozus 14.

87   lesajas 43:11-12.

88   Plato, The Republic, 10:603D-607A. 8; Ibid., 522a8; Plato, Timaeus 26E5.

90   Metaphysics III, 1000all-20.

91   Plato, The Republic, 509F.

92   Plato, Timaeus 29B and C.

93  Aristotle, Metaphysics, 1074 Bf.

H Pāvila 2. vēstule korintiešiem 5:16. 95 Pāvila vēstule filipiešiem 2:9.

Pāvila vēstule filipiešiem 2:9-11. n Pāvila vēstule filipiešiem 2:7-9. ;S Lūkas evaņģēlijs 24:13-22.

) Kabalisti uzsvēra, ka Ēn-Sof nav ne vīrietis, ne sieviete, bet gan "Tas", kas emanācijas procesa beigās mistiķim kļuva par "Tu".

Gregory of Nyssa, "Not Three Gods".

Richard S. Westfall, "The Rise of Science and the Decline of Orthodox Christianity: A Study of Kepler, Descartes and Newton" in David C. Lindberg and Ronald L. Numbers (eds.), God and Nature: Historical Essays on the Encounter Between Christianity and Science, (Berkeley, Los Angeles and London, 1986), 231.

Gregory of Nazianzos, Oration, 29:6-10.

Blaise Pascal, Pensees (trans. A. J. Krasilsheimer, London, 1966), 209.

R. C. Lovelace, "Puritan Spirituality: The Search for a Rightly Reformed Church", in Louis Dupre and Don E. Saliers (eds.), Christian Spirituality: Post Reformation and Modern (London and New York, 1989), 313-315.

j Huxley, Science and'Christian Tradition (New York, 1896), 125.

Friedrich Nietzsche, The Gay Science (New York, 1974), 181.

Thomas Mann, "The Making of The Magic Mountain'", in The Magic Mountain ( trans. H. I. Lowe Porter, London, 1999), 719-729.

George Steiner, Real Presences: Is there anything in what we say? (London, 1989), 142-143.

Saturs

I-  Kas ir mīts?

II- Paleolīta periods: mednieku mitoloģija (20 000 līdz 8000. g. pr. Kr.)

•11. Neolīta periods: zemkopju mitoloģija (8000. -4000. g. pr. Kr.) IV.

Senās civilizācijas (4000. 800. g. pr. Kr.) V.

Ass laikmets (800. 200. g. pr. Kr.)

VI. Periods pēc Ass laikmeta (ap 200. g. pr. Kr. -

1500. g. pēc Kr.) VII. Lielās Rietumu pārvērtības (1500. līdz 2000. g.) VIH.

Atsauces

[1] mirča eliadc min virkni hierofanu objektu: debesis, zemi, ūdeni, mēnesi, augus, akmeņus. (Red. piez.)

[2] autore šeit izmanto vārdu spēli. Viņa lieto vārdu dis-ense. Easc miers, vieglums (angl.), dis-easeslimība (angl.). (Tulk. piez.)

[2] No angļu vai. vārda quake trīcēt, drebēt (Red. piez.)

[3] no ievas lešinskas atdzejojuma (Red. piez.)

Content

Armstronga Kārena Īsi par mītu vēsturi

I Kas ir mīts?

Paleolīta periods: mednieku mitoloģija (20 000. līdz 8000. g. pr. Kr.)

Neolīta periods: zemkopju mitoloģija (8000. 4000. g. pr. Kr.)

Senās civilizācijas (4000. 800. g. pr. Kr.)

Ass laikmets (800. 200. g. pr. Kr.)

Periods pēc Ass laikmeta (ap 200. g. pr. Kr. 1500. g. pēc Kr.)

Lielās Rietumu pārvērtības (1500. līdz 2000. g.)

Atsauces

Saturs