Zaļenks Etjens

Laimes terapija

Etjens Zaļenks

Laimes terapija

DZĪVE GAISMA

ETJĒNS ZALENKS

PIRMĀ daļa manas metodes celi

Cik sevi atceros, es vienmēr esmu bijis terapeits. Šī loma man bija lemta pat pirms dzimšanas. Jau sešus vai astoņus mēnešus pēc apprecēšanās mani vecāki piedzīvoja tiešām nopietnu laulības krīzi. Mēģinādami samierināties un nostiprināt kopdzīvi, viņi nolēma radīt bērnu. Šis bērns esmu es. Kopš ieņemšanas mans uzdevums tātad ir lāpīt un labot to, kas vairs lāgā nedarbojas…

Lai lasītāju nemaldina šis joks: es negrasos pierādīt tēzi par kāda aicinājuma ģenētiskajiem pamatiem, lai kāds būtu šis aicinājums! Un, ja dažās lappusēs galvenajās līnijās iezīmēšu bērnību un pusaudža gadus, kas mani mētāja no vienas vietas uz citu, no vienas vides citā, es to nedarīšu tāpēc, lai žēlotos par savu biogrāfiju. Es tikai gribu, izmantojot savas dzīves piemēru, ķerties pie galvenās problēmas, pierādīt, ka jebkura dzīve dod iespējas personības attīstībai, lai kādi šķēršļi gadās ceļā un lai kādas vētras to groza - īstenībā tās dzīvi tikai uzlabo.

Doma mācīt cilvēkiem vairīties no nelaimes un pat ieteikt viņiem dažus līdzekļus, kā padarīt dzīvi laimīgu, man neradās negaidīti, kā atklāsme. Es neatklāju vienā mirklī viņu apspiestās emocijas, kas var būt fantastisks darbarīks, vai arī smagos atraidīto ciešanu krājumus, kuri rada aiztures, daudziem liedz dzīvot šī vārdā divkāršā nozīmē - tagad, šajā mirklī un pastāvīgajā tagadnē, kas ir visīstākā dzīves balva.

Tāpat kā ikvienam no jums, savā dzīves ceļā man vajadzēja vērot, domāt un izvēlēties, bet es to darīju nākotnes nolūkā, nevis nožēlodams izdevības, kādu man nav bijis, vai arī nemitīgi baidīdamies no neveiksmes.

Un šķiet, ka palīdzēt atrast laimes sēžamus un pēc tam piedāvāt īpašu terapiju neliksies pārliecinoši, ja lasītājam nedarīšu zināmus dažādus medicīnas, universitāšu un personiskus eksperimentus, kas mani iedvesmoja. Tāpēc atļaušos vispirms pastāstīt par sevi, lai vēlāk labāk runātu par katru no jums.

<8» <8» <8»

Manas mātes grūtniecība bija mokoša, viņa bieži cieta no nelabuma un samaņas zudumiem. Arī dzemdības bija ļoti grūtas, jo ilga vismaz četrdesmit stundu. Es biju iestrēdzis; mani vajadzēja vilkt laukā ar stangām un pēc tam skalot kuņģi, jo mocījos ar žagām. Vēlāk māte man aizvien stāstīja, ka piedzimstot esmu svēris tikai pusotru kilogramu. Vienīgi apmēram pusgadsimtu vēlāk uzzināju, ka tie ir tīrie nieki, ka esmu svēris tikpat, cik jebkurš normāls bērns. Bet mātes teiktais ilgu laiku palika ierakstīts smadzenēs: viņa bija "labā māte", kas mani izglābusi, kad esmu bijis pa pusei nolemts nāvei, un ka iedzimta vārgulība mani padarījusi nederīgu dzīvei. Tikai pateicoties viņas pašaizliedzīgajiem pūliņiem, esmu sasniedzis savu tagadējo cienījamo augumu un korpulenci. Tātad piedzimstot es, viņasprāt, uzņēmos grūtu parādu, kuru maksāt nekad nevarēšu beigt.

Īstenībā mātes upuri un labdarība bija jo vairāk ierobežoti tāpēc, ka, nevarēdama mani zīdīt, viņa mani uzticēja kādai tantei, kura pirms trim nedēļām pati bija dzemdējusi meitiņu. Tātad man ir piena māsa. Tā jau iezīmējas kāda noteikta manas dzīves līnija, bieži piedāvāta shēma, ko citi vēlāk ir bez mitas pierādījuši: cilvēks izjūt akūtu trūkumu, lai kāda būtu šī trūkuma daba, un tūlīt tiek apbērts ar dzīves "nejaušībām". Vispirms — trūkums, pēc tam — pārpilnība. Māte nevarēja mani barot ar krūti, un daba man uzreiz deva raženu zīdītāju.

Svarīgs ir arī apstāklis, ka mani baroja ar meitenei sagatavotu pienu. Nav nemaz pietiekami plaši zināms, ka mātes piens ir atšķirīgs atkarībā no bērna dzimuma. Iespējams, ka tas ir devis manai psihei bipolari- tāti, manu sievišķo, teiksim — mātišķo sākotni, kas man ir neapšaubāmi attīstīta vairāk nekā lielākajai daļai vīriešu. Tagad pacienti mēdz teikt, ka man pret viņiem ir drīzāk mātišķa nekā tēvišķa attieksme…

Man bija diezgan nemierīga bērnība, jo mani mētāja no vienas mājas uz otru. Tāpēc mēģināšu aprakstīt šo laiku mazliet vienkāršoti. Visā visumā varbūt pietiks, ja teikšu, ka tas pagāja zem šķiršanās un atšķirību zīmes.

Manas piedzimšanas terapeitiskais efekts drīz izplēnēja. Vecāki nekādi nespēja samierināties, un draudēja šķiršanās. Tēvs, diplomāts, tolaik strādāja Ņujorkā. Viņš bija apprecējis manu māti tāpēc, ka viņa bija bagāta un glīta, un viņš domāja, ka ar sievastēva - izcila cilvēka un nenogurstoša strādātāja - mana vectēva, liela baņķiera un selfmade man palīdzību varēs ātrāk taisīt karjeru. Māte apprecējās ļoti jauna, "par spīti", kā amerikāņi mēdz teikt, tas ir, pēc vilšanās mīlestībā.

Jau bērnībā es vairākkārt braucu no Francijas uz Ameriku un atpakaļ. Kādā no šiem ceļojumiem uz pasažieru tvaikoņa Normandie manis piepeši nebija, kad izsauca pasažierus. Es biju pazudis, un pastāvēja bažas, ka varu būt pārkritis pāri bortam. Māte, apburoša sieviete, kas tāda palika joprojām, reizēm bija ļoti izklaidīga. Normandie vajadzēja apturēt, un sākās plašas bērna medības. Kāds matrozis mani beidzot atrada mašīntelpā, kur es nezin kā biju nonācis, kaut arī kāpnes bija pilnīgi vertikālas. Tolaik man bija apmēram pusotra gada.

Acīmredzot tāpēc, lai nākotnē izvairītos no tādiem uztraukumiem, māte mani uzticēja tantei, kamēr pēdējoreiz mēģināja atjaunot attiecības ar vīru. Būdams vecāku pamests vienīgais dēls, es pārāk necietu, jo mani audzināju kopā ar māsīcām un lutināja mīļa auklīte — overņiete, vārdā Marija.

Taču mani vecāki drīz izšķīrās oficiāli. Tēvu norīkoja darbā uz Apvienotajām Nācijām Ženēvā, pēc tam - ģenerālkonsulātā Londonā. Pirms otrā pasaules kara sākuma, tas ir, līdz piecu gadu vecumam, es viņu redzēju vairs tikai divas vai trīs reizes.

Turpretī es atradu savu māti. Mēs iekārtojāmies lielā dzīvoklī Otejas laukumā Parīzē, un pie mums palika ari mana uzticamā aukle overņiete. Vakaros māte reti kad bija mājās, viņa devās dažādās izpriecās kopā ar skaistiem kungiem, kurus no sirds neieredzēju, un es paliku istabā, noskatīdamies laukumam apkārt braucošo mašīnu starmešu ugunīs.

Nevarēdama ar mani pienācīgi nodarboties, māte mani drīzumā nosūtīja uz Anžū pie savas mātes, kura dzīvoja viena, jo arī bija šķīrusies no vīra. Ģimenē, vismaz no mātes puses, šķiršanās bija parasta lieta. Tad es redzēju postu, ko šķiršanās nodara apkārtnei un it īpaši - bērniem.

Vecmāmuļa no mātes puses bija cēlusies no Alžīrijas kolonistiem, tādēļ bija sava veida Vidusjūras mamma - laipna un uzmācīga, kā jau jābūt. Viņas tuvumā es pieradu dzīvot, šķirts no manas bērnības vispastāvīgākajiem ģimenes locekļiem - tēva un mātes, un aukles. Māte parādījās šad un tad, gluži negaidīti, bet šie laimes brīži vienmēr bija pārāk īsi.

Varbūt tāpēc, ka gribēju pārsiet pats savas brūces, es ļoti agri izteicu vēlēšanos kļūt par ārstu. Līdzko kāda māsīca vai biedrs rotaļājoties nobrāza ceļgalu, es metos sniegt pirmo palīdzību. Mans aicinājums bija skaidrs.

Karš drīz mūs nolēma trimdai. Mēs pievienojāmies garajām divriteņu un mašīnu rindām, kas zem vācu bumbām bēga, glābjot kādu drusku mantības. Beidzot nonācām pie ģimenes draugiem piecus kilometrus no tiešām rāma ciema, kas patiesi bija dīvaina izvēle, jo ciems saucās… Oradūra pie Glanas! Ciems, kur vācieši noslepkavoja tik daudz mierīgo iedzīvotāju…

Pēc vēl citiem klejojumiem es beidzot tiku nometināts pie otrās vecmāmuļas - tēva mātes, kura dzīvoja Overņā. Viņa bija ļoti noteikta, bet laipna atraitne, līdzīga vājai, garai pelei, pilnu galvu principu. Mans dzīvesveids un dvēseles ainava mainījās vēlreiz. Es, vienmēr tupelēs apāvies, satikos ar apkaimes fermeru necilajiem dēliem un meitām, kopā ar viņiem skraidīju pa ceļmalām un laukiem, pakaļ govīm, kuras raustīju aiz astes. Atceros ļoti bargu ziemu, kad sagriezām gabalos avīzes un līmējām tās uz ādas, lai pasargātos no aukstuma, jo apkures mums nebija.

Tāda klimata pārspēta, vecmāmuļa no tēva puses nomira, saslimusi ar plaušu karsoni. Man vajadzēja atrast jaunu pajumti. Nemitīgā pārcelšanās un sāpīgās šķiršanās sagādāja skumjas, bet ik reizi radās jauni piedzīvojumi, kas modināja zinātkāri. Šoreiz tika lūgta palīdzība ģimenes baņķierim - vectēvam no mātes puses, kas bija ar mieru pieņemt mani savā aizgādībā. Viņš ieradās Overņā, lai aizvestu mani uz Parīzi. Mani vienu pašu aizsūtīja viņu gaidīt uz vistuvākās dzelzceļa stacijas perona. Es šo vectēvu nekad nebija redzējis, un viņš mani tik tikko pazina. Viņš atrada septiņus vai astoņus gadus vecu slikti apģērbtu puišeli - kājās man bija pārāk platas bikses, ko ap vidu saturēja aukla. Atceros, cik izbrīnījies biju tajā nakts braucienā, kad kāds vācu virsnieks un viņa adjutants - mūsu ienaidnieki — atdeva savas vietas, lai es varētu izstiepties un pagulēt.

<$> <$>

Katram sava patiesība

Pirmo reizi mana dzīve ieguva zināmu stabilitāti. Es dzīvoju pie sava vectēva no mātes puses skaistā dzīvoklī ar skatu uz Tilērijām. Overņa bija tālu. Mani nodeva jaunas virējas gādībā — viņa bija gadus divdesmit veca meitene no ziemeļiem - ļoti tīrīga, un tas mainīja manus paradumus.

Galvenais, Parīze man deva iespēju reizēm satikt māti, kura dzīvoja visai trūcīgi, ja ņem vērā viņas prasības. Savulaik viņa bija guvusi ļoti spožu izglītību, studējusi Mākslu augstskolā… Acīmredzot viņa tā gribēja pierādīt manam vectēvam, kurš jaunībā bija tikpat spoži beidzis koledžu kā viņa, ka ir tikpat vērta, cik vērts būtu dēls, uz ko tēvs cerējis. Bet māte jutās visai vīlusies, jo uz vectēvu viņas sekmes neatstāja nekādu iespaidu.

- Tu neesi dumja, — viņš tikai pateica, uzzinājis, ka slavenajā komercskolā viņa pēc sekmēm ir otrā.

Un tā diplomi manas mātes uztverē bija kļuvuši par bezvērtīgām "pupu mizām". Viņa, kura būtu varējusi kļūt par bankas vadītāju, atrada iespēju strādāt par apkopēju lielā veikalā, pēc tam — par mani- kīri un par visādu nieku pārdevēju. Tā viņa kļuva par mīļāko vīrietim, kurš tirgojās uz ielām. Reizēm es kopā ar viņiem braucu kravas mašīnā līdz Milo, lai iepirktu vairumā galantēriju, kuru pēc tam pārdeva mazumā. Atceros, kā pārdevu cimdus uz ielas pie Lafajeta galerijām, kad mans vectēvs — mātes tēvs — Otomanu bankas pārvaldnieks un Parīzes bankas viceprezidents - strādāja turpat netālu Operas avēnijā. Es baidījos, ka viņš varētu braukt garām savā skaistajā delāžā ar šoferi pie stūres, kad es stāvēju pie mūsu pieticīgās letes.

Turpretī pie vectēva es satikos ar "respektabliem" cilvēkiem — baņķieriem vai profesoriem. Kopā ar māti mana sabiedrība bija ielu tirgoņi, kas pārdeva siera pīrāgus vai apģērbus. Mana māte bija ekscentriska un reizēm viņai patika provocēt; vectēva rīkotajos kokteiļ- vakaros viņa stāstīja anekdotes no ielu tirgotāju dzīves, bet ielu tirgotāju sabiedrībā nebeidza klāstīt par "augstākās sabiedrības" dzīvi.

Bet es veikli lavierēju starp abām šīm pasaulēm, kā nu dzīve mani stumdīja, un galu galā tāda daudzveidība man sāka likties tīri normāla. Tagad es domāju, ka tā ir bijusi milzīga veiksme - es neesmu bijis noteiktu aprindu gūsteknis, jo noteiktas aprindas droši vien būtu uzspiedušas zīmogu manai dzīvei, pārliecinot par savu vērtību pamatotību. Dzīve mani ļoti agri pasargāja no viengabalaina pasaules redzējuma. Piemēram, pie vecmāmuļas no tēva puses, kas bija cieši pārliecināta par noteikta dzīves režīma nepieciešamību un labi zināja visus uzvedības noteikumus, man vajadzēja būt gultā astoņos vakarā, iepriekš iedzerot savu devu gardenāla, jo es biju kustīgs kā dzīvsudrabs, turpretī pie vecmāmuļas no mātes puses bērniem ļāva skraidīt un rotaļāties pēc sirds patikas. Mētāts pa tik atšķirīgām pasaulēm, kur vienā man mācīja patiesības, kuras otrā tika nosauktas par muļķībām, kur vieni darīja gluži pretējo tam, ko darīja otri, es ļoti drīz attīstīju sevī izjūtu, ka visa pasaule ir tikai liels trakonams.

Es agrāk nekā daudzi pusaudži aptvēru, ka pieaugušie tērpjas dažādās patiesībās. Un drīz vien es sapratu, ka īstenībā "neprāts" ir pakļaut visu savu dzīvi kaut kādam principam tikai tāpēc, ka vecāki, lai cik labi domādami, ir uzspieduši savu patiesību kā dogmu vai pat kā diktātu. Tieši no šīs pakļautības - vēlāk to redzēsim - daudziem cilvēkiem, kad tie savukārt kļūst pieauguši, ir jāatbrīvojas, lai dzīvotu pilnestīgu dzīvi.

Tomēr pati mana vectēva personība - viņš bija tiešām aizrāvies ar maģiju un okultajām zinībām - manī tikai nostiprināju pārliecību, ka dzīvoju neiedomājami dīvainā pasaulē. Vectēva bibliotēkā bija veseli plaukti, pilni ezoteriskas literatūras. Vakaros dzīvoklī notika saieti, kur daudz runāja par "lielajiem mēdijiem" un austrumu filozofiju. Es šajās debates klausījos ar visdzīvāko interesi. Tomēr es nekādi nevarēju saprast, kāpēc lielie runātāji gluži vienkārši nebrauc uz Indiju meklēt gudros, kuru cildenumu slavina. Šie laimes meklējumi mani fascinēja kā dārgumu meklēšana, un vēl tagad atceros, kāda nodevība man likās atteikšanās no tiem, kad reiz, atgriezies no brīvdienām, atklāju, ka visas ezoteriskās grāmatas pazudušas, - tās bija sadedzinājis kāds jezuītu garīdznieks, kurš zināmu laiku dzīvoja pie mums un bija izmantojis šo iespēju, lai atgrieztu vectēvu īstajā ticībā. Kļuvis par katoli, pat stingru katoli, viņš sāka apmeklēt mises un ziedot baznīcai. Manā uztverē tas bija kā sabrukums, es biju pārliecināts, ka viņam pietrūcis vīrišķības, un nosolījos, ka es nu gan neļaušu sev neko iestāstīt un iešu līdz galam. Slepeni turpināju studēt Budu, Laodzi un vēl citus. Gribēdams likt lietā to, ko iedomājos iemācījies, es mēģināju rādīt pasaulei pilnīgas un nesatricināmas apskaidrības tēlu.

Man tiešām bija vajadzīga krietna deva miera, lai nenomaldītos tik atšķirīgajos lokos, kur darbojos. Nedēļu pavadīju oratoriešu koledžā Žijī, kur kolekcionēju sliktas atzīmes un piezīmes. Nedēļas nogali pavadīju veļas bodītē, ko māte, šķīrusies no sava ielu tirgotāja, atvēra Le- pika ielā par naudu, ko vectēvs, paklausot maniem neatlaidīgajiem lūgumiem, viņai iedeva. Veikaliņa dibentelpā, kur nekad netrūka jautrības, maltītes ieturēja kopā ar Lepika ielas prostitūtām un sakņu pārdevējiem. Starp mūku paltrakiem un Pigala laukuma tīkliņzeķēm manai audzināšanai netrūka vēriena. Bet sekmes skolā nebija nekādas spožās, un māte aizvien atkārtoja:

- No tevis iztaisīsim strādnieku.

Viņa pat mani vadāja pie nezin cik psihiatriem. Viens no viņiem, iedziļinādamies manā gadījumā, izteica domu, ka vajadzētu izdarīt dažus griezumus galvaskausā, lai smadzenes labāk attīstīstos! Tā vismaz stāstīja māte, protams, uzsvērdama, ka viņa šo Frankenšteinu nolikusi īstajā vietā, kliegdama, ka neviens lai neiedrošinās aizskart kaut matiņu uz viņas dēla galvas.

Ar praktisku saprātu apveltītais vectēvs atrada daudz vienkāršāku paņēmienu par trepanāciju. Sapratis, ka Žijī izmantotās mācīšanas metodes man nav piemērotas, viņš mani drīz pierakstīja citā skolā, kur laimīga satikšanās - latīņu un grieķu valodas skolotājs - mani drīz pārvērta par labu skolnieku. Es, kas biju pēdējais klasē, kļuvu par vienu no labākajiem audzēkņiem, pēdējā klasē ieguvu izcilības balvu un iestājos Luija Lielā licejā. Uzticīgs saviem senajiem plāniem, es metos medicīnas studijās.

<$> <8» <8>

1956. gada vasarā es brīvdienās aizbraucu uz Spāniju. Bet jau pēc dažām dienām mani sāka mocīt murgi. Tie bija tik uzmācīgi, ka, pa- kļaudamies priekšnojautai, piezvanīju uz Parīzi. Virēja man paziņoja, ka vectēvs tikko nomiris… Dažus gadus vēlāk līdzīga nojauta mani pārņēma, kad mira vecmāmuļa, un tad es ieguvu pārliecību, ka mīlestībai ir neizmērojams iespaids uz mūsu psihi.

Lai iegūtu iztikas līdzekļus, es toreiz izīrēju amerikāņiem dzīvokli, ko bija atstājis mantojumā vectēvs. Tas deva iespēju turpināt studijas, un es mācījos ar lielu sajūsmu. Mani parazitoloģija neaizrāva vairāk nekā epidemioloģija vai farmakoloģija, bet es izgāju visu ciklu, saprazdams, ka šīs zināšanas ir obligātas, ka tās ir noteikums, kas ļaus man nodarboties ar medicīnu tādā veidā, kāds man likās pareizs. Mani urdīja vēlēšanās pievērsties psihiatrijai, un es jau sen biju pārliecināts, ka cilvēku garīgo problēmu atrisināšanai nav nekāda sakara ar smadzeņu ķirurģiju, kurai savulaik gribēja pakļaut mani. Biju uzsācis psihoanalīzi ar kādu mātes bērnības draugu, kurš bija dzejnieka Valta Vitmena mazdēls. Viņš bija apveltīts ar personību, ko daži uzskatīja par mega- lomānisku; kara laikā deportēts, viņš apgalvoja, ka palicis dzīvs, vienīgi pateicoties savam gribasspēkam. Es šajā apgalvojumā nesaskatīju nekādu megalomāniju, īstenībā viņš manī nostiprināja pārliecību, ka tas, kurš zina, ko grib, spēj visu, ko grib, to man bez mitas atkārtoja vectēvs no mātes puses-bijušais Alžīras izsūtāmais, kas bija kļuvis par baņķieri.

Attiecības ar māti sarežģījās aizvien vairāk un vairāk. It sevišķi tāpēc, ka viņa visiem stāstīja, ka atdod pēdējo grasi, lai samaksātu par manām studijām. Turklāt viņa pārmeklēja manas kabatas, lai izlasītu vēstules no draudzenēm, un darīja visu, lai mani ar tām sanaidotu. Viņai patika oficiālās pusdienās bārstīties ar apgalvojumiem, ka "Etjēns nav sava tēva dēls" un tamlidzigiem. Es pūlējos palikt mierīgs un nesatricināms kā Buda, kaut iekšā man viss vārījās. Bet, ja kādreiz noskaitos, māte atbildēja, ka esmu nepateicīgs dēls, kas viņu galīgi izputinās…

Vismaz viena priekšrocība man bija: Edipa kompleksu stipri notušēja tēva fiziskā prombūtne. Es biju kopā ar viņu tikai trīs vai četras nedēļas gadā, kad viņš atvaļinājuma laikā ieradās Parīzē. Atceros, ka reiz kara beigās virēja sacīja, ka "tētis" mani gaida salonā. Es metos uz turieni un nepazinu vīrieti, kurš stāvēja pie kamīna. Mazliet vēlāk viņš atsāka diplomātiskos klejojumus - pēckara Polija, pēc tam - Kuba, kur es viņu piecdesmitajos gados apciemoju, kad sala bija trakas kontrabandas un korupcijas perēklis. Pēc dažiem gadiem viņam vajadzēja aiziet pensijā un apmesties pussabrukušā ģimenes pilī, kur nebija nedz ūdens, nedz apkures, un tur viņš pavadīja mūža nogali… rokas klēpī salicis, sapņojot par nākotni.

<8» <8»

Svarīgs ir vienīgi ceļš

Līdztekus studijām es daudz laika veltiju sportam. Jo sevišķi - paukošanai. Man patika doma, ka īstenoju slaveno aforismu - veselā miesā mājo vesels gars. Tā piedalījos vairākās universitātes sacensībās. Tajās satiku vienu no tiem, kas atbildēja par Francijas modernās pieccīņas komandu, ko trenēja Olimpiskajām spēlēm. Viņš pastāstīja par savām grūtībām komandas izveidošanā un jautāja, vai man nekad nav nācis prātā nodarboties ar šo vispusīgo sporta veidu, kurā reizē vajag nodarboties ar jāšanas sportu, paukošanu, peldēšanu, šaušanu ar pistoli un skriešanu. Trīs pirmajās disciplīnās es biju diezgan apdāvināts, bet šāvis nebiju nekad, un atklājās, ka esmu visai viduvējs skrējējs. Taču mani o aizrāva doma par piedalīšanos Olimpiskajās spēlēs, un es nikni ķēros ^ pie darba, apņēmies pats sev pierādīt, ka "spēju visu, ko gribu".

Man bija gandrīz trīs gadi laika gatavoties Romas Olimpiskajām spēlēm. Un trīs gadus, pabeidzot medicīnas studijas, daudzkārt praktizējoties psihiatriskajā slimnīcā, es trenējos kā mūlāps. Telefon- grāmatas man kalpoja par šaušanas mērķiem dzīvokļa gaiteņos, un es pieradu hronometrēt visus pūliņus atlētikā.

Drīz vien ieguvu cienījamu vietu starptautiskās sacensībās un tiku ieskaitīts olimpiskās komandas kandidātos. Pēdējām sacīkstēm pirms Olimpiādes bija jānosaka to sportistu saraksts, kuri pārstāvēs Franciju. Jāšanas distancē es liku lietā visus savus spēkus un triecu zirgu līdz tā spēju pēdējām robežām. Kaut arī jau divreiz biju pieskāries šķērslim, es tik ļoti tiecos pēc mērķa, ka aizmirsu jebkuru piesardzību. Pie pēdējās dubultbarjeras zirgs vēlreiz aizķērās ar kāju, un mēs abi nogā- zāmies. Bailes bija lielākas par briesmām, taču kritiens nozīmēja pamatīgu nulli. Mans sapnis izšķīda kā ziepju burbulis. Ja nu vien mans tiešais konkurents savukārt… Vēl drebēdams es nostājos zem koka un koncentrējos, cik vien spēju, domādams: "Man pārāk gribas tikt uz Olimpiādi, ar viņu kaut kam jānotiek, kaut kam vispār jānotiek."

Mans sāncensis veica šķērsli nevainojami. Vismaz šķietami, jo piepeši atskanēja sūdzības; tika ziņots, ka viņš aizmirsis pārlēkt pāri kādam šķērslim, tāpēc, saskaņā ar reglamentu, arī viņam ir nulle. To izdzirdis, viņš tā pārskaitās, ka tiesneši nolēma viņu vispār svītrot no pretendentu saraksta. Tā ieguvu savu biļeti uz Romu.

Visiem zināms, ka galvenais ir piedalīties. Sākumā mans veikums bija vairāk nekā labs, bet, nomācošā karstuma pieveikts, es skrējienā paliku viens no pēdējiem, un mani spēki bija pilnīgi izsīkuši. Vajadzēja atvadīties no sapņa par medaļu, ja man būtu kaut mazākās izredzes kādu dabūt. Tomēr es biju piedzīvojis to, ko vēlējos piedzīvot, un, ja arī gāja secen goda pjedestāla skurbums, es izjutu, ko nozīmē kopā ar visiem sportistiem iesoļot stadionā, kur valda aizrautīga jūsma. Vēlāk secināju, ka nozīme ir nevis mērķim, bet ceļam, ko izvēlas tā sasniegšanai.. . Vēlāk, savās terapeita gaitās, es nekad nebeidzu attīstīt šo domu.

Dažus mēnešus pēc Romas olimpiādes es piedzīvoju kaut ko daudz mazāk patīkamu. Tāpat kā daudzus jo daudzus citus, mani iesauca armijā un aizsūtīja uz Alžīriju, taču kā kara ārstu. Tur atklāju visu kara bezjēdzību un šausmas. Man vajadzēja iemācīties izturēt naidīgos skatienus, kurus raidīja tie, kas mani uzskatīja par okupantu, un es sapratu, ko savulaik nozīmēja būt vācietim. Turklāt pret mani vērsās priekšniecība, kas pārmeta, ka es vienādi ārstēju franču karavīrus un alžīriešu partizānus, ko es tiešām vairākkārt darīju, reizēm ar dzīvības briesmām. Varbūt aiz pateicības man galu galā piešķīra jauku karavīra medaļu un galvenā ārsta posteni Alžīrijas ģenerālštābā, kur lika mierā līdz dienesta beigām.

Pirms došanās uz Alžīriju biju piedalījies internu konkursā. Rakstiskajā eksāmenā biju otrais, bet mutiskajā - pēdējais, laikam jau tāpēc, lai attaisnotu mātes zākāšanos par diplomiem — šīm "pupu mizām". Tā nonācu Salonā, kādā psihiatriskā slimnīcā, kur bija apmēram trīssimt "trako" un trīs ārsti…

Stāvoklis tur bija drausmīgs, apstākļi vietumis deviņpadsmitā gadsimta cienīgi. Atceros kādu krāšņu, tikko divdesmit gadu vecu meiču, kura dzīvoja ieslēgta tādā kā karcerī, saritinājusies salmu cisās kā mežonīgs zvērs, un vienīgais apģērba gabals viņai bija trakokrekls. Ik reizi, kad iegāju pie viņas kopā ar galveno ārstu, viņa metās tam virsū, mēģinādama sist, noplēst viņam bikses. Nomierināt viņu varēja vienīgi ar elektrošoku. Tāpat rīkojās, ja viņa bija sadauzījusi kādu stiklu. Es niknojos, ka elektrošoku izmanto par soda līdzekli. Slimniece tos bija dabūjusi jau vairākus simtus, kaut gan to skaits nedrīkst pārsniegt divdesmit. Galvenajam ārstam nebija nekādas psihoterapijas programmas, viņš neko citu negribēja lietot kā vien elektrošoku un zāles. Man nekas nav pret medikamentiem, un es tos arī tagad vēl parakstu regulāri: pacients ir jāsatabilizē, lai psihoterapijai būtu izredzes ko panākt. Bet tas nedrīkst būt pašmērķis, jo neizbēgami noved pie personības sabrukuma, un ir tieši pretējs manam mērķim.

Martina - tā meiču sauca - bija nonākusi šajā slimnīcā visai drūmu ģimenes apstākļu dēļ: tēvs viņu izvaroja, un māte turēja paklausībā, jo bija priecīga, ka tā var izvairīties no laulības pienākumiem…

Uzsāku Martinas terapiju. Pamazītēm, ar lielu pacietību man izdevās viņu pielabināt un rast kontaktu. Viņa pati man izstāstīja, kas ar viņu noticis. Terapijas kurss bija veiksmīgs, Martina atkal sāka ģērbties, atguva cilvēcisku izskatu un atgriezās sabiedrībā.

Bet es nebiju paredzējis, ka šis pirmais panākums būs iemesls manam un galvenā ārsta konfliktam. Tiešām, šķita, ka priekšnieks man aiz muguras pūlas jaukt terapijas kursu, ko biju uzsācis ar piecām sievietēm - divām jaunām, trim jau gados. Viņš tām parakstīja elek- trošokus, kurus es vairijos liegt. Tolaik elektrošoku deva bez jebkādas anestēzijas. Vienīgi ielika saiti starp pacienta žokļiem, lai drebuļu laikā tas nenolauztu zobus. Tas bija drausmīgi.

Pilsētā bija svētki, un es Martinai devu atļauju divdesmit četras stundas palikt ārpus slimnīcas. Šajā laikā viņa gulēja ar pieciem vīriešiem. Priekšnieks mani izsauca un nodrūkstīja:

-Jauks darbiņš, Zalenk! Jūs patlaban taisāt palaistuvi!

Bez šaubām, tas nebija mana darba mērķis, taču es pārskaitos un atbildēju:

- Tai meičai ir divdesmit gadu, un man tiešām šķiet - labāk lai viņa ir palaistuve, lai mīlējās ar kādu puisi, lai dzīvo, nevis pavada savu mūžu psihiatriskajā slimnīcā!

<8» <«> <$>

Pamatoties uz jūtām

Pēc šī skandāla es turpināju izraudzīto ceļu. Es jau biju nojautis, ka attiecībās ar pacientiem ir jābalstās uz jūtām, nevis uz prātu. Tātad nebiju vienisprātis ar "oficiālās" psihoanalīzes strikti noteiktajām robežām. Mēs, interni un ārsti, zinām, ka tīra un konsekventa psihoanalīze pacientu vairāk satrauc nekā atvieglo. Vajadzēja izgudrot jaunas metodes, proti, tuvoties jūtu līmenī, izmantojot vārdus, kontaktu un emocijas. Un es nekavējos šo domu likt lietā. Atceros, piemēram, kādu pacienti, kura baidījās no krokodiliem. Es lūdzu visus darbiniekus spēlēt līdzi šo spēli, tas ir, iejusties viņas delīrijā. Tas nozīmēja tuvoties viņai, labprātīgi nolaisties līdz viņas līmenim, lai, ja iespējams, rastu ar pacienti kontaktu. Kad viņa ieradās, saukdama: "Uzmanību! Krokodili!", visi rāpās uz galdiem, šausmās kliegdami. Pēc brīža paciente pati mūs raustīja aiz piedurknes un mēģināja nomierināt:

- Nē jel, paskatieties, krokodilu taču nav…

Tā bija pirmā uzvara, dialoga sākums. No otras puses, es sāku arī aptvert, cik spēcīga iedarbība ir tādai metodei, ka tā var izraisīt manās pacientēs ļoti stipras reakcijas - gan pozitīvas, gan negatīvas. Divas no viņām - gados vecākās - saslima ar infarktu, un tagad esmu gandrīz pārliecināts, ka iemesls bija pārlieku vētrainā psihoterapija, kuras līdzekļus es vēl slikti pārvaldīju. Es gribēju, lai viņas tiek laukā no savas kaites, es viņas burtiski grūdu uz izveseļošanos, nepietiekami ņemot vērā iespējamās pretreakcijas un iekšējos konfliktus, ko metode varēja izraisīt. Taču tas neradīja šaubas par manas terapijas principu un nozīmi, tās efektivitāte bija neapšaubāma.

Otra jaunā meitene, kuru ārstēju, bija dziļi šizofrēniska. Sākumā viņa svēra tikai trīsdesmit divus kilogramus. Viņu baroja caur zondi degunā. Mēnešiem ilgi viņa gulēja embrija pozā, rokas tik ilgi bija savilktas dūrēs, ka nagi auga iekšā miesā. Viņu sauca par Odilu. Bija vajadzīgas trīs nedējas, lai iegūtu no viņas pirmo atbildes zīmi. Ik dienu apsēdos uz pacientes gultas malas un runāju. Pamazām viņa pierada pie manas balss skaņas un sāka gaidīt manu vizīti. Beidzot, pēc trim nedēļām, sacīju, ka gribu redzēt, kādā krāsā ir viņas acis. Plaksti nodrebēja, pirms pavērās un atsedza brīnišķīgas pelēkas acis.

Turpmākajos mēnešos, terapijai turpinoties, jutu, ka viņa palēnītēm atgriežas ārpasaulē; vispirms viņa ierunājās, tad gribēja staigāt. Taču ilgā nckustība bija pilnīgi novājinājusi muskuļus un cīpslas — viņa nespēja nedz piecelties, nedz pat izstiept roku. Nedēļām ilgi paciente bija jāmasē, lai locekļi atkal spētu darboties. Mēs gājām soliti pa solītim, gandrīz sprīdi pa sprīdim. Tā es atklāju, ka nagi viņai ieauguši miesā.

Tomēr vienā jaukā dienā es varēju izsaukt viņas vecākus - viltniekus no Monparnasa, kuri nemitīgi sūdzējās, ka nekā nedarām viņu meitas labā.

-    Viņa staigā, - es uzvaroši pavēstīju, - un viņa atkal ēd. Odila var atgriezties mājās…

—     Atgriezties mājās? - viņi atbildēja. — Bet mēs nevaram viņu pieņemt, mēs viņas istabā ielikām televizoru.

Kā redzat, man nebija jāprāto, kādu pateicību un atbalstu varu gaidīt no dažām ģimenēm, tāpat kā no saviem priekšniekiem.

Par spīti visam, pēc zināma laika es Odilu varēju izlaist no slimnīcas, pēc tam izveseļojās vēl viena četrdesmit piecus gadus veca sieviete. Tad priekšnieks man teica šādus drausmīgi zīmīgus vārdus:

-Ja tā turpināsies, jūs iztukšosiet visu slimnīcu…

Man uznāca niknuma lēkme. Aizgāju, durvis cirzdams, un nākamajā dienā atstāju slimnīcu. Tādējādi es, konkursu izturējis ārsts, nepabeidzu savu interna laiku…

Daudzus gadus pēc aizbraukšanas no Šalonas saņēmu pastkarti no Martinas — pirmās pacientes, kuru biju izārstējis. Viņa bija kļuvusi par strādnieci rūpnīcā, apprecējusies un dzīvoja savu dzivi…

<8> <8»

Atgriezies Parīzē, es turpināju studijas vispārējā bioloģijā, botānikā, psihofizioloģijā un neiropsiholoģijā. Pēc tam — 1964. gadā apprecējos. Tā kā vajadzēja nopelnīt iztiku, pārņēmu kāda ministra tēvoča doktora Zoksa homeopātijas kabinetu. Tāda izvēle nemaz tik muļķīga nebija, jo biju pārliecināts, ka psihloģijai un terapeita personībai ir izšķirīga nozīme kontakta uzņemšanā ar homeopātiski ārstējamu pacientu. Pārņemot doktora Zoksa slimniekus, es apzinājos, ka bieži vajadzēs ārstēt cilvēkus ar psihosomatiskiem un psiholoģiskiem traucējumiem. Tā tiešām arī notika, un gada vai divu laikā homeopātijas kabinets pārtapa par psihoterapijas kabinetu.

Līdztekus es apmeklēju visus psihologu kongresus, lasīju visu, kam bija jelkāds sakars ar afektivitātes izmantošanu terapijā, skaidri nojaušot, ka dzīvojam lielas revolūcijas priekšvakarā. Tradicionālās psihoanalīzes līdzekļi, kurus izmantoja, man šķita pārāk teorētiski, pārāk gausi, biju pat pārliecināts, ka nopietnu psihožu gadījumos tie bieži nav iedarbīgi.

Kādā kongresā iepazinos ar amerikāņu psihologu Fišeru, kurš Francijā vadīja seminārus, lai iemācītu ārstiem, it sevišķi zobārstiem, savu hipnozes tehniku. Es klausījos viņa kursus, mēs daudz runājām par manu terapeitisko tuvošanos slimniekam. Viņš man sirsnīgi ieteica paceļot pa Savienotajām Valstīm, kur lielā mērā sešdesmito gadu "konti ku 1 turas" ietekmē attīstījās fantastiska eksperimentēšanas kustība.

«8» <8>

Amerikāņu skolas

Gribēdams uzzināt, kas tur notiek, es sapakoju koferi, atstāju savu kabinetu un devos dažādos ceļojumos, lai sekotu cilvēkiem vai grupām, kas gāja manā virzienā. Tā nonācu Feniksā, Losandželosā, Sanfrancisko, Salemā… Es ielūkojos visur, sākot ar nopietnākajiem meklējumiem un beidzot ar galīgām blēņām, piemēram, grupu, kurā apvienojās kādi simt cilvēki, no kuriem katrs maksāja vienu dolāru par seansu, un kur vadītājs sacīja:

— Tagad mēs atgriezīsimies pie alu cilvēkiem. Tāpēc visi tagad kasīs paduses.

Un visa zāle tiešām kasījās, klaigājot kā šimpanzes! Bija arī homoseksuāļu grupas, kurās vislielākajā nopietnībā apmainījās ar pieredzi vislabākajās masturbācijas metodēs, kur katrs slavināja ieziešanās, izdobta ābola vai teļa aknu priekšrocības. Atceros kādu terapeiti, kura bija kļuvusi par tādu kā ģimenes māti kādiem četrdesmit homoseksuāļiem un pārliecinājusi tos pārdot visu mantu, lai nopirktu salu Klusajā okeānā. Un viņi devās uz to salu! Es nezinu, kas tālāk ar viņiem notika…

Tomēr tieši pie šīs sievietes es aizguvu "tuneļa" ideju, ko reizēm vēl tagad izmantoju savā terapijā. Ar matračiem tiek izveidots tāds kā gaitenis, pa kuru pacients pārvietojas, kamēr citi to spiež kopā. Tas, protams, atgādina grūtu piedzimšanu, bet arī ieslēgtību, tumsu un nāvi, un šai ziņā tas bieži kļūst par pamatu atklāsmēm.

Uzturoties Amerikā, es izmēģināju apmēram trīsdesmit dažādas metodes. Šur tur atradu elementus, kurus ir vērts padziļināt vai likt lietā pavisam citā virzienā. Psihes speciālists ir gluži kā ķirurgs - tas nekad neoperē ar vienu skalpeli vien, ik gadījums, ik operācija var prasīt pavisam atšķirīgus instrumentus. Tāpēc aizņēmos pa labi un pa kreisi, izsijādams to, kas man likās vērtīgs. Tas prasīja daudz enerģijas un laika, jo "metožu" bija atliku likām: tur bija "garīgā treniņa" laboratorijas, bija Janovs - "pirmatnējā kliedziena" autors, bet arī Pīrls, kas bija "izgudrojis" Gestaltstherapie, un vēl Simkins, Maslovs un citi. Visiem viņiem bija kaut kas kopīgs - meklēt un sasniegt "afektivas pārkaršanas" stāvokļus, bieži vien - caur psihodrāmām, kas ļauj pacientiem brīvi paust savas emocijas.

Beigās klauvēju pie doktora Daniela Kasriela durvīm Ņujorkā. Tas bija pavisam maza auguma vīriņš, neparasti spožs, izcils pedagogs, specializējies narkomānu ārstēšanā. Sešdesmito gadu beigās viņš vadīja kādu iestādījumu, kas uzņēma apmēram simt toksikomānu. Šo kopienu, gandrīz pansiju, dēvēja par Kasriela institūtu.

Kasriels saistīja manu uzmanību pirmām kārtām tāpēc, ka ieguva vislabākos rezultātus ar narkomāniem, kas lieto stiprās narkotikas, un arī tāpēc, ka viņš bija psihiatrs un Ņujorkas psihoanalītiķu prezidents, un šis fakts, manuprāt, garantēja ievērojamu disciplīnu daudzveidību. Ja kādu jautājumu iztirzā no vairākiem viedokļiem, vienmēr paplašinās redzesloks un padziļinās novērojumi. Turklāt Kasrielu bija analizējis Gārdners, vienīgais amerikānis, kuru jelkad analizējis Freids. Tā bija vairāk nekā uzticama rinda - Freids, Gārdners, Kasriels un… es. Freids bija ģēnijs, kurš atklāja ceļu, pārējie - ievērojami vīri. Tādi indivīdi aizvien spēj nodot skolniekiem kaut ko no savas domāšanas, no sava stila. Tāpat kā čellists, kas mācās pie Jehudi Me- nuhina, noteikti saglabā no skolotāja mantotu tembru.

Tātad lūdzu, lai Kasriels mani pieņem par mācekli, piedāvājos iesākumā kļūt par stažieri. Uz vienu mēnesi mani ieslēdza kopā ar narkomāniem viņu guļamtelpā; es kopā ar viņiem ēdu, kopā ar viņiem gāju uz ārstēšanas seansiem. Manuprāt, tā bija pirmā reize, kad ārsts, tā sakot, uzturējās otrā pusē barjerai. Tas nebija visai patīkami. Pret mani vērsās milzīga agresivitāte, jo narkomāniem šķita, ka es viņus novēroju kā jūrascūciņas. Viņu uztverē es biju un paliku ārsts. Un vēl viņi man jautāja, vai lietoju narkotikas. Vajadzēja vien atbildēt, ka to nedaru. Pirmās četrdesmit astoņas stundas cietu drausmīgas bailes.

Iekšas bija tā sažņaugušās, ka, uz poda sēžot, birdināju spiras kā akmentiņus. Bet pēc divām dienām narkomāni, redzēdami, ka mani nodomi ir godīgi, mani pieņēma.

Kasriels bija izveidojis joti striktu sistēmu. Mēs vienmēr bijām pa trim - dienu un nakti. Nešķīrāmies pat tad, kad gājām uz tualeti. Tādējādi pacients nepalika viens ne pusminūti, viņam nebija iespējams slepeni ieņemt narkotikas. Gadījās, ka man iesāpējās zobi, un es lūdzu atļauju iet pie zobārsta. Abiem maniem biedriem vajadzēja mani pavadīt līdz zobārsta kabinetam, lai uzmanītu, ja gadījumā man būtu nodoms apdullināt zobārstu, lai iegūtu kokaīnu vai kādu citu vielu.

Pansionāriem bija kategoriski aizliegts atstāt kopienu. Pēc pusgadu ilgas ārstēšanās viņi bija sasnieguši dezintoksikācijas pirmo stadiju; pēc gada viņi varēja sākt strādāt ārpusē un institūtā atgriezties tikai vakarā.

Tātad tā bija represīva terapija, gandrīz "fašistiskā" stilā, kas nedeva pacientiem ne brīdi atelpas. Vēl joprojām esmu pārliecināts, ka tā ir labākā metode narkomānu ārstēšanā. Bieži pret viņiem izturas ar pārliecīgu "godbijību": mēģinot viņus saprast, nosodot sabiedrību, viņiem tikai kaitē. Ja narkomānus neārstē noslēgtā vidē, liekot lietā dzelzs disciplīnu, īsti rezultāti nav sasniedzami. Bet tās ir manas personiskās domas…

Taču jāteic arī, ka struktūras gan bija ārkārtīgi stingras, toties narkomāniem bija visas iespējas izpausties, pat agresīvā veidā.

Kliedzienu terapiju Kasriels bija atklājis diezgan nejauši, kā bieži zinātnē notiek. Narkomāni, kuriem aptrūcies kārtējās devas, tiešām bija drausmīgi nikni, viņi izvēma veselas lāstu straumes. Nebija pietiekami daudz personāla, lai šos kliedzienus vienmēr nobremzētu. Nelaimīgos valdīja aiz bailēm, ka viņi var kādam pieklupt pie rīkles, bet nevarēja aizliegt viņiem kliegt. Tad sanitāri un terapeiti ievēroja, ka pēc tādiem jūtu uzliesmojumiem narkomāni bieži kļūst daudz rāmāki. Pamazām radās doma - tas notika vienlaicīgi Kasriela institūtā, garīgā treniņa laboratorijās un Gestaltstherapie piekritēju vidū ka varbūt tieši jāprovocē tas, ko visu laiku mēģināja liegt. To Kasriels iesāka savās ārstniecības grupās. Statistika rādīja, ka viņam taisnība: 80 līdz 90 procentos gadījumu rezultāti bija pozitīvi.

Vēlāk Kasrielam uzticēja Rokfellera programmu, kas nodeva viņa rīcībā apmēram desmittūkstoš gultu! Viņš nomira aiz pārpūles, pilnīgi izsmēlis spēkus piecdesmit astoņu gadu vecumā, jo ik dienas vadīja trīs grupas. Viņš bija nopircis veselu namu Ņujorkā, kur uzņēma narkomānus stacionārā, un vēl viņš ārstēja cilvēkus, kas nāca no ārienes piedalīties grupu terapijā. Šis iestādījums gandrīz atgādināja fabriku. Tur strādāja trīsdesmit terapeitu! Kasriels nomira jauns, bet bija nopelnījis miljardus, kas ir viens no dzīves mērķiem, kā apliecina amerikāņu sabiedrības vissvētākais bauslis: "make money"- taisi naudu. Kasriels, ja kādu ārstēja, prasīja gandrīz desmittūkstoš franku par nedēļu. Pacientu - lielākoties jauniešu - vecāki bija nikni bez gala. Bagāti cilvēki, lieli rūpnieki vai finansisti, bieži nonāca Kasriela kabinetā, lai izskaidrotos. Viņš mēdza atbildēt:

- Kungi, ja jūs nedomātu tikai par saviem holdingiem, ja butu kaut mazliet parūpējušies par savu dēlu vai meitu, viņš vai viņa nebūtu tik tālu nonākuši. Es par to neesmu atbildīgs: vai nu jūs maksājat, vai ejat prom. Bet tādā gadījumā nebrīnieties, ja jūsu bērns ies bojā uz ielas.

Reiz Kasriels piedāvāja man grupu vadīšanu savā klīnikā. Tā es strādāju kopā ar viņu, tas ir, vadīju grupu viņa klātbūtnē. Pēc kāda laika viņš sacīja, ka esmu sagatavots un varu darboties viens. Viņš man pat piedāvāja savā iestādē patstāvīgu darbu ar ļoti labu algu. Piedāvājumu noraidīju. Mana dzīve bija saistīta ar Franciju, amerikāņu sistēma nepavisam neatbilda manai dabai, tāpat kā cietumam līdzīgā narkomānu ārstēšanas terapija, kaut arī pilnīgi to atzīstu. F,s gribēju ne tikai ārstēt smagus psihiskas atkarības gadījumus, bet arī palīdzēt cilvēkiem, par kuriem mēdz teikt, ka viņi nejūtas labi savā ādā. Man krita uz nerviem modē nākusī sliktā jušanās pasaulē.

«8» <8> <8»

Emocionālās dinamikas pirmie soļi

Tātad izlēmu atgriezties Francijā. Tūlīt sāku meklēt vietu, kur varētu strādāt un īstenot to, ko tikko biju izmēģinājis Savienotajās Valstīs. Bet šajā Atlantijas okeāna krastā tāda veida pētījumi bija kaut kas pilnīgi nezināms. Kad izklāstīju savus uzskatus, uz mani raudzījās tā, it kā es būtu pazaudējis kādu skrūvīti. Kolēģi interni smiedamies apgalvoja, ka esmu sadists, bende, kuram pacientu klaigas un raudas sagādā slimīgu baudu. Lai arī atbildēju, ka cilvēkus atviegloju, manu rīcību uzskatīja par visai apšaubāmu vai pat bīstamu. Tas bija laiks, kad pilnīgi valdīja analīze, it sevišķi Lakāna analīze, tāpēc mani mēģinājumi tika uzskatīti par ķecerību. Tikai daži cilvēki raudzījās uz to pašu pusi kur es, bet neviena izcila zinātnes vai medicīnas autoritāte nevarēja mūs atbalstīt ar savu pieredzi. Tāpēc man vajadzēja stāties pretī ne tikai vispārējai nezināšanai, bet arī nepārprotamam nopēlumam.

Tolaik, lai izklāstītu to, ko biju iemācījies Savienotajās Valstīs, es izbraukāju visu Franciju, piedalīdamies daudzos kongresos. Skaidroju, ka esmu novērojis neapšaubāmus rezultātus, ka esmu redzējis, kā pacienti nenoliedzami un stabili izveseļojas. Man šķita, ka skaitļi ir daiļrunīgi, jo Kasrielam taču uzticēja desmittūkstoš vietu klīnikā, turpretī tradicionāls psihoanalītiķis nekad nespēj izārstēt vairāk par piecsimt pacientiem visā savā mūžā. Tas bija fantastisks skaitlis, kurš varēja dot jūtamu efektu sabiedrībā. Taču cilvēki joprojām bija noskaņoti skeptiski. Līdzko ierunājos par grupām, viņi domāja par orģiju vai sabatu. Viņu uztverē tāda metode bija sociāli neiedomājama, un pat mani amata brāļi neko nesaprata, iedomājoties, ka mūsu seansi pārvēršas par erotisku masāžu vai okultām manipulācijām…

Taču es skaidri redzēju, ka pacientiem kļūst labāk, tāpēc stūrgalvīgi turpināju darbu. Piedaloties konferencēs dažādās slimnīcās, es darīju visu, lai interni vai psihiatri apjēgtu jauno metodi, lai pēc tam paši pēc savas gribas izmēģinātu kaut ko no tās savā ārsta praksē.

Tā aizgāju uz Svētās Annas slimnīcu pie profesora Suleraka, izcila psihiatra, pie kura pats medicīnas studiju sestajā gadā biju stažējies un kurš spēja novērtēt manu darbu ar garīgi slimajiem. Es viņam pastāstīju par jaunajiem ceļiem, ko pētīju Savienotajās Valstīs. Viņš ieinteresējās par tiem un nolēma mani pieņemt. Viņš bija pirmais, kurš ieviesa psihoterapiju līdztekus medikamentozai ārstēšanai, arī pirmais, kurš deva mājvietu emocionālās izteiksmes dinamikai, jo tā es savu metodi nosaucu.

Tā man uzticēja emocionālās terapijas konsultāciju Sentannā. Tas bija tikai goda amats, jo ilgus mēnešus strādāju bez algas. Sastapos ar nepārvaramām praktiskām grūtībām. Saskaņā ar manām metodēm, pacientiem vajadzēja kliegt un stipri trokšņot, un tas, protams, traucēja tuvējās nodaļas, jo mums nebija nekādas skaņu izolācijas. Man bija jāpulcina grupas pagrabā vai pat novārtā pamestajā Sentannas kapelā!

Beidzot Sulerakam izdevās dabūt kredītu un iekārtot vienu zāli. Bet skaņu izolācija nebija nekāda labā, un manu pacientu kliedzieni satrauca citus hospitalizētos slimniekus, kuri viņiem piebalsoja; tādējādi bija jāpalielina neiroleptiķu devas, un sanitāri sūdzējās, ka pieaudzis darba apjoms. Sanitāriem no viņu viedokļa bija taisnība: mani slimnieki bieži no seansiem atgriezās paguruši un pārējie bija nemierīgāki. Līdz ar to mani amata brāļi varēja ar pilnu pārliecību apgalvot, ka es "satracinu" pacientus un ka to stāvoklis tikai pasliktinās. Vārdu sakot, mani uzskatīja par bīstamu maniaku, un ķecerīgo terapiju vajadzēja aizliegt. Psihiatrijā vēl vairāk nekā citās medicīnas disciplīnās pastāv klani - freidisti, lakānieši utt.,kuri savā starpā bzgalīgi strīdas.

Taču doktors Suleraks mani atbalstīja. Viņam bija ārkārtīgi grūti dabūt finansējumu manai zālei, taču viņš man piešķīra "karalisku" algu: man maksāja… divdesmit septiņus frankus par stundu! Vadīju piecus seansus, tas ir, strādāju desmit līdz piecpadsmit stundas nedēļā, lai pacientu grupas varētu progresēt.

Par spīti visām grūtībām, priecājos, ka medicīna pieņem manu metodi. Man likās ļoti svarīgi, ka emocionālā dinamika tiek ietverta

Sentannā — franču psihiatrijas Mekā. Nevienā jomā ostrakisma politika nav bijusi gudra.

Tāpēc es te godam pieminu doktoru Suleraku, kurš parādīja izcilu prāta plašumu. Viņš bija pasaules mēroga neirofiziologs, kas strādājis un "atklājis" rinecefalu, tas ir, svarīgu daļu "emociju smadzenēs" — tā kontrolē lielos bioloģiskos mehānismus — izsalkumu, slāpes, miegu, seksualitāti utt. Pavadot kaut vai pusstundu viņa sabiedrībā, vienmēr ieguvu kaut ko medicīnas, farmakoloģijas, psihiatrijas vai gluži vienkārši veselā saprāta jomā. Kad pašā savu gaitu sākumā strādāju viņa vadībā, viņš man pateica kaut ko tādu, kas uz mani atstāja ļoti lielu iespaidu:

- Vienmēr paturiet prātā, Zak: ārprāts nav muļķība.

Šī vienkāršā doma man bija īsts gaismas stars. Tolaik medicīnas aprindās vēl pastāvēja parastais uzskats, kas identificēja garīgu slimību un muļķību un bija pilnīgi nepamatots. "Trakajiem" ir pašiem sava loģika — jūtu loģika, kuras sakarība ir atklājama. Bet, lai to izdarītu, ar viņiem nevar runāt, pamatojoties uz parastajiem loģikas likumiem, ir jāiedziļinās viņu sašķobītajās domu konstrukcijās, lai tās atkal uzbīdītu uz prāta sliedēm.

<$» «8»

Ārpus Sentannas, kur mana alga daļēji bija nomētāšana ar akmeņiem, es, protams, turpināju ārstēt pacientus savā pilsētas kabinetā. Tas deva iespēju saskarties ar citādiem ļaudīm - ne tik "smagiem", drīzāk neirožu nekā garīgu slimību piemeklētiem. Lai novērstu nepatikšanas, es sākumā iekārtojos kādas viesnīcas pagrabos netālu no biržas.

Tas neliedza piedzīvot dažu kolosālu pārpratumu. Sevišķi atceros kādu pacientu, ko biju pieņēmis ārstēšanai. Šis vīrietis, kas cieta no milzīga vainas kompleksa, dzīvoja pastāvīgās bailēs no varas pārstāvjiem un no soda. Viņš bija nonācis tiktāl, ka nespēja vairs pārvietoties un darboties bez palīdzības. Sieva viņu veda uz darbu aiz rokas, viņš nespēja iekāpt metro vagonā vai vadīt auto, un tas viss, bez šaubām, sabiedrībā viņam sagādāja ļoti lielas grūtības.

Reiz grupas seansa laikā viņš sāka mums stāstīt kādu gadījumu, kas bija apzīmogojis viņa bērnību un acīmredzot bija viņa pieaugušā problēmu iemesls. Skolotājs viņu pārsteidzis kādā gaužām nevainīgā erotiskā rotaļā ar klases biedreni. Kaut ari situācija visumā bija nevainīga un kā tāda arī būtu jāuztver, liekulīgi svētulīgajā skolā sacēla īstu skandālu. Lai pārmācītu "samaitāto briesmoni", tika izsaukti žandarmi, kas ieradās pēc vainīgā klases telpā. Un tā zēns atstāja skolu divu policistu pavadībā!

Dramatisko notikumu atstāstot, pareizāk sakot - to, burtiski, pārdzīvojot no jauna, pacients raudāja un kliedza, atceroties šausmas un netaisnības apziņu, ko toreiz pārdzīvojis, nespēdams pa īstam izteikt. Viņš bija pašā atmiņu ainu tēlošanas karstumā, kad piepeši pagraba durvis tika atrautas vaļā… un desmit ar automātiskajām pistolēm apbruņojušies policisti kā no detektīvfilmas iedrāzās mūsu pagrabā.

- Rokas augšā! - mums pavēlēja.

Pārsteigumā mēs visi kā viens pacēlām rokas. Visvairāk pārsteigts, protams, bija minētais pacients, kuru apstulbinošā sakritība ar bērnības drāmu padarīja mēmu.

Izskaidrojums bija pavisam vienkāršs: raudas, vaimanas un sirdi plosošie kliedzieni, kas skanēja pa pagraba logu, bija uztraukuši apkārtējos iedzīvotājus. Tie steidzās izsaukt policiju, apgalvodami, ka nama pagrabā tiek spīdzināti cilvēki, ka tur notiek kaut kas neiedomājams.

Laimīgā kārtā pārpratums drīz noskaidrojās. Es ātrumā izskaidroju situāciju policistiem, kuri sāka smieties un jokoties. Drāma ieguva pavisam jaunu pavērsienu. Kad policisti aizgāja, es liku grupai analizēt tikko notikušo, uzsverot ielaušanās netaisnīgumu, nepamatotību, bet arī komismu. Manam pacientam tas bija krass pavērsiens, jo viņš notikumu saistīja ar bērnībā pārdzīvoto. Pirmo reizi viņš bija iedrošinājies reaģēt, sacelties pret priekšstatu, kādu pats bija radījis par varas pārstāvjiem, un pret savas iekāres kastrāciju. Viņš varēja izteikt savas dusmas un reizē smieties par neparasto sagadīšanos, par šo dzīves dāvanu, kas viņam ļāva paskatīties sevī skaidrāku skatienu.

Šo anekdoti stāstu tikai tāpēc, ka tā lieliski pierāda to, ko uzskatu par būtisku: nav iespējams mainīt pagātni, bet var mainīt šīs pagātnes sekas. Neirožu un garīgo slimību skartie ir cilvēki, kas paliek nobloķēti kādā sava mūža brīdī. Un, ja garīgi slimo nav daudz, tad cilvēku ar neirozēm dažādās stadijās ir leģions. Kāpēc tik daudz cilvēku kultivē kādas bailes, kādu māniju, kādu fobiju vai nespēju reaģēt tā, kā paši vēlētos? Kaut kas, kāds starpgadījums, kādas līdz galam neizprastas vai neizteiktas jūtas ir kļuvušas par šķērsli attīstībai, tās atkārtojas līdz bezgalībai kā sabojāta skaņu plate. Savā ziņā terapeita uzdevums ir likvidēt šo sastrēgumu, likt notikumu pārdzīvot vēlreiz, lai pacients varētu palūkoties uz pagātni citām acīm un līdz ar to gūt saskari ar savu pašreizējo būtību. Tikai tad viņš spēj pilnam baudīt dzīvi un varbūt pat sasniegt laimi.

«8» <%> <8»

Mērķis — laime

Pašos pamatos par sava terapeita darba mērķi es vienmēr esmu uzskatījis cilvēku ievirzīšanu laimes ceļā. Dažs sacīs, ka tas ir ļoti godkārīgs un pat utopisks mērķis, bet man tas patīk labāk nekā koncepcija, saskaņā ar kuru psihoterapijas uzdevums ir tikai padarīt ārprātīgos normālus vai tā saucamajiem normālajiem pacientiem iemācīt tieksmju savaldīšanu.

Pretēji lielākajai daļai mūsdienu psihiatru vai psihologu, es jau pašā sākumā vairāk ieinteresējos par jautājumu, kas īsti ir vesels cilvēks, nekā par neirožu un psihes traucējumu piemeklētu cilvēku. Medicīnai vienmēr ir bijusi tieksme pirmām kārtām pievērsties patoloģijai - bojājumu labošanai, un tikai pēc tam tā ķeras pie fizioloģijas - orgānu studijām. Tāpat notiek psiholoģijā: pārāk daudziem psihiatriem ir nevēlama tendence uzskatīt neirozi par cilvēka psihes normu. Manuprāt, ir laiks tikt pāri patoloģijai, lai izpētītu veselīgu, pilnīgu un sevi īstenojušu cilvēku. Meklējot visu, kas varētu palīdzēt ievirzīt viņus pilnīgās realizēšanās ceļā, es gluži dabiski pievērsos Austrumu filozofijai, ko daļēji biju atklājis jau vectēva bibliotēkā. Mani neatvairāmi valdzināja Indija un Tibeta - zemes, kas, manuprāt, ir gudrības un īsta garīguma zemes.

Sevišķi mani fascinēja tibetieši, jo viņiem, šķiet, pieder īstas, pasaulē sakņotas, nevis tīri vērojošas gudrības noslēpums. Mans mērķis nebija ieslēgties klosterī, lai atrastu Dievu, kaut pats savā veidā es arī to meklēju. Es vēlējos dzīvot laimīgi te un pašlaik, tātad - tur, kur dzīvoju - Rietumos, un tieši tagadnes mirklī, kaut tas būtu mašīnu sastrēgumā Parīzē, Konkordijas laukumā, nevis tālā nākotnē paradīzē.

Visvairāk domāju par saviem pacientiem. Es negrasījos tos ievest svētlaimē, pievēršot jelkādai reliģijai. Ja viņi rada pilnestību jebkura veida dievticībā - jo labāk; ja viņi vēlējās, kā es pats biju vēlējies, atrast kādu guru, kas viņiem nodotu zināšanas, kurš "iedegtu sveci", - tā ir viņu darīšana, bet es nevaru būt sis guru. Turpretī es varu viņiem palīdzēt atklāt pašos kaut ko svētu, kas, manuprāt, dod iedvesmu katrai cilvēciskai būtnei un kas palīdz, kad cilvēks pūlas pārvarēt noslēgšanos no ārpasaules un savas aiztures. Es nespēju cilvēku ierobežot tīrā dzīvnieciskumā, kaut arī ceļa sākumā mēs visi esam dzīvnieki. Man šķiet, ka pastāv kāda fundamentāla, laimīgam līdzsvaram nepieciešama vērtība: cilvēka dziļākais es, kurš jārespektē, kura viengabalainība jāsaglabā, tomēr neatraujoties no sabiedrības kopējās dzīves. Un, galvenais, neatsakoties no emocijām! Tieši pretēji - izdzīvojot vai no jauna pārdzīvojot savas emocijas, mēs liedzam tām satricināt savu dzīvi, pilnam baudām ritma variācijas un daudzveidību, ko šīs emocijas dod.

Tūkstošiem cilvēku ir mani uzmeklējuši manā kabinetā, jo nonākuši strupceļā un tāpēc tikuši šķirti no sava būtiskā es. Neesmu viņiem piedāvājis brīnumreceptes; ja tādas būtu, gan jau mēs tās zinātu. Tāpat es nevaru lasītājam skaidri un gaiši pateikt, kas viņam jādara, lai noteikti atrastu laimi, bet domāju, ka spēju viņam aprakstīt ceļus, ko nevajag iet, ja negrib meklējumos apmaldīties.

Turklāt "meklējumi" pats par sevi nav veiksmīgs vārds. Tā valodas paradumi kļūst par pirmajiem laimes ienaidniekiem. Laime nav tik tālu, ka tās meklējumiem būtu jārīko ekspedīcija. Dīvaini gan ir cilvēki, kuri pavada laiku, sapņojot par to, ko uzskata par Mēness akmeni un ko pasludina par neatrodamu. Es pilnīgi piekrītu Šamforam, ka laime balstās īstenībā. Tā atrodama tagadnes realitātē, lai kāda tā būtu. Tikai - ja vēlamies šo laimi padarīt par savu dienišķo maizi, ir labi jāsamīca mīkla.

«8» <$ <S>

Otrā daļa

But laimīgam - to var iemācīties

NESŪROJIES PAR TUMSU ISTABĀ - EJ, SAMEKLĒ SVECI!

Cilvēks ir dīvains dzīvnieks. Kurš cits gan tā nopūlas, lai atrautos no savas dabas? Vai varam kaut mirkli iztēloties pingvīnu, kas grib dzīvot Sahāras tuksnesī? Tā nav viņam piemērota pasaule, tajā viņš var tikai iet bojā. Taču tieši tādu absurdu ceļu pārāk bieži izvēlas cilvēki; viņi metas iekšā iznicinošā nelaimē, kad laime ir turpat pie rokas.

Lai piedod nīgrie prāti, kuri vēlētos mūs nolemt laimes vīzijai, kas atgādina aizvien tālāk aizpeldošu mirāžu, bet, manuprāt, laime ir ietverta pašā mūsu dabā. Ja jau mums ir laimes ideja, vai tas vien jau nenozimē, ka laime ir un ka mēs to nesam sevī?

Bet cik grūti ir cilvēkus par to pārliecināt! Aristotelis pamatoti teica: "Vienkāršu ideju priekšā cilvēki ir kā sikspārņi gaismā - akli." Lidzko ierunājos par laimi, redzu, ka vissaprātīgākie argumenti tikai ar milzīgām pūlēm sasniedz manu sarunu biedru prātus. Tas ir apmēram tā, kā būtu, ja kāds dēsti tu zemē vāritas olas, cerēdams tā iegūt ceptus cāļus; šādā rīcībā ir zināma loģika, bet tā neko nedod…

Tomēr mēģināšu ķerties pie bīstamā darba. Varbūt tāpēc, ka man šķiet - tas ir nepieciešams un steidzams. Mums dotais laiks ir tik īss; vai tad dzīve nav līdzīga gāzēta ūdens pudelei, ko atver, kas nočūkst un - ar to viss beidzas? Tiešām apbrīnojams radījums ir cilvēks, kas pieņem, ka viņam doti astoņdesmit gadi nemirstības!

Jo vecāks kļūstu, jo vairāk nostiprinās mana pārliecība, ka esam uz šis zemes tāpēc, lai mēģinātu iespējami labi atrisināt šādu jautājumu: kā īsajā cilvēka mūža laikā iegūt laimi? Sarunās ar pacientiem es bieži lietoju terapeitisku triku, jautājot:

— Ja tev būtu atlikuši vairs tikai trīs mēneši, ko dzīvot, ko tu darītu? Ko tu gribētu pārdzīvot pirms nāves?

Tāds laika saīsinājums piespiež viņus pievērsties īstajām vēlmēm un taujāt pēc būtiskā.

Taču atkārtoju, ka man nav nodoma dot nemaldīgas receptes. Droši vien ir simt un viena iespēja sasniegt laimi. Varbūt to ir tikpat daudz, cik pasaulē dzīvo cilvēku… Bet ir pilnīgi droši paņēmieni, kā nogrimt nelaimē. Un pirmais darbs ir izvairīties no tiem. Es pārāk bieži esmu redzējis savus pacientus ieklīstam strupceļos, līdz viņi sastop mani un mēģina no tā izkļūt. Tāpēc es varu lasītājam norādīt dažus slazdus.

Cilvēki pilnīgi pamatoti neuzticas tiem, kas sludina dzīvotmākslu. Tomēr ikviens piekrīt, ka vislabāk izvēlēties krietnu skolotāju, ja vēlas mācīties mūziku. Tas pats attiecas uz sportu, matemātiku un jebkuru citu disciplīnu. Un kāpēc tad neuzklausīt padomus, ko dod cilvēks, kurš var pierādīt zināmu pieredzi gara slimību ārstēšanā? Jo esmu pilnīgi pārliecināts, ka laimi nodod tālāk un iemācās. Tikai vajadzīga pacietība, pūliņi un griba, kas spēj pārvarēt daudzas un neizbēgamas kļūdas šajā ceļā. Tas ir ilgs process, kas var turpināties visu mūžu. Vai tad tāpēc rīkosimies kā iesācējs muzikants, kas atsakās mācīties klavierspēli tikai tālab, ka pēc desmit solfedžo stundām vēl nav sasniedzis Leonarda Bernšteina līmeni?

Saviem pacientiem es bieži atkārtoju kāda dzen skolotāja gudrību — šis skolotājs man ir sevišķi tuvs. Pirmām kārtām, tāpēc, ka šo gudrību uzskatu par pareizu, otrām kārtām, — tālab, ka man par to jāsmejas, un tas jau ir pirmais pozitīvais solis: "Nesūrojies par tumsu istabā, ej jel un sameklē sveci!"

Jo gaisma ir turpat sasniedzamā tuvumā, tikai vajag papūlēties to atrast. Man laimējies rajā ziņā, ka vecākiem nekad nav radušās šaubas par manām spējām sasniegt laimi. Viņi man devuši kolosālu dāvanu: viņi man ticējuši, viņi mani pārliecinājuši, ka gūšu veiksmi, ja arī uzmundrinājumi nav bijuši parastie. Kad, ļauna likteņa pavērsienu vai neveiksmju sarūgtināts, sūdzējos mātei, viņa mēdza atbildēt: "Tas nekas, turpini vien!" Un es turpināju.

Manas domas, tāpat kā jebkura doma (tāda ir "garīgā" daba) lēkā no viena priekšmeta uz citu gluži kā pērtiķis no liānas uz liānu. Lasītājs var man sekot soli pa solim vai ari lēkt ātrāk un atgriezties. Zaru un sakņu ir daudz, stumbrs - viens, un es zinu - vismaz attiecībā uz sevi ka tas turas stingri.

JA TAS IR CITUR, TAS IR ARĪ TE

Ja jau mums ir laimes ideja, tas nozīmē, ka laime pastāv un mēs to nesam sevī.

Nemeklēsim laimi tālumā; nav iedomājams pingvīns, kurš gribētu dzīvot tuksnesī…

JA PASTĀV SLĀPES, PASTĀV ARĪ ŪDENS

Ja laime pieder pie mūsu dabas, kā iespējams, ka tik daudzi ir tik tālu no tās? Tā vien šķiet, ka mēs darām visu, kas mūsu spēkos, lai raditu savā ceļā šķēršļus: bailes no citiem, slimības, darbu, vecumu, trūkumu, ciešanas… Viss mūs pārliecina, ka laime ir nesasniedzama.

Kāds Japānas imperators reiz nolēma apmeklēt tuvēju salu, kuras valdnieks bija. Viņš uzkāpa uz kuģa un uzņēma kursa uz jūru. Bet, līdzko viņš izkļuva no ostas, kuģa ceļā iznira drausmīgs jūras nezvērs. Pārbijies no milzonīgās zivs pēkšņās parādīšanās, imperators uzreiz lika griezties atpakaļ. Pēc mēneša viņš vēlreiz mēģināja doties ceļā. Līdzko kuģis izbrauca jūrā, nezvērs atkal aizšķērsoja tam ceļu. Gadiem ilgi tas atkārtojās tieši tādā pašā veidā, līdz imperators galu galā no ceļojuma atsacījās.

Reiz medībās, sekojot stirnai gar upes malu, viņš pamanīja aizmugurē varenu ūdens viļņošanos. Tas bija jūras nezvērs, kas pa upi sekoja imperatoram. Imperators iespieda piešus zirgam sānos un drāzās prom. Bet nezvērs nebija noskrienams. Galu galā imperators nonāca pie stāvas kalna nogāzes.

-    Nu labi, nogalini mani! - viņš teica nezvēram. — Tu esi uzvarējis! Es bēgu no tevis, cik vien spēju, un tagad…

—                   Majestāte, beidzot esmu jūs noķēris, — nezvērs laipnā balsī teica. - Jūs gan varat lepoties — esat mani gluži nokausējis! Nu jau gadiem ilgi es sekoju jums, lai nodotu laimes pērli…

Tāpat kā imperators šajā pasakā, mēs nemitīgi gribam izvairīties no briesmām un šķēršļiem, ko paši izdomājam. Īstenībā vienīgais, no kā mums vajadzētu uzmanīties, ir iedoma, ka mūsu laimei pastāv šķēršļi. Runājot par šķēršļiem, mēs paši sev radām paranoisku situāciju. Tikpat labi mēs varētu runāt par piedāvājumiem, ko dzīve liek mūsu ceļā.

Visa mana terapija balstās uz vienu teikumu no lielā indiešu teksta - no Bhagavadgitas, kurā teikts: "Japastāv slāpes, pastāv ari ūdens. " Citiem vārdiem, visas mūsu vajadzības ir lieliski piemērotas pasaulei un līdz ar to mums ir iespējas to apmierināšanai - gan fiziskai, gan garīgai.

Pasaule nav mums naidīga. Šīs tūkstošgades beigu apokaliptiskajā gaisotnē tāds optimisms var likties pārsteidzošs. Bet tā tas ir; esmu pārliecināts, ka mūsu planēta netaisās iet bojā, gluži pretēji, tā griežas lieliski. Pasaule ir bagāta, lai ko domātu. Tās resursi nav izsmelti. Disonansi rada cilvēku ierīkojumi. Tāpēc mums pašiem tie jāuzlabo, nekaisot pelnus uz galvas un netēlojot Kasandru. Nekad vēl pasaule nav bijusi tik droša, nekad vēl tā nav bijusi tik bagāta. Tās resursi ir pilnīgi neizsmeļami.

Man var jautāt: vai tas nozīmē, ka darīts viss, lai mēs būtu laimīgi? Tā īsti nav: pareizāk būs sacīt, ka viss ir radīts, lai mēs varētu mācīties būt laimīgi. Jo es nepavisam neapgalvoju, ka viss pasaulē ir skaists un jauks. Pats eksistences fakts rada mums problēmas, kas jāatrisina, slazdus, no kuriem jāizvairās. Ja arī nav briesmu, risks tomēr pastāv. Bet svarīgākais ir just, apzināties, ka spējam ar visu tikt galā. Ticēt, ka tas iespējams, nenozīmē dalīt nenošauta lāča ādu, tas gluži vienkārši nozīmē sagādāt sev vēl vienu veiksmes iespēju.

Mana koncepcija balstās uz ideju, kas bija dārga Demokrītam: cilvēks un universs, kurā tas kustas, veido vienu Visumu. Ja ir tā, kāpēc gan iedomāties, ka Visums varētu būt konfliktā ar savām sastāvdaļām? Dzīve nevar būt briesmas, jo tā mūs caurstrāvo un balsta. Kopš Einšteina un viņa relativitātes teorijas mēs zinām, ka visi esam savstarpēji saistīti. Cilvēks ir daļa no realitātes, kuru vēro. Dārznieks ir daļa no rozēm: ja viņš nenāktu un katru rītu tās ar lejkannu neap- laistītu, tās nevarētu augt. Lielākā daļa no mums domā, ka pasauli veido pretstati. Īstenībā tā nemaz nav; vilcējmuskuļi un stiepējmus- kuļi nav pretstati, tiem jādarbojas abiem, lai es varētu spert soli. Un divi cilvēki, kuri cīnās, ir vienisprātis, ka vajag cīnīties.

"Kāpēc pastāv kāpēc?"es jautāju Muktanandam, pasaulslavenam indiešu gudrajam, kas kļuva par manu skolotāju kopš mūsu pirmās tikšanās. "Abu dēļ," viņš atbildēja. Dualitātes ilūzija, iedoma, ka pasaule ir sadalīta un ka citi mums ir pretinieki, ir mūsu baiļu pamats, uz tā balstās mūsu inertums eksistences priekšā. Ar tādiem pieņēmumiem tiešām ir grūti atrast harmonisku vietu pasaulē. Laime šķiet nesasniedzama, un cilvēks ir tikpat kā nolemts spēka attiecībām ar apkārtējiem.

Māte man bieži ir atstāstījusi drausmīgu scēnu, kuras dēļ sanīdu- sies ar manu tēvu. Viņa bijusi vannasistabā kopā ar savu māsu, viņas gatavojušas joda uzlējumu, kurš palīdzot novājēt.

-    Nedzer to, tu noindēsies, - māsa viņai teikusi.

Tēvs blakusistabā šos vārdus pārpratis. Viņš nospriedis, ka abas sievietes sazvērējušās pret viņu. Tāpēc, kad māte pēc dažām minūtēm aiznesusi viņam brokastis, tēvs raudzījies uz viņu ar lielām aizdomām.

-    Dod pagaršot savam dēlam, - viņš uzsaucis mātei.

-    Ko? Bet es taču nevaru dot olas ar bekonu tik mazam bērnam!

Tad tēvs eksplodējis:

-    Es zinu gan! Tu gribi mani noindēt!

Māte izgājusi no istabas, aizcirzdama durvis, un tā viņi kārtējo reizi izšķīrušies.

Pasaule ir atbalss - ja jūs sauksiet: "Ienaidnieks!" jums atsauksies ienaidnieks. Esmu pārliecināts, ka dzīvi iekrāso mūsu skatiens uz to, tā ir mūsu psihes atspulgs. Pesimistam dzīve rādās drūma. Neirožu piemeklētie ir cilvēki, kuri dzīvo optiskas ilūzijas gūstā: viņi iedomājas, ka viņu zemapziņas kristāls pārplīsis, jo viņi tajā saskata garu plaisu. Terapeita uzdevums ir pierādīt, ka plaisa ir tikai matiņš, kas iemaldījies starp viņiem un kristālu…

Gandrīz visi cilvēki pieļauj vienu un to pašu kļūdu. Jautājot: "Kāpēc es esmu nelaimīgs?" viņi paši ieaicina nelaimi savā dzīvē, un tad nu viņiem nevajadzētu brīnīties, to sastopot priekšā. Ja pavārs ieliek zupā beigtu žurku, viņam nav ko brīnīties, ja zupa iznāk negaršīga.

Galu galā cilvēks raugās uz dzīvi caur režģiem, ko pats izveidojis.

Tieši tāpēc es īsti nepiekrītu Freida teorijai. Freids apgalvo: vīrietis ir perverss polimorfs, sieviete - histēriķe… Un, pamatojoties uz šiem pieņēmumiem, viņš izskaidro jebkuru rīcību. Manuprāt, ja uz pasauli skatās caur atslēgas caurumu dzimumorgāna formā, attēls galu galā var būt tikai seksa veidā!

Ja sakām sev, ka esam nelaimīgi, mēs sevi identificējam ar nelaimi. To darot, mēs paši sevi notiesājam - redzēt tikai to. Turpretī, ja sakām, ka jūtamies nelaimīgi, mēs varbūt labāk apzināmies, ka nelaime ir tikai sekas tam, ka pasauli redzam vienīgi kā šķēršļu virkni. Justies nelaimīgam vai domāt, ka nelaime tiešām iemājojusi mūsos, ir divas dažādas lietas…

Laime ir tikai citāda pieeja tai pašai realitātei. Ja pasaule nav naidīga, viss kļūst vieglāks, durvis atveras, cilvēki mūs pieņem, nevis atstumj, mēs pārstājam cīnīties ar vējdzirnavām. Kas zina? No prāta viedokļa tā varbūt ir tikai cita ilūzija, bet tā dod plašāku apvārsni, tā ir iedarbīgāka un rezultatīvāka par nelaimi. Kā būtu, ja mēs nevis nemitīgi sūdzētos par naidīgu pasauli, bet mēģinātu baudīt sajūtas, ko tā mums dod?

Ja ciešanās ar kādu dalāmies, tās mazinās. Ja dalās priekā, tas palielinās. Vai tas vien nerāda, ka laime ir plašāks skatījums nekā nelaime? Ja rāda cilvēkiem garu ģīmi, ir jānodarbina vairāk nekā sešdesmit sejas muskuļi. Ja smaida - tikai desmit. Kāpēc tad velti piepūlēties?

PASAULE NAV A PRIORI MUMS NAIDĪGA

Pasaule ir dala no mums, tāpat kā mēs esam dala no pasaules. Nestāsimies tai pretī kā ienaidnieki! <8> Cietīsim, ja jutīsimies nelaimīgi. Bet nekad neteiksim: "Es esmu nelaimīgs." Tā mēs ielaižam nelaimi sevī.

LAIME IR JĀNOPELNA

Dzīvot nozīmē izvēlēties. Pastāvīgi, ik solī mēs risinām dilemmas. Vai iet pa labi vai pa kreisi, palikt uz vietas vai iet tālāk? Būt vai nebūt, kā jau kāds teicis. Dzīve ir spēle, kurā mums nemitīgi jāprāto, kādu kārti sist.

Lai kāds ir lēmums, mums gribot negribot jāizvēlas. Atsacīties to darīt arī ir izvēle, un reti kad — laba. Nekad neļaujiet kādam sevi pārliecināt, ka izvēles nav. Ja cilvēkam māja nepatīk, viņš vai nu piemērojas tai, vai pārceļas uz citu. Ja darbs neliekas interesants, atliek vienīgi to mainīt. Vai arī cilvēks izvēlas… pieņēmumu, ka izvēles nav, tas ir, viņam pietrūkst paļāvības, un tad atliek vienīgi paciest sekas.

Ja mums vairs nav nekāda atrisinājuma, mums vēl paliek nāve. Laikam jau mani uzskata par briesmīgu ciniķi? Nav tik traki, runa nav par aicinājumu uz pašnāvību. Es tikai gribu uzsvērt: ja dzīve ir spēle, tā ir spēle, kurā mēs nemaz nevaram nepiedalīties. Mēs esam nevis skatītāji, bet aktieri, kādi nu kurš esam. Laodzi saka: "Vai nu gribam vai ne, bet ceļš ir ejams." Spēles mērķis ir nonākt pie laimes, neiekrītot akā vai negriežoties atpakaļ, ja sastopam šķēršļus.

Man teiks, ka tas viss izklausās jauki, bet mums šajā skrējienā nav doti vienādi ieroči. Man iebildis, ka piedzimstot mums nav visiem vienādas iespējas un ka bagātam, skaistam un gudram cilvēkam ir cits dzīves vieglums un cita izvēle nekā tam, kurš piedzimis nabags, neglīts un dumjš.

Piedodiet manu tiešumu, bet tāds skatījums ir vienkāršots. Pirmām kārtām — bagātība, skaistums vai gudrība nekad nav bijuši absolūti laimes garanti. Manā kabinetā bieži ierodas cilvēki, kuriem ir viens vai vairāki šie priekšnosacījumi, bet kuri tik un tā nejūtas labi savā ādā. Par spīti šķietamībai, nav drošas pārliecības, ka cilvēks, kas piedzimis laimes krekliņā, būs dzīvē laimīgāks par to, kurš agri zaudē tēvu un māti. Abos gadījumos mācīšanās ir neizbēgama. Ja jūs esat apdāvināts, jums ir viss, ko dod vieglums, bst jums jāpārvar arī visi viegluma slazdi, piemēram, jūs viegli varat padoties slinkumam vai paviršībai. Tātad neviens nav predestinēts laimei: ir tikai atšķirīgi slazdi. Bagātība, gudrība, skaistums un vara arī ir rifi, kurus nav vieglāk apiet nekā citus. No tīri objektīva viedokļa pārmērīgs resnums nav vieglāk izturams kā pārmērīgs kalsnums.

Sūdzēties par potenču atšķirībām nozīmē noliegt acīm redzamo: dzīve ir daudzveidība. Bridža partija var būt aizraujoša tieši tāpēc, ka mums nav vienādas kārtis. Dzīve ir kā lugas izrāde, kurā lomas sadalītas atšķirīgi no ampluā, kas pieejams visiem. Nevar radīt operu ar mīlētājiem vien. Ir vajadzīgs nodevējs, jaunava, savedēja, despotisks tēvs… Turklāt jaunais mīlētājs iespējams tikai tāpēc, ka citi aktieri dod viņam replikas.

Tātad lielajā dzīves spēlē uz starta līnijas visi esam vienādi. Bet - uzmanību! Pastāv nepārkāpjams noteikums: katra nepareiza taktikas izvēle būs nolemta ilgākai vai īsākai neveiksmei — pagurumam vai atsvešinātībai. Pasaule mums dota par velti, bet tā maksā dārgi.

Citiem vārdiem — tā ir spēka spēle, bet tīši izraudzīta. Traģēdiju radīt vienmēr ir viegli, laime ir vārīgāka, tas ir darbs, kas prasa ilgus pūliņus. Citādi mēs jau būtu paradīzē, viss ritētu lieliski un dzīve kļūtu pilnīgi neinteresanta, tai pat nebūtu vairs realitātes. Dažas Austrumu reliģijas pieņem, ka Dievs pasauli radījis aiz garlaicības. Lai nu kā, tagad viņam izklaidēšanās netrūkst: mūsu nīgrums, mūsu nicinājums, bažas, prieki, cerības un cīņas… Tā ir spilgta izrāde!

Par izvēli, lai kāda tā būtu, mums jāmaksā tās cena. Ja vēlaties būt alpīnists, jums jārāpjas kalnos. Ja gribat būt ārsts, jums jāstudē un jāpraktizējas. Tas viss prasa koncentrāciju un treniņu. Iespējams, ka laime ir tiesības, ber tās ir potenciālas tiesības, katrā ziņā ne tādas, kas mums pienāk tāpat vien. Cilvēkam ir tāda laime, kādu viņš pelnījis, bet atcerēsimies atšķirību starp netaisnību un nevienlīdzību.

Ja cilvēks nepūlas, kā pienāktos, nav nekāds brīnums, ja viņš neko nepanāk.

Tas ir stāsts par divām vardēm, kas iekritušas krējuma podā. Tās mēģina no tā izlēkt, bet trūkst balsta, un sienas ir pārāk glumas. Veltīgo pūliņu nomākta, viena varde no tiem galu galā atsakās - tā laižas dibenā un noslīkst. Otra turpina peldēt bez mitas, kustinādama kājiņas baltajā šķidrumā. No rīta viņa sēž uz sviesta pikas…

Peldot realitātē, cilvēkam izdodas nonākt pie konkrētā, atrast kaut ko noturīgu. Bet tad ir jāmēģina un jāmēģina. Pasaule ir "maģiska" — tā nevar neko citu darīt kā dot mums to, ko gribam, vai, pareizāk, iespējams, ka ne vienmēr dzīvē sasniedz, ko vēlas, bet viens paliek neapšaubāms: tas, kas mums ir, ir tas, ko esam vēlējušies. Iespējams, es nekad nebūšu spožs matemātiķis, bet, ja esmu matemātiķis, tad tāpēc, ka esmu darījis visu iespējamo, lai par tādu kļūtu. Ja dzīve ir izvēle, tas nozīmē, ka dzīvojam tādu dzīvi, kādu esam vēlējušies.

Dīvainā kārtā tieši to mēs bieži negribam atzīt. Sīks amatnieks, kas nožēlo, ka nav bagāts vai varens, neredz, ka viņam pieder tas, kas viņu ievirzījis šajā ceļā: rīcības brīvība un darba iemaņu pārvaldīšana. Neprecējusies un aktīva sieviete reizēm apskauž izdevīgu partiju atra- dušo draudzeņu dīko dzīvi, bet aizmirst attīstību, ko viņai dod darbs, un savu neatkarību. Katrai dzīvei ir savi pienākumi un sava alga. Atzīsim pirmos un pratīsim baudīt otro!

Mūsu realitāte ir tāda, kādu mēs vairāk vai mazāk apzināti esam vēlējušies. Pozitīvajā, tāpat kā… negatīvajā. Jo tad, kad esam nelaimīgi, mēs bieži neredzam, ka paši esam vēlējušies tādi būt. Esam izraudzījušies nepareizu ceļu un pamatoti izciešam sekas. Jūs teiksiet, ka viegli tā runāt, ir taču sevi jāpazīst. Es jums atbildēšu, ka sevi iepazīt nav grūti: kļūdieties labi bieži!

Pieļaujot kļūdas, cilvēks konstatē, kas viņam noder un kas ne. Spēlējot nepareizi, vijolnieks pamazām iemanās likt pirkstus pareizajā vietā uz stīgām. Savas dzīves vadīšanai mums dots trauksmes zvans - nelaime. Žēl tikai, ka mēs atsakāmies šo zvanu dzirdēt…

Divas vecas dāmas restorānā knābā kaut ko no šķīvjiem.

-    Ēdiens nav garšīgs, - viena saka.

-    Turklāt nav arī barojošs… - otra piebalso.

Taču mēs nevis noraidām neēdamu barību, bet pieprasām otru porciju! Mēs sastingstam muļķīgos paradumos un pārvēršam tos par sistēmu, stūrgalvīgi un par katru cenu gribot no tiem iegūt labākos rezultātus. Un tieši tā cilvēks lēnām, bet nenovēršami ieslīgst neirozē.

Tiesa, nav viegli atzīt kļūdas, it sevišķi - atzīties sev pašam. Autobraucējs, kurš, vēlēdamies izvairīties no satiksmes sastrēguma, iegriežas "īsākā", bet nepazīstamā ceļā, ir drīzāk ar mieru maldīties aizvien dziļāk un dziļāk labirintā, kas ved arvien tālāk no mērķa, nekā griezties atpakaļ.

Esam aizmirsuši to, ko bērni zina ļoti labi: nav neveiksmju, ir tikai neizdevušies mēģinājumi. Ja mums neveicas, mēs uzskatām sevi par neveiksminiekiem. Taču vajadzētu pieņemt, ka attīstības gaitā nevar nebūt kļūdu un ka tieši tās ir ceļa rādītājas, kas dod informāciju un virza uz pareizo ceļu. "Te nu atkal esmu kļūdījies, man jāizmēģina kas cits." Īstenībā mēs visi gluži neapzināti nodarbojamies ar karmas jogu, kas ir darbības joga; lai ko mēs darām, vienmēr saņemam savu rīcību atpakaļ. Ja cilvēks ēd, tas ir labi, ja ēd par daudz, piedzīvo gremošanas traucējumus. Spēles mērķis ir atrast pašam sevi, fiksēt savas spējas kā savas robežas. Pamazām cilvēks veido sevi labāku. Tāpēc nepārmetīsim sev savus nomaldus - tie ir mūsu labākie darba rīki.

Manuprāt, cilvēks nācis pasaulē, lai mācītos. Nav nedz labo, nedz slikto, nedz vinnētāju, nedz zaudētāju, ir tikai cilvēki dažādās attīstības stadijās. Mēs attīstāmies no nezināšanas uz zināšanu, tāpat kā atstājam nelaimi, lai tiektos pretī laimei.

Protams, es varu maldīties savā pārliecībā. Bet tas ir tas, ko esmu atradis par visiedarbīgāko, lai dzīvotu un palīdzētu saviem pacientiem.

Kāds patiesību slāpstošais izmisīgi meklēja guru, kurš beidzot spētu viņam izskaidrot dzīves jēgu. Viņš klīdis pa visu pasauli, apmeklējis tempļus un klosterus, bet vadoni nav atradis. Beidzot viņam ieteikts kāds ļoti vecs gudrais, kurš dzīvojis būdā tālu Himalaju kalnos. Cilvēks traucies turp un ieraudzījis vecu vīru sēžam lotosa pozā, aizvērtām acīm, iegrimušu dziļā meditācijā.

—                 Kāda ir dzīves jēga? - meklētājs jautājis.

—                 Dzīve ir plūstoša straume, -gudrais viņam atbildēja.

—                 Un vairāk nekas?

To izdzirdis, vecais gudrais spēji atvēris acis.

—                 Kā, vai tad tā nav?

Tāpat kā viņš, varbūt es pilnīgi maldos. Bet galu gala tas nav galvenais, jo mani interesē nevis patiesība, bet laime.

DZĪVES IZVĒLE

Jaunība, skaistums, bagātība, gudrība un pat mīlestība nav laimes garantijas. Tāpēc nevis bēdājieties, bet pieņemiet nevienlīdzību.

Lieciet lietā pats savas iespējas, izdariet izvēli un izmantojiet savas kļūdas! Neveiksmju nav, ir tikai negatīvi mēģinājumi - sāciet no jauna! lutini es atslēga ir ilgi pūliņi: nav viegli nonākt pie viegluma!

NEJAUKSIM RISKU AR BRIESMĀM

Kāds labi ģērbies kungs sēdēja Parīzes - Lionas vilciena kupejā, kur bija vēl viena vienīga pasažiere. Piepeši kungs piecēlās, atvēra logu, atraisīja piejostas piesietu tabakmaku, izņēma no tā šķipsniņu pulvera un izmeta to pa vējam. Tad viņš aizvēra logu un ļoti apmierināts apsēdās.

Ik pēc pusstundas viņš atkārtoja dīvaino rīkošanos, dāmai izbrīnā noskatoties. Kad viņš to izdarīja ceturto reizi, pasažiere nespēja novaldīt ziņkāri:

-      Piedodiet, cienītais kungs, es gribētu uzdot jums nesmalk- jūtīgu jautājumu: kas tas par pulveri, ko jūs kaisāt pa logu?

-    Ak tas?- kungs laipni atbildēja. - Tas irpretziloņu pulveris.

Sieviete mirkli palika vaļā muti.

-     Bet mēs taču esam starp Parīzi un Lionu! Šajā novadā ziloņu nemaz nav!

Kungs sazvērnieciski pamirkšķināja:

-    Nu, vai tad mans pulveris nav iedarbīgs?

Gluži tāpat kā šis "trakais", mēs vadām dzīvi, nemitīgi izsargādamies no neesošām briesmām. Staigājam pa pasauli ar biezumbiezām bruņām plecos un beigās pierodam pie to svara. Dzīve bez bruņām mums šķiet neiespējama. Un, pat ja mēs gribētu dzīvot citādi, mēs to vairs nespētu, jo bruņukrekls mums kļuvis par otro ādu. "Tāpat kā bērni, kas bīstas tumsas, mēs gaišā dienas gaismā reizēm baidāmies no briesmām, no kurām nav jābaidās vai kuras satrauc bērnu iztēli." Tā nav mana doma. To teicis Epikūrs.

Mēs baidāmies mīlēt, jo mūsu mīlestību var izmantot savtīgi, neuzticamies tam, kas mums mīlestību piedāvā, jo iedomājamies, ka tā var kļūt par zeltītu cietumu. Attiecībās ar draugiem un kolēģiem mēs izvairāmies no klaja, veselīga un atvieglojoša konflikta, jo tam var būt sekas, - mēs dodam priekšroku esošajai nestabilajai drošībai, kaut arī kopdzīvē tā ir bumba ar laika degli. Mēs slēpjam savas jūtas, jo nojaušam tajās neskaidras briesmas: kas zina, kā tās izpaudīsies un kā tiks uzņemtas?

Mūsu biklums, bez šaubām, nāk par labu apdrošināšanas sabiedrībām - mums pašiem par ļaunu. Man bija draugs, kurš, apdrošinot mašīnu, kas nebūt vairs nebija jauna, katru gadu iztērēja summu, kura bija līdzvērtīga autmobiļa cenai. Es jautāju, kāpēc viņš tā dara. Vai tāpēc, lai kļūtu vērtīgāks par mašīnas "vērtību"? Es izšķiedu daudzas stundas un pierakstīju veselas lappuses skaitļu, lai viņam pierādītu, ka apdrošināt nav vērts, ka viņš met naudu caurā mucā.

Taču man nebūtu vajadzējis viņu kritizēt. Galu galā mēs visi esam tādi paši. Mēs vairs neceļojam, neapgādājušies ar visvisādām garantijām, dažas mājas ir "nodrošinātas" pret atomsprādzienu(!), mēs pat apdrošinām savu mājdzīvnieku veselību. Jādomā, pastāv pat apdrošināšana pret apdrošinātājiem, kuri nemaksā…

Tā mēs dzīvojama kūniņās, ieslēgušies mazās, siltās dzīvītēs: tāda ir drošības cena. Bet vai tā izprasta drošība ved uz laimi?

Pilsoņi ir pārāk cieši pārliecināti, ka sabiedrībai jāgādā par viņu drošību; viņi pieprasa tiesības uz veselību, tiesības uz sociālo nodrošinājumu utt. Manuprāt, viņi ir uz nepareiza ceļa. Pasaule mums neko nav parādā. Mums pašiem jātiek galā ar dzīves risku.

Galvenā problēma ir tāda: mēs jaucam risku ar briesmām. Kad es, piemēram, izskaidroju savas terapijas principus, kuru pamatā ir aizturētu un sāpīgu jūtu izteikšana, visi manī raugās lielām acīm un vienmēr jautā: "Bet vai tas nav bīsitami?"

Ikkatrs riskants pasākums viņiem liekas bīstams un tātad noraidāms. Tomēr reiz pienāk diena, kad jāpieņem patiesība: dzīve ir pilna riska un nav iespējams to pavadīt četrās sienās, lai būtu drošībā. Bez šaubām, ir patīkami būt patvērumā, ja ārā grand pērkons. Bet, ja es iziešu no mājas, man būs ari iespēja baudīt dabas varenību, zibeņu skaistumu, spirdzinošo vēja spēku. Es dzīvošu intensīvāk! Jo pārliecīgas drošības politika jau principā ir nolemta neveiksmei: cilvēks, kas sasniedz simtprocentīgu drošību, paiet dzīvei garām.

Un garantijas, ko mēs varētu dot citiem, ir tīri iluzoras. Cilvēki dažkārt iedomājas, piemēram, ka viņiem "jānodrošina" mīlestības partneris. Nu, tad viņi var gatavoties sūram darbam! Jo, ja kāds tiek nomierināts šādā veidā, tas nozīmē, ka viņš noteikti šaubās: un šaubas tiešām sākas. Trīs ceturtdaļas kopīgā laika partneri pavada, noliedzot neuzticību un apliecinot labo gribu. Un līdz ar to mīlas laime aizmirstas…

Tāpēc savās ārstniecības grupās es pacientus nemierinu. Tas nozīmētu viņiem iestāstīt, ka viņiem ir iemesls baidīties. Man, gluži pretēji, viņiem jāmāca stāties pretī realitātei, neatkāpties sava niknuma izpausmju priekšā. Briesmas neslēpjas tur, kur viņi tās iedomājas esam, - tās slēpjas attiecībās pašiem ar sevi.

Ir psihoanalītiķi un citi terapeiti, kas apgalvo, ka jāvairās no spēcīgām emocijām. Viņi gribētu, lai mūsu dzīves laiva paliek ārpus vējiem, lai tā, stipri noenkurota, stāv rāmā līci. Bet es apgalvoju, ka ir ļoti labi reizēm izbraukt jūrā pašā vētrā, sajust sejā putu vērpetes. Lai kā, palikšana uz vietas ir problemātiska. Nevajag pastāvīgi atrasties nedz iekšā, nedz ārā. Ir labi mainīt izpriecas un uzņemties risku.

Jo pašos pamatos es cilvēkam uzticos. Mēs esam daudz stiprāki, nekā paši iedomājamies. Un vai tad nav teikts, ka tieši cīņā pret grūtībām atklājas mūsu īstā vērtība?

ATBRĪVOTIES NO NEVAJADZĪGĀM BAILĒM

<&> Dzīve sastāv no riska. Pārlieka nodrošināšanās nozīmē atsa cīšanos no dzīves. Bet bailes ne tikai nenovērš briesmas, bet bieži arī laupa līdzekļus stāties tām pretī.

CERĪBA NEPALĪDZ DZĪVOT - TĀ AIZLIEDZ DZĪVI

Mazā ciemā upes krastā dzīvoja krietns vīrs, kas bija pazīstams ar savu uzticēšanos dievišķajai pro videncei.

Bet reiz ciemu apdraudēja lieli plūdi. Visi gatavojās bēgšanai. Ari krietnais vīrs tika brīdināts.

—                   Ieleja pārplūdīs, jādodas prom…

-     Ne prātā nenāk, - viņš noteikti abildēja. - Brauciet prom, ja gribat, es nekustēšos no vietas! Es ticu Dievam. Viņš būs nomodā par manu māju.

Ūdens pārrāva dambi. Visi atstāja ciemu.

—                   Vai tu tiešām nebrauksi mums lidzi? -Nē.

Ugunsdzēsēji ieradās stūrgalvim pakaļ.

-    Nedrīkst kavēties ne mirkli! Netēlojiet muļķi!

-    Ejiet vien prom, es savu māju neatstāšu!

Ūdens pārpludināja pirmo stāvu. Vīrs uzkāpa uz jumta un vērsās pie Dieva:

-    Augstais Dievs, es tev uzticos, es zinu, ka tu mani nepametīsi! Drošības spēku komanda ieradās ar helikopteru un nometa viņam virvju kāpnes.

—                   Pasteidzieties, ūdens līmenis cebies vēl augstāk!

—                   Nē, es uzticos Dievam. Viņš iejauksies un mani izglābs. Vīru atstāja viņa liktenim. Plūdi viņu aiznesa. Viņš noslīka.

Viņš nonāca debesīs. Tur viņš nikni uzbruka svētajam Pēterim.

—                 Kā tu dari savu darbu? Es gaidīju providences palīdzību, bet tu ne pirkstu nepakustināji!

—                 Kā tad es neko nedarīju? - svētais Pēteris apvainojās. - Un ziņas par plūdiem, ugunsdzēsēji, helikopters - kas tad tos sūtīja ?

Cik daudzi 110 mums rīkojas tāpat! Mēs saucam laimi, ko esam izvēlējušies, mēs gaidām, kad tā pieklauvēs pie mūsu durvīm, bet netveram nevienu izdevību, kura mums tiek dota. Un turklāt vēl esam rūgtuma pilni pret "nelietīgo dzīvi", kas nav piepildījusi mūsu gaidas!

Mūsu gaidas… Tieši par tām jau ir runa. Mēs gaidām, kad riksim atzīti, kad mūs mīlēs, kad vinnēsim loterijā. Reizēm - gadiem ilgi, reizēm - visu mūžu. Tas padziļina mūsu melanholiju, jo kaut ko gaidīt bieži nozīmē dusmoties par tā neesību. Stundas ceturksnis, ko pavadām uz stacijas perona, gaidot vilcienu, vienmēr liksies garāks nekā stundas ceturksnis lasot vai strādājot, kad mūsu prātu pilnīgi aizņem darāmais.

Jo gaidīt "tukšumā" nozīmē sapņot par nākotni, nenododot tās rīcībā tagadni. Ja galvā ir kāds plāns, ir ar to jānodarbojas, nevis jādzīvo "cerībā", ka pienāks diena, kad mums varbūt klāsies labāk, kad visas problēmas atrisināsies pašas no sevis, laimes rats griezīsies un beidzot mums atnesīs bagātību vai radniecisku dvēseli. Tāda sapņošana sajauc iluzoro ar iztēlojamo. Iztēle ir radoša, ilūzijas — gaidu opijs, kas liedz jebkādu realizēšanu. "Mēs pacietīgi panesam savu nelaimi." Tas ir ļoti zīmīgs teiciens, kas liecina par neticamajām ciešanām, ko spējam pārdzīvot cerību dēļ. Mēs vairs nemēģinām labot savu likteni, jo rīt varbūt viss būs kārtībā. Mēs vairs neinteresējamies par pasauli ap sevi, jo nespējam to izmantot, jo visu savu enerģiju ieguldām nākamības paradīzes vērošanā. Tāpat kā ir cilvēki, kas erotizē sāpes, ir arī tādi, kuri erotizē gaidīšanu. Viņi nedzīvo, iedomādamies, ka tā nevar nomirt…

Tāda katastrofāla attieksme pret eksistenci bieži tiek mantota jau bērnībā. Jo bērnam, kamēr tas vēl nav patstāvīgs, ir visas iespējas sasniegt laimi. Pienāks diena, kad viņš varēs lidot pats saviem spārniem, bet šobrīd ārējie apstākļi piespiež palikt uz vietas. Taču piespiedu gaidīšana var viņā ieaudzināt sliktu paradumu. Psihes mehānisms, kas viņu glābj no vājuma, var būt ari pazudinošs, ja kļūst permanents. Tas ir stāsts par slīcēju, kas ķeras pie naglu pilna dēļa, lai paglābtos no noslīkšanas. Beidzot viņu izmet krastā, kur sniedz palīdzību. Bet viņš strikti atsakās šķirties no dēļa, kas bijis viņa glābiņš. Par spīti naglu uzplēstajām brūcēm, viņam nekādi nevar iestāstīt, ka turpmāk viņš spēj dzīvot bez šī glābšanās līdzekļa.

Cik viltīga ir tāda cerība! Mēs ticam, ka tā mums palīdz paglābties no pārāk mokošas īstenības un pat neredzam, ka tieši tā lielā mērā ir mūsu nelaimju cēlonis. Un ir tik grūti no tās atteikties! Paruna māca, ka dzīvojam no cerības, bet īstenībā tā mūs tur ciet; mēs esam savu sapņu gūstekņi un verdziski padodamies sapņiem, kuri bezgalīgi klejo pa tālām utopijām.

Kāds zvejnieks atbrīvo garu, kurš bijis ieslēgts pudelē. Gara uzdevums ir izpildīt visas glābēja vēlēšanās, bet īstenībā tas to vien gaida kā gadījumu, kad glābēju aprīt. Zvejniekam visiem spēkiem jāpūlas, lai nemitīgi dotu garam darbu:

-     Uzbūvē man pili ar trīsdesmit torņiem, - viņš pavēl.

Mēneša laikā pils ir pabeigta.

—                  Es gribu dejotājas un orķestri.

Vēlēšanās drīz ir izpildīta.

—                  Es vēlos visgreznākās dzīres, kādas vien iespējamas!

Teiktais acumirklī tiek izpildīts. Galīgi izmisušais zvejnieks

prasa padomu kādam guru.

-    Liec, lai viņš uzceļ piecdesmit metrus augstu kolonnu un bez mitēšanās kāpj pa to augšā un lejā, pieturoties pie virves…

Mūsu prāts ir mūsu ļaunais gars. Tas ir jāvada un jāpiesien, citādi tas mūs vadā, kā pats grib, no neskaidrām cerībām uz neīstām ilūzijām. Un to nevar prātam pārmest, jo tā dabā ir pētīt visus nostūrus. Taču tam vajadzīgs darbs, kas to pastāvīgi ved atpakaļ realitātē.

CERĪBA nepalīdz DZĪVOT - TA aizliedz dzīvi

Tieši to es mēģinu izdarīt ar pacientiem, kuri dzīvo tikai iztēlē. Mans uzdevums ir atņemt viņiem cerības. Kamēr pastāv cerības, nav reālas, īstas dzīves. Ja viņi kaut uz brīdi atmetīs cerības, iespējams, viņi pamanīs, ka īstenība eksistē un ka tā nemaz nav tik dramatiska, kā viņiem licies, pat nepavisam ne. Un, lai kā, viss, kas mums jāpiedzīvo, nav jāpieņem ar nicinājumu. Tad viņi pamana, ka tas, uz ko tik kvēli cerējuši, ko padarījuši par savas laimes priekšnoteikumu, galu galā viņiem nemaz nav tik svarīgs. Viņiem vairs nevajag, lai kļūtu laimīgi, būt kinozvaigznei vai politehniskās skolas pasniedzējam.

Cerībai ir dvīņumāsa, varbūt vēl viltīgāks psihes slazds - nožēlas. Dažkārt cilvēki meklē patvērumu nevis gaišā nākotnē, bet paliek, ieslēgušies pagātnē. Vai arī viņi nožēlo laimes mirkļus, nevis priecājas, ka ir tos piedzīvojuši, vai, vēl ļaunāk, joprojām alkst pēc kaut kā tāda, kā nav bijis. Pagātnē vērstai, šai vēlmei nav nekādas iespējas tikt realizētai tagadnē.

Nav nemaz tik nepareizi sacīt, ka nožēlas ir mūžīgas. No tām nevar tikt ārā. Tad cilvēks dzīvo lokā, kurā tās nemitīgi atgriežas. Tā ir ar sievietēm, kuras pārliecīgi krāsojas, lai izliktos jaunākas, nekā īstenībā ir. Nepārdzīvojušas pa īstam jaunību, viņas pūlas to paildzināt mūžīgi. Tā ir jau iepriekš zaudēta kauja… Vēl vairāk - melojot pašas sev, šīs sievietes paiet garām savam briedumam un vecumam. Vēlēties būt laimīgam, noliedzot realitāti, - tā vienmēr ir nepareiza izvēle.

Visnopietnākie gadījumi ir tie, kad cilvēki galu galā rada priekšstatu par laimi, kura nav nekas cits kā pagātnē piedzīvotu neveiksmju vai ciešanu rezumējums. Tā tad ir revanša vai kompensācijas paradīze. Jo var apgalvot, ka tagadne vienmēr ir brīva no pagātnes un neuzliek pienākumus nākotnei. Citiem vārdiem, laime, pēc kuras tiecos, var arī nebūt tā, kas man patlaban būtu vispiemērotākā. Bērns, kas iepazinis nabadzību, var visu mūžu raust miljonus, bet tas vēl nenozīmē, ka tie padarīs laimīgu pieaugušo, par kuru viņš būs kļuvis.

Tāpēc neuzticēsimies saviem paradīzes sapņiem. Protams, neviens jums neliedz būt laimīgam sapņojot, ja jums tā patīk. Tikai ziniet, ka tas ir dīvains darbiņš: līdzko pārstāj sapņot, sadauza degunu pret īste

nību. Manuprāt, vienmēr ir labāk tverties pie realitātes, nekā dzīvot no cerībām vai nozēlām. Tad nevar nogāzties no pārāk lieliem augstumiem, jo zeme nav pamesta…

DZĪVOT TAGADNĒ

Cerība: ir labi organizēt sava darbību noteiktam mērķim; bet cerēt uz apšaubāmiem brīnumiem bieži nozīmē gaidīt veltīgi

<$> Nevis pacietīgi panesiet bēdas un izsapņojiet dzīvi, bet lieciet savam prātam strādāt TAGADNĒ.

Nožēlas: tās ir noenkurotas pagātnē. Bet TAGADNEI ir jābūt brīvai no pagātnes, un pagātne nedrīkst uzlikt pienākumus nākotnei. Paradīzes, kas jums savulaik tikušas laupītas, ne vienitiēr ir tās, kas jums būtu piemērotas šobrīd. Kāpēc tad traukties tām pakaļ? Pārveidojiet plānus atkarībā no tā, par ko esat kļuvis. Un paturiet prātā, kā saka Žids, ka nekas tā nenomāc laimi kā atmiņas par laimi.

NEPIETEIKSIM KARU, KURĀ NEVARAM UZVARĒT

Pusaudžu gadu lasāmvielas ietekmē es ilgi sevi dēvēju par budistu. Ritin apriju nezin cik grāmatu, ko ņēmu sava vectēva bibliotēkā, un mani aizrāva Austrumu mistika. Aprobežotas budisma izpratnes ietekmē es iedomājos: lai kļūtu laimīgs, cilvēkam jāatbrīvojas no "zemajiem instinktiem". Man šķita, ka dzīve ir ciešanas, un īstais gudrais — tas, kurš spēj nejust pats savas fiziskās vai morālās sāpes. Viņam uz tām vajadzētu noraudzīties kā lieciniekam.

Pamazām šāds stoiķa viedoklis man sāka likties maldīgs. Vai, pareizāk sakot, tas pārstāja mani apmierināt. Aptvēru, ka, pārāk pūloties norobežoties no jebkurām mazliet netīkamām jūtām, es galu galā norobežošos no pašas dzīves. Noskatīties tenisa partiju no tiesneša krēsla kādu brīdi varbūt arī ir interesanti, ber pienāk laiks, kad gribas ieiet kortā, mesties darbībā, pat ja zināms, ka vajadzēs svīst un piedzīvot krampjus. Ja cilvēks stūrgalvīgi tiecas palikt ārpus visa, viņš galu galā laupa sev visdārgāko — sajūtas. Ja cilvēks atsakās ciest, viņš atsakās no būtiskā, tas ir, no prieka just dzīvošanu. Vai tā nav pārāk augsta cena?

Taču tā ir parasta vēlme - "kaut vairs nevajadzētu ciest" - šim teicienam vajadzētu mūs darīt uzmanīgus jau tāpēc vien, ka tajā ir divas negācijas. Vienmēr esmu bijis pārliecināts, ka cilvēks ir 110 daudziem elementiem veidota būtne. Tas ir, jebkurš negatīvs elements, kas iespiežas tā uzvedībā, ietekmē viņu visu. Gluži kā matemātiskā vienādojumā. Ja es ņemu pozitīvu vienādojumu A+B+C= D un pirms pirmā segmenta pielieku reizinātāju —1, negatīvs kļūst viss vienādojums: ~1 (A+B+ C)=_ A_ B_ C=_ D. Citiem vārdiem, viedoklis, ko daudzi 110 mums pieņem un ko varētu formulēt tā: "Man vismaz vairs nav tik ļoti sāpīgi", tomēr ir ļoti atšķirīgs un daudz neinteresantāks par formulējumu "vairāk laimes!".

Lai kā, noliegt ciešanas ir neiespējams uzdevums tāpēc vien, ka dzīvi veido gan prieks, gan bēdas, gan bauda, gan sāpes. Viens bez otra nav iespējams, tāpat kā nav iespējama nakts, ja nav dienas. Kāds sešpadsmitā gadsimta franču dzejnieks rakstīja, ka sūdzēties par to, ka jūtam bēdas un mokas, ir sūdzēties par to, ka esam cilvēki, nevis koki vai klintis. Vajadzētu reizi par visām reizēm pārstāt lūgt debesīm, lai mūs pasargā no bēdām vai dzīves likstām. Nepārtrauktas laimes nav, katrā ziņā ne tādas, kādu mums Epināla attēlos rāda paradīzes svētlai- mību…

Man mājās ir kāds mazs ļoti mīļš priekšmets, to man uzdāvināja pirmā paciente šizofrēniķe, kuru izārstēju. Tas ir apmēram sešdesmit miljonus gadu vecs brontozaura zobs. Man tas ir tik mīļš tieši tāpēc, ka tas ir caurs… Ciešanas — tiklab fiziskas, piemēram, slimība, kā garīgas, piemēram, mīļota cilvēka prombūtne - ir pasaules sastāvdaļa. Nu, un ja likstas ir nenovēršamas, kāpēc tad pūlēties tās apiet? Nepieteiksim karu, kurā nevaram uzvarēt. Ja jau ciešanas pastāv, mums atliek vienīgi mācīties likt tās lietā.

Esmu pārliecināts,.ka ir izšķērdīgi izlietot enerģiju, lai 110 kaut kā izbēgtu, ja šo enerģiju vajadzētu ieguldīt dzīvošanā. Netērēsim laiku, iztēlojoties "labāku" pasauli, izmantosim to, kas mums dota.

Tas nenozīmē, ka vajadzētu aiz prieka lēkāt, kad mums pavēsti par drauga nāvi, vai berzēt rokas, kad tuvojas katastrofa. Bet, ja nu bēdas pienāk, vienīgais, ko varam darīt, ir… bēdāties un atdoties tam, kas nāk. Visa enerģija ir jāmobilizē jušanai. Pieņemt ciešanas ir daudz skaistāk, nekā tās noliegt, jo tā ir bagātāka un intensīvāka pieredze.

Tāpat ir ar vecumu. Nav iespējams apturēt laika plūdumu, bet var iemācities izbaudīt šo mūsu dzīves posmu tāpat kā kuru katru citu. Ir interesanti vērot, ka kaut kas zaudēts, bet kaut kas arī palicis, just sevī attīstāmies drīzāk garīgu nekā fizisku aktivitāti… Lai nu kā, jebkura cita dzīves uztvere būtu postoša.

Nav iespējams mainīt īstenību, bet var mainīt tās uztveršanas veidu. Ja nomirst tuvs cilvēks, saskaramies ar brutālu, bet nemaināmu faktu.

Kad redzam, ka bēdas, ko radījusi šī nāve, saistās ar skaistu mīlestību, ko esam pret šo cilvēku jutuši, mēs pārvēršam to pašu parādību par kaut ko ļoti maigu, ar ko lepojamies, jo tā ir daļa mūsu dzīves. Kāpēc liegt sev asaras, kas liecina par mīlestību uz nelaiķi? Gluži pretēji — mums jāraud no sirds. Bēdas man maksās dārgi, un es nepaiešu garām dziļajai laimei dzīvot to, ko dzīve dod. Vainsanās no ciešanām būtu tikai vēl vienas ciešanas.

Es negribu sacīt, ka, pieņemot tādu attieksmi, jūsu sāpes pārvērtīsies par starojošu prieku. Sāpes paliek, bet, kad izkļūsiet no tām, tās dos jums kaut ko pozitīvu. Tas jau ir milzu progress un, manuprāt, labākais veids, kā stāties pretī bēdām. Cilvēki ir ar mieru zaudēt, neizmantot mūsu milzīgo varu pār dzīvi. Sērot nozīmē atzīt, ka mirušā mums trūkst, bet arī ļaut brūcei sadzīt, nevis mocīties nožēlās. Mēģināsim sev pasacīt: "Es sevi tik ļoti mīlu, ka radīšu mierinājumu, citas iespējas mīlēt un būt laimīgam; es paņemšu atpakaļ no kādreiz mīlētā to, ko man maksā ciešanas, - mīlestības cenu - un ieguldīšu to citos cilvēkos."

Tas var izklausīties diezgan mežonīgi, bet tāds ir dzīves likums. Ja cilvēks ir miris, man jāatrod cits, jo man tas nepieciešams, lai dzīvotu. Šis nežēlīgais likums ir mīlestības likums.

Sērot nozīmē nodoties sāpēm, paturot izglābšanās iespēju. Nožēlās nav tādas iespējas, tajās var nogrimt pavisam. Izraudāsimies no sirds, bet piesargāsimies tīksmināties ar bēdām. Taču daudzi, paši sev par nelaimi, tieši to dara. Viņi galu galā "erotizē" ciešanas, to paildzināšana sagādā viņiem tīksmi. Tā, protams, nav no lielākajām baudām, taču ir pietiekami reāla un tāpēc ļoti grūti apkarojama. Bet ja nu viņi ir nolēmuši piedalīties dzīves spēlē…

Viņi ceļ bēdas debesīs un tic, ka tā iemantos paradīzi. Ja esmu ļoti nelaimīgs, viņi spriež, man palīdzēs vai arī mani mīlēs vēl vairāk. Kā senāk, kad māte mierināja noskumušu puisīti vai meitenīti. Tas nozīmē dzīvot ilūzijās un zaudēt spēli.

Daudzi tāpat iztēlojas, ka ciešot ir tikumīgāki. "Ak, ja jūs zinātu, kā es mocījos…" Ir pilnīgi nepareizi iedomāties, ka grūta dzīve dod papildu tiesības. Cilvēks nav vērtīgāks tāpēc vien, ka cieš. Taču daudzi domā, ka viņi ar askēzi gūs varu pār realitāti. Tāda rīcība atgādina nemitīgu amputāciju cerībā iegūt kompensāciju.

Patiesību sakot, es nekad neesmu sastapis nevienu īstu mazohistu. Turpretī esmu pazinis daudzus, kuri ir pārliecināti, ka jācieš, lai iegūtu to, ko vēlas iegūt. Viņi nemīl nelaimi kā tādu, bet domā, ka tā ir maksa par kaut ko. Ja reiz viņiem ieskaidro, ka to pašu viņi var iegūt, nekultivējot ciešanas, viņi atsakās no šī pārlieku mokošā dzīvesveida.

Nemeklēsim grūtības. Nekas nav vienkāršāks par laimi. Jo tā ir vieglāka, jo cilvēciskāka. Ja Everesta virsotnē jūs var nogādāt ar helikopteru — kāpēc mocīties un rāpties tajā kājām? Protams, to var darīt kāpšanas prieka pēc, un tad jau tas ir kaut kas pavisam cits.

PIEŅEMIET!

Izciest bēdas ir vienīgais veids, kā tās mazināt un likt lietā. Bet tīksmināšanās par tam ir aizdomīgs prieks. Nekultivējiet ciešanas: tās nav itin nekāds tikums, tās vienīgi palīdz saprast dzīvi.

Protiet sērot par to, ko esat zaudējis, bet baudiet to, kas palicis un kas nāk!

PA ĪSTAM mĪl vienĪgi bez noteikumiem

Mums visiem ir vairāk vai mazāk izteikta tieksme pieņemt, ka bez citiem cilvēkiem, bez viņu agresivitātes, bez dažāda veida spiediena vai šantāžas pret mums mēs būtu laimīgākie radījumi pasaulē. Cilvēki vientiesīgi iedomājas: ja viņi būtu vieni uz neapdzīvotas salas, viņi būtu vismaz mierīgi un varētu dzīvot paši pēc sava prāta.

Tomēr, līdzko ieskatāmies mazliet ciešāk, pamanām, ka šis sapnis ir vienlīdz bezjēdzīgs un nepiepildāms. Pastāv kas cits: fakti, nepielūdzama realitāte, kurai mums jāpiemērojas. Es varu noslēgties alā vai meditēt vientulībā Hogara tuksnesī, "otrs" tik un tā pastāvēs. Un tas būs ne tikai kaut kur citur, bet ari manī, kā modernā psiholoģija pierādījusi. Pret to mēs esam bezspēcīgi. Man pasaule ir vajadzīga, jo tā pastāv. Daļa pasaules nevar palikt neatkarīga no visa.

Vēlme noliegt citus cilvēkus ir pilnīga ilūzija. Vagona kupejā jūs varbūt izliekaties aizmidzis, lai nesarunātos ar kaimiņu, varbūt iedomājaties, ka tā esat izvairījies no saskares ar viņu. Tomēr arī atteikšanās saskarties ir saskare… Ja divi cilvēki nespēj saprasties un saka: "Viss veltīgi, mums nav viens otram ko sacīt," viņi tik un tā ir runājuši. Saskatīt otrā pretinieku nozīmē ieslēgties neiespējamā izvēlē un neglābjami sevi nolemt konfliktiem un nelaimei.

Otrais pieder pie spēles. Kāpēc atteikties no partnera, pat ja viņš spēlē blēdās? Varbūt kādu brīdi masturbācija ir glābiņš, bet jūs piekritīsiet, ka cilvēks, ja vien nav pilnīgā neirozes varā, labprātāk nodarbosies ar mīlestību divatā. Vai arī, ja gribat mazāk triviālu piemēru, teikšu tā: mēs zinām, kā skan aplausi, kad divas plaukstas sitas kopā, bet kādu troksni saceļ viena plauksta? Žids ir sacījis: "Kopdarbībā šedevrs nav iespējams." Es domāju pilnīgi pretēji: vislielākajam šedevram - radīšanai - ir jēga tikai tāpēc, ka tajā piedalāmies visi kopā. Vientuliba ir neauglības sinonīms.

Ja mēs tik ļoti baidāmies no otra, tad tikai tāpēc, ka iedomājamies sevi šķirtu no tā. Visā ceļā galvenais ir apzināties, ka nav atšķirtības, ir tikai atšķirības. Mēs visi esam veidoti no vienas vielas. Zelta auskars un zelta aproce ir dažādi pēc formas, bet zeltkalis lieliski zina, ka abi ir viena metāla variācijas. Vai kāds man var pasacīt, kas radikāli šķir vienu cilvēku no cita, balto no melnā, serbu no horvāta, "istu" no "istes"?

Psihologs Žans Pjažē ir atklājis, ka līdz septiņu gadu vecumam bērniem nav vielas īpatnējā svara apziņas. Viņi visi sacīs, ka kilograms svina ir smagāks par kilogramu spalvu. Ja viņu priekšā ielies vienādu daudzumu ūdens lēzenā tasē un augstā, šaurā vāzē, mazie bērni neatzīs, ka to saturs ir vienāds, viņi apgalvos, ka otrajā traukā ir vairāk šķidruma.

Pēc vielas saglabāšanas likuma nākamā attīstības stadija ir jūtu saglabāšana. Šķietamā formu daudzveidībā emocijas un jūtas mūs visos ir vienādā līmeni. Šo apzināšanos es saucu par tlmisko reversibilitāti; es atzīstu cilvēcisku un dabisku identitāti starp sevi un citu. Un, ja es to atzistu, tas nozīmē, ka es viņu sevī jau pazīstu.

Zinātnieki apgalvo, ka pasauli veido atomi, kuru sakārtojums ir atšķirīgs, bet kuri nav atšķirti no Visuma kopības. Mistiķi to apgalvo jau gadu tūkstošiem…

Ja otram tuvojamies tādā veidā, mēs satikšanos pārvēršam par atpazīšanas prieku, nevis par izslēgšanas bažām. Ja es zinu, ka zem katras maskas visur ir otrs es, es varu visur gūt prieku un laimi. Kad bērni spēlē paslēpes, īsto prieku viņiem sagādā atrašana: ja kāds būtu paslēpies tik labi, ka neviens viņu nespētu atrast, viņš justos vīlies. Varbūt vajadzētu ieteikt bērniem šo spēli saukt par atrašanas spēli…

Ja otrs ir man līdzīgs, es, gluži loģiski, varu viņu tikai mīlēt un cienīt. Tāda ir būtiskā Kristus vēsts: "Mīli savu tuvāku kā sevi pašu." Ja tas pateikts, viss ir pateikts.

Jo mēs esam līdzīgi… bet atšķirīgi. Un mums par šo brīnumu vajadzētu nevis uztraukties, bet priecāties. Tiešām, šī neizsīkstošā būtņu dažādība - es apsveru katru vārdu - ir tieši tas, kas padara pasauli bagātu. Otru iznīcinādams, es noteikti padaru pasauli nabagāku, tātad arī sevi — nabagāku. Rasisms, ksenofobija, neiecietība kopumā ir paš- graujoši viedokļi, jo gribēt, lai izzūd atšķirības, nozīmē laupīt pašiem savu kapitālu.

No sociālekonomiskā viedokļa vienīgais cilvēciskais un skaidrais iedomājamais risinājums ir tuvākā mīlestība. Atkārtosim - tikai ar noteikumu, ka paturam cilvēku atšķirības, nevis mēģinām tās sapludināt vienmuļībā vai iznīdēt to personību - pat aizrautīgas mīlestības dēļ. Laikam tas bija Saša Gitrī, kurš teica: "Mīlestība esot divas būtnes, kas kļūst par vienu. Es gribētu gan, bet par kādu?"

Tiešām, par kādu mīlestību gan ir runa, ja tiek pieņemts, ka viens aprij otru? Ka divi saplūst vienā? Tāda izgaišana rada vienveidību; tur, kur vajadzētu būt ekspansijai un bagātināšanai, rodas redukcija un noplicināšana.

Manuprāt, mums pārāk daudz ir stāstīts, ka mīlēt nozīmē just vajadzību pēc otra. Vai tad nav skaidrs, ka šādas koncepcijas pamatā ir atkarība, pat dubulta atkarība, tātad - drausmīga robežu sašaurināšana? Nonākot "mīlestības verdzībā", es tieku savažots. Agri vai vēlu man radīsies rūgtums pret sevi vai partneri. Līdz ar to radīsies arī atriebības kāre un apnikums.

īstās grūtības, ko rada mīlestība, nav tās atrašana - mīlestība pastāv visur. Grūtākais ir iemācīties dzīvot bez noteikumiem. Es neesmu parādā neko tai, ko mīlu; viņa man nav parādā neko, ja es mīlu. Lai mēs tiešām būtu laimīgi, mums jādzīvo saskaņā, nevis atkarībā.

Tāpēc es saku: mīlestība nozīmē nevis just nepieciešamību pēc otra, bet pašam izraudzīties to, ar ko dzīvot kopā jūt nepieciešamību. Tas nepavisam nav viens un tas pats. Otrajā gadījumā es palieku neatkarīgs, es turpinu izvēlēties, tāpēc es nepavisam nesamazinu savas izredzes uz laimi. Tieši tāpēc, ka man ir brīva izvēle kuru katru bridi atstāt savu sievu, es varu izvēlēties arī kopdzīvi ar viņu. Man nav pienākuma pret otru. Mīlestības sine qua non noteikums ir brīvība. Ir jāmācās mīlēt, saglabājot sevi pašu.

par brīvību mīlestībā

Es nekādā ziņā neesmu pateicību parādā tai, ko mīlu.  Viņa man neko nav parādā tāpēc vien, ka 'es mīlu.

Lai klātu tiešām laimīgi, mums jādzīvo saskaņā, nevis atkarībā. "Mīli savu tuvāku kā sevi pašu." Tātad pirmām kārtām mācies mīlēt sevi.

Un mīli tuvāko kā sevi pašu — ne mazāk un ne vairāk. '%> Nav nekādas jēgas upurēties vairāk, nekā vajag:

otram cilvēkam nav jūs jāaprij, mīlestība nav kanibālisms.

DZĪVOT NOZĪMĒ IZMANTOT TO, KĀ TRŪKST

Ja cilvēkiem jautā, kāpēc viņi ir nelaimīgi, lielākoties izrādās, ka viņiem kaut kā trūkst: draugu, lauku mājas, skaistuma vai, piemēram, varas. Reizēm neapmierinātības iemesls nav skaidri definējams priekšmets, bet viens liekas pilnīgi neapstrīdams: viņi jūt - kaut kā nav, kaut kā pietrūkst, un secina, ka galvenais ceļš uz laimi ir vēlmju piepildīšana.

Taču šie ļaudis nepamana, ka nepiepildītības izjūta nebeidzas ar vēlmes īstenošanu, tā acumirklī vēršas uz citiem objektiem. Tātad nepiepildītības izjūta pieder pie mūsu dabas, tā ir ciešanu māsīca, tā ir cilvēces universāla īpašība, tāpēc arī ikviens mēģinājums no tās atbrīvoties ir lemts neveiksmei. Ja cilvēks metas dzīvē, cerēdams, ka nekad nekā netrūks, viņš jau iepriekš ir palicis zaudētājos. Minēsim tikai vienu piemēru - sieviete nekad nezinās, kā ir, ja ir vīrieša dzimumorgāns, un otrādi. Nav vērts par to pat prātot. Patiesību sakot, vienīgais, par ko varam būt pārliecināti, ka tā mums netrūkst, ir nepiepildītības izjūta.

Tas jau ļauj atbrīvoties no dažām neskaidrībām: ja mūsu vēlmes bez mitas rodas no jauna, jāzina, ka to piepildīšana nav īstais ceļš uz laimi. Tātad vienīgā cilvēka problēma ir tāda: kā būt laimīgam, kaut tik daudz kā pietrūkst? No tā izriet doma, ko izteikuši daži stoiķi un arī tautas gudrība: labākais līdzeklis dvēseles miera iegūšanai ir ierobežot vēlmes. Galu galā jāpieņem, ka tās ir vieglāk pārveidot nekā pasaules kārtību, kā teicis Dekarts… Bet vārds "ierobežot" man uzdzen drebuļus, jo tas nozīmē sašaurināšanu, vienkāršošanu, un visi šie jēdzieni ir pretēji brīvības un tātad arī laimes jēdzienam.

Ko darīt - piepildīt vēlmes vai atsacīties no tām? Izvēles pirmā daļa ir neiespējama, otrā man šķiet nevajadzīgs upuris. Vai tiešām nav iespējams trešais ceļš? Esmu pārliecināts, ka galvenais mākslā būt laimīgam ir pieņemt nepiepildītību, iemīlēt to un beidzot arī iemācīties likt to lietā. Tāda pieņemšana nav atsacīšanās. Atsacīšanās ir skumja, pieņemšana - priecīga. Vai dzīve ir tā iekārtota? Darīsim visu, kas mūsu spēkos, lai to izmantotu. Tas ir emocionālās dinamikas terapijas pamatprincips.

Būt laimīgam, kaut daudz kā pietrūkst… Vai tas ir neiespējams uzdevums? Tik droši to nevar apgalvot. Jo kaut kā trūkums ir sāpīgs vienīgi tad, ja tajā saskatām savas nepilnības, savas nepilnvērtības pazīmi. Parasti aizmirst, ka nepietiekamība ir arī tas, kas dod iespēju dzīvot. Lai ritenis grieztos, ap tā rumbas asi ir jārada zināms tukšums. Un vai tieši "nepiepildītība" vīrieša un sievietes atiecībās nav tā, kas rada baudu?

Un visās jomās tikai no mums ir atkarīgs, vai nepiepildītība kļūs vai nekļūs par prieku. Ikviens, piemēram, atzīs, ka ir patīkami just vēlmes. Just alkas - tas ir kaut kas ārkārtējs, dzīvs, pulsējošs. Būtu pareizāk, ja mēs erotizētu nevis savas nepiepildītās vēlmes objektu, bet gan pašu vēlmi, tas ir, tik ļoti priecātos, ka jūtam aktivitātes uzplūdus un spriegumu sevī, ka pašas šīs izjūtas kļūtu par mērķi.

Nepiepildītās ilgās pēc kaut kā cilvēks dzīvo un jūt. Ja mana meita nokārtos bakalaura eksāmenus, es par viņu no sirds priecāšos. Ja viņa tajos izkritīs, man paliks prieks skumt kopā ar viņu…

To pašu var teikt par dārga cilvēka prombūtni — cik brīnumainas ir ilgas pēc tā! "Ak, ja viņš būtu te, mēs parunātu par to un par to. Ja es kādu mīlu, viņš paliek manī arī prombūtnē. Ja otru saglabā sevī, trūkums nekad nav pilnīgs. Viņš kļūst par sava veida mīlestības atbalsi un savā ziņā sevišķi dārgs. Tādā gadījumā ir skaidrs, ka cilvēks prot trūkumu izmantot savā labā. Mērķis ir sasniegts.

dzīvot nozīmē izmantot to, ka trūkst protiet PĀRVĒRST TRŪKUMU PAR BAUDU

Mēs nekad nevaram apmierināt visas vēlmes. Nesaskatīsim šajā apstāklī nemitīgas vilšanās avotu — drīzāk, pieņemsim to un izmantosim.

Vai skumjas, ko mums sagādā, piemēram, dārga cilvēka prombūtne, neliecina par mūsu mīlestību uz to?

VISPIRMS PIEPILDIET SAVU MUCU: ARĪ EGOISMS IR TIKUMS

Iedomāsimies cietumnieku, kas no rīta pamostas un atklāj, ka kameras durvis ir līdz galam vaļā. Nekur nav redzams neviens sargs. Cilvēkam vajadzētu tikai piecelties un iet ārā pa durvīm. Tomēr viņš nolemj palikt, jo pieņem, ka viņa "pienākums " ir dalīties liktenī ar citiem ieslodzītajiem. Un ko ir viņš panācis, neizmantodams izdevību? Neko. Ko viņš devis citiem? Arī neko. Pats sev? Nožēlojamo gandarījumu, ka viņš dzīvo tādā pašā nelaimē kā visi citi.

Tas man atgādina kādu ārkārtēju notikumu, kas tiešām ir patiess un norisinājies otrā pasaules kara laikā kādā koncentrācijas nometnē. Apstākļi tajā bijuši tik drakoniski, ka nevienam cietumniekam nekad nav izdevies izbēgt.

Tomēr reiz starp ieslodzītajiem paklīdušas baumas, ka vienam no viņiem ir paveicies! Jaunums visus iepriecinājis un mazinājis ciešanas. Drīz bijušas jūtamas sekas: nāves gadījumu skaits stipri samazinājies, cilvēki atliekuši muguru, viņu griba nostiprinājusies, jo viņi guvuši spēku domā par bēgšanu, kura iepriekš likusies pilnīgi neiespējama. Kopš tāda iespēja likusies reāla, viņi vairs nav bijuši tik pārliecināti, ka ir nolemti nāvei. Ienaidnieks atklājis savu vājumu, un ieslodzītos pārņēmis pretestības gars.

Pēc dažiem mēnešiem, kad sabiedroto karaspēks beidzot atvēris nometnes vārtus, kādā barakā atklāts, ka šķietamais bēglis dzīvojis zem grīdas ierīkotā slēptuvē. Pulciņš domubiedru viņu visu šo laiku barojuši, un viņš nekad nav spēris ne soli ārpus nometnes. Bet ikviens bija noticējis viņa aizbēgšanai un līdz ar to radis iemeslu ciešāk pieķerties dzīvei.

Nevar palīdzēt tiem, kas dzīvo morālā vai materiālā postā, nolemjot sevi viņu liktenim; palīdz tas, kurš ar savu rīcību pierāda, ka ari viņi var sasniegt laimi. Viens no mīlestības slazdiem tiešām ir pārliecība, ka vajag nokāpt posta bedrē tikai tāpēc, lai būtu tur kopā ar citiem. Taču tas ir vissliktākais pakalpojums, kādu viņiem var izdarīt. Ja jums pieticis spēka vai veiksmes izkļūt no geto, lai kāds tas būtu, nevilcinieties, tveriet izdevību! Ar tādu rīcību jūs pateiksiet visiem pārējiem: "Ja es esmu no turienes izķepurojies, jūs arī to varat." Jo,ja viens vienīgs cilvēks prot peldēt, pārējie arī var iemācīties.

Es apzinos, ka šī egoisma slavināšana lasītājam pirmajā brīdī var likties nepiedienīga. Bet vajag skatīties patiesībai acīs: īstenībā citi bieži vien vēlas ievilkt mūs posta bedrē. Viņi domā tā: ja nelaime ir universāla, tad nevajag no tās rauties ārā, tāds ir cilvēces liktenis. Atrast veiksmi dzīvē - manā uztverē tas nozīmē realizēt savu laimi - noteikti nozīmē demonstrēt savu prombūtni cilvēkiem, kuri to nav atraduši. Laimē ir kaut kas provocējošs, tāpat kā bagātībā nabadzības vidū: tā liekas netīkama. Bet esmu pārliecināts: ja vēlaties būt laimīgs, jums jāuzņemas risks būt vienam.

Šķietami - bet tikai šķietami — tas ir pretrunā ar kristīgo mācību, kuras pamatā ir upurēšanās jēdziens. Bet vai tas tiešām ietverts Kristus vēstī? Pēc manām domām, tā pamazām ir sagrozīta. Šajā sakarā man ir maza, jocīga līdzība.

Kāds skolotājs uzaicina vienu savu audzēkni vakariņās.

-    Nāc, būs pīles zupa.

Audzēknis gardu muti ēd lielisko viru. Promejot viņš lūdz, lai skolotājs viņam ielej viru arī mazā trauciņā. Mājupceļā viņš satiek gauži izsalkušu biedru.

-    Es pieliešu klāt mazliet vārīta ūdens, un tad ēdīsim abi. Izsalkušais laimīgs dodas tālāk ar atšķaidīto viru. Viņš

satiek draugu, kurš saka:

-    Esmu dzirdējis runājam par skolotāja pīles zupu. Dod nogaršot!

Vira tiek atkal atšķaidīta. Un tā turpinās, līdz zupu nogaršo desmitais audzēknis.

-     Es esmu tā skolnieka drauga drauga draugs, kurš ēdis viru pie skolotāja.

Viņam pasniedz tasi, viņš to pieliek pie lūpām un saviebjas.

-     Tas taču ir tikai sāļš ūdens! Skolotājs garāmejot saka:

-     Tā ir manas viras viras vira.

Tādas ir arī reliģiskās doktrīnas: katra iesākas ar kādu gudrības graudu, bet tas tiek atšķaidīts un atšķaidīts tiktāl, ka beigās sākotnējā doma tajā vairs nav ieraugāma. Es pats jūtos kristīgais un mistiķis, bet tāpēc vien neticu, ka Jēzus Kristus jelkad būtu sludinājis moceklību. Kas gan ir sevis atdošana, ja tā nav sevis noliegšana? Kā lai cer nonākt pie laimes, ja cilvēks pats sevi pa ceļam aizmirst?

Esmu pārliecināts: mums jāsāk ar to, ka rūpējamies par savu labklājību. Piepildīsim savu mucu, kad tā būs pilna, tā plūdīs pāri, un tad to varēs izmantot visi. Bībele neko citu nemāca, jo tā vairākkārt uzsver, ka vajag mīlēt pašam sevi, lai spētu mīlēt otru. Kā gan es varētu atdot kādam dzīves sparu zaudējušajam pašpaļāvību, ja viņam neticu? Un kā es varu ticēt viņam, ja pirmām kārtām neticu pats sev? Jo vairāk manī kūsās enerģijas un prieka, jo labāk es to varēšu dot citiem.

Kā redzat, "egoisms", ko sludinu, nekādā ziņā nav egocentrisms. Nav runas par to, ka vajadzētu domāt tikai par sevi - tas vienmēr ir neauglīgs viedoklis, jo laupa mums lielo bagātību, ko sauc par "tuvāko", bet pirmām kārtām domāt par sevi vajag gluži vienkārši tāpēc, ka dot var vienīgi to, kas ir pašam…

ESIET EGOISTI

Nedomājiet par sevi vien, bet domājiet par sevi pirmām kārtām. Līdztiesīgo attiecībās - pieaugušu cilvēku attiecībās - neaizmirstiet sevi. <#> Tas, kurš pats nav laimīgs, nespēj laimes meklējumos daudz

palīdzēt arī citiem. <Ј> Piepildiet savu mucu: citi varēs to izmantot, kad tā plūdīs pāri.

PAR DOTO NEPRASA ATLĪDZĪBU

Ja reiz ko dodam, mums ir ļoti rūpīgi jāapdomā slavenais "došanas veids". Un labākais došanas veids ir negaidīt neko pretī, ja neskaita prieku sagādāt prieku. Tas nav tik vienkārši, kā varētu likties, un šo prieku sagandē daudzas parazītiskas jūtas.

Pirms zināma laika es pasniedzu savam māsasdēlam brīnišķīgu burinieka modeli. Viņš iegāja savā istabā un bija pilnīgā sajūsmā par jauno rotaļlietu. Bet pēc pāris minūtēm dzirdēju, kā viņš līksmi iesaucās: "Pagalam ir!"

Es savā krēslā salēcos.

— Vai tu saplēsi manu burinieku?

Uzreiz, pamanījis, kādu piederības vietniekvārdu lietoju, es sapratu, ka pa īstam rotaļlietu neesmu "atdevis ". To vēl jutu kā savu īpašumu, it kā māsasdēlam vēl nebūtu tiesību rīkoties ar to pēc sava prāta. Varbūt es mēģināju "nopirkt" viņa pateicību par savu "devību"?

Padomājiet, un jūs redzēsiet, ka ir grūti kaut ko dot, nemaz nedomājot, ko saņēmējs ar šo priekšmetu darīs. Kabinetā man ir pacientes, kuras reizēm nes puķes. Gribēdams viņas provocēt, es reizēm ziedus tūlīt atdodu kādam citam. Skaidri redzu, ka dāvinātājām tas nepatīk. Bet kas atdots, tas atdots, vai ne? Reizēm man vajadzētu varēt darīt ar to, ko gribu.

Humāno organizāciju atbildīgie darbinieki kā no mēra baidās no

cilvēkiem, kuri klauvē pie viņu durvīm, apgalvojot, ka vēlas ar sirdi un dvēseli nodoties kādam cildenam darbam, lai dzīve iegūtu jēgu. Ši pati par sevi slavējamā ziedošanās tieksme pamatojas uz nepareizu vienādojumu, ko viņi paši sastādījuši un kura dēļ bieži apgalvo: "Ja es kaut ko mīlu, man tā labā kaut kas jādara." Iespējams, ka neapzināti viņi cer nonākt pie cita vienādojuma, kas ir tikpat nepareizs un neauglīgs: "Ja es tev dodu, tu esi man kaut ko parādā." Varbūt - pateicību un zināmu sociālu un cilvēcisku atzinību.

Galu galā pamatoti var rasties jautājums, vai vispār pastāv pilnīgs altruisms, jo tam vienmēr ir piejauktas kādas cilvēciskas intereses, kaut arī tas vēl ir mazākais ļaunums. Jo nodarboties ar citiem ir labi — es arī to daru —, bet neaizmirstiet, ka jūs to darāt tikai pats sava prieka dēļ, un tas jau ir milzumdaudz, un jums nekas vairāk nav jāgaida. Citādi jūsu spēki izsīks pateicības meklējumos, un līdz ar to jūs noteikti jutīsieties vīlies un tātad nelaimīgs.

Pēc manām domām, visām cilvēciskajām attiecībām vajadzētu dibināties uz abpusēju interešu likuma: katram jārod savs labums 110 attiecībām, lai kādas tās būtu. Un varētu sacīt, ka altruisms, kaut arī nepilnīgs, pastāv, ja manas intereses palīdzēt nepārsniedz vienkāršu prieku atzīt, ka otrs cilvēks ir daļa no manis un ka esmu laimīgs, darot viņu laimīgu.

Tad viss kļūst vienkārši. Karadienesta laikā Alžīrijā pie manis atnāca vecs zvejnieks un lūdza, lai ārstēju viņa sievu, kurai bija slima sirds. Es sievieti ārstēju, kā nu spēju, ar nedaudzajiem medikamentiem, kas bija mūsu rīcībā. Kad zvejnieks prasīja, kādi ir mani honorāri, es atbildēju, ka viņš man nav parādā neko un joka pēc piemetināju, ka man atlīdzinās jūra.

Pēc trim nedēļām sauļojos pludmalē kopā ar draugu, un piepeši pamanījām tuvojamies lielu vilni. Ieraudzījām, ka bangas virsotnē kaut kas mirgo — kā gaišs zibens. Krastā plīstot, banga izmeta smiltīs pie mūsu kājām lielisku, metru garu zivi.

- Tā ir zvejnieka zivs, - es uzreiz teicu. - To man sūta jūra.

Mēs zivi aiznesām uz štābu un sarīkojām mazas dzīres. Es nevaru pasacīt, kāpēc un kā, bet zinu, kā dzīve tā rit. Dodiet, neprasot atlīdzību, un jums tiks atlīdzināts.

DĀVINIET, NEVIS TIRGOJIETIES!

Vienīgais veids, kā iespējams dot, ir neko negaidīt pretī. Bet loti bieži, kad mēs dāvājam kādu priekšmetu, palīdzību vai mīlestību, mēs ceram uz personisku labumu. <#> Papiīlieties noskaidrot savas rīcības motīvus un dot "sava prieka pēc". Ja tas sagādā prieku arī saņēmējam, tad tas jau ir daudz.

AUGĻI NEBRIEST KOKA DĒĻ

Vai ir kas smalkāks, kas tāds, kas lielākā mērā nosaka mūsu spēju būt laimīgiem kā vecāku un bērnu attiecības? Gandrīz viss izšķiras šajā jomā. Cilvēks pamatos izveidojas pirmajos piecos gados.

Ir pārāk viegli pieņemt domu, ka cilvēki dzemdē cilvēkus. Tā nav taisnība: viņi dzemdē dzivniekus, kādi tic ari paliktu, ja vecāki, aukle vai kāds aizbildnis neliktu viņiem lēnām attīstīties cilvēces virzienā.

Bērnam vissvarīgākā nepieciešamība ir būt mīlētam. Ideālajā gadījumā viņš caur vecāku mīlestību pamazām gūst savas vērtības apziņu un apzinās pats sevi. Otrais posms ir iegūt subjektīvo vērtību, kas aizstāj vecākus. Augt nozīmē kļūt autonomam.

Bet šo ideālo procesu bieži izjauc vecāku kļūdas vai pārmērības, kas lielākoties tiek pieļautas viscildenāko mērķu dēļ. Tieši tā ir īstā problēma: vecāki ir patiesi, bērns to jūt un tāpēc viņiem tic, bet tas vecākiem neliedz kļūdīties. Nelaimīgā kārtā bērns nespēj atšķirt pareizu rīcību no nepareizas. Viņš jūt, ka vecāki ir patiesi, tāpēc domā, ka tiem taisnība. Aklā uzticēšanās vecākiem vai aizbildņiem neļauj viņam apšaubīt to vārdus.

Tāpēc, piemēram, ir tik bīstami vārdi, kādus ik pa brīdim sakām saviem bērniem: "Vai tu, mazā muļķīte, saprati?" vai "Vai tu, resnā sliņķe, celsies augšā?" Un ir vēl citi mazi "komplimenti", kas nemaz nav tik nevainīgi, kā liekas. Mīlestības vārdā mēs pilienu pa pilienam ievadām bērnā melus vai agresivitāti. Šāda izturēšanās ir jo vairāk peļama tāpēc, ka lielākoties mēs gluži neapzināti tādā veidā kārtojam vecus rēķinus ar savu māti vai savu tēvu. Mums tika mests ar akmeni, mēs to metam tālāk, un mūsu bērns to metīs vēl tālāk.

Pie tādiem vārdiem bērns kaut kā pieradinās, jo saskata tajos obligāto maksu par saņemto maigumu. Ja ik reizi, kad dosiet sunim cukurgraudu, jūs viņam iesitīsiet ar nūju, dzīvnieks galu galā sāks gaidīt sitienu, lai dabūtu ēst. Tikai tādā veidā bērns spēj pieņemt to, kas normāli būtu nepieņemams, sākot ar iesauku un beidzot ar pērienu, jo tic, ka tāda ir maksa par mīlestību.

No dabas vājš, viņš nespēj dzīvot bez vecākiem - viņam vienīgais atrisinājums ir tos apmierināt. Jo vairāk tāpēc, ka aizvien tiek atgādināts — izdari šo vai izdari to mammai par prieku… Un tā bērns sāk darīt to, ko no viņa gaida, vai pat iepriekš uzmin vēlēšanās. Viņš kļūst par lielisku psihologu, jo viņam šīs zināšanas ir vitāli svarīgas. Tas var novest ļoti tālu: ja bērns iedomājas, ka vecāki vēlas viņa nāvi, viņš var to sagādāt, savā iztēlē iedomādamies, ka paliks dzīvs viņos.

Vecāku un bērnu attiecības pastāvīgi turas kā uz naža asmens tāpēc, ka ir asimetriskas, un šī iemesla dēļ līdzsvaru atrast ir ārkārtīgi grūti. Vieniem ir tieksme iedomāties sevi par visgudriem, otriem viss vēl jāmācās. Viņiem nav vienādu tiesību. Maza meitene drīkst vēlēties gulēt blakus tēvam — viņa vēlas pārliecināties, ka ir tam mīļa, — bet tad viņai jābūt drošai, ka tēvs, viņu mīlēdams, apstāsies laikus. Dzīve ir tā iekārtota. Ja tēvs rīkojas pretēji šim principam, ja viņa kustībās ir jelkas asinsgrēcīgs, viņš izvaro dzīvi. Meita, kas ļāvusies iekārei, tās dēļ jutīsies vainīga. Viņa savā psihē uzcels dambi un būs pārliecināta, ka šis dambis pieder vienīgi viņai, kaut gan tā ir tikai reakcija uz tēva kļūdu.

Apzinoties visus šos zemūdens akmeņus, kādus padomus var dot vecākiem, lai viņi savus bērnus iespējami labi sagatavotu dzīvei?

Pirmais noteikums, kā mēs tūlīt redzēsim, ir zināt, ka augļi nebriest koka dēļ. Ir jāatbrīvojas no īpašnieka apziņas attiecībā uz pēcnācējiem. Piekrītu, ka to ir vieglāk pateikt nekā izdarīt. Mēs, piemēram, pieņemam, ka mums ir tiesības noteikt bērnu mācibas, profesionālo orientāciju un reizēm pat jūtu dzīvi. Un, ja viņi pretojas, ja viņi attālinās, mēs steidzamies atgādināt visus upurus, ko esam viņu labā nesuši, - piemetināsim, ka šos upurus viņi nav prasījuši. Manā kabinetā ir bijuši daudzi jo daudzi cilvēki, kas cieš tāpēc, ka vardarbīgi ievirzīti sev nepiemērotā ceļā, — tikai tādēļ, lai sagādātu prieku vecākiem. Iegaumēsim, ka bērni nekādā ziņā nedrīkst būt mūsu kapitāla noguldijumu veids. Viņi mums nav parādā neko: mums tikai atliek priecāties par viņu eksistenci. Lai cik grūti pieņemt, mūsu galvenais uzdevums ir iemācīt iztikt bez mums…

Visdrošākais līdzeklis šajā ziņā, bez šaubām, ir ļaut viņiem iespējami pilnigi attīstīt savu individualitāti. Mēs esam pārāk pieraduši savus spriedumus izteikt kā pavēles. "Pasaki paldies, ej turp, mācies spēlēt klavieres, velc mugurā to kleitu utt." Mums vajadzētu vairāk ieklausīties viņu vēlmēs. "Ko tu domā? Ko tu gribētu darīt?" Jāļauj viņiem izteikt savas jūtas, jo jāsaprot, ka apspiestas tās vēlāk kļūs par aizturu cēloņiem. Iedomāsimies mazu zēnu, kuram mūžīgi atbild: "Vai tad neredzi, ka šī nav īstā reize?" kad viņam gribas ēst vai iet uz tualeti. No tā bērns secinās, ka viņa vajadzības ir neglītas, ka tās jāapspiež. No tā, viņam pieaugot, var rasties nopietnas problēmas, piemēram, seksuāla mazspēja, jo zemapziņa diktēs, ka vajadzība ir jāapvalda.

Tomēr nekritīsim ari citā galējībā: ja ļaujam bērnam runāt, tas nenozīmē, ka jāizpilda katra viņa vēlēšanās. Ja vecāku varas vietā nodibina bērna varu, nonākam pie pretējas kļūdas - izaudzinām sabiedrībai pilnīgi neciešamu indivīdu. Tā nav evolūcija, tā ir tikai vienas diktatūras aizstāšana ar citu.

Lai nonāktu pie līdzsvara, ir jāsaņemas un mirkli jānodara sāpes, lai neliktu ciest ilgu laiku. Neslēpsim savu mīlestību, bet pārāk nelutināsim savu lolojumu. Putnēnam nekad negribēsies celties spārnos, ja māte nemitīgi nesīs viņam barību ligzdā. Es pat domāju, ka cilvēks nevar būt labs tēvs vai māte, ja nespēj mirkli nodarīt bērnam sāpes. Viņam jāiemāca, ka dzīvē visam ir robežas, ka tās reizēm sagādā ciešanas. Ja citādi nevar, bet dēlam tas nāk par labu, tēvam ir jāpieņem, ka tas viņu ienīdīs… kādu laiku.

Bet vecākiem ir arī jāsaprot, ka viņiem ir tiesības uz kļūdu, it sevišķi, ja tā pieļauta aiz mīlestības. Tomēr neuzskatiet sevi par neglābjami vainīgu: ir gluži dabiski, ka bērniem ir, ko pārmest vecākiem, jo kādam taču kaut kas jāpārmet…

Tomēr vissvarīgākais padoms ir tas, ka vecākiem jāiemācās dzīvot pašiem sevis dēļ. Ja viņi pirmām kārtām domās par savu laimi, tā katrā ziņā izstaros arī uz bērnu. Un, ja nevar izvairīties no šķiršanās, to nedrīkst atlikt "bērnu dēļ". Divi labi vecāki katrs par sevi ir vairāk vērti nekā divi vecāki, kas kļuvuši "slikti" tāpēc, ka nespēj viens otru paciest. Un pat tad, ja viens no abiem nemaz vai gandrīz nemaz vairs nerādās, nevajag uzskatīt to par neglābjamu nelaimi. Tikai mātes vai tikai tēva audzināti bērni bieži kompensē mīlestības trūkumu ar lielāku briedumu un zinātkāri, nekā mēdz būt viņu vecuma biedriem. Palicis bez tēva aizsardzības, es varbūt ātrāk nekā citi iepazinu uzņēmības un neatkarības prieku.

Galvenais - neziedoties. Dzīvojot sev, jūs rādīsiet bērniem pilnestī- gas, pilnvērtīgas dzīves modeli un mudināsiet viņus uz drīzāku patstāvību. Arī šajā ziņā daba mums rāda piemēru. Lauvene bez žēlastības ar ķepu aiztrauks lauvēnus, ja tie, apkārt rotaļādamies, traucēs viņas miegu. Turklāt mazie tiks par to atalgoti, jo, labi atpūtusies, māte varēs veiksmīgāk medīt.

Mums vēl daudz jāmācās no dabas. Tiesa gan, cilvēku suga ir vienīgā, kas spēj radīt bērnus, nesasniegusi sociālu un jūtu briedumu…

MŪSU BĒRNI NAV KAPITĀLA NOGULDĪŠANAS VEIDS

Saskaņā ar dabas likumu bērns augot kļūst neatkarīgs. Taču jūtu radītās saites starp viņu un vecākiem bieži ierobežo šo neatkarību. Neļausim rasties atkarībai! <$> Neizmantosim bērnus savu vēlmju īstenošanai!

Neieguldiet visu savos pēcnācējos, jo tad jūsu laime būs atkarīga no ārējiem apstākļiem. Neupurējiet sevi!

BĒRNIEM JĀMĀCA MĀCĪŠANĀS

Kāds maharadža nemitīgi strīdējās par audzināšanas noderīgumu. Viņš devās uzmeklēt slavenu gudro, lai palūgtu tam padomu.

-    Gudrais vīrs, man vajadzīga gara gaisma. Cik svarīga ir laba audzināšana?

-     Uztici man savu dēlu uz divdesmit gadiem, un es tev to parādīšu.

Maharadža tā izdarīja. Pēc divdesmit gadiem viņš atgriezās pie gudrā, ļoti vēlēdamies redzēt, kas iznācis no dēla. Skolotājs sasita plaukstas. Kāds no audzēknim iestūma mazus ratiņus, kuros sēdēja nabaga plānprātis, kas šķobīja seju un nespēja izrunāt nevienu sakarīgu teikumu.

Vaikstīdamies viņš tikai reizi pa reizei iekliedzās: "Krī! Krī!"

-    Bet kas tas tāds ir? - maharadža pārbijies jautāja.

-    Tas ir pierādījums labas audzināšanas nepieciešamībai. Tavs dēls viens pats bija divdesmit gadus ieslēgts tumšā istabā. Un tāds ir rezultāts.

Maharadža iepleta acis.

-     Bet kāpēc viņš visu laiku kliedz "Krī! Krī!"? Ko viņš grib pateikt?

-    Nu… tā čīkstēja viņa istabas durvis, kad viņam nesa ēst.

Bērns atkārto to, ko dzird un redz. Bet vēl viņam jābūt gatavam dažādai un bagātinošai pieredzei.

Es vienmēr esmu domājis, ka cilvēciskai būtnei auglīgāka ir atdarināšana nekā noraidīšana. Tieši imitācijas dēļ civilizācijas pastāv un paražas tiek mantotas no paaudzes paaudzē - gan ģimenes, gan sabiedrības līmenī. Tomēr reizēm tās ir jāapšauba…

Dažās Klusā okeāna salās iedzīvotāji hroniski cieta no proteīnu trūkuma. Lai grupa paliktu dzīva, tai vajadzēja ķerties pie rīcības, ko mēs dēvējam par barbarisku. Sievietes noslīcināja upē pirmdzimtos, lai ar savu pienu barotu pilnīgi nepieciešamos sivēnus. Kad bagātāks uzturs padarīja šo rituālu teorētiski nevajadzīgu, sievietes bija pirmās, kas vēlējās to turpināt. Vecākās pieprasīja, lai jaunākās, saskaņā ar tradīciju, upurē pirmdzimto. Tās, kuras nepakļāvās, draudēja izraidīt. Ja kāda rīcība iesakņojusies, to mainīt ir ārkārtīgi grūti.

Tāpēc ir svarīga aktīva audzināšana, lai neatstātu bērnu vienā vienīgā atdarināšanas līmenī. Un jāpiemetina, ka bērns, kurš rīkojas pretēji piedāvātajam modelim, neizbēg 110 tā paša līmeņa. Vienīgi imitācija te pavēršas uz pretējo pusi. Mēdz teikt - skopam tēvam izšķērdīgs dēls. Taču abiem ir sarežģītas attiecības ar naudu. Pretojoties vecākiem vai audzinātājiem, nonāk tajā pašā situācijā.

Bērns var būt tikai tas, kurš mācās. Pirmos vārdus viņš izrunā, atdarinot skaņas, ko dzird ap sevi. Tā kā viņš ir ārkārtīgi viegli veidojama viela, ir ļoti jāuzmanās, viņu mācot: kopš dzimšanas viņš spēj uzņemt visu, ieskaitot neirozes vai fobijas. Tā, piemēram, vecāku pārāk lutinātam bērnam būs tieksme kļūt par mīkstpēdiņu, viņš no saviem partneriem vienmēr prasīs aizstāvību. Tās ir nenoliedzamas sekas.

Tāpēc varam iedomāties milzīgo abildību, kāda gulstas uz vecākiem, bet arī audzināšanas sistēma iedarbojas acumirklī. Un cik daudz kļūdu un aplamību ir šajā jomā! Bērni pārāk bieži nonāk saskarē ar skolotājiem, kuriem gan ir zināšanas, bet kuri neprot tās nodot citiem. Grūti viņiem to pārmest: viņu izglītībā pedagoģijai un it īpaši bērnu psiholoģijai veltītā daļa ir smieklīgi maza, gandrīz līdzīga nullei. Tikko diplomēts skolotājs nav mācījies sarunāties ar skolēniem, vēl mazāk — viņos ieklausīties. No tāda viedokļa nacionālā izglītība uztic precīzu instrumentu akmeņkalim!

bērniem jāmāca mācīšanas

Pēc pašu pieredzes un pēc savu bērnu vērojumiem mēs zinām, ka audzēknis, kuram kādā priekšmetā bijušas gaužām sliktas sekmes, var nākamajā gadā to apgūt spoži, ja ir mainījis skolotāju vai skolu. Es par to šo to zinu, jo pats, kad atstāju reliģisko koledžu un pārgāju uz Luija Lielā liceju, no neglābjama stulbeņa pārvērtos par vienu no izcilākajiem audzēkņiem…

Nav arī noslēpums, ka pedagoga darbs ir viens no saspringtākajiem, kādi vien atrodami. Kaut arī skolotāji labi apzinās savu atbildību, viņi tik un tā ir slikti sagatavoti saviem pienākumiem. Daži savu vilšanos izgāž klasē, tēlojot sīkus tirānus. Un, ja pat nenotiek tik ļauni, esmu pārliecināts, ka pasniedzēji lāgā neapzinās, cik ļauna psiholoģiska iedarbība uz audzēkņiem ir tādiem viņu izteikumiem: "Tāds un tāds, jūs nekad neko nesasniegsiet!" vai "Mūžīgi jūs staigājat kā pa mākoņiem!" Ir bērni, par kuru galvām tādi noniecinoši apgalvojumi birst visu gadu. Galu galā viņi sāk piemēroties tēlam, ar kuru viņus nemitīgi salīdzina. Pēc dažiem gadiem visi brīnās, kāpēc šiem skolēniem nav nedz pašpaļāvības, nedz mērķa!

Man atgādinās, ka nacionālās izglītības sistēmā pastāv algoti psihologi, kas ar tādām problēmām vien nodarbojas. Bet viņi nav lietderīgi tik plašā darba laukā, kāds paveras. Lai kā viņi pūlas, viņi strādā ar aizvēsturiskām metodēm, tas ir, risinot parastas sarunas.

Kopš dažiem gadiem es savā kabinetā pieņemu psihologus vai psihiatrus, kas vēlas apgūt jaunās metodes. Zinu, ka vienam no viņiem uzticēja eksperimentu, ko Izglītības ministrija rīkoja Dižonas apgabalā. Viņam vajadzēja nodarboties ar "grūti audzināmiem" skolēniem, ar trūcīgo slāņu bērniem, kas nākuši no ieceļotāju ģimenēm, utt. Viņš noorganizēja emocionālās izpausmes grupas, ņemot par paraugu tās, ko es vadu savā kabinetā. Tur vairs neapmierinās ar sarunu vien, tur mēģina tiešām formulēt problēmas. Bērni ir vairāk nobrieduši, nekā mēs iedomājamies: ja dzērājs tēvs viņus sit, viņi lieliski spēj saprast, ka jāpagaida, kad paaugsies un kļūs patstāvīgi, ja nav iespējams gūt aizstāvību citur. Bet, galvenais, izpaužot savu apjukumu, viņi saprot, ka, paliekot tādi, kādi ir, viņi pieauguši netiks ārā no kļūmīgās situācijas.

Un ar to pašu viņi pārstāj lauzt un plēst visu ap sevi klasē, viņus vairs neslēdz ārā no visām skolām, un sekmes apbrīnojami uzlabojas. Bērniem ir jāmāca mācīšanās.

Bet šajā gadījumā runa ir tikai par vienu eksperimentu. Tāpat kā visas lielas institūcijas, Izglītības ministrija iekustas lēnām. Kad klauvēju pie dažām durvīm, cerēdams ieviest eksperimentu visās akadēmijās, man atbildēja, ka tas "maksātu pārāk dārgi"… Kāda cena gan var būt par augstu, ja runa ir par mūsu bērnu laimi un līdz ar to - par mūsu zemes nākotni? Jo mums nav iespēju sev liegt nākamo paaudžu gudrību.

<8» <8>

Beigšu, tāpat kā esmu sācis — ar mazu līdzību.

Pasaules izcilākais trompetists dodas koncertēt uz Ājriku. Nelaimīgā kārtā lidmašīna sabojājas un nogāžas. Slavenais muzikants katastrofa vienīgais paliek dzīvs. Lidmašīnas drupās viņš atrod savu instrumentu. Tad sāk spēlēt par godu bojā gājušajiem biedriem. Žēlabaino skaņu pievilināti, zvēri cits pēc cita iznāk no džungļiem, apstājas riņķī un bijīgi klausās.

Piepeši parādās vecs lauva un vienā kampienā aprij muzikantu. Dzīvnieki sašutuši sauc:

-    Kas tev uznāca? Tas cilvēks tik jauki spēlēja trompeti!

-    Ko? — jautāja lauva, kas nedzirdēja ne skaņu. - Ko jūs teicāt?

Un tā bērni domā, ka viņu mūzika nav skaista, kaut īstenībā kurli ir viņu vecāki un skolotāji. Papūlēsimies ieklausīties bērnos vērīgāk, reizē veltot uzmanību bērnam, kas vienmēr paliek mūsos: "Pieņem tikai to, ko pieņem pats sev."

MĀCIET BĒRNIEM BŪT LAIMĪGIEM

Bērns ir vislabākais atdarinātājs, kāds vien iespējams.

'Tāpēc papūlieties dot viņam labu priekšzīmi.  Taču nemēģiniet viņam visu pārāk "iedzīt galvā": kā teicis Moriaks, "mēs audzinām bērnus, paši nezinot, tikai dzīvojot kopā ar tiem."

Esiet laimīgi, tad jūsu bērniem savukārt būs visas iespējas tādiem kļūt.

UZŅEMTIES VAINU IR ĻOTI ĒRTI, BET NAV LABI

Bērna agresivitāte un vainas apziņa: viena ir dabiska, otra — sabiedrības iemācīta, ja nav spontāni "izgudrota".

Automātiski uzņemot visu, ko ap viņu runā vecāki un sabiedrība, bērns agri uztver "vainas" jēdzienu. Tas nozīmē ielaist pirkstu starp bīstamiem zobratiem. Jo no tā brīža bērns piemēro morāles vērtējumu tam, kas sākotnēji viņam ir tikai eksperimentāla tuvošanās pasaulei. Mūsu eņģelīšiem ir jāmācās viss: viņi uz labu laimi taustās, reizēm apdedzina pirkstus pie sveces liesmas. Bet tam uzreiz seko vecāku vērtējums: "Kļūda!" Gandrīz vai grēks! Tā, piemēram, bērnam iestāsta, ka masturbācija ir briesmīga netiklība, kaut arī viņš tikai atklāj savu ķermeni un baudu, ko tas spēj viņam sagādāt.

Vārds "grēks" lieliski ilustrē šo moralizējošo nomaldu. Senebreju valodā tas nozīmē "netrāpīt mērķī". Tātad sākotnēji grēks ir tikai neveiksmīgs mēģinājums. Morālais vērtējums ir nācis vēlāk. Taču tieši ar zobena cirtieniem ūdenī bērns pamazītēm mācās pārvaldīt savas kustības. Mans skolotājs Baba Muktananda bieži atkārtoja: "Ir grēki, bet nav grēcinieku." Turpretī ir cilvēki, kuri sevi uzskata par grēciniekiem.

Tāds ir reliģiju lielākās daļas mehānisms. Musulmaņiem ir visas tiesības aizliegt cūkgaļas lietošanu. Bet vai nepietiktu, ja pateiktu, ka, nepareizi sagatavota, tā var būt kaitīga? Kāpēc neteikt "neveselīga", kāpēc teikt - "nešķīsta"? Aizliegums ir visiedarbīgākais, par to nav šaubu, it sevišķi vēsturiskā kontekstā, neizveidotā sabiedrībā. Atzīsim, ka morāle nav nekas cits kā ārēji noteikumi, kurus uzspiež, jo tie, kuri tiek brīdināti, nav pietiekami attīstīti vai nobrieduši, lai tos pieņemtu no brīvas gribas. Tādai sabiedrībai dod ārēju vadoni, lai aizstātu attīstības trūkumu. Nelaime tikai tā, ka, reiz iedibinātas, šīs domāšanas shēmas turpina pastāvēt, kļūdas pašas sevi producē no jauna.

Pārāk bieži mums ir tieksme pieņemt, ka tas, kas ir pierasts, ir arī dabisks. Atceros, kādu triecienu saņēmu, kad septiņu gadu vecumā, aizrautīgi lasīdams, uzzināju, ka grieķu pasaule nav pazinusi vainas jēdzienu. Tas nebūt neliedza grieķiem būt taisnprātīgiem un viengabalainiem, viņiem bija ētika, kas dibinājās uz citu cilvēka izpratni. Vaina ir galvenokārt jūdaisma un kristiānisma jēdziens.

Indiešu gudrais Muktananda stāsta, ka reiz sastapis hinduistu mūku, kas apgalvojis, ka šķista cilvēkus.

—                  Dod man rūpiju, — nekauņa sacījis, — un atkārto: "Esmu grēcīgs, esmu grēcīgs!"

Muktananda viņam atcirtis:

-    Es neesmu grēcīgs, atstāj mani mierā. Tu man tikai gribi iestāstīt, ka esmu slikts. Es apgrēkošos tieši tad, ja pieņemšu, ka esmu slikts.

Tomēr man nāk prātā kāda doma. No manis teiktā izriet, ka vainas apziņa ir tikai mūsu personiskajai attīstībai kaitīga iedoma, kas ierobežo pasaules izzināšanu. Tas nozīmētu jēdziena sašaurināšanu. Jo es tomēr labprāt atzīstu, ka šīm jūtām ir ļoti iedarbīga aizsarga loma — vismaz sākumā.

Ņemsim par piemēru mazu bērnu, ko vecāki pametuši novārtā. Viņš nesaņem no tiem mīlestību, kas viņam pienākas, vecumā, kad tā ir pilnīgi nepieciešama. Ko viņš var secināt 110 tāda intereses trukuma par sevi? Ka viņš acīmredzot ir izdarījis kaut ko nosodāmu. No tā brīža viņā sāk attīstīties vainas apziņa. Bez šaubām, šīm jūtām nav nekāda pamatojuma. Taču tās dod iespēju izskaidrot vecāku mīlestības trūkumu. Ja bērns saprastu, ka viņu nemīl, kaut viņš nav izdarījis neko ļaunu, viņš kristu pilnīgā izmisumā: tas nozīmētu, ka nav nekādu izredžu atgūt maigumu, kas viņam tiek liegts. Bet, ja viņš ir vainīgs, visu var izskaidrot. Viņš gluži dabiski maksā par savu "kļūdu". Tā vainas izjūta rada kādu sakaribu neizskaidrojamā situācijā.

"Tas ir dabiski, ka mani nemīl,"bērns domā, "es taču esmu slikti rīkojies."

Tā spriežot, bērns ne tikai pasargā sevi no neizturamām ciešanām, ko rada vecāku nevērība, bet arī atver izejas durvis. Jo, ja viņš ir kļūdījies, viņam ir iespējams kļūdu izlabot. Tātad rodas izskaidrojums un reizē arī cerība: bērns sevi pārliecina, ka viņš spēj šo stāvokli labot, reizē izbeidzot pilnīgas nevarības izjūtu. Cilvēks tuksnesī, ieraudzījis mirāžu, riskē veltīgi skriet pakaļ iedomai. Bet viņš vismaz noies vēl dažus kilometrus un varbūt atradīs arī īstu oāzi.

Tā cilvēki dažkārt izdomā neesošu vainu, lai galīgi nenogrimtu apātijā un bezcerībā. Pateicoties tādai viltībai, viņi spēj turpināt dzīvi, kaut arī paši sev uzkrauj jūtas, kas ir ciešanu avots. Kas gan ģimenēs ir biežāk sastopams par tādu šķietamu vainu? Vecāki sev pārmet, ka nav devuši bērniem visas iespējas, bet tie savukārt pārmet sev, ka nav pietiekami pateikušies saviem radītājiem par visu, kas to labā darīts. Galu galā gan vieni, gan otri rīkojas, vienīgi šo jūtu mudināti: viņi organizē savu nelaimi. Vainas apziņa rada nenosakāmas bailes, kas savukārt spēj izpausties vienīgi agresivitātē pret citiem. Un tā neizbēgami dod vielu vainas apziņai… Tā izveidojas burvju loks, kurā visi griežas līdz pilnīgam spēku izsīkumam…

Jo cilvēks pieķeras savai vainai. Vai tā nav labākā garantija, ka mūsu problēmas ir pamatotas? Ja cilvēks jūt kaut kā trūkumu, tas nozīmē, ka viņš ir vainīgs. Un tā viņš joprojām uzskata sevi par vainīgu, jo, ja viņš tāds nebūtu, nepiepildītība paliktu, un tad tā būtu nepārvarama katastrofa. Tā vainas apziņa var mūs paglābt no ārprāta.

Šo mehānismu es atklāju Sentannas klīnikā, kad vienā istabā apmeklēju divus šizofrēniķus, kurus ārstēju. Viens man drīz apgalvoja:

—     Es jūtos vainīgs.

Kā bieži ar šizofrēniķiem notiek, otrais kā atbalss atkārtoja:

—     Es esmu vainīgs.

Pamazām jutu, ka spriedze starp viņiem palielinās. Tā bija sava veida sacensība - kurš būs vairāk vainīgs.

-    Esmu vairāk vainīgs nekā tu!

-    Nē, vainīgāks esmu es!

Tad pamanīju, ka vainas apziņa ir gluži vienkārši eksistences līdzeklis. Tā paredz iespēju situāciju izlabot, tāpēc dod zināmu spēka apziņu, kas ļauj noteiktāk apzināties savu identitāti.

Tas ir tīrs neirozes princips. Un viss būtu lieliski, ja vien nebūtu tik sāpīgi! Tādos gadījumos mans uzdevums ir pacientiem parādīt, ka pastāv mazāk mokoši līdzekļi, kas prasa mazāk enerģijas, ar kuriem iespējams apliecināt savu esību. Kaut arī vainas apziņa ir sargājoša, tā ir neapšaubāmi mākslota un var būt ārkārtīgi nelabvēlīga.

Dabā dzīvnieki nogalina kroplus mazuļus tāpēc, ka tie nav dzīvotspējīgi. Ja bērns nesaņem mīlestību, viņš ļoti drīz var noturēt sevi par briesmoni, kas nav dzīvošanas cienīgs. Viņš nespēj nosodīt savu vecāku ievirzi, jo tie jau principā ir neaizskarami. Ja kaut kas neiet, ka vajag, vainīgs jūtas bērns. Tāda kļūda viņu var novest pat pie sevis iznīcināšanas: ja neesmu mīlestības cienīgs, man atliek vienīgi sevi iznīcināt.

Tāda pietveršanās izskaidrojumam ar vainas palīdzību sevišķi skaidri izpaužas izvarotās sievietēs un pērtos bērnos. Ir zināms, ka upuris jūt kaunu, ko vērotājs no malas ne vienmēr spēj saprast. Bet iespējams, ka upuri izpauž to, ko būtu vajadzējis izjust tam otrajam - viņu mocītājam. Iespējams, tas ir pēdējais mēģinājums atgādināt mocītājam, ka viņa rīcība ir apkaunojoša un tā ļaut viņam atgriezties pie labvēlīgām, "dabiskām" attiecībām cilvēciskā šī vārda nozīmē. Bērni ar savu izturēšanos neapzināti mēģina radīt jūtas, kuru ģimenē nav, bet kurām vajadzētu būt. Viņi neapzināti cer, ka jūtas izspēlēs partiju savā starpā un ļaus atgriezties pie normālām attiecībām. Taču nav šaubu, ka tāda vainas apziņa viņus dzīvē var bīstami apzīmogot.

Jo katrā ziņā neviens no šiem cilvēkiem nav vainīgs nekādā nodarījumā. Galvenais manā darbā ir viņus atbrīvot no kaut kā tāda, kā nemaz nav.

Tas man atsauc atmiņā ķīniešu sakāmvārdu: "Ir ļoti grūti noķert melnu kaķi tumšā istabā: it sevišķi, ja tā tur nemaz nav."

VAINA IR BĪSTAMA IEDOMA

Vērtējiet mazliet atturīgāk morāles sprediķus un izbeidziet jaukt savas kļūdas ar grēkiem. Nepadariet sevi par vainīgajiem!

Vainas apziņa ir visai valdzinošs slazds, jo tā dod jēgu daudzām mūsu problēmām. Taču tā mēs šīs problēmas neatrisinām.

NEPŪLĒSIMIES BŪT "NODERĪGI"

"Nesēdi, rokas klēpī salicis! Papūlies izdarīt ko noderīgu!" Tādas pavēles bērni dzird visai bieži, un galu galā viņiem sāk likties, ka tas ir viens no svarīgākajiem viņu pienākumiem.

Un kāds nomalds tas tomēr ir! Vecāki, kas izrunā šos bīstamos teikumus, lielākoties tikai atkārto to, ko viņiem iepotējis tēvs vai māte. Viņi vairs neredz, ka, obligāti esot noderīgs, cilvēks drausmīgā veidā noliedz pats sevi. Noderīga ir darba rīku kaste vai šķēres. Bet tie pastāv tikai kā instrumenti, kā rokas pagarinājums. Tiem ir jēga vienīgi tāpēc, ka tie pilda kādu funkciju. Bērns un cilvēks kopumā nav noderīgi — viņi eksistē paši sevī un sev.

Jūs jau esat dzirdējuši gudrību, ko parasti izsaka sievietes: "Sievietei bērni ir nepieciešami, lai viņa tiešām būtu sieviete." Vai ir arī zināms, ka tāda aksioma var novest bezbērnu sievietes psihoterapeitu kabinetos? Ar kādām tiesībām drīkst spriest par cilvēka likteni? Kāds nenokausē- jams mehānisms uzspiež domu, ka sievietes esības attaisnojums meklējams vienīgi bērnu radīšanā, ka viņai jābūt "noderīgai" sabiedrībai? Nav šaubu, ka ir brīnišķīgi būt mātei, bet vai tad mātei Terēzei vajadzētu uzskatīt sevi par nepiepildītu sievieti? Vai māte Terēze būtu "nederīga"?

Mūsu izpratne par noderīgumu ir pilnīgi samaitāta. Daudzas "nederīgas" lietas kalpo laimei. Kāpēc gan puķe ir tik burvīga, ja ne tāpēc, ka ir "nederīga"? Ja uguņošana mūs tā ielīksmo, tad tieši tāpēc, ka tās uzdevums nav apgaismot. Dzīves skaistums un brīnums ir tādi tieši tāpēc, ka tie nekalpo nekam, tie vienīgi dara mūs laimīgus.

Nelaime tā, ka mūs kopš bērnības iespiež sistēmā, kurā ir pilnīgi nepieciešams ražot, rīkoties, palīdzēt… Tas, kurš nepadodas šim likumam, katrā ziņā tiek uzskatīts par sabiedrības parazītu. Es turpretī apgalvoju, ka tas, kurš negrib neko darīt, ir pilnīgi brīvs savā izvēlē. Ja vēlaties sēdēt un skatīties uz jūru - nu, tad dariet to! Tas jums neliegs būt pilnīgi un brīnišķīgi laimīgam, pat ja, pretēji pieņemtajiem uzskatiem, tas nav vieglākais ceļš uz laimi. Arī tas, kurš grib darboties, ir brīvs. Abos gadījumos runa ir par pilnvērtīgu dzīvi, kura spēj vest uz laimi. Tāpat jāsaka - tam, kurš sasniedz gudrības augstāko stadiju, nav katrā ziņā jāceļo pa pasauli un jāsludina tas, ko ir iemācījies, jākļūst par guru. Viņš tikpat labi var apmierināties pats ar sevi. Tāpēc vien viņš nebūs mazāk gudrs.

Daudzi pacienti nāk pie manis un apgalvo, ka jūtas nomākti, jo nav nekam derīgi. Viņi ir pārliecināti, ka nepilda savu lomu sabiedrībā, un tāpēc jūtas dziļi vainīgi. Patiesībā viņi jūtas tukši tālab, ka dzīve viņiem nedod neko.

Ir arī tādi, kas līdzīgos gadījumos nododas labdarībai, kaut viņiem nav aicinājuma, neapzinādamies, ka ilgāku vai īsāku laiku ziedo savas vēlmes un savu esību. Viņi ir iegriezušies nepareizā ceļā: mums nav vajadzīga citu pateicība, lai atzītu pašiem savu vērtību. Mums jārīkojas tā, lai dzīve būtu derīga mūsu attīstībai, mums nav katrā ziņā jābūt noderīgiem citiem. Mēs varam, tā ir mūsu brīva griba - arī ziedoties citiem. Bet tādā gadījumā tai jābūt mūsu laimei, mūsu izvēlei, nevis līdzeklim, kā radīt labvēlīgu spriedumu par mums pašiem, vēl mazāk - lai iegūtu apkārtējo "atzinību". Turklāt mums jāzina, ka mocekļa ceļš ir rikai viens ceļš, un tas nav labākais.

Dzīves pašvērtība ir visa pamats. Dzīve ir dāvana. Es nedomāju, ka Dievs ir augļotājs. Es neticu, ka viņš mums sacītu: "Esmu tev devis dzīvību, tagad tev kaut kas jādod man."

Mēs neesam parakstījuši līgumu. Mēs esam brīvi, mēs neko neesam parādā, mums tikai jābūt laimīgiem pašiem sev, manuprāt, tāda ir mūsu daba, bet arī tas nav obligāti! Un visdīvaināk ir atklāt, ka tieši tad, kad esam sasnieguši laimi savā labā, mums rodas vislielākās izredzes palīdzēt citiem.

Tomēr jūtu, ka neesmu pienācīgi izkliedējis bailes no nederīguma, kas moka daudzus cilvēkus. Galvenais - mums jāapzinās, ka mums nav jākļūst noderīgiem, mēs tādi jau esam. Mēs visi esam atkarīgi cits no cita, un nav noliedzama neviena, pat vispieticīgākā eksistence, jo bez tās visa pasaule būtu neiedomājama. Sievietei, kura nestrādā un kura baidās, ka vīrs reiz viņai pārmetīs dīkdienību, vajadzētu tam atbildēt:

- Tas, ka neesmu noderīga, tev ir noderīgi.

NEDERĪGUMAM IR SAVS NODERĪGUMS

Cilvēks gribētu piešķirt kādu lomu un funkciju visam, kas ir ap viņu. Tas nozīmē, ka viņš aizmirst: nelietderīgajam ir sava vieta pasaulē, tāpēc tam jāatrod vieta arī dzīvē. <$> Nejūdziet arklu zirgam priekšā; nekļūstiet noderīgi,

cerēdami, ka tā sasniegsiet laimi. Esiet laimīgi, un jūs būsiet noderīgi - kaut vai paši sev.

BEZ DUSMĀM NEVAR IZTIKT

Mēdz teikt, ka dusmas ir slikts padomdevējs, un nevar vien beigt slavēt tos, kuri prot dusmas savaldīt vai izgaisināt. Jāprot valdīt pār sevi jebkuros apstākļos… Esam nonākuši tiktāl, ka dusmas kļuvušas gandrīz par tabu, vismaz Rietumu civilizācijā. Tā ir vētra, kas pārāk sabangotu mūsu pieklājīgo attiecību eļļas jūru.

Un tā bērniem no mazotnes māca apspiest niknuma lēkmes, kurās mēdz saskatīt tikai "slikta rakstura" iezīmes. Sevišķi tiek rātas meitenītes: līdzko viņas ļauj eksplodēt dusmām, viņas tiek nosauktas par nejaukām. Tāds sakars skaidri ierakstās bērna atmiņā un viņam garastāvokļa izrādīšana kļūst par kaut ko sliktu un nosodāmu.

Tomēr daba mums rāda, ka dusmas ir viena no dzīves sastāvdaļām un ka tām ir ļoti derīga loma. Vai tad tas nav pēdējais līdzeklis, kas aiztur fizisku vardarbību? Meža zvērs ņurd vai rēc, brīdinot otru zvēru, kurš ielauzies tā medību apgabalā. Kurls lācis neviļus varētu radīt ārkārtīgi bīstamu situāciju: viņš nedzirdētu otra lāča rūkšanu, kad ieietu tā teritorijā. Ja dusmas nekalpotu par brīdinājumu, abi sāncenši nonāktu aci pret aci, atliktu vairs vienīgi nikns cīniņš, kas vienmēr ir bīstams abiem.

Mūsu stāja, izskats, seja, ko rādām, liecina citiem par mūsu svarīgumu un par risku, ko tie uzņemtas, mūs izaicinot. Daudzi dzīvnieki - pieminēsim tikai kaķus — demonstrē dusmas, šķietami palielinoties apjomā. Cilvēki rīkojas tieši tāpat, uzliekot pārlieku lielas maskas, turbānus vai spalvu rotas, kad iziet uz kara takas.

Atceros kādu pacientu, kādu "nikno", kurš vienu vakaru bija iegājis Pigala laukuma bārā, kuru mēdz apmeklēt šaubīgi tipi. Katram bija pistole pie jostas. Un visi cits citam izrādīja vislielāko laipnību. Viņi zināja, ka ir bīstami, tāpēc varēja būt visaugstākajā mērā pieklājīgi.

Mūsu attiecības regulē kodi, un dusmas īstenībā ir tāds pats sazināšanās līdzeklis kā visi citi. Tās ir tā saucamā ikdienas izaicinājuma figūra. Bet dusmas ir vēl kas cits - tās dod iespēju atgriezties pie saprašanās. Pāri, kas zina, cik labvēlīga var būt kārtīga laulības scēna, to prot pienācīgi novērtēt. Scēna drīz izvēršas par "izskaidrošanos". Ja ir kaut kas "skaidri un gaiši" jāpasaka, kāpēc to paturēt pie sevis? Tādā gadījumā parasts aizkaitinājums var pārvērsties par ilgu sarūgtinājumu.

Itāliešu filmas, piemēram, mūs jau sen ir pieradinājušas pie ģimenes vētrām, kas galu galā ir miermīlīgas un pat labvēlīgas, jo ļauj pastāvīgi izvairīties no žults uzkrāšanās. Dusmas uzplēš augoni. Cilvēki kliedz viens uz otru, nosauc viens otru visādos vārdos, ja vajag - kaimiņu acu priekšā, kas nav sevišķi ļauni, bet kam briesmīgi patīk tādas izrādes. Turklāt skatītājs nekļūdās: par niknajiem viesuļiem viņš tikai smejas. Viņš labi redz, ka strīdnieks pats uzkurina savas dusmas, ka viņš ar tām rotaļājas, ka tas ķildojas ar partneri, jo dzīve viņus abus ir nolikusi blakus un viņiem jāizspēlē savas atšķirības un laiku pa laikam jāsamē- rojas vienam ar otru. Un, ja otrs kļūst atturīgs un ieslēdzas sevī, man atliek tikai kliegt vēl skaļāk, lai mani dzird.

Lielākā daļa cilvēku labi saprot dusmu svētīgo raksturu; vai sa- strīdēšanās ari nav kontakta uzņemšana? Ja divi ķildojas, viņi ir vienisprātis vismaz par to, ka nav vienisprātis. Scēnas kļūst pat par spēli. Mēs visi esam strīdējušies ar savu partneri, reizē paturot pietiekamu distanci, lai situāciju izbaudītu. Es dusmojos uz tevi, bet jūtos atspirdzināts, jo spējā gaisa strāva, kas ielaužas starp mums, izlādē baterijas. Mēs visi esam rājuši bērnus, iekšķīgi smiedamies.

Ceļojumā pa Indiju es iegriezos Harvardas pilsētā, kur viena no retajām īstajām indiešu "svētajām" — Ma Ananda Mohi gatavojās svinēt astoņdesmito dzimšanas dienu. Templi, kur vajadzēja notikt ceremonijai, bija ielenkuši tūkstoši indiešu, kas ieradās, cerēdami skatīt savām acīm dzīvo elku. Brīnumainā kārtā un gandrīz neviļus es piemānīju braminu modrību un ielavījos pašā templī, ko tiešām gribēju redzēt. Tur ieraudzīju Ma Anandu Mohi kopā ar apmēram divdesmit veciem, sirmbārdai- niem priesteriem, kuri veidoja neiedomājami bībelisku tēlu galeriju. Ma Ananda Mohi izdalīja viņiem ēdienu, kā dod dievmaizīti. Piepeši viņas uzmanību saistīja mans pārlieku uzsvērti eiropeiskais uzvalks. Es bez atļaujas biju iegājis svētā vietā un svēta rita laikā. Ma Ananda Mohi mierīgi uz mani paskatījās, tad pasauca braminu, kuram bija jāgādā par kārtību. Es nesapratu, ko viņa saka, bet bija skaidrs, ka vīram pamatīgi tiek ziepēta galva. Atsteidzās sargi, un viņi saņēma tādu pašu sutu. Mani izvadīja ārā stingri, tomēr nepieskaroties. Ma Ananda Mohi gāja pa priekšu un bija ļoti noskaitusies. Kamēr viņa rāja gauži nokaunējušos braminus, piepeši ieraudzīju, ka svētā sieviete aiz muguras pamāj man ar roku. Tā bija mierinoša zīme, kas rādīja: "Neuztraucieties, tas nav nekas nopietns… " Viņa tikai izpildīja spēles noteikumus! Sargi nebija izpildījuši savu pienākumu, viņa tos pamatoti un nikni izrāja, bet man ar to nebija liela sakara, viņa pret mani nejuta nekādu naidu. Ar rokas mājienu viņa man darīja zināmu, ka pati saprot - dusmas vajadzīgas tikai tāpēc, lai ceremonija pienācīgi ritētu uz priekšu un būtu ievēroti visi noteikumi. .. Kāda pašsavaldīšanās, kam nav nekā kopīga ar "paškontroli"!

Bet jāievēro, ka dusmām, lai tās būtu veselīgas un taisnīgas, ir katrā ziņā jāvēršas pret to, kurš tās pelnījis. Nelaimīgā kārtā mēs parasti tā nerīkojamies.

Tā kalpotājs sodās un niknojas par savu priekšnieku, kaut tā vienīgais grēks ir būt priekšniekam. Īstenībā viņš kalpotājam atgādina brutālo tēvu. Tā kā psiholoģiski tabu liedz vērsties pret tēvu, cilvēks novirza savas dusmas un izgāž tās pret priekšnieku. Tā viņš mazliet atbrīvojas no adrenalīna, bet īstā problēma paliek neatrisināta.

Mūsu ikdienas dzīve ir pilna novirzītu dusmu. Viens nevar izteikt, ko domā, sievai, kad dzer rīta kafiju, - viņš uzbruks sekretārei, kura, nevarēdama atbildēt, sagādās īgnumu kolēģiem. Kāds cits, zaudējis pašcieņu darbā, kuru uzskata par neinteresantu un nenozīmīgu, izgāž sarūgtinājumu uz visiem.

Futbollaukumu "huligāni" niknumā izpauž savu vilšanos attiecībā uz sabiedrību un audzināšanas sistēmu, kura atstājusi viņus novārtā. Dusmas ir atvieglošanās līdzeklis. Tādā veidā tiek pavērts vārstulis, izlaists drusku tvaika. Bet labums no tā nav liels un ir īslaicīgs. Katls iekšā joprojām vārās, un spiediens drīz atkal kāpj.

Tādā gadījumā dusmām nav nekāda terapeitiska efekta. Kā gan citādi var būt, ja tām nav noteikta mērķa? Vai jābrīnās, ja vēstule, kurai uzrakstīta nepareiza adrese, nesasniedz adresātu? Bez jēgas izmantotas, dusmas kļūst nesaprotamas un karikatūriskas. Ja tās nevar pa īstam nomierināt, tās var izvērsties naidā, neirotiskā stāvoklī vai paranojā, psihotiskā ievirzē.

Apspiestas vai ieslodzītas, dusmas iemājo cilvēkā uz visiem laikiem. Tās no vienkāršas jūtu izpausmes pārvēršas par rakstura īpašību. Tādi cilvēki vienmēr ir zem spiediena un nemitīgi atkārto vienu un to pašu situāciju kā sabojāta skaņuplate. Un tad slimīgumam ir, kur pieķerties.

Bet tāpēc vien, ka plate sabojāta, mūzika vēl nav slikta! Mans terapeita uzdevums ir mūsu atmiņas sīkajās rieviņās atrast punktu, kurā adata aizķeras. Tad var dzirdēt pacienta "mazo mūziku"…

Terapija uzbrūk dusmām divās frontēs: to izpausmes aizturei un nepareizai izpausmei. Pacients, kurš mēdz aizturēt dusmas, beidzot var atļauties izteikt tās, jo zina, ka grupas ietvaros tām nebūs nekādu seku. Ļaujot tās izsaukt, viņš varēs atrast iemeslu un aizvākt iesīkstējušu kļūdu. Ja kāds slikti izmanto savu niknumu, ar terapeita palīdzību var iemācīties atrast tam pareizo virzienu.

Katrā gadījumā pacienti sapratīs, ka dusmas nevajag nīdēt kā mūsu garīgās pasaules nejauku kaiti, nedz arī ļauties to varai, gluži pretēji - ir jāmācās tās vadīt gluži kā orķestra diriģentam, kurš raugās, lai bungas nepārskan visus citus instrumentus. Valdīt pār sevi nenozīmē, kā bieži domā, aizturēt jūtas, tas nozīmē pārvaldīt to izpausmes.

Ideāli ir nonākt pie tā, ko mans skolotājs dēvēja par "identitātes dusmām". Mums jāeksplodē vienīgi tad, ja jūtam īstu nepieciešamību, tas ir, kad jūtam, ka tiek aizskarta mūsu personība vai mūsu tiesības. Ir gluži normāli, ja zīdainis noskaišas, kad viņam nedod ēst: viņš tikai pieprasa, lai tiek apmierinātas viņa dabiskās vajadzības. Cilvēks, kurš nikni saceļas pret netaisnīgu sistēmu, kas sabradā viņa tiesības, nav kašķīgs cilvēks, viņš ir pašcieņas pilna būtne, kura nav ar mieru atsa-

clties no tā, kas viņam pienākas. Darbā es nedumpojos pret priekšnieku tāpēc vien, ka viņš ir mans priekšnieks, es saceļos vienīgi tad, ja viņš mēģina mani pazemot. Tādā gadījumā es aizstāvu savu integritāti, savu autentitāti. Ja tādā gadījumā man jāsaceļ tracis uzņēmumā, es to daru. Visi man piekritīs, jo mana eksplozija būs saskaņā ar realitāti. Tiesa, nevajag izmantot tādus brīžus, lai izgāztu vecus, gadiem ilgi sakrājušos aizvainojumus. Tām jābūt acumirklīgām emocijām, kas izpaužas, nevis kausam, kas plūst pāri malām.

Dusmu pozitīvā rakstura labākais pierādījums varbūt ir tas, ka visās pasaules reliģijās pravieši tās izmantojuši. Vai tad pat Jēzus niknumā nedzina tirgotājus ārā no tempļa? Vajadzības gadījumā arī indiešu guru nevilcinās izgāzt niknumu; to viņi dara, lai palīdzētu mācekļiem, lai ievirzītu viņus pareizajā ceļā. Manuprāt, ari ārsts var atļauties kādu bārienu, lai izprovocētu pacientus un lai stimulētu viņus sevis veidošanas darbā.

Laupīt sev patiesas un veselīgas dusmas nozīmē laupīt saziņas līdzekli attiecībās ar citiem. Un, ja citu nav, mēs saskarsimies paši ar sevi. Terapija pūlas atjaunot šo dialogu.

<8» <%> <8>

Tomēr vēl atliek aizsargāšanās no citu dusmām. Bet tas vienmēr nemaz nav nepieciešams: ja dusmas ir taisnīgas, ja tās ir spēle, tās kā tādas jāpieņem, tas ir, tās jāpieņem kā iespēja atjaunot sakarus.

Bet, ja ir darīšana ar novirzītām dusmām, rodas liels kārdinājums atbildēt uz tām un savukārt atvieglot sirdi. Tomēr pieredze mani ir pārliecinājusi, ka vislabāk ir ļaut otram izgāzt visu žulti. Nerodot atbalsi, viņa naidīgums ātri izsīkst.

Kāds ļoti uzbudināts cilvēks reiz tuvojās manam indiešu skolotājam MuktanancLīm, kas sēdēja savu audzēkņu vidū. Atnācējs sāka klaigāt bez kāda redzama iemesla. Beigās viņš izkliedza vārdus, kas viņa uztverē laikam bija vislielākais iespējamais apvainojums: viņŠ vairākkārt ar milzigu nicinājumu nosauca

Muktanandu par ragnesi. Ārkārtīgi sašutuši, mācekļi visi kā viens piecēlās kājās. Daži bija iekarsuši un gribēja nekauņu pārmācīt.

- Lai jau nu paliek, - Muktananda uzjautrināts mierīgi atbildēja. - Es pat neesmu precējies…

Un kāpēc gan uztraukties par cita cilvēka dusmām, ja īstenībā tās nemaz nav vērstas pret mums? Visbiežāk labākais paņēmiens, kā atbruņot saniknoto, ir laipni viņu uzklausīt.

Esmu pārliecināts, ka mēs instinktīvi jūtam sarunas biedra patiesumu. Tādā veidā var neitralizēt katru agresivitātes mēģinājumu. Kādu rītu, kad devos uz Sentannas klīniku, atceros, ka netālu no Denfēra Rošero laukuma man noslāpa mašīnas motors. Tad iegāju kafejnīcā un uzrunāju trīs vīrus, kas stāvēja pie letes.

-    Vai jūs varētu palīdzēt man iedarbināt mašīnu, to iestumjot?

Atbilde nepavisam nebija draudzīga.

-   Vai tu iedomājies, ka mēs stumsim tavu mašīnu tāpēc, ka esam arābi?

-    Man ļoti žēl, - es atbildēju, - es to nebiju pamanījis.

Tūlīt viņi saprata, ka esmu lūdzis viņiem palīdzību, kā būtu lūdzis kuram katram citam. Jebkurš iemesls dusmām izgaisa. Viņi iestūma manu mašīnu, un es turpināju ceļu.

IEMĀCIETIES «SADUSMOTIES»

Kants teicis: "Cilvēks vēlas saskanu, bet daba labāk zina, kas tā sugai vajadzīgs; tā grib nesaskanu." Dusmas noregulē attiecības. Tāpēc neatsakieties no šī komunikācijas līdzekļa, op Taču uzmanieties un neizgāziet dusmas, kā pagadās. Vērsiet savu slikto garastāvokli pret to, kas tādu pelnījis, un neaizmirstiet veidu, kā to darīt, jo arī tam ir sava nozīme.

MELI IR NEPIECIEŠAMI

Neveiksmes un dusmu sabiedrotajiem - meliem mūsu jūdaiski kristīgajā civilizācijā vienmēr ir bijusi slikta slava. Katrs zina astoto bausli: "Tev nebūs melot." Nav iedomājams grūtāk ievērojams likums. Tas ir tik necilvēcisks, ka to varētu pildīt vienīgi informācijas robots. Daži, juzdami, ka šis dzīves likums ir pilnīgi neiespējams, mēģina to mīkstināt, pieņemot, ka pastāv "svēti" meli. Kāpēc, piemēram, sacīt draugam: "Kā tu esi novecojis!" un "Vai tiešām tev nekad neveicas?"

Es iešu tālāk, apgalvojot, ka meli, ja jau tie pastāv, ir derīgi un reizēm pat nepieciešami. "Ja pastāv slāpes," saka gudrais, "pastāv arī ūdens."

Meli ir pilnīgi dabisks un ļoti iedarbīgs aizsardzības līdzeklis. Šajā ziņā tie nepavisam nav pelnījuši mūsu nopēlumu, kas turklāt vienmēr ir liekulīgs. Šajā ziņā es ticu Fransuāzai Dolto, kura man atvēra acis. Reiz mēs sarunājāmies par bērniem, kuriem, šķiet, ir sevišķa nosliece uz meliem. Viņa sacīja, ka par to nevajadzētu pārāk uztraukties un ka īstas bažas turpretī varētu radīt bērns, kurš nemelo nekad. Tas nozīmētu, ka viņu jau pārņēmusi neiroze. Vai tiešām var iedomāties bērnu, kas pēc brīvas gribas paziņos par pārkāpumu un pieprasīs sodu? Protams, nē. Vai tad kriminālkodekss pats jau neaizliedz pilsonim apsūdzēt sevi pārkāpumā?

Roku pacēlis, niknu skatienu tēvs vēstī: Ja izrādīsies, ka šo muļķību esi pastrādājis tu, tu dabūsi pamatīgu pērienu!" Un vai tiešām tad vēl var gribēt, lai bērns padevīgi iet klāt un atzīstas pārkāpumā? Paldies Dievam, viņš ir pārāk saprātīgs, lai to darītu.

Pēc dabas bērns ir vājš, tāpēc viņam vajadzīga aizsardzība. Aizsardzību viņš rod melos, kas ir vieni no nedaudzajiem viņa rīcībā esošajiem ieročiem. Protams, pastāv risks, ka viņš melo par daudz un pierod pie melošanas. Pieaugot viņš sapratis, ka sirsnīgas un līdztiesīgas attiecības daudz vieglāk ir saglabāt ar vaļsirdību nekā ar meliem. Jūtu dzīve ir dāvana, un tur ilgstoša mānīšanās neko lielu nedod.

Turpretī darba gaitās viņš redzēs, ka meli ir nepieciešamība, ko viņš pieņems bez sevišķām problēmām. Vaļsirdība, bez šaubām, būtu brīnišķīga jebkuros apstākļos, bet tā neiederas uzņēmumā gluži vienkārši tāpēc, ka tur tai nav īstā vieta, un par to nav jādusmojas. Jo cilvēks darbā no jauna nonāk situācijā, kad viņam jāsargā aizmugure. Ja priekšnieks pieļauj kļūdu, ne vienmēr ir gudri par to aizrādīt. Ja priekšnieks ir viegli nokaitināms, kalpotājs tā ātri vien var zaudēt darbu. Lai kā, profesionālais darbs aizvien ir mazliet līdzīgs medībām. Ja es tuvošos medījumam neslēpjoties, tas no manis aizbēgs. Ja gribu notvert stirnu, man tai jātuvojas ar viltību, zagšus.

Melošana tātad nav nekāds noziegums, tā vēl mazāk ir vaina. Bet uzmanieties! Ir tomēr viens cilvēks, kuram labāk būtu nemelot: tas esat jūs pats.

MELOJIET MAZ, BET LABI!

Meli gan bērnam, gan pieaugušajam ir aizsardzības līdzeklis sabiedrībā.

Neirozes piemeklētais, bez šaubām, būs tas, kurš nekad nemelos.

Neatkāpjieties melu priekšā, ja tie ir nepieciešami. Bet sarunā pats ar sevi turiet acis vaļā…

KAD NAUDA KĻŪST par neirozi

Tautas gudrība līdz nelabumam atkārto, ka nauda laimi nenes. Un cik jauka lieta tomēr ir nauda! Vai tā neliecina par milzu enerģiju, ko mēs visi liekam lietā, lai piemērotos pasaulei?

Tiesa, ar šo enerģiju ir tāpat kā ar visām citām: tā jāvada bezgala piesardzīgi, jo tā no veidotājas var pārvērsties par grāvēju. Nauda vienlīdz labi dara gan labu, gan ļaunu. Tikai abos gadījumos atcerēsimies, ka nauda pari par sevi nav vainīga, ka atbildīgs ir vienīgi tās lietotājs. Tāpēc nemetīsim uzreiz naudu dubļos - kristīgajā vēsturē ir daudz nabadzīgu svēto, bet ir arī tādi vīri kā svētais Etjēns Jers, Ungārijas karalis un, protams, mans svētais aizgādnis, kuri dzīvojuši godā un bagātībā…

Šķendēties par likteņa varu un par netaisnību, ko tā rada, ir tas pats, kas apsūdzēt savu mašīnu par negadījumu uz ceļa. Atbildīgais vienmēr ir tās vadītājs. Auto pastāvīgi brauc tādā virzienā, kādā es pagriežu stūri. Un tāpēc, ka nožēlo autokatastrofas, vēl nevajag cīnīties par automobiļu skaita samazināšanu…

Nauda ir tikai līdzeklis, tāpēc tā nevarētu kļūt par tabu. Vai jūs gribat nopelnīt iespējami daudz? Nu, tad rīkojieties vien! Ja dzīve mums kaut ko dāvina, kāpēc to neizmantot? Nauda ir kā gaiss, kuru elpo, — tās ir tik, cik vēlas. Jo, pretēji mūsdienās visai izplatītam uzskatam, esmu pārliecināts, ka pasaules begātība ir neizsmeļama.

Protams, visiem nav dota iespēja kļūt bagātiem. Bet kas ir teicis, ka pasaule mums ir dota? Pārpilnība paliek potenciāla, un mūsu pienākums ir pietiekami papūlēties, lai to iekarotu. Jo es nepazīstu nevienu, kas būtu ieguvis labklājību, nepapūlotics iegūt tās sasniegšanas līdzekļus.

Tomēr ir pārlieku daudz cilvēku, kas atsakās to pieņemt. Ak, viņi tiešām labprāt iztēlojas sevi miljardiera ādā, ērti zvilnam lepna auto aizmugures sēdeklī ar skaistām meitenēm blakus… Bet šie sapņotāji tiešām tik vien tikai dara, kā sapņo. Vai viņi sper kaut soli sava mērķa virzienā? Nē, viņi uzskata sevi par uzvarētiem, pirms kaut mēģinājuši piedalīties sacensībā. Vārdu sakot, šie cilvēki gribētu būt tikpat bagāti kā citi, vēlētos būt automehāniķi, nenotraipot rokas ar eļļu.

Man atgādinās, ka ir cilvēki, kuri attīsta milzu enerģiju un tomēr nekad nespēj sasniegt labklājību. Tas nozīmē, ka viņi izšķiež enerģiju nepareizā virzienā un tātad - par baltu velti. Ja cilvēks spēlē golfu, lielākās grūtības nesagādā bedrītes atrašana - tā ir apzīmēta ar karodziņu -, galvenais ir izraudzīties vietu un trajektoriju, lai izvairītos no" bunkura" vai "upes". Tie, kuri izvēlējušies nepareizas līdzekļus mērķa sasniegšanai, protams, ir lemti neveiksmei. Es tos dēvēju par polārlāču medniekiem uz ekvatora - tas ir apmēram tas pats, kas pingvīni tuksnesī. Ekipējumā viņiem netrūkst ne nieka: ir šautene ar optisko tēmēkli, ir salokāmais krēsls, munīcija un pārtika. Bet ir maz izredžu sastapt kāroto medījumu…

Ja cilvēks nav apdāvināts naudas raušanā un tās apaugļošanā, viņam jābūt spējīgam pašam to atzīt. Kad es Savienotajās Valstīs strādāju pie Kasriela, ārstēju kādu pacientu, kas visus seansus nolādēja sabiedrību. Sevišķi viņam bija zobs uz automobiļu konstruktoriem. Tiešām - viņam nebija izdevies īstenot savu sapni - pārdot lielās mašīnas pie kāda Ka- diljaka koncesionāra. Es aizmirstu vienu sīkumu: viņš stostījās! Viņam bija grūti sasaistīt trīs vārdus… ^

Amerikāņi varbūt mazliet vientiesīgi tic doktrīnai "gribēt nozīmē varēt". Tā ir iedvesmojusi arī mani pašu, bet ir jāuzmanās, lai nesāktu pats sevi apvārdot. Man vajadzēja pārliecināt minēto pacientu, ka viņš nespēs pierunāt nevienu pašu klientu, kamēr nebūs izlabojis valodas defektu. Tobrīd viņš bija gluži kā īskājis, kurš gribētu uzvarēt simt metru skrējienā olimpiādē!

Paliek vēl viens gadījums, kurš varbūt nemaz nav tik tālu no minētajiem: gribēta neveiksme. Dažkārt cilvēki it kā savāc līdzekļus veiksmes sasniegšanai, bet pēdējā brīdī no tiem atsakās un atkāpjas, it kā klusībā viņiem patiktu būt nabagiem. Varbūt tāpēc, ka viņi negrib līdzināties savam tēvam vai, gluži pretēji, lai tēvu neapkaunotu, jo viņi atsakās no bagātības uzliktās atbildības, vai baidās zaudēt nabadzības "ērtības", piemēram, citu cilvēku līdzcietību un (vai) apziņu, ka dzīvo cieņas vērtu dzīvi, jo tā sastāv no atsacīšanās, utt.

Visu šo iemeslu dēļ es apgalvoju, ka nabadzība var pārvērsties par neirozi. Es atzīstu, ka tas ir izaicinošs viedoklis. Īstenībā mūsu attieksme pret naudu bieži ir neirotiska. Savā lētticībā mēs vēlamies sabiedrību, kurā visi būtu pārtikuši, sabiedrību, kur visi būtu līdzīgi cits citam — vismaz īpašuma ziņā. Tā ir bīstama utopija, kā vēsture mums vēl nesen agādināja.

Dzīve ir aizraujoša tieši tāpēc, ka mēs esam katrs savādāks - intelektuāli, fiziski un pat materiāli. Tieši tāpēc, ka neesam līdzīgi, starp mums var veidoties spēle, dažādas attiecības, konflikti un mīlestība. Manuprāt, ja cilvēks pats sevi atzīst par vienreizīgu, viņš jau lielā mērā atbrīvojas no naudas vilinājuma.

Vai cilvēks, kurš par vienīgo veiksmes noteikumu uzskata sabiedrības atzinību, pats neatzīst, ka viņš gaida citu vērtējumu? Ir pilnīgi skaidrs, ka viņš pieļauj rupju kļūdu: kā iegūt no ārienes to, ko pats savā labā nedara? Kā jūs varat pārliecināt par savu vērtību kaimiņu vai priekšnieku, ja pats neesat par to no sirds pārliecināts?

Atzīt pašam sevi jau nozīmē saprast mūsu dabisko vajadzību ārkārtējo vienkāršību: ja mūsu galva strādā labi, mēs varam būt apmierināti ar ar nedaudz barības, apģērba un jumtu virs galvas. Tikai tāpēc, ka paši sevi neatzīstam, mēs tiecamies pēc greznām mašīnām, direktora krēsla vai dārga kažoka… Mēs paļaujamies uz ārpasaules lietām, lai pateiktu, kas mēs esam.

Ļaunākais ir tas, ka, sasnieguši bagātību vai slavu, mēs varbūt jutīsimies vēl sliktāk. Sensāciju kārā prese diendienā mums raksta par slavenībām, kas gribējušas visu - gan varu, gan slavu, bet, sasnieguši mērķi, burtiski, iet bojā, jo nonāk drausmīgā konfrontācijā ar savu iekšējo nedrošību. Vai miljardieris jelkad var zināt, kāpēc cilvēki meklē viņa sabiedrību? Viņa paša vai naudas dēļ? Tāds jautājums var pilnīgi sagandēt dzīvi. Cita starpā, man arī reizēm jāuzdod līdzīgs jautājums: ja pacienti apgalvo, ka jūt pret mani draudzību, nezinu, vai viņi tiešām mīl mani vai varbūt vienīgi izdziedināšanu, ko viņiem dodu?

Man reiz stāstīja par indieti, kas klejojis pa kalniem un lejām, vienmēr piebēris kabatas ar akmeņiem. Ejot garām kādai mājai vai šķērsojot ciemu, viņš iebāzis rokas kabatās un izvilcis no tām oļus.

- Redziet, es arī esmu īpašnieks!

Viņš nebija plānprātīgs, viņš bija gudrs. Cilvēki krāj naudu, akmeņus, medību trofejas vai atmiņas. Kas nu kuram pa prātam. Bez šaubām, nabadzība reizēm ir neiroze, bet ari bagātiba var tāda būt.

NEPADARIET NAUDU PAR TABU!

Nauda ir tikai līdzeklis. Nav vērts tai piedēvēt visus tikumus vai apsūdzēt to visās nelaimēs. Pelniet naudu, ja jums patīk.

Tomēr nepadariet krāšanu par dzīves mērķi. Sabiedrības atzinība, ko jums varbūt dos bagātība, nekad neaizstās sevis pazīšanu.

MAZS lauva tomĒr ir lauva

Mēs labprāt pieņemam domu, ka, lai būtu laimīgi, mums ir svarīgi būt mums pašiem. Tas mums šķiet pat minimālais noteikums: ja sabiedrība, tuvākais vai neiroze piespiež slēpt vai apspiest savu dziļāko es, ir maz izredžu sasniegt spēku uzplaukumu: ja cilvēks skaidri sevi neapzināsies, kā tad lai attiecības ar citiem un ar pasauli nebūtu neskaidras un naidīgas?

Ir acīmredzamas patiesības, kuras tomēr vērts atgādināt. Jo, ja palūkojamies, kas pasaulē notiek, redzam, kas viss nebūt nav tik vienkārši. Reizēm pat šķiet, ka mēs visiem spēkiem pūlamies atbrīvoties no savas būtības, nevis tai tuvoties. Mēs to ietērpjam tik atšķirīgās skrandās, ka galu galā vairs nespējam saskatīt, kur īsti tā ir.

Pirmām kārtām, mēs pārāk bieži jaucam savu būtību ar savu ķermeni. Līdz ar to veidojas nejaukas dedukcijas: es esmu mans ķermenis, mans fiziskais veidols man nepatīk, tātad es nespēju sevi mīlēt. Ja esmu resna, mana domāšana nekādi nevar būt smalka. Reizēm nomaldi atgādina viduslaiku domāšanu: ja esmu kuprains, mana dvēsele arī ir kropla.

No otras puses, ja cilvēks sevi identificē ar ķermeni, viņš var iedomāties atrisināt savas problēmas, iedarbojoties uz to: kļūt resns, lai mēģinātu apliecināt savu svarīgumu, sevi kropļot cerībā, ka mazināsies vainas apziņa, utt.

Taču vajadzētu iegaumēt, ka esam lielāki par savu augumu. Atceros indiešu mūku, kurš, kad par šo jautājumu ar viņu runāju, sacīja, ka es varu zaudēt zobu, bet tāpēc nejutīšu nekādu zaudējumu savā es. Ķermenis ir tikai ietērps, vieta, kur mūsu es mājo.

Otra kļūda ir pieņemt, ka esam tie, kas mums pieder. Lai cik rupja šī kļūda liekas, tieši šī maldīgā iedoma ir daudzu neirožu avots. Katram ir pilnīgi skaidrs, ka es neesmu kurpes vai zobu suka. Bet daudzi jums sacīs, ka skaists dzīvoklis vai liela mašīna paši par sevi rada prestižu un ceļ personības vērtību. It kā cilvēka «palielinātos proporcionāli bagātības pieaugumam. Un tur sākas vesela kļūdu virkne. Ja cilvēks ir tas, kas viņam pieder, man no tā jāsecina, ka esmu pārāks par citiem, un tā jau ir pamatīga neiroze. Turpretī nabagais nemitīgi jūtas atstumts pie "nelaimīgajiem".

Ja cilvēks sevi identificē ar ar savu īpašumu, tas pārvēršas par īstu narkotiku ar atkarības un abstinences problēmām. Atkarība rodas tāpēc, ka viņš vairs nespēj iztikt bez mantas, kas ir viņa es veidotāja: bez sporta mašīnas valdzinātājs zaudē daudz no savas pievilcības; dažas mātes, ja viņām vairs nav bērnu, zaudē dzīves jēgu. Tā rodas trūkuma sajūta: ja pietrūkst "otrās puses", cilvēks jūtas nepilnīgs, daža sieviete bez rotām jūtas kaila.

Vēl gribu pieminēt pēdējo maldīgo identifikāciju - starp būt un darit. Esmu pārliecināts, ka mēs neesam tas, ko darām. Mūsu dzīves gaita ir trajektorija, nevis identitāte. Mēs noteikti esam lielāki par savu rīcību, tāpat kā esam lielāki par savu ķermeni vai savu mantu. Tāpat es viss neizpaužos savā terapeita darbā. Ja cilvēks ir atkarīgs no tā, ko dara, viņš arī tuvojas neirotiskai pozīcijai "es neko nespēju paveikt, tātad es neesmu nekas" vai "man jāstrādā dienu un nakti, lai tiešām par kaut ko kļūtu".

Pēc manām domām, svarīgs ir veids, kādā kaut kas tiek darīts, un cilvēks, kurš to dara, nevis darba rezultāts. Kā teikts afrikāņu parunā: "Ja cilvēks ir taisns un nūja - līka, pēdas vedīs taisni. Ja cilvēks ir līks un nūja - taisna, pēdas būs līkumainas."

Ierobežot mūsu būtību ar ķermenisko čaulu, mūsu mantu vai darbību, nozīmē to amputēt. Ja es tiešām ticu, ka nekas vairāk neesmu, es sarūku mazs. Un kāds tur brīnums, ja tādā gadījumā jūtos nelaimīgs…

Šādā gadījumā es no laba prāta un reizēm neapzinoties novelku sev nevajadzīgas robežas, tomēr tās tik un tā tur mani gūstā. Cilvēks ir apveltīts ar viņam vien piemītošu un ārkārtēju spēju, balstoties uz ireālām izjūtām, just pilnīgi reālas bailes vai ciešanas. Tas ir apmēram kā kinoteātrī, kad raudam par plakaniem tēliem, kuri kustas uz uzstiepta auduma.

Visdīvainākais mūsu uzvedībā ir tas, ka mēs izgudrojam iluzoras robežas, turpretī stūrgalvīgi noraidām tās gluži reālās, kuras mums rada dzīve. Mēs visi esam ierobežoti - ar mūža ilgumu, ar fiziskajām un garīgajām spējām. Bet maldīga ir doma, ka šie ierobežojumi katrā ziņā ir cēlonis mūsu nepilnībām. Manuprāt, tā ir tīra iedoma bez nekāda reāla pamatojuma. Pārlieku vājš bērns apbrīno pieaugušo, kas viņam šķiet apveltīts ar neierobežotu varu. Viņš prāto, ka vēlāk, kad būs pienācis īstais laiks, viņš savukārt varēs izmantot šo visvarenību. Bet, līdzko pienāk briedums, viņš atklāj… ka viņa robežas nav izzudušas. No tā viņš nepamatoti secina, ka dzīve ir neizdevusies, ka viņš ir nelaimīgs.

Iespējams, ka kļūt pieaugušam nozīmē saprast, ka ierobežojumi un noteikumi, ko dzīvē sastopam, piemīt mūsu dabai un ka tie neliedz sasniegt dvēseles mieru. Es apgalvoju, ka cilvēks var būt ierobežots un… pilnīgi laimīgs. Mazs lauviņa arī ir lauva. Maza uguntiņa tik un tā ir uguns.

Mums vajadzētu nevis raudāt par zaudēto visspēcību, bet mācīties pazīt savas robežas. īstā problēma, ko rada dzīve, ir nevis varas jautājums, bet spēja pieņemt savu "nespēku", kas bieži saplūst ar mūsu robežām.

Šajā ziņā mēs visi esam līdzīgi. Tomēr daži dīvainā kārtā iedomājas, ka viņi "spēj" vairāk nekā citi: viņu manta, darbs, spēks vai skaistums vai vēl kaut kas viņus pārliecina, ka viņiem dzīve un laime pieder lielākā mērā. Tie man atgādina mazliet vientiesīgo eskimosu, kurš, izgājis zvejā uz aizsaluša ezera, apģērbies trīsreiz siltāk par citiem un paņēmis līdzi veselas kamanas rīku, domāja, ka noķers vairāk zivju nekā kaimiņi, bet aizmirsa izcirst āliņģi.

Lai atbrīvotos no viltus identifikācijām, kas liedz pilnībā izjust manu būtību, es izmantoju metodi, kas man ļoti palīdz: meditāciju, kuru man iemācīja mans skolotājs Muktananda. Pēc grupu terapijas seansiem, kas reizēm prasa joti lielu piepūli, es meditējot vislabāk spēju no jauna "iecentrēties". Es izmantoju tradicionālo sida jogas metodi jeb pilnveidošanās jogas metodi.

Es koncentrējos uz kādu pozitīvu domu, kas ir sakopota, kondensēta sanskrita svētajās formulās. Izelpojot un ieelpjot es piesaucu Šivu, dzīvību, kas manī plūst un pulsē: "Om namah shiva-ya " (es godinu būtni jeb dzīvību sevī, tas ir, universālo es); vai arī koncentrējos uz "guru om"- uz ceļu, kas ved no neziņas (gou) uz zināšanu (rou) caur skolotāju; vai, beidzot, ir trešā formula — "Ham—sa", kas ļauj man just, ka esmu tas, kurš šajā mirklī dzīvo.

Lai meditācijai būtu rezultāti, tai jābūt divdesmit minūtes līdz stundu un piecpadsmit minūtes ilgai. Tas ir pietiekams laiks, lai tuvotos sev, bet nav tik ilgs, lai meditācija sāktu vilkt iekšā sevī, jo tad es varētu zaudēt interesi par ārpasauli, kas var būt izvēle, bet nav mana izvēle.

Indijā pieņem, ka cilvēks miegā ir tuvs Dievam, viņš pārstāj identificēt sevi ar savu miesas čaulu, savu rīcību un īpašumu. Šī iemesla dēļ dažos Indijas štatos ir aizliegts modināt guļošo; tas tiek uzskatīts par pārkāpumu, par ko jāmaksā sods. Francijā mēs sakām - nemodiniet guļošu kaķi. Šķiet, tas mums vēlreiz pierāda, ka mazs lauva tik un tā ir lauva…

MANAS ROBEŽAS NEIEROBEŽO MANU LAIMI

Izbeidziet identificēt savu personību ar savu fizisko ķermeni, ar savu īpašumu vai profesiju. Jūs esat lielāks par to visu.

Tomēr nenoliedziet savas fiziskās, morālās vai intelektuālās robežas. Laime jneklējama nevis to noliegšanā, bet izpētīšanā.

Sveces liesmā atrodama pati uguns būtība. Viens laimes mirklis jums ļauj nojaust visu laimes pilnību.

JA ESMU labi paĒdis, esmu ar mieru celties no galda

Es jau lasītāju brīdināju no cerībām, kas, mirdzinot pie apvāršņa plašas ieceres, nav nekas cits kā paļaušanās uz tukšiem solījumiem. Tie nedod nekādus konkrētus pieturas punktus. Lai uzsāktu ceļojumu, ir vajadzīgs mērķis. Kas nesēj, tas nepļauj.

Tomēr svarīgākais ir nebūt atkarīgam no rezultāta. "Ja es dabūšu šo jauno darbu, visa mana dzīve mainīsies." "Ja es iemantošu viņas mīlestību, es būšu laimīgākais cilvēks pasaulē." Laime ar noteikumiem var būt tikai nepilnīga laime.

Šīs grāmatas sākumā es stāstīju par saviem "varoņdarbiem" Romas olimpiskajās spēlēs. Ja es būtu koncentrējies tikai uz zelta medaļu, man no šī piedzīvojuma būtu palikušas vienīgi rūgtas atmiņas. Bet tā nemaz nav. Savu zaudējumu skriešanā es pārdzīvoju tikpat intensīvi, kā pārdzīvoju uzvaru paukošanā. Abi ir atstājuši brīnišķīgas atmiņas. Svarīgākais ir piedalīties — kāds brīnumgudrs aforisms!

To pašu es varētu sacīt par savu karjeru profesijā. Ja esmu kļuvis par ārstu un pēc tam - par psihoterapeitu, zināmā mērā tas noticis tāpēc, ka vēlējos "izārstēt" savu māti. Viņa mani sūtīja meklēt laimi: kad atgriezos ar brīnumzālēm, bija jau par vēlu, viņa nomira. Tad es pats izdzēru burvju dziru. Īstenībā, ja arī izdomāju ieganstu, es skrēju arī sevis dēļ.

Ja mums visiem ir tieksme sevišķu vērtību piešķirt rezultātam, tas tāpēc, ka savām "neveiksmēm" mēdzam dot pārspīlētu vērtējumu: "Man neizdevās neko panākt, tātad esmu pēdējā niecība." Bērni nav tik tuvredzīgi. Palūkojieties, kā viņi pludmalē ceļ smilšu pilis! Viņi ļoti labi zina, ka pēc dažām stundām paisums tās izpostīs, bet tāpēc viņi nepriecājas mazāk.

Tālab vien, ka mēs izgaisīsim, nav jāatsakās no darbības… Pārāk bieži tiek pieņemts, ka nāve ir dzīves pretstats. Tā nav taisnība: nāve ir dzimšanas pretstats. Dzīve ir ceļš starp abām. Un mēs pārāk bieži aizmirstam, ka esam ceļā! Tomēr cilvēks, kas iekāpj Transsibīrijas dzelzceļa vilcienā, zina, ka viņu ne tik daudz interesē galamērķis kā pats ceļojums, ainavas, ko viņš atklās, un cilvēki, kurus satiks.

Labākais piemērs, kas rāda, cik bezjēdzīgi ir visu pakārtot rezultātam, varbūt ir atriebības dziņa. Mēs sakopojam visus pūliņus un visas domas, lai gūtu revanšu. Šāda viedokļa muļķība ir dubulta. Jo, ja es negūšu apmierinājumu, es palikšu vīlies uz visiem laikiem; bet, ja es to gūšu, mans prieks būs īss un atstās manī tukšumu, jo, mērķi zaudējusi, mana dzīve zaudēs arī jēgu…

Kāda mīļākā pamesta sieviete nozvērējās atriebties, bijušo draugu izputinot. Dažādu sabiedrību aizsegā viņa pamazām kļuva par viņa galveno klienti, pēc tam — par piegādātāju. Līdz pienāca diena, kad viņa triumfēdama paziņoja, ka viņš ir atkarīgs no viņas žēlastības. Viņa varēja bijušo mīļāko izputināt ar vienu spalvas vilcienu. Tomēr pēdējā brīdī sieviete to neizdarīja: viņa saprata, ka būs izpostījusi divdesmit gadu pūliņus… Atriebība vienmēr ir slika izvēle. Otra cilvēka nepatika nekad nedrīkst būt svarīgāka par mūsu patiku.

Atriebībā, tāpat kā cerībā, ik reizi, kad pakļaujam savu laimi kāda mērķa sasniegšanai, mēs laupām vienīgo īsto bagātību, kas ir tāda tāpēc, ka ir reāla: tagadni. Pilnīgā realitāte ir tagadne. Un, ja laime pastāv, tā var pastāvēt tikai tagad.

Tā nevar būt arī nekur citur kā vien te. No tīras loģikas viedokļa citādi nemaz nevar būt: ja laime pastāv citur tam, kurš atrodas citur, tā ir te tam, kurš atrodas te. Tā obligāti ir tur, kur esmu es.

Iespējams, ka tas ir loģiski, tomēr grūti aptverami. Ja esmu nonācis satiksmes sastrēgumā, man ir grūti neiztēloties tuvu prieku - to, kādu izjutīšu, kad nonākšu pie mērķa. Ja man kāda pietrūkst, ir grūti nedomāt, ka es būtu laimīgāks, ja viņš vai viņa būtu kopā ar mani. Tomēr arī šī prombūtne ir brīnišķīga, jo liek man izjust mīlestību pret otru cilvēku.

Nekad nevairīties no tagadnes, dzīvot pilnīgi un intensīvi, sastapt katru mirkli kā laimes daļiņu… Tas ir tas, ko spējuši sasniegt lielie meistari. Pārējie - mēs visi - dodamies ilgākos vai īsākos klejojumos - vienmēr veltīgos - nākotnē vai pagātnē, cerot vai nožēlojot. Mēs ļaujam, lai mūsu vislielāko dārgumu, mūsu klātbūtni pasaulē sabojā, sagrauž šie afektīvie lādiņi, kas izkliedē mūsu uzmanību un attālina no realitātes. Atceros, kā redzēju Dalailamu televīzijā, kad viņš nesen bija Francijā. Tur, kameru priekšā, kamēr žurnālists uzdeva jautājumus, viņš noliecās, pacēla sava tērpa malu un savilka uz augšu zeķes! Jebkuru citu būtu paralizējusi uzmanība, kas jāveltī tēlam, ko viņš rada skatītājos. "Realizēties" nozīmē būt pašam ik mirkli, dzīvot saskaņā ar sevi, kontaktā ar sevi, pastāvīgā brīvībā un priekā.

Ķēdes otrā galā ir tie, kurus es dēvēju par "viltus es". Tās ir būtnes bez patības, kas kustas reprezentācijas un atkarības sistēmā; viņi eksistē tikai citu dēļ, darbojas saskaņā ar vēlmēm, kas nav viņu vēlmes, ko viņiem uzspiež apkārtne, sabiedrība vai slikti asimilēta senāk piedzīvota vilšanās. Sociāli viņi darbojas lieliski, viņi respektē autoritātes, smaida, kad viņiem nodara sāpes, vienmēr piekrīt visiem… Bet viņiem visnopietnākais ir tas, ka viņi ir pārliecināti, ka atraduši vislabāko iespējamo modus vivendi, paši nemanīdami, ka tas viņiem prasa lielu enerģijas patēriņu. Varbūt viņiem vajadzētu pastāstīt notikumu ar hameleonu, kas aiz pārpūles nobeidzās, jo bija nolikts uz rūtainas segas…

Tomēr nevar neatzīt, ka neko nav tik grūti saglabāt kā kontaktu ar sevi un ar pasauli. Ikdienas dzīve mūs nemitīgi mudina parasto pieņemt par rutīnu un "mehānisku" atkārtošanos, kurā cilvēks iekļaujas, aizmirstot savu es, - un dažkārt tas ir zināmā mērā tīkami. Kad ik rītu eju uz autobusu, kad apkopju māju, es tiešām varu justies zināmā mērā bezrūpīgs, bet šī viegluma iemesls ir vienkāršais fakts, ka mans prāts klejo kur citur. Mana uzmanība ir novērsusies. Bet īstais brīnums ir būt tik ļoti klātesošam, ka neaizmirstam sevi pat visvienmuļākajos darbos, kas tomēr tādi nav, jo dzīves upe plūst, un nav iespējams divreiz iemērkt roku vienā un tajā pašā ūdenī. Mums jāpūlas tiešām baudīt realitāti, kontaktu ar sevi, dzīvojot kopā ar ārpasauli. Tad pārdzīvojam sevišķu prieku, dzerot glāzi ūdens vai mizojot saknes. Laime ir stāvoklis, esības veids.

Zinu, ka lasītājam liekas - es prasu neiespējamo. Atkārtoju, ka tikai lielajiem meistariem izdodas noturēties šajā stadijā pastāvīgi, un viņi ir pirmie, kas atzīst, ka mājas darbi vai darbs pie konveijera to mehāniskā rakstura dēļ ir visgrūtākie. Taču tāpēc tie nav mazāk bagātinoši. To labi zina reliģiskie ordeņi, kas kultivē rutīnu kā zelta likumu. Visgudrākie cilvēki nav visievērojamākie: gluži pretēji, viņu dzīve ļoti bieži ir visai parasta. Bet vai tad nemēdz teikt, ka ar laimīgiem cilvēkiem nekas nenotiek? Viss laimes smalkums varbūt rodas tāpēc, ka ir tik ļoti grūti visu darīt vienkārši…

Ja arī mums nav šis augstākās - pastāvīgās laimes, mēs varam sākt vingrināties un tuvoties tai. Iemācīsimies nepaiet garām priekiem, ko mums piedāvā tagadne, - sākot ar vislielākajiem un beidzot ar visvienkāršākajiem. Pamazītēm paplašināsim mirkļus, kad apzināmies sevi. Taksometrā domāsim nevis par paredzamo tikšanos, bet par savu ērtību un skatiem, ko vērojam uz ielas. Vienmēr iedomāsimies par brīnumaino sagadīšanās spēli, kuras rezultātā esam tur, kur esam, ēdam ābolu vai staigājam pa parku. Laime ne tikai jāmācās, bet tā arī jāvingrina un jātrenē kā muskulis…

Krājot un vācot laimes mirkļus, mēs galu galā piepildīsim savu ceļasomu. "Maku vai dzīvību!" savulaik pieprasīja lielceļa laupītāji. Atšķirība starp abiem ir tāda: jo vairāk piepildīta dzīve, jo mazāk baidās to zaudēt. Ja cilvēks būs labi dzīvojis, ceļa noslēgums šķitīs jaukāks. Esmu ar mieru celties no galda, ja esmu labi paēdis.

SVARĪGĀKAIS IR CEĻOJUMS

Lai tiktu uz priekšu, ir jānosprauž mērķi. Taču nepadarīsim savu laimi atkarīgu no to piepildīšanas. Laime ar noteikumiem na v pilnīga laime.

Vienmēr mudināsim prātu atgriezties pie vienīgā konkrētā — pie tagadnes. Tieši tur, pat visvienmuļākajās nodarbībās, ir meklējama laime.

DZĪVE IR ĀRSTNIECISKA - LĪDZ ZINĀMAI ROBEŽAI

Kādā sestdienas vakarā divas strausienes saposās uz balli. Otrā pusē ezeriņam viņas pamanīja divus strausus, kas izskatījās visai sprauni. Abas sāka plivināt spalvas, lai tēvaiņi viņas pamanītu, un tie, nojaušot labu izdevību, steidzās apkārt ezeram. Bet, ieraudzījušas strausus tuvumā, abas strausienes redzēja, ka viņi ir tiešām gaužām noplukuši un ka ar tādiem iet uz dejām nekādā ziņā nevar. Nelaimīgā kārtā tuksnesī nebija iespējams paslēpties. Tad abas dāmas darīja, kā strausi mēdz darīt: viņas iebāza galvu smiltīs un bija pārliecinātas, ka tā paglābjas no iespējamām briesmām…

—                 Viņi mūs neredzēs…

Abi ap lidotāji ieradās un brīdi grozījās ap strausienēm.

-    Bet kur viņas palikušas?

Lasītājs domās - kā tad tēvaiņi neieraudzīja mātītes? Taču līdzība ir visai skaidra: "zinot", ka briesmu gadījumā strausi "slēpjas", iebāžot galvu smiltīs, tēviņi arī nodomāja, ka viņas ir "noslēpušās", tātad neredzamas.

Mēs, tāpat kā strausi, bieži izdomājam visādus absurdus pieņēmumus, kuriem galu galā dzelžaini noticam un kurus apkārtējie arī uzskata par neapstrīdamiem faktiem. Strausi iedomājas, ka viņus neviens neredz, ja galva iebāzta smiltis; mēs, piemēram, esam pārliecināti, ka mūs nav iespējams mīlēt, ja mēs parādām savu īsto seju.

Visnopietnākais ir tas, ka šāda neirotiskas funkcionēšanas sistēma nostiprinās un turpina darboties, kļūst it kā racionāla un uztur pati sevi. Paranoiķis, kas ieslēdzies savā mājā, ieraudzījis, ka kaimiņi ciema laukumā sarīkojuši dzīres, neies ārā no savas alas: ja viņu uzaicinās, viņš tikai jo ciešāk pārliecināsies, ka citi grib viņu izvilināt laukā, lai vieglāk notvertu slazdā.

Freids "atklāja" psihoanalīzi, kad kopā ar Šarko pētīja hipnozi.

-    Kad pamodīsieties, jūs paņemsiet lietussargu.

Cilvēks iznira no hipnotiskā stāvokļa, piegāja pie pakaramā un paņēma lietussargu. Tomēr ārā nelija. Tad Freidu piemeklēja ģeniāla atklāsme:

-    Kāpēc jūs tā darāt? - viņš jautāja.

-    Tāpēc, ka man šķiet - drīz sāks līt.

Tad Freids saprata, ka mēs racionalizējam savu rīcību atkarībā no savām izjūtām. Starp citu, Lafontēns to formulēja ilgi pirms Freida: "Ja grib nogalināt savu suni, apgalvo, ka tas ir traks."

Mēs paši sev izdomājam alibi.

Ejot cauri mazai pilsētiņai, Luijs XIV brīnījās, ka, viņu sagaidot, netiek dota neviena lielgabalu zalve, kas atbilstu tradīcijai un protokolam. Birģermeistars, apjucis un satriekts, sāka skaidrot:

-    Majestāte, mēs nešāvām ar lielgabaliem četrpadsmit iemeslu dēļ. Pirmais ir tas, ka mums nav lielgabalu. Otrais…

-     Nav vērts turpināt, - karalis atbildēja. - Man pietiks ar pirmo iemeslu…

Kāds ir īstais iemesls neirotiskas dabas uzvedībai, kuras upuri esam mēs visi, - protams, atšķirīgā mērā? Kādreiz mazotnē bērns ir sastapies ar triecienu, ar kādām slēptām ciešanām vai arī viņam kaut kā pietrūcis. Viņš vēl nav bijis pietiekami apbruņots, lai stātos tam visam pretī, tāpēc viņš licis lietā pagaidu stratēģiju. Lai izdzīvotu, viņš apspiedis emocijas vai jūtas, kuras nav spējis uzņemt harmoniski. Pieaudzis viņš normāli spētu uzņemt sevi to, kas no apziņas izdzīts. Taču viņš stūrgalvīgi turas pie nevajadzīgiem izdzīvošanas noteikumiem. Tas nozīmē, ka cilvēks ir aizmirsis: dzīves problēma ir nevis palikt dzīvam, bet labi dzīvot. Tā mēs nonākam tādā stāvoklī, kādā nonāktu japāņu kamikadze, kas izmests vientuļā salā un nezina, ka karš jau sen beidzies: mēs atsakāmies atcelt sardzi, kaut arī piesardzībai nav nekāda iemesla.

Atšķirībā no japāņu karavīra mēs nemitīgi tiekam konfrontēti ar citiem un mums jāņem vērā īstenība. Principā tas mums dod iespēju pamazām atbrīvoties no bērnībā iegūtiem nepareiziem priekšstatiem. Kļūdoties mēs koriģējam savu trajektoriju. Palūkojieties, kāds darbs jau padarīts no piecpadsmit gadu vecuma: cik daudz maldīgu priekšstatu jau esam aicināti revidēt! Ja tik vien būtu kā atmest maldīgo visvarenību un jaunības nemirstības ilūziju…

Dzīve ārstē. Mēs nemitīgi tiekam mācīti, un mēs paši sev esam psihiatri. Ja mūsu rīcībā būtu divtūkstoš gadu, varam iedomāties, ka visi kļūtu laimīgi… Diemžēl mums dota tikai divdesmitā daļa šī laika… Tāpēc ir radusies doma paātrināt procesu, vajadzības gadījumā enerģiski iejaucoties. Tāds ir mērķis, ko piedāvā emocionālās izteiksmes dinamika.

Mēs tik gausi atsakāmies no savas neirozes tāpēc, ka tā labāk vai sliktāk pilda savu funkciju - tā mūs pasargā. Un tieši tāpēc, ka mehānisms tomēr darbojas, ir tik grūti izdziedināties! Terapeits nevar pacientam sacīt: "Jūsu nostāja ir pilnīgi stulba un smieklīga, tā jāmaina." Nebūtu prātīgi prasīt, lai cilvēki atsakās no mazumiņa, kas tiem palīdzējis noturēties dzīvē. Tas nozīmētu tiešā ceļā nonākt pie aiztures un sastingšanas. Vai esat mēģinājuši atņemt divus gadus vecam bērnam priekšmetu, ko viņš sažņaudzis plaukstā? Vienīgais veids, kā viņu var pierunāt palaist to vaļā, ir piedāvāt ko labāku. Emocionālās dinamikas princips ir kopā ar pacientu pieņemt, ka neiroze darbojas, bet var atrast arī ko iedarbīgāku. "Jūs neesat uz gluži nepareiza ceļa, bet jūs varētu atrast ko labāku. Pamēģiniet šo, un jūs pateiksiet, ko tas jums devis.

Vai tad cilvēce nevirzās uz priekšu, pamazām paplašinot patiesību?

Ņūtons ir atklājis gravitācijas likumus, bet Einšteins ir patiesāks. Ikviena doma ir daļēji pareiza un veselīga. Ja kādam piedāvā kaut ko iedarbīgāku par to, kas viņam jau ir, viņš to labprāt pieņems. Morze un telegrāfs daudz zaudēja, kad tika izgudrots telefons. Esmu pārliecināts, ka mēs visi esam potenciāli būdas un ka psihoze un neiroze ir tikai cilvēces lielās patiesības daļiņas. Kad mana meita mācījās peldēt, viņa sākumā turējās pie riņķa, lai pārvarētu bailes no ūdens. Kad tas bija izdarīts, es paklusām izlaidu no riņķa daļu gaisa. Tāpēc viņa nenoslīka, gluži pretēji, viņa iemācījās peldēt ātrāk, saprotot, ka "starpnieks" vairs nav vajadzīgs.

Tieši tāds ir manas ārstēšanas mērķis, es vēlos rīkoties tieši tādā veidā. Nepieciešamais sākumpunkts ir panākt, lai pacients pats savu rīcību sāk revidēt. Tad viņš gluži nemanot ir jau nogājis pusi ceļa. Ārprātīgais, kas sevi uzskata par Napoleonu, ir ārprātīgs nevis tāpēc, ka uzskata sevi par Napoleonu; viņa kļūda ir tā, ka viņš nedzird to, ko viņam saka viņa simptoms, ka viņam svarīgi ir zināt, ka ir imperators. Terapeita uzdevums būtu likt pacientam sadzirdēt to, ko viņš saka.

Neirozes slimnieks rīkojas pēc viena principa. Atkārtošanās viņam dod zināmu gandarījumu; cilvēks, kurš ārstē viņa stresu, iedziļinoties viņa mājokļa lielajā maniakālajā tīrīšanā, kura šķietami apmierina viņa mīlestības badu, ejot no gultas pie gultas, rod īslaicīgu atvieglojumu. Bet vai nebūtu iedarbīgāk aizrakties līdz slimības saknei, lai izbeigtu atkārtošanos? Iespējams, ka apročpogu kolekcionēšana ir interesanta nodarbe, bet pēc trīstūkstošā pogu pāra sāk rasties nogurums…

Taču, ja gribam ķerties pie aizsargsistēmas, mums jābūt pārliecinātiem, ka ne ar ko neriskējam. Tādu drošu ceļu paver terapija. Piekrītot vēlreiz pārdzīvot mokošas scēnas vai afekta brīžus, pacienti pamana, ka viņiem vairs nav iemesla piesargāties un ka tas viss pilnīgi pieder pagātnei. Viņu biogrāfija var turpināties.

Jo cilvēks atšķiras no dzīvnieka ar to, ka viņam ir nevis piedzīvojumi, bet biogrāfija. Dzīvnieks pazīst tikai vajadzības, cilvēkam raksturīgas arī vēlmes, emocijas un jūtas, kas ierakstās viņa psihē un veido pašreizējo dzīvi. Vislielākās grūtības ir gūt sekmes alķīmijā, kas pārvērš mūsu emocijas par noturīgām jūtām, kuras apzināmies.

Neiroze un psihoze rāda, ka alķīmija ir bijusi neveiksmīga; tās

dod zirni, ka pastāv nepabeigti notikumi, slikti pārdzivotas emocijas. Būt cilvēkam nozīmē prast izmantot šīs pēdas, lai piešķirtu mūsu likteņa līnijai cilvēcīgi vērtīgu jēgu. Emocionālā dinamika piedāvā pacientam palīdzību šajā personības pārstrukturēšanā, lai nonāktu pie mērķa, kas ir sava es un sevis apzināšanās integrācija, kuras vienīgās var vest uz laimi.

NENOSLĒGSIMIES SAVĀ NEIROZĒ!

<#> Neiroze daudzējādā ziņā izpaužas kā ērts aizsargs. Nekad neaizmirstiet, ka pirmām kārtām tā nozīmē milzīgu un nevajadzīgu enerģijas patēriņu.

<&> Psihiskā aizsardzība, ko esat iedarbinājis, bieži vien ir kļuvusi nevajadzīga. Vai nebūtu laiks nolikt ieroci, lai labāk izmantotu dzīvi?

Eksistence mūs pastāvīgi mudina revidēt. Bet terapija var būt noderīga, lai procesu paātrinātu. Kā vienmēr, laimes izvēle ir mūsu pašu rokās…

Trešā daļa

Izpaustā emocionālā dinamika

Lielumlielais vairums manu pacientu ir pilnīgi tādi pasi cilvēki "kā visi": tie ir "normāli" cilvēki, kuri tomēr ir pamanījuši, ka attiecībās ar citiem vai ar sevi kaut kas sabojājies.

Lielākā daļa ārstniecības projektu darbojas vienā virzienā, jo tiem ir daļēji kopīgi teorētiskie pamati. Izpaustās emocionālās dinamikas mērķis pamatos neatšķiras no tradicionālas psihoanalīzes mērķiem. Abos gadījumos pacientam jāatrod savā bērnībā vai vispār savā dzīves gaitā elementi, kuri varējuši radīt aiztures un līdz ar to pašreizējo slimīgo stāvokli. Kopumā ir jāveicina apspiestu, malā nobīdītu elementu izniršana apziņas virspusē, to aptveršana. Taču izmantojamā stratēģija - kaut vai tas, ka mēs darbojamies grupā - padara emocionālo dinamiku par radikāli atšķirīgu projektu, kuru te pūlēšos iespējami skaidri izklāstīt.

Es neuzdodos par turpmāk aprakstāmās metodes autoru. Cilvēku ārstēšanā oriģinalitāte nav vērtējama tik augstu kā iedarbība. Tātad esmu daudz aizguvis no dažādām terapijām, it sevišķi amerikāņu metodēm, sākot ar principu, ka psihoterapeits nedrīkst noslēgties vienā vienīgā metodē. Tiešām - vēlreiz mēģiniet iztēloties ķirurgu, kas darbotos tikai ar skalpeli! Ikviens gadījums prasa citu pieeju.

Manas metodes izklāstījums, kaut arī ilustrēts ar daudziem piemēriem un atbrīvots no profesionālā žargona, tomēr var mazliet atgādināt mācību grāmatu, par ko lūdzu lasītājus mani atvainot. Galvenais ir paturēt prātā, ka runa nav par kādu nekustīgu pieņēmumu režģi, kas tiktu piemērots itin visiem pacientiem. Šajā aprakstā varbūt nevarēs pietiekami skaidri manīt, ka ikviens pacients ir unikāls gadījums un ka kolektīvā ārstēšana nepavisam neliedz terapeitam rīkoties individuāli. Grupas terapija nav vienveidības sinonīms, tā tiek piemērota katram atsevišķi. Metodes ir tikai instrumenti, ko izmanto mērķa sasniegšanai, un pacientiem šis instruments ir emociju un jūtu pārvaldīšana, sākot ar pašas savas dzīves pārvaldīšanu, un tas galu galā ir labākais laimes garants.

<%> «8» <8>

Izārstēt nomāktību

Pirmais jautājums: kam mana ārstēšana vajadzīga? Kas klauvē pie mana kabineta durvīm?

Grupā dalībnieku ampluā ir diezgan plašs, un es pūlos panākt, lai tas būtu iespējami plašāks. Pirmām kārtām - manis paša labsajūtai, ko nekad neizlaižu no redzesloka. Labi strādā tikai tad, ja strādā ar patiku. Ja cilvēks ārstē tikai anoreksiķus vai alkoholiķus, viņam var uzmākties zināma vienmuļība: ja pietrūkst aizvien atšķirīgu personisko problēmu, viduvējība un atkārtošanās galu galā nogurdina. Es vienmēr esmu vairījies ierobežot sevi ar vienu vienīgu nišu. Un tā esmu reizi par visām reizēm izlēmis "variēt priekus".

Otrais iemesls jau ir profesionāls: emocionālās dinamikas grupu veiksmīga ārstēšana ir tieši atkarīga no tā, ka grupā piedalās cilvēki ar ļoti atšķirīgām neirozēm un psihozēm. Ja es ņemtu piecpadsmit pacientus, kas cieš no tauriņu fobijas, es pats liktos nenormāls tāpēc, ka man no tiem nav bail! Lai kā es viņiem pūlētos iestāstīt un pierādīt, ka tauriņi ir pilnīgi nekaitīgi, vairākums būtu pret mani…

Turklāt - un tas jau ir nopietnāk - esmu ieguvis pārliecību, kopš esmu strādājis pie Kasriela un vēlāk - Sentannas klīnikā, ka dažādu kaišu sajaukums padara grupu nesalīdzināmi dinamiskāku un atvērtāku. Piecpadsmit cilvēku, kas cieš no vienas aiztures - klaustrofobijas, nespētu cits citam pavērt nekādu gaišumu. Bet es savā praksē reizēm redzu, kā ļoti bailīgs, gandrīz vai no realitātes atšķirts pacients piepeši ir ļoti asredzīgs attiecībā uz problēmu, kas interesē citu grupas dalībnieku. Tātad ārstē ne tikai terapeits, bet arī pacienti cits citu. Grupa veido kaut ko līdzīgu vidusmēra cilvēku grupai. Es izmantoju faktu, ka pastāv kāda vispārēja garīga veselība, ko izstaro cilvēce. Katram no piecpadsmit vai divdesmit cilvēkiem ir sava "uts", bet kopumā pasaule nav jukusi, tātad pastāv kāda veselības un saprāta reakcija.

Šāds daudzveidības pieņēmums reizēm mani pamudina uzņemt grupā pat vienu vai divus smagi slimus cilvēkus. Taču tas notiek reti, jo psihiski slims cilvēks var izjaukt kopējo līdzsvaru un sasaistīt visus. Tieši tādus smagas saslimšanas gadijumus, šķiet, klasiskā psihoanalīze ir deklarējusi par savu darbības lauku. Gadās, ka pacients man tiek atvests sanitārajā mašīnā uz seansu un pēc tam aizvests atpakaļ uz psihiatrisko klīniku. Cita starpā, Amerikas Savienotajās Valstīs tāda rīcība būtu neiespējama: ārsti prasa no pacientiem veselu bagātību, un neveiksmes gadījumā viņiem ir darīšana ar tiesu. Tāpēc, lai pasargātos no nepatikšanām, viņi bieži vien izraugās pacientus, izdarot iepriekšējas pārbaudes. Tas dod iespēju atbrīvoties no pārāk kašķīgiem indivīdiem vai tādiem, kuru dziļā neiroze ir grūti ārstējama.

Tomēr psihiski slimie ir tikai mazītiņa daļiņa manu pacientu, kuri ārstējas grupās. Lielumlielā daļa ir "parasti cilvēki": tie ir "normāli" cilvēki, kas tomēr pamanījuši, ka radušies sarežģījumi viņu attiecībās ar citiem vai sevi pašu. Kaut kas viņus nomāc, kaut kas kavē profesionālo vai personisko attīstību - pašpaļāvības trūkums, bailes, ka viņus nemīl, - daudzi no mums baidās, ka netiks mīlēti, ja parādīsies tādi, kādi īsetnibā ir, - vai arī kāds kavējošs simptoms - bulimija, atkarība no alkohola, grūtības panākt veiksmi utt.

Liels procents pacientu tātad nāk tāpēc, ka slikti jūtas dzīvē. Viņiem pastāv identitātes vai eksistences problēmas; viņi gribētu labāk justies savā ādā vai labāk izmantot savas spējas. Un galu galā ir arī ļaudis, kuri klauvē pie manām durvīm tāpēc, ka grib gūt labākus rezultātus sportā, zinātnē vai mākslā. Viņi ierodas un saka: "Man neveicas studijās" vai "Man dzīvē neveicas, es zinu, ka neesmu muļķis, bet redzu, ka ne pie kāda mērķa nenokļūšu. Kāpēc tā?" Šiem cilvēkiem ir grūti ieņemt vietu, kas viņiem pienākas, viņi to neuzdrīkstas. Vai arī viņus moka neveiksmes komplekss. Ik reizi, tuvojoties veiksmei, viņi atslābina pūliņus…

Lielākā daļa par emocionālās dinamikas metodi ir dzirdējuši stāstām draugus vai paziņas. Viņi savā apkārtnē vai ģimenē ir satikuši cilvēkus, kuri senāk nav jutušies labi, ir bijuši bažīgi, nervozi vai deprimēti un piepeši sākuši labāk izmantot dzīvi un savas attiecības ar cilvēkiem. Tad ari tie prasa, ko es varētu darīt viņu labā, kā tikt galā ar grūtībām.

<%> <8» <8>

Neiroze nav nekas briesmīgs, bet var atrast ko labāku

Kā redzam, lielākā daļa cilvēku, par spīti neirozei, spēj dzivor un darboties. Taču agrāk vai vēlāk viņi konstatē, ka neiroze maksā dārgi un ka tā nav tik iedarbīga, kā sākumā domāts. Neirozes slimnieks ir kā mašīnas vadītājs, kas iedomātos nospiest akseleratoru, turot kāju uz bremzes pedāļa; viņš sajūt pretestību un spiež akseleratoru jo stiprāk, lai palielinātu ātrumu. Tādējādi viņš rada motoram pārslodzi, kaut gan rezultāts ir visai necils. Bet pietiktu gluži vienkārši nebremzēt!

Ja cilvēks apzinās šo pretestību, liela daļa ceļa jau ir noieta. Tie, kas nāk pie manis, rīkojas pamatos optimistiski, tas ir, "iet sev palīgā". Viņi ir pieņēmuši, ka spēj izkļūt no grūtībām un atrast ko labāku par neirozi. Līdz tam viņi ir dzīvojuši saskaņā ar tādu kā Ilgumu, kas gan viņiem laupījis daļu viņu pašu, taču it kā devis zināmas ērtības. Viņi nezina vai izliekas nezinām, cik dārgi tas maksā fiziski vai garīgi. Šāda līguma cena ir neiroze. Un tikai pēc ilga laika, mokoties ar nenosakāmām ciešanām vai visādām fiziskām kaitēm, viņi aptver, ka kaut kas viņos vairs nedarbojas, kā pienākas. Ja viņi nāk pie manis, tas nozīmē, ka ir nolēmuši atrast ko labāku par iepriekšējo līgumu. Un par to viņus var apsveikt: daudzi līdzīgā situācijā pierod pie ciešanām un pieņem, ka medicīniska palīdzība "no ārpuses" ir iedarbigāka par darbu pašam ar sevi.

Tātad skaidrs, ka savās grupās uzņemu tikai brīvprātīgos. Nevar būt ne runas par cilvēku ārstēšanu pret viņu gribu. Reizēm pie manis ierodas sievas "vīru dēļ", ja tie, piemēram, ir alkoholiķi. Viņas lūdz, lai tos ārstē. Ne aci nepamirkšķinot, es viņām atbildu, ka viņām vajadzētu sākt ar ārstēšanos pēc manas metodes; šobrīd tieši viņas cieš no alkoholisma problēmas, kaut ari alkoholiķis ir vīrs! Kā jau varat iedomāties, līs sievietes bieži vien manu priekšlikumu neuzņem ar prieku, sevišķi tad, ja piemetinu, ka galu galā viņas ir apprecējušas alkoholiķi un ka savā ziņā tas viņas acīmredzot apmierina… Ja nerunājam par izaicinājumu, pastāv ārstam pilnīgi skaidri zināma patiesība: nav iespējams atbildēt, ja netiek uzdoti jautājumi.

Manu pacientu vidū visvairāk ir jaunu, pieaugšu cilvēku - trīsdesmit līdz četrdesmit gadus vecu. Viņi sevī pamanījuši kādu traucējumu un vēl ir gatavi to izlabot. Protams, nav nekādu vecuma ierobežojumu, lai piedalītos emocionālās dinamikas grupās. Reiz es ārstēju astoņdesmit gadu vecu dāmu. Bet vecāki gadagājumi parasti mazāk ārstējas, jo, kad sasniegta zināma stadija, daudzi diemžēl atsakās no domas, ka dzīve varētu būt labāka.

Nopietnu psihožu gadījumos tradicionālā psihoanalīze parasti atsakās ārstēt cilvēkus, kuri vecāki par četrdesmit gadiem, jo pieņem, ka slimība tad kļuvusi neatgriezeniska. Turpretī emocionālā dinamika ir izrādījusies pietiekami spēcīga, lai gūtu ar pacientu kontaktu. Ir gadījumi, kad psihiski smagi slimi cilvēki ievērojami uzlabo veselību jau dažu seansu laikā.

Īstenībā nav tieša sakara starp slimības nopietnību un ārstēšanas grūtumu. Tās ilgums ir ļoti atšķirīgs atkarībā no tā, cik drīz pacients iemācās tuvoties pats sev. Var gadīties, ka gūstu "spožus" panākumus, ārstējot smagi slimu pacientu, turpretī paiet gadi, līdz spēju tikt galā ar "sīku" neirozi.

Cik iespējams runāt par caurmēra statistiku, ārstēšana ar emocionālās dinamikas metodi ilgst gadu līdz pusotra gada. Pacienti ierodas reizi nedēļā vai biežāk, ja ārsts uzskata, ka vajadzīgs intensīvs režīms, lai tiktu galā ar viņu aizsargsistēmu. Ik seanss ilgst trīs stundas; tātad cilvēks ir grupā simt līdz divsimt stundu. īsti individuāls darbs ar viņu vien nepārsniedz desmit līdz divdesmit stundas.

Un vēl ir nepieciešams, lai pacients tiešām piedalās. Lielākā daļa jaunatnācēju jautā vecākajiem pacientiem: "Cik ilgi jūs jau ārstējaties?"

Viņi it kā jūt, ka nav gaidāma brīnumaina izdziedināšanās un ka vienīgi paša pūliņi dos iespēju sasniegt progresu.

Taču pareizāk būtu jautāt tā: "Vai jūs esat ārstēšanas vai personiskās attīstības stadijā?" Jo bieži gadās, ka pacienti pēc pirmā terapijas kursa atgriežas. Viņi jūt, ka ir nonākuši pie jaunas robežas, ka viņu potenciālā attīstība atkal tiek kavēta. Īstenībā tas ir bezgalīgs pilnveidošanas darbs. Pat vislielākais pianists pasaulē turpina vingrināties. Klausītājs viņu uzskata par pašu pilnību, bet viņš zina, kādās pasāžās vēl nav sasniedzis visaugstāko meistarību. Un pacients var justies laimīgs deviņas desmitdaļas sava laika, bet apzināties, ka vēl viņam uznāk nemiera brīži, kad viņš zaudē ticību savām spējām. Tad viņš varbūt atkal jūt nepieciešamību pēc ārstēšanās.

Bet viens ir skaidrs: reizēm pietiek ar dažiem desmitiem stundu, lai mainītu dzīvi. Vai tad tas nav pūliņu vērts?

«8» <$>

Grupas priekšrocības

Otrais jautājums: kāpēc strādāt grupā? Ko šāda metode dod? Jo galu galā daudzi cilvēki, kas gribētu izmantot psihoterapiju, apgalvo, ka jūt šausmas, iedomājoties, ka tas jādara kopā ar citiem. Man gribētos atbildēt, ka tas vien jau nozīmē, ka viņiem ir problēmas… Turklāt tieksme noslēgties nepiemīt visiem. Viss atkarīgs no cilvēku dzīves gaitas: ir tādi, kuriem uznāktu panika, iedomājoties vien, ka viņi paliks aci pret aci ar psihoterapeitu, un viņi pie manis ierodas tikai tāpēc, ka zina - pacienti būs vairāki.

Lai kā, pacients reti kad nonāk uzreiz grupas terapijas seansā. Pirms tam man ar viņu ir vairākas sarunas - viņš man izklāsta savas sūdzības, stāsta par bērnību, vecākiem, savām problēmām utt. Ārsta galvenā māksla ir noteikt, vai cilvēks spēj vai nespēj iekļauties grupā. Lielākoties tas notiek ļoti ātri,pēc divām vai trim sarunām, bet, ja cilvēks ir sevišķi trausls, es varu izlemt, ka jāvirzās uz priekšu lēnāk. Jo nav noliedzams, ka grupa ir ļoti nežēlīga. To saka visi pacienti. Tiešām, tā ir vieta, kur cilvēks uzņemas atbildību par sevi un kur nav ko gaidīt dāvanas.

Jo uzreiz ir jānoskaidro pārpratums: tie, kas ierodas pie ārsta, cerot, ka atradīs kādu, kas viņus balstīs, rūgti maldās. Ja es pacientu aprūpēju, ja nemēģinu viņu sapurināt, es viņu nevis ārstēju, bet kompensēju kādu trūkumu. Tad ārsts pārvēršas par kruķi, par tādu kā narkotiku, un tā nav iespējams izārstēties. Turpretī ļoti dziedinoši ir likt slimniekam saprast, ka neviens nevar viņa vietā izdarīt neko, ka viņam pašam jāsaņem sevi rokās. Tūkstošiem cilvēku, kas apmeklējuši manu kabinetu, tagad ir izgājuši dzīvē. Viņiem es vairs neesmu vajadzīgs. Un grupa tādam ceļam ir labvēlīga. Tā ir emocionālas baltkvēles vieta, kas liek "strādāt" ar sevi daudz intensīvāk nekā individuālā terapija. Un tas ir arī līdzeklis, kā drīzāk atgūt līdzsvaru un pārvaldīt savas problēmas.

Pacienta iekļaušanu grupā atvieglo kāds pamatnoteikums: viņš vai viņa citus nepazīst. Dalībnieki cits citu pazīst tikai pēc kristāmvārda, un viņiem nevajag turpināt attiecības ārpus seansiem. Es aizliedzu pacientiem sakarus ārpus kabineta, jo tie varētu sabojāt personiskos meklējumus. Tad viņi būtu kopā ar partneriem, nevis ar svešiniekiem. Ja man jāārstē pāri, es lieku viņiem strādāt atsevišķi - katram savā grupā. Vēlāk, kādā zināmā stadijā, varu viņus apvienot vienā seansa, lai konfrontācija dotu paātrinošu efektu. Bet princips, mazliet paradoksāls, paliek: par visintīmākajām lietām runā ar cilvēkiem, kurus nepazīst.

Tāds stāvoklis ir pacientam pirmais atvieglojošais šoks. Viņš ierodas ar savu pārliecību, ko viņš uzskata par nesatricināmu, un nonāk saskarē ar cilvēkiem, kuri uz dzīvi raugās pavisam citādi, un tas viņu piespiež revidēt savu darbības veidu. Viņš pamana, ka viņa uzskati nepavisam nav neapšaubāmi. Iedomāsimies, piemēram, cilvēku, kurš nespēj pateikt "nē" un ir kļuvis par šādas rīcības gūstekni. Kopā ar cilvēkiem, kurus viņš nepazīst, viņam vieglāk saskatīt savas rīcības slimīgumu un vieglāk saprast, ka nav obligāti jāizpatīk visiem, lai dzīvotu.

Tāds progress grupā un ar grupas starpniecību ir jo straujāks tāpēc, ka grupa pastāvīgi ir atvērta. Tas nozīmē, ka jaunie pacienti tiek ārstēti kopā ar cilvēkiem, kas grupā piedalās jau vairākus mēnešus vai pat gadus. Vecākie virzās uz priekšu, un iesācēji ņem no viņiem priekšzīmi. Ja cilvēks mācās slēpot kopā ar instruktoru, viņš iemaņas iegūst ātrāk, nekā būtu ieguvis, pats izgudrojot visus paņēmienus.

Manās grupās piedalās apmēram piecpadsmit cilvēku. Šis skaits nav nejaušs. Grupu pieredze māca, ka līdz septiņiem vai astoņiem dalībniekiem mēs paliekam it kā ģimenes ietvaros. Visi etnologi stāsta, ka pirmie ciemi gan pie Amazones, gan Kamčatkā sastāv no piecpadsmit līdz divdesmit indivīdu kopuma. Ja cilvēku ir vairāk par desmit, viņi nonāk saskarē nevis vairs ar ģimeni, bet sabiedrības grupas pirmsākumu. Un tieši tas "dinamizē". Jo ģimenes lokā pacients vēl var justies aizsargāts. Bet mans mērķis nav piedāvāt viņam nedz kūniņu, nedz miera ostu. Mans mērķis ir tieši radīt realitāti, ko terapija paplašina, lai ļautu pacientiem labāk tai tuvoties.

Ārstnieciskā grupa, kas simboliski atdarina sociālo vidi, tomēr pašos pamatos atšķiras no ārpasaules. Tā ir veidota kā spēle, kurā parasti aizturētas emocijas var izpausties bez kādiem šķēršļiem. Tāpēc tādu mikrosabiedrību var izmantot kā spoguli, kā atbalsi, kā atskaites sistēmu un kā cīniņu arēnu. Te pacients zina, ka viņa emociju uzplūdiem nebūs nekādu seku. Gandrīz visiem ir viena kopīga problēma: viņi iedomājas, ka gadījumā, ja atklāsies tādi, kādi ir, viņus pārstās mīlēt vai cienīt. Emocionālās dinamikas grupā viņi aptver, ka var kaut iet bojā, bet pasaulei tāpēc nekas nenotiks. Tas rada nepieciešamo izteiksmes brīvību.

Grupā sabiedrības likumi izzūd. Ja kāds pacients sāk raudāt vai kliegt, citi viņam nepievērš uzmanību. Viņi var dažu soļu attālumā dejot vai smieties. Reālajā dzīvē tāda uzvedība būtu neiespējama. Nelaimīgais būtu jāievēro, jāpasniedz viņam glāze ūdens vai jāmierina. Taču īstenībā šis "nelaimīgais" strādā ar sevi, tās ir dzemdības, kas nenotiek bez sāpēm, bet kuru rezultātā jārodas dziļākai sevis pazīšanai. Ciešanu ainas mums ir nepatīkamas tāpēc, ka mums pašiem īstenībā ir līdzīgas problēmas. Citādi atbalss nerastos.

Vēl viena grupas priekšrocība ir tā, ka grupa garantē labu gribu. Ja laikā no seansa līdz seansam pacients ir aizmirsis, ko teicis, vai mēģina to noliegt, grupa viņu sauc pie kārtības. Pacients nevar noliegt patiesību, ko viņam atkārto tieši sejā, jo grupa nav personiski ieinteresēta.

Turpretī ārsts vienmēr ir turams aizdomās. Es varu vēlēties pacientu izveseļošanos tīri personisku apsvērumu dēļ. Piemēram, lai pierādītu, ka ka esmu labs ārsts un ka tāda reputācija man dos peļņu vai slavu. Tāpēc pacients instinktīvi neuzticas un pretojas, sevišķi vienatnē ar ārstu. Tad neiroze darīs visu iespējamo, lai paliktu neizkustināma. Tātad ārstam, kas vēlas dziedināt ātri un labi, kolektīvs rada ļoti labvēlīgus apstākļus. Un ir vēl viena ievērojama priekšrocība: grupās izdziedina vairāk cilvēku nekā individuāli. Divdesmit prakses gados esmu izārstējis apmēram desmittūkstoš pacientu, bet tradicionāls psihoanalītiķis savā mūžā nespēj dziedināt vairāk kā piecus simtus…

Bailes no grupas, kas tik bieži piemīt pacientiem, visbiežāk tikai rāda, ka viņi baidās sastapt paši sevi un dod priekšroku novilcināšanas taktikai. Ja viņiem bail no lielās peldes, es iesaku mesties ūdeni kopā ar citiem. Senāk mācija peldēt, noguldot iesācēju uz krēsla un mācot kustibas, kādas būs jāizdara ūdeni. So metodi, kura prasija daudz laika un kuras rezultāti bija visai nedroši, driz atmeta. Jo, kamēr nav pierādīts pretējais, labākais paņēmiens, kā mācīties peldēt, ir mesties ūdenī.

<8> <$>

Būt uzmanīgam pret sevi

Mūsu grupa ir izveidota. Kā rīkot seansus? Tie notiek plašā telpā ar ideālu skaņas izolāciju. Pacienti var raudāt un kliegt pilnā kaklā, ārpusē nevienu netraucējot. Dubultdurvis un dubultlogi, iekārtie griesti un četrdesmit centimetrus biezas sienas, kas apšūtas ar korķa un svina plāksnēm, pilnīgi aiztur skaņu. Turklāt tās pastiprina spēļu telpas iespaidu, mudinot izteikties pilnīgi brīvi.

Gadu gaitā esmu mainījis seansu norisi. Sākumā mēs visi sēdējām krēslos. Es izraudzijos sēdekļus ar augstu atzveltni un rokbalstiem, lai visi justos kā karaļi vai karalienes - tā es gribēju palielināt pacientu pašapziņu.

Bet pamanīju, ka tādā stāvoklī cilvēki paliek cienīgas sabiedrības ietvaros, tātad - sasaistīti. Pamazām es krēslus aizstāju ar matračiem, ko noliku tieši uz grīdas. Visi, ieskaitot ārstu, iekārtojas uz tiem. Kājas ir basas, jo apaviem, tāpat kā mašīnām, ir liela sociāla nozīmība. Tā visi, burtiski, atrodas pie pamatiem, atgūst kontaktu ar galveno, fundamentālo.

Pie sienas atstāju dažus krēslus, bet īstenībā tos izmanto tikai daži jaunatnācēji, kuri vēl vilcinās piebiedroties mums. Tas ir starpposms, ko atstāj iespējami drīz.

Jo, kad cilvēks iekļaujas grupā, viņš pieņem zināmus morāles noteikumus. "Man jābūt uzmanīgam pret visu, kas notiek, ja tas skar mani." Es prasu, lai grupas dalībnieki vērīgi ieklausās sevi, visā, ko jūt, un vēro šo izjūtu izpausmes.

Jauns pacients sākumā var atsacīties no spēles, bet noteikumi prasa, lai viņš to pasaka: "Es negribu!" Viņam iesaka nevis apmierināties ar noraidījuma jūtām, bet sacīt: "Es nepiekrītu!" Tas ir pirmais solis, iemesls diskusijai vai disputam. Jo ar vārdiem var cinīties, kā vien ienāk prātā! Taču pārējie tik un tā viņu ievelk spēlē.

Turklāt sākotnējā vilcināšanās un noraidījums ilgi neturpinās. Jaunatnācējs sastopas ar tik "reālām" personām, ar tik spēcīgām emocijām, ka ilgi nevar palikt nomaļus. Seanss ir laiks, kad iespējams "eksistēt". Etimoloģiski atturēties nozīmē "lēkt atpakaļ", eksistēt - "iznirt virspusē". Emocionālā dinamika ir izpausmes terapija.

Es izvirzu pacientiem domu, ka jāmācās iegūt. Un tas sākas ar to, ka jāiegūst sava vieta grupā. Tātad tā ir terapija, kas pieder pie falliskā tipa terapijām.

Es arī neatkāpjos seansa laikā. Es nemēģinu izgaist, lai pacienti varētu eksistēt. Tādu upuri prasa slikti saprasts kristiānisms. Esmu pārliecināts, ka nav nekādas vajadzības sarauties mazākam, lai ļautu otram izaugt lielākam. Es nepūlos būt jauks un laipns, lai citi varētu izteikties. Es pamatojos uz principu, ka otrs ir mans līdzinieks, un tāpēc es uzticos viņa reakcijas spējām. Tā ir pilnīgi optimistiska otra cilvēka un dzīves koncepcija. Es esmu savā vietā, tātad uzskatu jūs par spējīgiem ieņemt savu vietu. Es esmu tas, kas esmu, un jūs esat tikpat stipri kā es. Tā pacienti iemācās piesargāties paši, nevis slēpties zem mana sargājošā spārna.

Tātad cilvēki var noskaisties, runāt cits citam pretī, pat uzbrukt… Tomēr tieši personiski vai seksuāli uzbrukumi ir strikti aizliegti, bet pacienti drīkst cīnīties, lai atbrīvotos no agresivitātes. Ja tas notiek, starp "cīnītājiem" novieto matračus, lai viņi var izgāzt dusmas, otru neievainojot. Viņi drīkst mesties virsū arī ārstam, un arī tas aizsargājas ar matraci. Pieņemot tādus fiziskus piesardzības līdzekļus, ārsts māca pacientiem zelta likumu: es gribu jums palīdzēt, bet ne uz savarēķina.

"Gaisu, gaisu!"

Neatkarīgi no pašiem seansiem grupa var vingrināties elpošanā. Jogas piekritēji reizi par visām reizēm ir sapratuši ciešās saites, kas pastāv starp elpu un garīgo dzīvi,elpas pārvaldīšana ved uz apskaidrotibu un meditāciju.

Turpretī mūsu civilizācijā elpas pārvaldīšanai piešķir ļoti mazu nozīmi, ja neskaita dažus ārkārtējus gadījumus, piemēram, dzemdības. Un ari šajās reizēs drīzāk ir runa par kontroli nekā par pārvaldīšanu.

Tas, ko mēs mācāmies, ir drīzāk elpas sašaurināšana un aizturēšana nekā tās paplašināšana. Ja aizliedzam bērnam raudāt, kā bieži rīkojas ar zēniem, tas nozīmē, ka pārtraucam viņa elsas un tātad radām elpošanas stresu. Viņš sāk žagoties, kas ir mēģinājums apslāpēt savu dusmu vai bēdu izpausmi. Bet, ja ļaujam viņam izraudāties pēc sirds patikas, redzam, ka viņš pamazām nostabilizējas un tiešām nomierinās.

Pierodot reizē aizturēt emocijas un elpošanu, mēs galu galā afektam ļaujam mocīt garu. Neirožu un psihožu piemeklētiem cilvēkiem konstatē pastāvīgu elpošanas aizturi, kas ļauj viņiem izvairīties no katra kontakta ar sāpīgiem afektiem. Šajā gadījumā mums ir darīšana ar bailēm no emocionālas izpaušanās.

Vingrinājumi pirms seansa pievērš pacientu uzmanību gaisam, ko viņi ieelpo. Runa nepavisam nav par jogas elpošanu, bet par paplašinātu elpošanu.

Es aicinu pacientus apgulties uz muguras, lai viņi maksimāli atslābinātu muskuļus. Lieku viņiem ātri, it kā maziem malciņiem, ievilkt gaisu pa degunu un koncentrēties uz to, kas viņos notiek. Es viņus mudinu, sacīdams;

- Ievelciet gaisu… Tas ir jūsu rīcībā… Turpiniet… Gaisa ir tik, cik vien vēlaties…

Uzsverot gaisa pārbagātību, es pūlos viņiem iedvest domu, ka ar visām mūsu vitālajām vajadzībām ir tāpat kā ar elpošanu: vienmēr visa ir vairāk, nekā mums vajag.

Pacients nonāk pozīcijā, kad reizē jūt savu nepieciešamību un tiesības elpot. "Gaisu! Ļauj man elpot!" bieži saka tam, kurš ierobežo mūsu dzīves telpu. Tā ir pozitīva prasība tādā mērā, kādā pauž sevis apliecināšanu.

Izjutis interesi respektēt savas vajadzības tiešā saistībā ar šo bāzes "mehānismu", kas liek mums dzīvot, pacients jūtas kā "uzpildīts". No elpas rodas enerģija, kas nepieciešama, lai izpētītu psihes jutīgās zonas. Netrūkst jau šķēršļu, ko pārvarēt, jo cilvēks dzīvo, kā viņš elpo, tas ir, lielākoties sasprindzis un ciešanu gadījumā — noslēdzies. Bet, ja ciešanas "ieslēdz", tās patur sevī, - tātad cilvēks nespēj būt laimīgs!

Šo vingrinājumu laikā šķēršļi var parādīties skumju ainu veidā, bērnišķīgās atmiņās vai bezspēcības apziņā, vai arī tīri fiziski - kā locekļu tirpšana, reizēm pat krampji un smakšana. Es lieku pacientiem pie šīm sajūtām nekavēties - šo darbu padarīsim vēlāk. Tajā mirklī viņiem ir svarīgi izjust savus afektus, tos iezīmēt, bet paiet garām un gaidīt brīvo elpošanu, kas dod saskari ar viņu eksistenci.

- Neapstājieties tumsā, - es viņiem saku, - elpojiet, turpiniet elpot, aiz bailēm ir prieks.

Tāda hiperventilācija var novest pie reiboņa, skurbuma un pat ekstāzes. Tas nenoliedzami ir viens no veidiem, kā cilvēks nonāk transā, bet tas notiek ārsta modrā uzraudzībā, un viņš zina izpausmes, kas pāriet no viena pacienta citā, viņš uzmana viņu reakciju un nojauš, kad vingrinājums jābeidz.

Tas turpinās apmēram stundu. Daudzi pacienti pēc tāda seansa jūtas atviegloti, no sirds priecīgi. Ir parādījusies viņu vēlēšanās dzīvot un eksistēt. Tāda tuvināšanās sevišķi interesanta ir ar hiperintelektuāliem pacientiem, kuri piepeši nonāk saskarē ar savu ķermeniskumu. Viņi pamana sevī kaut ko fundamentālu, paliekošu, kura eksistenci atstājuši novārtā. Kāds iesākums gan būtu vēl labāks, lai uzsāktu sevis pētīšanu?

Jo visi materiāli, kas te sakopoti, - atmiņas, fantāzijas, fiziskas sajūtas - ir atklāti īstajos terapijas seansos. Pacienti jau apzinās, ka viņi spēj pieskarties dažām "aizmirstām" savas esības zonām, bet, protams, pētījumi un sevis aptveršana ir ilgs darbs.

Skaņa un kliedziens ka pētīšanas līdzekļi

Pie manis vairākkārt ir ieradušies žurnālisti vai reportieru grupas, kas vēlas redzēt vai filmēt notiekošo. Šķiet, viņus sevišķi interesē viena no emocionālās dinamikas pamattehnikām — kliedziens. Tajā tiešām ir kaut kas aizraujošs, kas reizē fascinē un biedē. Par spīti dubultdurvju polstējumam, aiz tām reizēm ir dzirdami kliedzieni, no kuriem vai sirds lūst, spalgi brēcieni vai enerģiski bļāvieni, kas pārliecina apmeklētāju, ka viņš neapšaubāmi ir nonācis trakonamā. Kas aiz šīm durvīm notiek? Un, galvenais, kāda nozīme ārstēšanā var būt kliedzieniem?

Šīs grāmatas pirmajā daļā es jau rakstīju, ka kliedzienu ārstnieciskais efekts tika atklāts gandrīz nejauši sešdesmitajos gados, kad personāla trūkuma dēļ toksikomāniem ļāva izgāzt viņu agresivitāti, kā vien viņi vēlējās. Pēc tam pacienti bija mierīgāki, it kā būtu uztrūcis augonis un nokrities spiediens.

Iedrošinos sacīt, ka tolaik Savienotajās Valstīs kliedziens bija it kā gaisā. Protesta vai prieka kliedziens bija jauniegūta izteiksmes brīvība, tas bija kaujas sauciens, vērsts pret sabiedrību, ko uzskatīja par represīvu. Psihiatri un psihoterapeiti sāka pētīt šo gandrīz pavisam nepazīstamo zonu.

Tomēr atcerējās kādu Vilhelmu Reihu, kurš jau pirms kara apgalvoja, ka pastāv fiziskas neirotiskas bruņas, kas mums liedz just. Nu radās vēlēšanās salauzt čaulu, kurā cilvēki ieslēgušies, turklāt katrā kultūrā- atšķirīgi: tika uzsvērts, ka itāliešu mātei mazāk draud neirozes nekā kalvinistei, ka viņa retāk slimo ar kuņģa čūlu. Statistika rādīja, ka ir kāda Amerikas cilts — siu, kas retāk slimo ar vēzi nekā citi. Tomēr siu ēd, dzer un dzīvo tāpat kā visi; bet vai siu nav slaveni ar savu kliegšanu?

Gandrīz visi amerikāņu psihoterapijas centri eksperimentēja ar kliedzieniem, bet visplašāk šo tehniku izmantoja Janovs, kuram jāpateicas par jūtu reabilitāciju. Viņš bija tas, kurš kliedzienu padarīja par terapijas instrumentu. Radās uzskats, ka jūtu izteikšana ir veselīga un attaisnojama, turpretī senāk sabiedrība nesavaldīgus cilvēkus uztvēra kā neattīstītus radījumus. Labākajā gadījumā jūtu izpausmes uzskatīja par neizbēgamu ļaunumu, nekad — par labumu pašu par sevi.

Tomēr man šķiet, ka Janovs savā ceļā ir apstājies. Manuprāt, viņš kliedzienus un emocijas uzskata drīzāk par nepieciešamu atkritumu nekā par ļoti vērtīgu cilvēka produktu. Tas ir tikpat kā sajaukt urīnu ar spermu: abi izplūst no ķermeņa, bet pirmais ir atkritums un neizmantojams, bet otrais ir cēls produkts, kas rada dzīvību.

Mēs ar Janovu esam vienisprātis, ka pacientam ir tiesības izteikties. Taču izteikšanās Janova uztverē ir kaut kas negatīvs, bet manā — cilvēciskas būtnes patiesības izpausme. Tāpat dziļu misticismu es uzskatu nevis par neirozi, bet par ļoti attīstītu svētuma izjūtu.

Mūsu vērtējuma atšķirības pamatā ir pretēja dzīves koncepcija. Attieksmē pret pacientu, kura emocijas ir gatavas izlauzties, mēs ar Janovu esam kā divi fregātes kapteiņi, kuri redz tuvojamies vētru. Abi saprotam, ka būtu pārāk riskanti izmest enkuru un ka prātīgāk ir sagatavoties viļņu šūpām. Taču kapteinis Janovs pakļautos vētrai, no sirds nožēlodams mierīgu ostu, turpretī kapteinis Žalenks liktu pacelt visas buras un laistos vētrā ar prieku. Mūsu kuģis ir būvēts negaisiem, tāpēc liksim lietā tā iespējas…

Taču atgriezīsimies pie kliedziena. Pastāstīšu par kādu savu pacienti — Elizabeti, kas seansa sākumā atcerējās bērnībā izciesto tēva brutalitāti. Taču viņa to darīja vienmuļā tonī, it kā šie notikumi uz viņu vairs neattiektos. Turklāt viņa atzinās, ka nejūt gandrīz neko, varbūt vienīgi kaut ko līdzīgu nelabumam.

Šajā gadījumā nojaušams neskarts jūtu dzīves slānis, kas rada smeldzošas sāpes un ar ko paciente ir zaudējusi jebkuru kontaktu vai arī izvairās no tā, taču sāpes joprojām nosaka viņas dzīvi. Kliedziens jeb skaņa var kļūt par pieeju šim ciešanas radošajam izjūtu slānim.

Jo paradoksālā veidā kliedziens, ko raida ārpasaulei, dod mums zināšanas par mūsu iekšējo pasauli. Skaņas rada uz pacienta psihes ekrāna atbalsi, kas izgaismo pašus pamatus un tumšās zonas. Tas atgādina lāzeru, riku, kas koncentrē un ievirza cilvēku noteiktā virzienā — neuzplaukušas, savu izteiksmi meklējošas pagātnes gultnē.

Sekosim mūsu pacientei Elizabetei. Viņa nespēj izteikt savu pagātni vārdos, tāpēc es iesaku viņai ietvert to neartikulētās skaņās. Mazliet pārsteigta, Elizabete piekrīt un izdveš kaut ko līdzīgu slāpētam, stieptam vaidam. Es lūdzu, lai viņa turpina, lai viņa ieklausās šajā skaņā, lai koncentrējas pati uz sevi.

Skaņa ir pētniecības instruments. Skaņu paplašinot un modulējot, izdodas to precizēt. Tādā veidā paciente pamazām pieradina savu psihes telpu, pamazām pieņem kontaktu ar tās senāk aizliegtajām, nezināmajām zonām, apspiestu ciešanu vai prieka zonām.

Tāpat kā lielākajā daļā gadījumu, Elizabete "rotaļājas", izdvešot skaņas. Reizēm viņa pārsteigta apklust un saka mums: "Es jūtu… ka es nejūtu neko."

Viņa saskaras ar aizsprostu, ar sīvu pretestību. Tad lieku viņai kliegt. Es padaru viņu histērisku, aicinu izpaust sevi balsī pārspīlētā veidā.

Bieži tiešām ir nepieciešams iedarbināt pacienta psihi. Cilvēki kliedz, bet nejūt neko. Taču kaut cik ievingrināta auss nekļūdās. Reizēm ārsts kļūst līdzīgs naftas krājumu meklētājam. Viņš zina, ka naftas slānis ir kaut kur tuvumā, viņš vada meklējumus, bet nav pilnīgi pārliecināts par iegulas īsto atrašanās vietu. Viņš var kļūdīties punkta izvēlē, var arī sastapties ar pārāk cietiem iežiem, ar kuriem urbis nespēj tikt galā. Tad urbj citur, tālāk, - urbj, līdz pēkšņi izšaujas naftas strūkla. Un es uzstājīgi prasu, lai pacients turpina izdot skaņas.

Tātad Elizabete turpināja virzīties uz priekšu pa iezīmēto ceļu. Kliedzieni kļuva aizvien skaļāki un bagātīgāki. Piepeši viņa sāka aurot. Vēlāk viņa mums pateica, ka tajā brīdī viņai uznākuši atmiņu uzplūdi: viņa redzējusi tēva draudīgo seju.

Viņa uz mirkli pieklusa, uzmanīgi ieklausīdamās tālās atbalsīs, atmiņās, visā skaņu uzvandītajā vielā. Viņa apstājās uz emociju pakāpieniem kā pētniece.

Piepeši mūsu paciente izplūda raudās; tad visa grupa ieraudzīja mazu, izmisušu bērnu, kas pirmoreiz vērsās pie sava mocītāja. Tas bija drausmīgs tēvs kādreizējai meitenītei, bet neradīja vairs nekādas briesmas pieaugušai pacientei. Elizabete bija gatava iedziļināties savās bailēs un bērnībā gūtajā traumā. Viņai niknuma un ciešanu atklāšana pasaulei nozīmēja iespēju pavērt plaisu, pa kuru piekļūt atmiņām, dziļiem jūtu noslāņojumiem, stipriem un stabiliem emocionalitātes pamatiem, un tā viņa varēja ķerties pie darba - pati sevi pārveidot.

Tāds vārda tiešā nozīmē ļaunā gara izdzīšanas seanss varbūt atstāj uz lasītāju dziļu iespaidu. It sevišķi, ja viņš iztēlojas, ka grupā vairāki cilvēki reizē nodarbojas ar to pašu, ar ko nodarbojās te aprakstītā paciente. Reizēm kopējais decibelu skaits pārspēja visas normas! Divdesmit ārstēšanas gados es pats esmu zaudējis desmit procentus savu dzirdes spēju. Tāpēc tagad brīžos, kad pacienti sasniedz krīzes augstāko punktu, es savas ausis, kas kļuvušas pārjutīgas, aizsargāju ar austiņām. Tās, protams, mani neatšķir no pacientiem, tomēr noslāpē visaugstākās skaņu frekvences. Sākumā pacienti jūtas pārsteigti, redzot, ka uzlieku austiņas, viņiem šķiet, ka es izvairos no kontakta. Tas lieku reizi dod man iespēju paskaidrot, ka esmu gatavs visiem spēkiem viņiem palīdzēt, bet ne uz savas veselības rēķina.

Taču jāsaprot, ka kliegšana netiek izraisīta kliegšanas dēļ. Atgriežoties pie salīdzinājuma ar naftas meklētājiem, tas būtu tikpat kā urbt uz labu laimi, iepriekš neizpētot apvidu. Cilvēks, kas, satiksmes sastrēgumā nonācis, mašīnu sprostā visu laiku klaigā kā mežonis, vai karsējs, kurš divas stundas pēc kārtas auro stadionā, atbrīvojas no zināmas spriedzes. Bet tā ir vienkārša izlādēšanās. Cilvēks mazliet nolaiž tvaiku. Tam nav ārstnieciska efekta. Turpretī emocionālās dinamikas terapijā kliedziens palīdz atklāt ļaunuma sakni, lai likvidētu pašu simptomātiskā tvaika avotu.

Taču tā nekādā ziņā nav obligāti izpildāma rīcība. Kamēr viens pacients savas dusmas izkliedz, cits tās klusībā izraud. Tas nav tik iespaidīgs skats, taču cilvēciski var būt ļoti aizkustinošs.

Paradoksālā kārtā kliedziens jeb skaņa ir lēna tuvošanās. Tie palīdz pacientam uzņemt "mērenu", "modelējamu" kontaktu ar slēptajām ciešanām. Pacients atklāj, ka var tām piekļūt pavisam tuvu… un atgriezties bez grūtībām. Daudzi peldētāji iesācēji neiedrošinās lēkt no augsta tramplīna aiz bailēm, ka nekad vairs neiznirs virspusē. Kliedziens palīdz pacientiem izjust, ka viņi izkļūs no dziļumiem, ka viņu aizsargvalni pastāv eja, pa kuru, ja vien vēlas, var iekļūt iekšā un izkļūt ārā. Un, ārā tikuši, viņi jūtas neapšaubāmi labāk!

Mūsu kliedzieni, mūsu asaras, skaņas, ko izdodam, nav biedējošas vai vērā neņemamas izpausmes. Tie ir nepieciešami mūsu eksistences noteikumi, tās reizē ir zīmes, kas liecina par mūsu piederību pasaulei un mums pašiem, un pēdas, ko mēs atstājam.

Vēlreiz pārdzīvot piedzimšanu nav obligāti

Hiperventilācija un kliedziens sakustina mūsu slēptās atmiņas, ļauj atgriezties tālā pagātnē, kur meklējami mūsu grūtību avoti. Tāpēc seansu laikā bieži piedzīvojam regresijas parādības. Pacientiem ir tieksme savilkties embrija pozā, viņi vēkš kā jaunpiedzimušie vai ar kustibām izlūdzas mātišķu maigumu.

Emocionālā dinamika sasniedz mērķi ar izjūtu starpniecību, tāpēc var izraisīt sajūtas, kas nav pat ierakstītas apziņā. Tās var būt atmiņas par nākšanu pasaulē vai arī atskaņas no vecāku neirozēm.

Man ir prātā kāds ļoti nopietns gadījums, kas varbūt nav gluži tipisks, bet kas labi ilustrē tikko sacīto. Pjērs bija divpadsmit gadus vecs zēns, atzīts par "garīgi atpalikušu", viņš mācījās debilu bērnu klasē un viņu uzmanīja pediatri psihiatri.

Viņa vecāki bija augļu un dārzeņu tirgotāji, kas preci pārdeva tirgos. Mana sekretāre, kas reizēm ar šiem cilvēkiem satikās, stāstīja viņiem par manām ārstniecības metodēm. Tad māte nolēma bērnu atvest pie manis.

—     Es tur nekā nevar līdzēt, — sākumā atbildēju. — Tā nav mana specialitāte.

Taču viņa neatlaidās, jo bija apņēmusies darīt visu iespējamo, lai dēlu izglābtu. Viņa pastāstīja, ka piedzīvojusi ļoti grūtas dzemdības - tās ilgušas četrdesmit stundas.

—     Labi, pamēģināsim, — es galu galā teicu. — Es viņu pieņemšu uz vienu seansu, un tad redzēsim, kas notiks.

Grupā es saņēmu bērna galvu starp ceļgaliem, saspiedu to, lai viņš atkal varētu sajust to pašu, ko dzimšanas laikā. Un es dzirdēju, ka bērns saka:

—     Mamm, nenogalini mani! Laid mani ārā!

Viņš sāka runāt tik sparīgi un sakarīgi, kā parasti nekad nebija runājis. Šīs reakcijas iedrosmināts, es nolēmu ārstēšanu turpināt.

Pēc zināma laika sapratu, ka ar uzdevumu netikšu galā, ja neaicināšu pie sevis arī māti. Seansu pēc seansa atklājās reizē brīnumains un briesmīgs dzīvesstāsts…

Pjēra māte bija sakņkopju meita. Īstenībā viņa bija ārlaulības bērns. Viņas tēvam bijis sakars ar kādu pārdevēju, tai no viņa piedzimis bērns. To uzzinot, sakņkopja sieva padzinuši gados jauno sāncensi, to visādi izlamādama, bet nolēmusi paturēt meitenīti, jo pati cietusi tāpēc, ka nav varējusi kļūt māte.

Gadi gājuši, un šī sieviete visu laiku dzīvojusi briesmīgās bailēs, ka viņai atprasīs bērnu, uz kuru viņai nav bijis nekādu tiesību. Viņa sku- ķēnu nemitīgi uzmanījusi, nav ļāvusi ne soli spert ārā vienai, baidīdamās, ka to kuru katru brīdi var nolaupīt. Tāpēc aizvien ticis sacīts: "Bērnu nevajag laist ārā."

Kad meitene kļuvusi par jaunu sievieti un savukārt gaidijusi bērnu, audžumātes prasība izskanējusi pilnīgi skaidri: "Bērnu nevajag laist ārā." Tāpēc dzemdības bijušas tik mokošas un atstājušas smagas sekas puisītim, kas sajutis mātes pretošanos.

Grupā māte aptvēra šīs problēmas, viņa strādāja un galu galā pat sameklēja savu īsto māti. Dēla progress risinājās līdztekus viņas progresam, tas šķita pat aizraujoši. Režģi un žogi, kas nemitīgi piepildīja zēna zīmējumus, pazuda, māju logi bija atvērti… Viņš sāka runāt, iemācījās spēlēt šahu un rēķināt. Tagad viņš spēj strādāt kopā ar vecākiem, skaitīt naudu utt. Taču viņu uzskatīja par nedziedināmu…

Un neizdzēšamu iespaidu atstāja arī tas, ka zēns, burtiski, no jauna pārdzīvoja savu piedzimšanu. Viņš atcerējās māsiņu soļu klaudzoņu uz flīžu grīdas, mātei izdarīto iešļircinājumu, un beidzot - žilbinošo spožumu kā automašīnas starmešu gaismu: operāciju zāles lielo lustru. "Un vēl briesmīgi kauca sirēnas…" Māte sākumā to noliedza, līdz atcerējās, ka tā bijusi 14. jūlija svētku diena un ka tāpēc tiešām kaukušas sirēnas.

Un gadiem ilgi bērns palika noslēgts, neļāva nekam izpausties, bija pārliecināts, ka ārpasaulē valda tikai briesmas, viņš bija savu vecāku un vecvecāku neirožu dzīvs simptoms.

Tāpat savu piedzimšanu spējuši atcerēties daudzi pacienti. Tā acumirklī atklājas, ka cilvēku vai viņa dzīvi var ietekmēt vai apzīmogot pirmsdzemdību vai pēcdzemdību apstākļi. Ķermenis neaizmirst neko. Tā ir atziņa, kas paver pavisam jaunas perspektīvas. Esmu redzējis pacientus, kas "tiešā veidā" no jauna pārdzīvo slāpšanu, kuras iemesls bijusi ap kaklu aptinusies nabas saite…

- Tieši tāpēc man aizvien uznāk bailes vilcienos, kur šķiet, ka tieku žņaugts nost, ka netikšu no tiem ārā, ka tas ir neveiksmju gaitenis…

Es pats esmu nācis pasaulē ļoti grūtās dzemdībās. Māte mani nelaida ārā, jo es biju zēns, kas nebija bijusi viņa. Kamēr es biju mātes miesās, viņa bija pilnīga. Ja es tās atstāju, viņa kļuva tukša. Tāpēc es piedzimu vienpadsmit dienas par vēlu. Taču māte man pasniedza nenovērtējamu dāvanu - viņa mani uzskatīja par visu pasaules vērtību iemiesojumu!

Apzinoties, cik liela nozīme mūsu garīgajā līdzsvarā ir piedzimšanai, es reizēm lieku iznirt šiem ciešanu mirkļiem, it sevišķi seansos, ko pats saucu par maratoniem. Tie ir superseansi, kas bez apstājas ilgst apmēram divpadsmit stundu. Tā visu nakti ir laiks uzbrukt neirozei, deldēt tās aizsardzību ar pārgurumu… Tā ir "stipra" metode, ko piemēroju tikai izraudzītiem pacientiem, kuri savā darbā jau tālu tikuši. Šajos maratonos es no matračiem izveidoju tuneli, uz kura noguldu septiņus vai astoņus cilvēkus. Ikvienam jāizspraucas cauri šaurajai ejai, jāizkļūst brīvā gaisā…

Taču pretēji dažiem amata brāļiem, es nepadaru piedzimšanas pārdzīvojumu par savas ārstniecības mērķi. Rebirth nav līdzeklis pret visām kaitēm. Vienīgi tad, ja grūtības radušās piedzimstot, tas jāliek lietā, lai cilvēkus izpestītu no elles loka, kur viņi nomokās ar ciešanām, ko mantojuši no vecākiem. Taču neirozei var būt pavisam citi cēloņi. Vai dzemdības bijušas vieglas, bērns bez mokām nācis pasaulē? Tādā gadījumā nav vajadzības atgriezties pie šī brīža, ja vien nerodas vēlēšanās to apzināties. Labam labuma pietiek…

<8» <8> <%>

Pieskārienu labvēlīgais iespaids

Garīgi atpalikušā Pjēra piemērs rāda, ka es nepavisam nevairos no fiziska kontakta ar saviem pacientiem, es to reizēm pat meklēju. Ja mani ārstniecības līdzekļi liek pacientiem tuvoties garīgo sāpju zonām, bieži vien sākas spiediens krūtīs, kas liecina par iekšēju spriegumu, ko izraisījusi muskuļu sasprindzināšanās. Tajā rajonā enerģija tiek nobloķēta, saspiesta. Tad es iejaucos, ar lēnu kustību spiežot uz saules pinumu un uz pieri, tā atjaunojot saiti starp apziņu un sirdi.

Grupā strādājot, ārsts bieži ņem pacientu rokās, apskauj viņu, atsaucas uz viņa prasību pēc fiziska mierinājuma. Mans skolotājs Kaz- riels izmantoja šādu praksi un tā mudināja pacientu izteikt savas izjūtas, jo ciešais fiziskais kontakts tiek uztverts kā pavadījums un balsts.

Tas ir atbalsts, ko pacients bērnībā nav guvis no vecākiem. Piepildītais tukšums rada emocionālu šoku, kurš savukārt palīdz tikt galā ar iekšējo pretestību un pašcenzūru. Tad var izpausties dziļākās jūtas.

Fiziskajam kontaktam ir arī tā priekšrocība, ka tas rada garīgu īssavienojumu, kas dod sevišķi labus rezultātus intelektuāli augsti attīstītiem pacientiem. Tā bija ar Žanu Mišelu, kurš mocījās ar kompleksu, ko es saucu par Likija Lika kompleksu: viņš aizvien pūlējās izpildīt otra cilvēka vēlēšanos, pirms tā tika izteikta. Viņš bez mitas centās izdarīt to, ko, viņaprāt, no viņa gaidīja, tāpēc paša vēlmes bija pilnīgi noslāpētas.

Jau pirmajā seansā mans aistents noguldīja Žanu Mišelu uz matrača un… uzsēdās viņam uz vēdera. Pacients neiebilda. Vēlāk viņš mums stāstīja, ka tajā brīdī viņu nodarbinājusi viena vienīga doma: vai vēders ārstam ir pietiekami ērts? Bet pēc stundas šis stāvoklis kļuva jau par daudz neciešams, gluži fiziski pazemojošs, tas pārāk skaidri parādīja padevību, sevis noliegšanu, tāpēc pacients reaģēja. Vēlāk

Žans Mišels mums teica, ka viņam uznākusi atskārsme: "Kāpēc tad vispār dzīvot, ja man arī turpmāk jādzīvo tā?" Fiziska pārdzīvojuma atmiņu drumsla iekustināja gribu, vēlēšanos kaut ko mainīt, ko nebija spējis mobilizēt intelekts.

Reizēm gadās arī ar ķermenisku saskarsmi izraisīt vai aktivizēt jūtu darbu. īstenībā es pūlos panākt, lai ik pacients tuvojas sevī slēptajam, ciešanu nomāktajam bērnam, kurš zaudējis ticību tuvībai ar sevi pašu un citiem. Es neķeros cilvēkiem klāt, es nesaņemu viņu roku, mana plauksta pastāvīgi paliek atvērta. Un es nepieskaros ar pirkstiem — tāds kontakts varētu atgādināt intīmu glāstu.

Esmu pamanījis, ka fizisks kontakts var rosināt saskarsmi un padarīt to elastīgāku. Daži vingrinājumi - piemēram, sadošanās rokās, izdodot skaņas, atvieglo emociju darba sākumu. Taču tādu tuvināšanos es pieļauju vienīgi grupā, jo tad tā notiek visu acu priekšā; grupa nosaka noteikumus, pēc kuriem norisinās ārstnieciskā spēle; tajā nav īstu aizliegumu, bet ir robežas. Lai ko es saku vai daru, vienmēr ļoti uzmanos, lai pacientu vadītu un ar viņu strādātu "publiski" — tas ir ļoti svarīgi.

<8> «8» <8»

Mantras terapija

Elpošana, skaņas, kliedzieni, pieskārieni, tuvināšanās, ieejas durvis… Bet galvenie emocionālās dinamikas metodes līdzekļi neapšaubāmi ir vārdi - tā ir mantras terapija.

Mantra ir sanskrita vārds, kas apzīmē svētu formulu, indiešiem tas ir līdzeklis, kā vērsties pie dievišķā, meklējot aizstāvību un koncentrāciju.

Dažos vārdos mantras terapiju varu izteikt tā: pacientam jāatkārto kāds teikums no viņa paša runas - teikums, ko ārsts ir ievērojis kā noteicošu elementu vai aizturētu vai nosprostotu emociju liecību. Tā ir nemitīga saukšana, kas tomēr nekļūst par litāniju, jo ir personiska. Ir jāpanāk, lai pacienti galu galā saklausa to, ko dzīvē nedzird vai atsakās dzirdēt. Tādā veidā tiek palielināts psihiskais spiediens, šis vadmotīvs izvirza priekšplānā emocijas vai fantāzijas - vārdu sakot, analīzei derīgu vielu.

Ja pacienti runā par savām problēmām vai par tēliem, kas nākuši prātā elpošanas vingrinājumu vai kliegšanas gaitā, ārsts ievēro nesaskaņas starp to, kas tiek pateikts, un to, kas justs. Viss var pievērst ārsta uzmanību: poza, kāds izvairīgs skatiens, iesmiešanās. Bet patoloģija tikpat skaidri izpaužas pašā pacienta valodā: par to var liecināt kāda rupja kļūda, sevišķas grūtības, kas rodas, ja pieskaras noteiktam jautājumam, vai, gluži pretēji, pieķeršanās kādam vārdam vai formulējumam.

Ar visu šo elementu starpniecību ārsts pamana psihes funkciju lokanības zudumu. ViņŠ nojauš aizturi, nespēju nobriest, senu pārdzīvojumu, kas palicis nesagremots un iesprostots kādā smadzeņu kaktiņā. Tam nespēj piekļūt arī pats pacients: vēl vairāk, lielu daļu enerģijas viņš patērē, lai aizliegtu tam piekļūt. Lai tiktu pāri mokošai situācijai, psihe ir pieņēmusi lēmumu to atbīdīt tālā plānā. Un tagad cilvēkam liekas - viņam jādara viss iespējamais, lai paslēpto paturētu gūstā.

Kad man šķiet, ka esmu ticis uz pēdām, lieku pacientam neatlaidīgi atkārtot teikuma daļu, kas man viņa runā šķitusi viszīmīgākā vai arī vispieejamākā, jo tā rada mazāku pretestību. Bieži pacients pats "piedāvā" vajadzīgos vārdus.

Par piemēru minēšu kādu jaunu sievieti - Helēnu, kurai bija problēmas attiecībās ar māti: tā bija slima un, izmantojot savu stāvokli, pieprasīja, lai meita visu uzmanību veltī viņai, tāpēc meita, ja kaut mirkli māti atstāja, jutās ļoti vainīga. Viņa apzinājās, ka tiek izmantota, un par to uz māti dusmojās. Es liku viņai atkārtot:

-Viņa mani izmanto, man tas riebjas.

Helēna mīcīja šo vārdu mīklu, darbojās ar to kā ar skaitāmpantiņu. Viņa "rotaļājās" ar saviem vārdiem un dažādām jūtu modulācijām, ko ar tiem saistīja. Atkārtošanas sākotnējais mērķis bija dot pacientei zināmu distanci: viņa nevis tikai izteica dusmas, bet klausījās pati savos vārdos. Vērodama savu spriedumu, viņa atguva psihes kustīgumu, ko neiroze bija laupījusi.

Ja pacients atkārto izraudzīto teikumu, bet tas viņā nemodina ne mazāko atbalsi, tas nozīmē, ka ārsts izraudzījies nepareizu ceļu vai vismaz nav pietiekami augstu novērtējis psihisko pretestību; tad viņam jāmēģina tuvoties citādi, pa garāku apkārtceļu.

Bet, ja viņš pacientu sapratis pareizi, ja viņš ir vienā līmenī ar Helēnu, viņš dzird atbalsi. Spriedums drīz saskaņojas ar pacientes problēmām. Atkārtošana, kas sākumā bijusi mehāniska, kļūst drudžaina. Tad ar vārdu starpniecību tiek panākta aktivizēšana, neirotiskā simptoma dinamizēšana, tas iegūst jēgu - gluži kā majonēze, kas noteiktā brīdī sasniedz vajadzīgo biezumu.

— Tu, mamm, mani izmanto, un man tas riebjas.

Paklausot manam padomam, Helēna vērsās tieši pie mātes. Jāpanāk, lai pārmetums tiek izteikts tieši tam cilvēkam, kurš to pelnījis, citādi to nekad nevarēs aizmirst. Tad sākās emociju kreščendo. Helēna kliedza, raustījās, sita ar dūrēm pa matraci, visu laiku atkārtodama vārdus. Viņa pati pēc savas ierosmes pārveidoja teikumu, uzrādot jaunu progresu:

- Tu man riebies! Tieši tu man riebies!

Svarīgs ir brīdis, kad pacientei izdodas savienot savas runas divus elementus. Sākumā viņas jūtas slēpās aiz neitrāla "tas". Tagad Helēna beidzot uzdrošinājusies izteikt naidīgumu, ko izraisa mātes izturēšanās, - tās ir jūtas, kas meitai pret māti ir pilnīgi aizliegtas. Ja riebums paliek bez adresāta, ja tas it kā karājas gaisā, tas kļūst par riebumu pašam pret sevi. Nu tas ir izrauts un nolikts īstajā vietā, es ir atbrīvots no apmātības. Tātad var pilnīgi pamatoti runāt par ļaunā gara izdzīšanu, jo tā ir atbrīvošanās no ļaunuma. Tas vairs nav iekšējs un savijies ar visu dzīvi, tas mājo citā cilvēkā. Tā Helēna bija nogājusi lielu daļu ceļa. (Vēlāk viņai vajadzēs saprast, ka ļaunums ir arī viņā, ka viņai tas jāpieņem. Sākumā, lai izdzēstu visas tumšās zonas, jautājums tika uzskatīts par pilnīgi atrisinātu. Pēc tam tas kļuva tik nepārprotams, ka radās vēlēšanās arī būt sliktai, jo ir interesantāk būt divējādai…)

Izraisīju Helēnā pārspriedzi, emocionālu pārkarsumu, kas atbrīvo ievērojamu enerģiju un nojauc psihes kontroles barjeras. Viņa ļāva strāvot caur sevi emocijām, viņa ļāva tām uzplaukt te un tagad - ārstēšanās laikā.

Pagātnē bija ievadīta tagadne. To savstarpējās pozīcijas maiņa atkal iekustināja sastinguma zonu. Līdz ar to pašos pamatos mainījās pacientes skatījums uz kādu sastingušu tās dzīves posmu. Helēna bija audzināta pārliecībā, ka bērnam gluži dabiski jānes upuri par labu vecākiem, kuri viņam devuši dzīvību. Mātes pārliecīgās prasības bija izraisījušas dusmas, kuras nebija iespējams izteikt. Uz šī pamata Helēnā bija izveidojusies vainas apziņa, viņa pilnīgi nepamatoti nemitīgi jutās vainīga.

Tagad viņa ar emociju starpniecību aptvēra, ka vecāku ieaudzinātās dzīves uztveres nelokāma ievērošana nozīmē pašiznīcināšanos. Beidzot viņai izdevās atšķirt mīlestību, ko viņa spēja just pret māti, no obligātās ziedošanās, ko viņai gribēja uzspiest. Vainas apziņa it kā atdalījās no viņas es, Helēna spēja to aizmest kā novalkātu apģērba gabalu.

Vārdu sakot, emocijām ir jābūt pārdzīvotām, izteiktām un pavēstītām citiem, tātad cilvēciskotām, tikai tad beidzot cilvēks spēj pārvaldīt savu dzīvesstāstu.

<8» <$> <8>

Lai lasītājs labāk saprastu mantras terapijas nozīmi, minēšu dažus stipri vienkāršotus piemērus: gadījums, priekšnoteikumi, problēmas, kas atklājas…

Divdesmit piecus gadus vecā Korina cieta no ēstgribas trūkuma. Grupā viņa mums teica, ka viņai "zūd" izsalkuma sajūta. Ja viņa neieēd brīdī, kad mazdrusciņ jūtas izsalkusi, šī sajūta gandrīz uzreiz pāriet, un viņa vairs nespēj iebaudīt neko. Klausoties jaunās sievietes stāstījumā, es lūdzu, lai viņa atkārto:

— Mamm, tas ir tagad.

Emocijas atbrīvojās gandrīz acumirklī. Korina sajuta asas sāpes kuņģa apvidū, viņa fiziski sajuta badu.

Izrādījās, ka pēc piedzimšanas Korinas bioloģiskais ritms nav ticis ievērots, it sevišķi barošanas ziņā. Mazulis aizmiga, pārguris no brēkšanas, prasot ēdienu. Tā Korinu pieradināja apspiest, ignorēt izsalkumu. Vēlāk šis paradums nostiprinājās, sastinga, un viņa vairs nespēja ēst.

Seansa laikā jaunā sieviete varēja pateikt mātei, ka grib remdināt izsalkumu. Un līdz ar to kuņģis atbrīvojās! Vārdi "tas ir tagad" tika raidīti Korinas pagātnē, zīdaiņa laikā, kad viņai bija jāpiemērojas mātes dzīves ritmam. Nu pieaugusī Korina spēja pati apmierināt savas vajadzības. Tagad viņa ēd ar baudu.

Patriks bija kādas pilsoniskas ģimenes "neizdevies" dēls. Viņa brālim viss spoži izdodas - gan studijas, gan darbs. Bet Patriks nespēj panākt neko.

Es viņam liku atkārtot teikumu: "Es vairs nepiedalīšos jūsu spēlēs!"

Darbs bija ilgs un grūts. Šķiet, Patriks bija kļuvis par grēkāzi savā ģimenē, kur tomēr viss ritēja gludi. Viņš pārstāvēja neveiksmi, personificēja "to, kuram nekad nekas neizdodas". Tāpēc "oficiāli" tika pieprasīta veiksme, bet slēptā prasība bija pretēja: "mums tīri labi patīk, ka tev nekas neizdodas". Tā vecākiem radās iespēja pārmest dēlam, ka viņš nevēlas apmierināt viņu prasības.

Atsakoties spēlēt šo dubulto spēli, Patriks ieguva skaidrāku skatu uz saviem vecākiem, uz viņu afektīvajām prasībām un noniecināšanas slazdiem, kas slēpās viņu attieksmē pret dēlu. Pēc vairākām neveiksmēm jaunietis beidzot ieguva autovadītāja tiesības un atsāka pārtrauktās studijas.

Paskāls bija šizofrēniķis. Viņš lēkāja kā ķengurs, lai labāk samīdītu savas sliktās domas. Viņa mātes tēvs bija miris, un tā zēnu bija pārvērtusi par tēva aizstājēju. Viņa puisēnu dēvēja par tēti. Puika apmaldījās laikā, viņš nespēja vairs atrast nedz īsto dzīves ritmu, nedz savu es. Es liku viņam sacīt sev pašam: "Paskāl, es gribētu tevi mīlēt, tevi pieņemt un cienīt" - vārdus, ko mātei būtu vajadzējis spēt viņam pateikt. Tādējādi zēns kļuva pats sev par māti.

Viņš izrunāja vārdus, ko būtu vajadzējis sacīt mātei. Bet viņa izmantoja dēlu, lai apmierinātu savas alkas pēc tēva milestlbas. Tā Paskāls nonāca galīgā apmulsumā, un tas ir saprotams: varbūt ir grūti, ja mūs izmanto kāds svešs cilvēks, bet, ja māte, no kuras mēs gaidām, lai viņa mums sevi dod, mūs "ņem", neizpratne kļūst jo briesmīgāka un ciešanas - dziļākas. Mazajam zēnam Paskālam bija jādzīvo ačgārnā pasaulē.

-    Paskāl, man gribētos uz tevi paļauties.

Šis apgalvojums drīzumā pārveidojās:

-    Man gribētos paļauties uz sevi.

Beidzot, no sevis atbrīvots, Paskāls sāka runāt pats savā vārdā, pieprasīt savu identitāti, nevis to, ko viņam uztiepa māte.

-    Manī ir dusmas.

Paskālam jājūt, ka viņš ir vienots ar savu niknumu; viņam jājūt sava es eksistence un sava es nepārtrauktība kā jūtu ietvars.

Alise bija lieliska jauna sieviete, bet, šķiet, lāgā nezināja, ko nozīmē bauda. Iemesls droši vien bija audzināšana ļoti stingrā katoliskā garā. Darbs bija jāveic vairākos posmos, kā tas notiek bieži. Es liku vispirms atkārtot: "Ziedot ziedošanos."

Alise vienmēr bija mācīta upurēties citiem. Saskaņā ar metodi, ko es pats dēvēju par skorpionu, pavērsu viņas aizsardzību pret viņu pašu, lai tiktu cauri bruņām. Pēc tam liku atkārtot: "Man vajadzīgs maigums."

Alisei vajadzēja apliecināt savu vajadzību. Viņa jauca maigumu ar seksualitāti; tolaik viņai reizēm bija seksuāli sakari tikai tāpēc, lai iegūtu maigumu, un tas nav veselīgs seksualitātes pamats…

Beidzot liku viņai strādāt.

"Tēt, man vajag just, ka tu mani mīli."

Tēvs viņu mīlēja, bet to neizrādīja, tāpēc Alise secināja, ka tas nejūt maigumu pret viņu. Uzsvēru arī cilvēku saskarsmes svarīgumu.

Tas mūs noveda izejas pozīcijās: nepietiek ar to, ka jūtas vai emocijas pastāv, - tās ir arī jāizsaka. Saskaņā ar visām reliģijām, Dievs radījis pasauli ar Vārdu. Vārds ir izteiksmes līdzeklis. Lai kaut kas tiešām pastāvētu, tas ir jāizsaka.

<8» <8» <8>

Turpinot sarunu par mantras terapiju, es te minēšu vēl dažus teikumus, ko izmantoju grupās. Es neesmu nekāds burvis, un man bieži jātaustās, pirms atrodu to, kurš atbrīvo pacienta prātu. No kā pacients baidās? Ko viņš vēlas? No kā grib izvairīties? Es atšifrēju pacienta melodiju, ko viņš pats nespēj sadzirdēt. Ilgie pieredzes gadi ir padziļinājuši manu intuīciju un devuši arī iespēju atklāt dažas galvenās shēmas gan pamatos, gan formā.

Vārdu sakot, cilvēki var būt jūtīgi pret vairākiem argumentu tipiem: ētiskiem, estētiskiem, morāliem vai loģiskiem. Tuvošanās pacientam ir jāpiemēro viņa temperamentam. Pacientei, kura jūtas vainīga izteiktās seksualitātes dēļ, es varu likt atkārtot: "Iekārot ir labi" vai "Mana iekāre ir skaista" vai, beidzot, "Man ir vajadzība, tātad man tā jāapmierina."

Turpmākajā sarakstā es apzināti izraudzījos formulējumus, kuri varētu modināt atbalsi lasītājos. Tie atbilst izjūtām un paradumiem, kuru upuri mēs esam visi - lielākā vai mazākā mērā. Lielākajai daļai no tiem, ko es izmantoju seansos, ir provokatorisks vai paradoksāls, mulsinošs vai humoristisks raksturs, jo mans uzdevums ir izraisīt nepatiku vai jebkādu citu reakciju pacientā, lai iekustinātu viņa pretošanos. Mantras terapija ir pilnīgi pretēja litānijai: ir jāizraisa jūtas, kaut vai sāpīgas. Šiem "aforismiem" vajadzētu vest pacientu uz turieni, kurp viņš negrib iet, tiem jāsatricina viņa koncepcijas, jāpamudina visu pamatīgi revidēt, tad - sakārtot un izveidot saskanīgāku konstrukciju.

Patiesību sakot, tā ir Kuē metodei pilnīgi pretēja metode: saskaņā ar Kuē, cilvēks, lai nejustu aukstumu, saka sev: "Man ir karsti." Taču es lieku atkārtot vārdus "man salst", līdz pacients sajūt, kur aukstums rodas.

Mantras terapija nenozīmē, ka, pēc manām domām, kāda cilvēka iekšējo patiesību iespējams reducēt uz vienu vienīgu teikumu. Tas ir tikai - un tas jau ir daudz - mūsu aizturu atklājējs un detonators. Grupā, seansu gaitā, mēnešu gaitā pacients teikumu pārveido un papildina, pēc tam strādā pie citiem uzdevumiem, kas ir jauni posmi ceļā uz psihes sakārtošanu.

Praksē saukļi var būt "asāki" nekā tie, kurus te citēšu, un vairāk pielāgoti katra pacienta problēmām, bet kopējais raksturs paliek…

Piemēram:

Man nav jāizdabā visiem.

Es tevi atstāju, lai paliktu kopā pats ar sevi.

Izbeidziet mani nemitīgi biedēt.

Man ir tiesības sūdzēties.

Tēt, man ir tiesības nebūt tādam, kādu tu mani gribi.

Esmu noguris nemitīgi dot.

Tāpēc vien, ka es varu, man vēl nav pienākums to darīt.

Tāpēc, ka tevi mīlu, vēl neesmu tavs parādnieks.

mantras terapija-

Lai cik bēdīgi, tas marti nesāpina.

Mamm, laid mani ārā, tu mani smacē nost.

Bez strīdiem nav saskaņas.

Tēt, uzdod man jautājumus.

Es nekaunos tevi mīlēt.

Es tev saku nē, es sev saku jā.

Mans dibens nav pestīšanas armija.

Man ir tiesības būt man pašam.

Man ir tiesības uz dzimumu.

Pirmām kārtām - es pats.

Man jāiedrošinās prasīt.

Esmu pavisam viens, bet brīvs.

Pievērsiet uzmanību mazajam bērniņam manī.

Mans ceļš ir liels un varens.

Bērni, jūs mani smacējat nost!

Es negribu interesēties par to, kas mani neinteresē.

Lai veiktos, ir jāstrādā sevis dēļ.

Utt.

Saukļi saistās ar cilvēciskas būtnes pamatjautājumiem, kas skar viņa attieksmes ar citiem: bailēm, atkarību, komunikācijas trūkumu… Tikai lielie gudrie ir spējuši pilnīgi atrisināt šīs problēmas. Taču arī pārējiem nav liegts rīkoties un dzīvot labi. Iespējams, ka agrā bērnībā viņiem iemācīti rīcības modeļi, kas nav nevainojumi funkcionālajā ziņā, bet dzīve pati ir dziedinoša un ļauj mums vai piespiež mūs izlabot mūs pašus. Vientuļš bērns iepazīs prieku dzīvot kopā ar citiem, agresīvs puika atradīs citus pasaules iekarošanas veidus utt.

Bet zināmai daļai cilvēku tiešām ir reālas grūtības. Viņu problēmas ir palikušas neatrisinātas vai arī ir pārāk slikti atrisinātas. Kaut kas psihē ir nobloķējies un nemitējas sisties pret rūti kā sikspārnis. Taču vajag apzināties, ka disfunkcija, ko cilvēki galu galā pieņem par nepatīkamu savas personības īpašību, ir novēršama. Vajadzīga tikai apņēmība.

Mentālais džudo: nepretoties pretestībai

Ja mantras terapija izrādās neiedarbīga, ja atkārtošana acīmredzot neatver nevienu plaisu aizsardzībā, es izmantoju citas metodes, piemēram, mentālo džudo.

Fransuāza ārstējās, jo viņu bieži mocīja bailes, kaut arī šķietami viņas apstākļi bija labi gan materiālajā, gan jūtu dzīves jomā. Kāda seansa laikā viņa man pastāstīja par ievērojamu progresu, ko panākusi dažos pēdējos mēnešos: senāk viņa bijusi ļoti noslēgta, bet tagad nevilcinādamās uzņemas iniciatīvu.

Tomēr ievēroju, ka viņas rosība vēršas vienīgi uz brīvprātīgu darbu, tā ka viņai vairs nepaliek nemaz brīva laika sev. Es teicu:

-    Tu darbojies labāk, bet tikai citiem, ne sev.

Fransuāza jutās mazliet pārsteigta. Viņa man paskaidroja, ka vienmēr vēlas būt noderīga. Vīrs strādā desmit stundu dienā, un viņa pat iedomāties nevar kādu brīdi pavadīt dīkā, jo tad pārvērstos par parastu parazīti.

-    Man patīk būt noderīgai, tas attaisno manu eksistenci, - paciente turpināja.

"Tas attaisno manu eksistenci…" Pamazām vien, lai attaisnotu sevi, Fransuāza atsacījās no tiesībām uz brīvu laiku, viņa neatļāvās tāpat vien pastaigāties, viena pati aiziet uz kino, baudīt vaļasbrīžus. Otrs cilvēks viņai bija kļuvis nepieciešams, lai justu laiku. Fransuāzas uztverē nelietderīgais bija pilnīgi saplūdis ar parazītisko.

Mantras terapija nedeva nekādus rezultātus. Es ieteicu pacientei visādās toņkārtās atkārtot vārdus "man gribas nosist laiku" vai "man ir tiesības vēlēties". Bet Fransuāza izrunāja šīs formulas bez kādas pārliecības. Pretošanās bija pārāk spēcīga, vai arī paciente, kas pastāvīgi darbojās tikai attiecībā pret citiem, nespēja pietiekami koncentrēties uz sevi, lai mantras terapija varētu kaut ko dot.

Lai kā būtu, es nolēmu mainīt taktiku. Atsakoties cīnīties pret pārāk spēcīgu pretestību, es sāku rīkoties šīs pašas pretestības virzienā. Šī cīņas veida piekopēji izmanto sava pretinieka spiedienu: tas nevis pretojas spiedienam, bet piepeši atslābinās. Pretinieks gaida pretestību un zaudē līdzsvaru pats sava spiediena dēļ. Darījumu cilvēki labi pazīst šo kara viltību: viņi nevis neapšaubāmi pretojas piedāvājumiem, kritikai vai iespējamam noraidījumam, bet pieņem vai izliekas pieņemam pretinieka argumentus, līdz tas sevi atklāj vai pret paša gribu parāda savu vājumu.

Es to pašu daru terapijā: pārspīlēju pacientes simptomus vai neirotisko pozīciju, lai labāk pierādītu tās bezjēdzību. Ņemsim kādu galēji vienkāršotu piemēru: pacients man stāsta, ka viņam ir nepārvarams riebums pret dzimumorgāniem. Es izliekos par muļķi, sacīdams, ka viņam taisnība, ka šie orgāni ir tiešām pretīgi. Es par to runāju tikmēr, līdz viņš man atbild: "Nu jā, un tomēr man tie vajadzīgi!"

Tā es nevis nomokos, pierādīdams pacientam, ka viņam nav taisnība, bet izliekos, ka esmu pilnīgi vienisprātis ar viņu. Es saprotu viņa problēmu, es pilnīgi piekrītu viņa atrastajiem risinājumiem. Saskatīdams manī sabiedroto, pacients atsakās no savas aizsardzības sistēmas. Ja es salīdzinātu psihi ar uzņēmumu, es teiktu, ka viss neirozes slimnieka potenciāls ir ieguldīts ārējā apgaismojumā un elektriskajā aizsardzības sistēmā, kaut gan tam vajadzētu darbināt mašīnas. Es piedāvāju pacientam uzņemties rūpnīcas aizsardzību, un tā viņš savu elektrības potenciālu var likt lietā tās iekšienē, kur beidzot var dot strāvu turbīnām.

Atgriezīsimies pie Fransuāzas gadījuma. Es zināju, ka viņai vērtību skalā pirmajā vietā ir noderīgums. Es gāju šajā virzienā iespējami tālu. Es piecēlos, šķērsoju zāli un paņēmu no vāzes rozi, kuru kāda paciente tikko bija man uzdāvinājusi. Atgriezos pie Fransuāzas un iedevu viņai rozi.

- Vai tu negribi tai noplūkt ziedlapas?

Es parādīju pacientei viņas loģiku: ja parazītam nav tiesību dzīvot, šī roze, kas "nekalpo" nekam, ir iznīcināma…

AIentalais dt.vdo: nepretoties pretestībai

Es apzināti izvēlējos nefunkcionālu, bet skaistuma dēļ augstu vērtētu lietu. Tā paciente bija spiesta revidēt savu sastingušo viedokli. Šai "nederīgajai" rozei bija sava noderība, kaut arī tā nekam noteiktam nekalpoja. Tātad "nelietderīgajam", "parazītiskajam" varbūt tomēr ir tiesības eksistēt… Fransuāzai tas bija īsts apskaidrības mirklis: nepavisam nebūdamas pretrunā viena ar otru, nelietderība un dzīve lieliski var viena otru papildināt.

Fransuāza atsacījās noplūkt rozei ziedlapiņas, jo zieda izpostīšana būtu tikpat kā viņas pašas izpostīšana. Viņa spēja puķi tikai turēt rokā.

Tad sacīju, ka roze tik un tā drīz novītīs un ies bojā, ja tai nebūs ūdens. Ja Fransuāza neko nedarīs, nelietderīgais skaistums būs pagalam. Tad paciente bija spiesta piecelties un aiziet pie vāzes, kur ielika rozi. To darot, viņa nonāca pretrunā ar savu iepriekšējo rīcību, kas liedza sakopot spēkus kāda "parazīta" labā. Nu viņa atzina nelietderīgā vērtību - gan apkārtnei, gan sev pašai. Tātad sākotnējā vērtību skala bija mainījusies.

Darbs ar to vēl nebeidzās. Taču atkal bija sākusies kustība, viedoklis vairs nebija sastindzis. Tā uzdodot sev jautājumus, paciente pamazām iepazina sevi, iemācījās saprast sevi un savu vietu pasaulē.

Mentālie vienādojumi: gatavās idejas, ko pieņem par patiesībām

Pacientu personības meklējumi un mantras terapija mani pamudināja izdarīt secinājumu, ka daudzi, runājot par sevi, lieto gatavas formulas vai vērtējumus, kurus uzskata gandrīz par universālām patiesībām. Apmēram tā, kā Fransuāza, kura sacīja: "Man vienmēr gribas būt noderīgai, tas pierāda, ka es dzīvoju." Ir cilvēki, kuri man paziņo: "Ja es izrādīšu dusmas, mani neviens vairs nemīlēs" vai: "Jo vairāk es gaidīšu, jo lielāka būs iespēja sagaidīt…"

Šīs formulas bieži atgādina matemātikas vienādojumus - izteiksmi, kurā divi lielumi savienoti ar vienādības vai nosacījuma zīmi. Tos es saucu par mentālajiem vienādojumiem. Kopumā tie liekas stabili un loģiski. Tas ir pacienta pieredzes auglis, rezultāts, pie kā viņš nonācis, domājot par dzīvi. Tā viņa rīcībā ir zināms krājums personisku sakāmvārdu, kas veido funkcionālās asis, uz tām viņš pilnīgi droši balstās, bet tās liedz viņam tikt uz priekšu.

Pacienta uztverē šie vienādojumi ir "atrisināti". Tajos nav neviena nezināmā. Tā iegūtais rezultāts šķiet tiešām stabils un vērā ņemams. Tomēr…

Šajos prātojumos es smeļos ļoti bagātu materiālu ārstniecībai. Jo aforismi ir tikai leduskalna redzamā daļa, slēptā grimst neapzinātajā, no kura iznirusi. Man jāparāda pacientam, ka mentālie vienādojumi ir izplēšami kā vēdekļi un tajos parādās pavisam nepazīstami attēli, kurus tomēr būtu vērts apskatīt, kāda atklājama un attīstāma es šķautne.

Tieši grupā iespējams spert soļus šajā virzienā. Pacients pavēsti to, ko uzskata par universālu patiesību, bet pārējie viņam atbild, ka tā ir tikai personiska darba rezultāts, kas izriet no pārdzīvotā, no ģimenes apstākļiem vai audzināšanas.

Tāpat kā, izmantojot mentālā džudo metodes, ārsta uzdevums nav kritizēt šīs atziņas, strīdēties tām pretī, atmest tās kā neirotiķa vai ārprātīgā aksiomas. Ārstam tikai "jāizvērš" mentālais vienādojums tā, lai sāktos meklējumi un vērošana, lai tad noteiktu, kā lielumi savienoti.

Ievēroju, ka Bernārs ir pārliecināts par šādu vienādojumu: "Ja es neesmu darījis visu iespējamo, esmu pelnījis nelaimi."

Tāda pārliecība ir īsts vagars darbā. Savā uzņēmumā Bernārs uzskatīja par pilnīgi nepieciešamu visu vairākkārt pārbaudīt, skraidīja no vietas uz vietu, neņemot vērā nedz fizisku, nedz psihisku kaišu simptomus.

Es ieteicu izteikt šo vienādojumu ikvienam grupas dalībniekam. Katru reizi viņš nodibināja kontaktu un guva atbildi. Tā pacientam atbildēja piecpadsmit cilvēku pieredze, piecpadsmit dzīves, palīdzot viņam labāk saprast pašam sevi.

Divi pirmie grupas dalībnieki atbildēja, ka viņi nesaskata obligātu sakaru starp Bernāra izteikuma abiem lielumiem. Tad viņš vērsās pie citiem, bet nu jau gluži spontāni - jautājuma formā. Veidojās tāda kā spēle, kuras dalībnieku skaits pastāvīgi pieauga. Līdzko ir spēle, nekas vairs nav pilnīgi skaidrs un drošs, līdz ar to palielinās iespēja iegūt jaunu viedokli.

- Vai gadījumā, ja nebūšu izdarījis visu iespējamo, mani piemeklēs nelaime?

Gluži nemanot viņš jau bija mainījis vienādojuma lielumus. Vārda "pelnījis" tajā vairs nebija. Tātad viņa dzīvē vienādība starp nepabeigtu darbu un vainu tiks revidēta. Katrā ziņā tā vairs neliksies neapšaubāma.

Soli pa solim, grupai un ārstam palīdzot, sekojot emocijām, ko jautājumi rosināja, Bernārs spēja atklāt trūkstošos ķēdes locekļus, kas balstīja viņa vienādojumu. Tās bija cieši saistītas ar vecāku viedokli, kas viņam bija iepotēts agrā bērnībā. Viņi piederēja pie pārlieku prasīgajiem vecākiem, kuri cenšas padarīt bērnus par "konkursu vergiem"…

"Ja es neesmu izdarījis visu iespējamo, es neesmu izdarījis neko. Un, ja neesmu neko izdarījis, mani piemeklēs nelaime, un es to būšu pelnījis."

Tā pamazām vien bērns un vēlāk pieaugušais ieslēdzas vienādojumos — sentencēs, kuras respektē, uzskatot padevību tām par "rakstura īpašību". Bernārs tiešām bija pārliecināts, ka viņa "dabā" ir ziedot visus spēkus darbam, turklāt aizmirstot, ka "daba" nekādā ziņā nav raksturs. Dubultvienādojums… Viņš atvairīja visas šaubas, kas varētu izraisīt fiziskas vai morālas ciešanas, ko radīja darba pārmērs. Vienādojuma palīgizteiksmes tika aizmirstas, palika vienīgi secinājums. Bet, nonākot saskarē ar grupas viedokli, vienādojums pārvērtās par parastu, inertu struktūru, kas slikti saskanēja ar variēšanas spēju, kāda nepieciešama reālai un labi nodzīvotai dzīvei.

Emociju parkarsēšana — stingri uzmanāma spēle

Pēc visa teiktā nevajag iedomāties, ka aizturu likvidēšana ir burvju triks, ka ar to var tikt galā pāris seansos un grupas konfrontācijas. Ir vajadzīgs laiks: laiks sarunāties divatā ar pacientu, laiks uzmanīt katra grupas dalībnieka reakciju, meklēt un atrast īsto frāzi, vājo vietu aizsardzībā, pareizi izprovocēt pacientu un īstajā brīdī uzsākt darbu. Taču, pateicoties emocionālajai pārkarsēšanai, daudzkārtējai pievēršanai savam es, kas notiek grupā, un darbam, ko lieku pacientiem veikt mājās, šis laiks ir stipri īsāks nekā tas, kādu prasa tradicionālās psihoanalīzes metodes.

Nevajag arī iedomāties, ka tādu ārstniecību var piemērot ar vieglu roku vai grupas "spēles" uzskatīt par nevainīgu hepeningu. Emocionālā dinamika, kas ir pārkarsēšanas un šoka metode, ir ļoti spēcīga ārstniecības sistēma un tāpēc tajā pastāv zināms risks.

Ja acumirklī nojauc aizsprostus, kas pacientam traucē emociju brīvu cirkulāciju, šis notikums ir salīdzināms ar īstu zemestrīci. Ārsta māksla ir nojaukt aizsprostus pakāpeniski, tā, lai ūdens gāžoties neaizrautu līdzi visu. Ja straume netiek kontrolēta, var iedragāt pašu psihes audumu.

Lasītājs droši vien atceras šizofrēniķi, kuru es, būdams jauns interns, ārstēju Šalonas slimnīcā. Viņa bija sarāvusies čokurā un tā gulējusi tik ilgi, ka nagi ieauguši plaukstās. Nevarēja pat iedomāties, ka viņa acumirklī iztaisnotos. Tāpat ir ar psihi: pacienti ir savā pozīcijā sastinguši, viena seansa laikā viņi nevar atgūt lokanību. Tāpēc aizturu likvidēšana notiek pakāpeniski, koncentriski, to ārsts pienācīgi uzrauga.

Emocionālā dinamika ir transa terapija un piemērojama tikai ārsta uzraudzībā. Grupas seansi nav nekādas bļautuves, kur visi ierodas savā vaļā atvieglot sirdi. Ārsts nemitīgi vēro pacientu un gādā, lai emociju straume nekad nebūtu pārāk strauja, lai tā plūstu kā rāms strauts. Dīvainā kārtā šo šoka terapiju lieto homeopātiskās devās.

Tomēr jāņem vērā, ka visa ārsta piesardzība nespēj novērst zināmu dekompensāciju, kas var būt arī visai sāpīga, kāda tā ir arī tradicionālajā analīzē. Reizēm pēc trīs stundu ilga seansa pacienti atstāj zāli raudādami. Gadās, ka vakarā, kad slēdzu kabinetu, dzirdu vēl kādu raudam terapijas zālē. Tad saku apkopējai, lai viņa šo cilvēku atstāj mierā, līdz viņš atgūstas. Kā gan lai viņš nepārdzīvotu zināmu satricinājumu? Viņš tikko ir atklājis, sajutis ar visu miesu, ka sarežģījumi, kuriem īstenībā nav pilnīgi nekāda pamata un kurus viņš pats radījis, ir sabojājuši labu daļu dzīves! Tādu triecienu nav viegli izturēt. Sākumā, pirms pacients saņēmis sevi rokās, viņš ir galīgi apmulsis un spēj vienīgi domāt par nodarītā posta lielumu.

Atceros kādu pacientu, kuram abi vecāki bija bāreņi. Gan viens, gan otrs viņu pieņēma par vecāku aizstājēju, bērnu nemīlēja viņa paša dēļ. Tāpēc zēns jau visagrākajā bērnībā noslēdzās pilnīgā klusēšanā. Viņš ar to gribēja pateikt: "Jums ir mans ķermenis, bet jūs nedabūsiet manu dvēseli. Tā kā es neesmu tas, ko jūs gribat, jūs dabūsiet līķi." Četras stundas pēc kāda seansa, kurā viņš pūlējās pats sevi noskaidrot, viņš vēl stāvēja Pola Dumēra avēnijā mana kabineta priekšā, nezinādams, vai viņam jāiet pa labi vai pa kreisi… Tagad viņš runā bez kādām grūtībām.

Mana attieksme pret pacientiem tiešām nav sevišķi mīlīga: pārliecīga līdzjūtība nesaskanētu ar metodi. Es varu viņus pavadīt, būt tēvišķīgs vai "mātišķīgs", bet ceļš viņiem jāiet pašiem. Tāpēc bieži vien runāju diezgan bargi. Ja precīzi jāuzgriež augonis, varu būt pat ļoti skarbs. Ja pilnīgā depresijā nonācis pacients atsakās strādāt, es saku: "Ja tu nomirsi, es aiziešu uz tavām bērēm, tad man būs vismaz tas prieks pabēdāties…" Kad kaut cik paveicas, viņš mani nosauc par nelieti, un darbs var sākties…

Turklāt gadās jau arī neveiksmes. Man bija paciente Margarita, kuras dēls toksikomāns bija izlēcis pa logu. Viņa nemitīgi šantažēja draugus: "Atnāciet, vai arī es nogalināšos." Es viņu brīdināju: "Uzmanies, galu galā tev tas arī izdosies." Kādu dienu draugu vietā pie viņas ieradās ugunsdzēsēji. Minētie draugi pēc Margaritas kārtējā aicinājuma tiešām bija izsaukuši ugunsdzēsējus. Galvu zaudējusi, viņa tiem izbēga, izlēcot pa logu. Viņa bija beigta uzreiz. Atcerējos, ka pirms divām dienām es viņai sacīju: "Ja tu tādā garā turpināsi, tu nobeigsies." Ar brīdinājumu nebija pieticis.

Mani uzskatīs par nežēlīgu. Bet ir jāpatur prātā, ka neirozes slimnieki ir cilvēki, kuri ar parastu sniega piku ir izraisījuši veselu lavīnu. Terapeits zina, ka ir uzsācis skrējienu, lai liegtu šai lavīnai savā ceļā aiznest līdzi pašu pacientu. Tas jādara steidzami. Vajadzīga zirga deva. Un spēcīgs medikaments vienmēr ir saistīts ar risku, tomēr, kā jau redzējām, risks ļoti atšķiras no briesmām.

Pacienti ir vienisprātis, ka terapijas seansi reizēm ir grūti un pat ļoti grūti. Bet viņi labi apzinās, ka šis pārbaudījums palīdz, ka pēc tā viņi ir ieguvuši vairāk enerģijas. Grupa bieži ir ciešanu sinonīms, bet reizē arī dzīves uzlabotāja ikdienā. Tā pacientu psihes daļa, kas bijusi biedējoša vai absurda un prasījusi tik daudz psihiskas enerģijas, ir liekama lietā citur. Pacienta rīcība ir it kā atvieglota. Tāpēc, par spīti riskam, es palieku pie pārliecības, ka izdziedināšanās meklējama pašā slimības kodolā. Un kaut kas labdarīgs piepeši notiek tieši tad, kad izmanto "ļaunāko", tas ir, konfliktu.

Seansa beigās es, lai iespējami mazinātu mokošo dekompensāciju, virzu pacientu darbu uz kaut ko pozitīvu: savas vērtības apzināšanos, prieku atkal just, iegūt kontaktu ar otru cilvēku utt. Bet tas ne vienmēr ir nepieciešams. Jo terapijas seansa skarbais un dramatiskais aspekts ir līdzsvarots ar sirsnīgajām un humora pilnajām attiecībām, kas starp mums izveidojušās. Tā ir sirsnība, jo pacients zina: lai kas notiktu, es būšu viņa līdzzinātājs. Arī humors, jo es cenšos stāstīt anekdotes vai jocīgus atgadījumus, kas atslābina spriedzi, parāda pacienta problēmas jaunā gaismā. Divi cilvēki, kuri smejas, ir uz viena viļņa. Reizēm izliekos par līdzdalībnieku, un mani pārspīlējumi var atvērt pacientam acis… Visi smejas, arī pacients, par kuru ir runa. Galu galā šajos seansos ir tikpat daudz sirsnības un smieklu kā kliedzienu un ciešanu. Bet vai tas cilvēks nav visu šo elementu sajaukums?

Es jau iepriekš teicu, ka grupa nepievērš uzmanību pacientam, kas kliedz vai raud. Viņš patlaban strādā pie savām problēmām, viņi - pie savām. Tomēr brīžos, kad pacients ir tiešām ticis tuvu sev klāt, kad viņš sasniedzis savas būtības dziļumus, gandrīz brīnumainā kārtā iestājas dziļš klusums. Grupa viņā ieklausās, viņu saprot, viņu pavada kā antīkais koris. Emocijas kļūst taustāmas. Emocionālā dinamika pirmām kārtām ir cilvēces lauks, ko šķērso dzīves straume.

«8» <8> <8»

Jamacas kļūt pašam sev par ārstu

Lasītāji jau pēc mana terapijas stratēģijas izklāsta būs sapratuši, ka mans viedoklis reizēm var būt pilnīgi pretējs tradicionāla analītiķa pozīcijai. Analītiķis piekopj sava veida askēzi: viņš klusē, lai pacients varētu ieklausīties sevī. Tā ir neapšaubāmi godīga tuvošanās, bet tai, manuprāt, piemīt vismaz viens ļoti liels trūkums - ārkārtīgs gausums. Pacientam ļauj runāt par visu ko, kas bieži nav saistīts ar viņa problēmām, tiek respektēta runa, kas veidojas uz brīvu asociāciju pamata. Līdz ar to pacientam izdodas - tiesa, tikai uz laiku - izvairīties no īstā problēmas kodola. Ārsts ļauj pacientam Staigāt kā kaķim ap karstu putru, līdz tas beidzot aptver, ka tieši par "to" ir sācis runāt. Tā var turpināties trīsdesmit gadu…

Tur, kur analītiķis paliek dibenplānā, es iejaucos un provocēju. Arī mantras terapiju var uzskatīt par brīvo asociāciju pretmetu. Līdzko es pacienta stāstījumā pamanu kādu zīmīgu elementu, es tam pieķeras un lieku to atkārtot, lidz mute sausa. Es neļauju viņam pārslīdēt uz citu tematu, es vinu keru aiz rokas, es lieku iet noteiktā virzienā. Vārdu sakot, es paātrinu tur, kur klasiskā psihoanalīze bremzē.

Mana terapija ir pavadījuma terapija. Pieskārieni, mentālais džudo, spoguļspēles… Visur es pacientu pavadu, uzmundrinu, atmaskoju, es iedarbojos gan uz viņa ķermeni, gan jūtām. Esmu pacienta "labais tēvocis", kura viņam pietrūcis, es tēloju trosi, kas ļauj nirējam bez kāda riska izpētīt savas psihes dzīles. Mana attieksme veicina pacienta darbu: tikai tāpēc, ka es viņu pavadu, viņš ir ar mieru pieskarties sāpīgajām zonām. Viņš zina: lai kas notiktu, viņš var paļauties uz ārsta uzticību, un tas ir pilnīgi nodevies viņa dziedināšanai.

Kā jau varat iedomāties, mana tuvināšanās pacientam dažu stingro analītiķu uztverē ir pilnīga ķecerība. Un taisnība - vedot pacientus pie rokas, es riskēju viņiem uzspiest savu realitātes interpretējumu. Viņiem var rasties kārdinājums mani atdarināt un tā kaitēt savam īstajam es. Bet es uzņemos šo risku tāpēc, ka esmu pārliecināts — pacienti nav mazāk spējīgi par mani. Es paļaujos uz viņiem, jo ticu, ka pamatos viņi ir veseli. Un, ja arī kādu brīdi viņi mazliet zaudē orientāciju, domāju, ka viņi atgūsies.

Kāpēc lai ārsts nebūtu palīgs, kura paspārnē pacienti sevi pārveido, kā bērni sevi veido vecāku pavēnī, līdz kļūst par pietiekami stiprām personībām, lai to atstātu?

Lai šo procesu veicinātu, es nevilcinādamies reizēm nodarbojos pats ar savām problēmām grupas priekšā. Pirmām kārtām, tas konsolidē ārstēšanu, jo es piemēroju pats sev to, ko lieku darīt viņiem. Bet galvenais - tas piešķir ārstēšanai cilvēciskumu. Ja ārsts uzkāptu uz pjedestāla, drīz pamanītu, ka viņš ir milzis ar māla kājām. "Tu esi nulle, tad es arī var būt nulle," man teica kāda paciente, "tu esi vienā laivā ar mums visiem…"

Ja pacienti pamanītu, ka liekos pilnīgi laimīgs un līdzsvarots, viņi būtu pārliecināti, ka noteikti kaut ko slēpju. Es protu peldēt, bet reizēm man tomēr gadās sarīties ūdeni. Lai kā, mēs visi esam vienā dīķī. Es neplunčājos kādā brīnumainā baseinā, kurā pacientiem iekļūšana ir neiespējama. Laime nav nekur ārpusē, tā nav aiz cilvēces robežām, tā ir tepat.

Pacienti saprot, ka tie līdzekļi, kādi ir manā rīcībā, ir arī viņu rīcībā. Ja viņi ārstā saskata gudrību, viņi zina, ka paši arī ir ar to apveltīti. Vārdu sakot, es viņiem esmu iemācījis lasīt, un turpmāk viņi var veidot paši savu tekstu. Viņi paši kļūst sev par ārstiem, viņi uzņem sevī labo tēvoci, nevis meklē to kaut kur ārpusē.

Pavadījuma stils, ko es piedāvāju pacientam, izmantojamo metožu daudzveidība, dažādu partneru klātbūtne seansā pārveido pacienta vēstījuma pamatdatus. Grupa dod iespēju daudziem vēstījumiem, tā ka ārsta persona neaizņem visu pacienta afektīvo telpu. Salīdzinājumā ar klasisko analīzi es sacītu, ka emocionālajā dinamikā vēstījums ir ievērojami plašāks un citādi orientēts, tātad citādi arī izmantots. Es uzmanīgi ieklausos visā, kas manī atbalsojas, bet tāpat arī paļaujos uz grupas modrību. Esmu pamanījis, ka vienmēr ir kāds pacients, kas pamana kaut ko aizdomīgu, kādu novirzi… Turklāt, ja es tiešām varu apkampt savus pacientus, viņus piespiest sev klāt, viņiem pieskarties, tad tikai tāpēc, ka tas notiek grupā. Individuālā terapijā fiziska saskarsme vienmēr iegūst apšaubāmu seksualitātes un valdzināšanas pieskaņu. Bet ir pacienti, kas aktivizē savu jūtu dzivi tikai tad, ja es viņiem pieskaros, viņiem vajadzīgs uzmudinājums sensorā līmenī, un tiem es varu tuvoties vienīgi tāpēc, ka esam grupā.

Turklāt grupā pastāvīgi jaušams uzmudinājums: "Ja to spēj kāds cits, to spēju arī es." Bet es esmu atšifrētājs, vismaz sākumā. Man ir jādzird pacientu dvēseles īstā mūzika. Pēc tam es varu veicināt viņu reakcijas, un tā lietas pamazām vien nostājas savās vietās. Nekas man nesagādā tādu gandarījumu kā pacienta vārdi: "Tagad, Etjēn, viss kārtībā; es varu bez tevis iztikt, bet esmu priecīgs, esmu ar tevi iepazinies…"

<8> <8> <8»

Tātad gala efekts ir tas, ka pacienti vairs nejūt vajadzību nākt pie manis. Ārstu profesija tiešām ir dīvaina — viņiem neatlaidīgi jāstrādā, lai zaudētu pacientus…

Tas mani nepavisam nemulsina, gluži otrādi, un es daru visu iespējamo, lai emocionālās dinamikas metodes izmantotu daudzviet. Kā teica kāds mans pacients: "Tev ir prasme, tagad tas jādara zināms." Es neapgalvoju, ka man pieder Patiesība vai zāles pret visām kaitēm, man tikai ir metode, kas iedarbojas un ir guvusi savas lietderības pierādījumus. Kamēr man nebūs pierādīts, ka kļūdos, kamēr nekas labāks nebūs atrasts, es turpināšu cīnīties par savu ideju.

Ir cilvēki, kas grib mainīt indivīdus, iedarbojoties uz sabiedrības struktūrām; viņi nodarbojas ar politiku. Mans temperaments un dzīve mani vada pa pretēju ceļu: ja es gribu pārveidot sabiedrību, tad sākot ar pašiem tās pamatiem, tas ir, ar daudziem indivīdiem. Es drīzāk nodarbojos ar smilšu graudiem nekā ar institūcijām. Jo es nepavisam neticu, ka, vispārējas struktūras mainot, var nonākt pie vispārējas labklājības. To drīzāk var panākt, vairojot katra cilvēka labklājību. Un mans darbs ir profilakse. Apmēram desmittūkstoš pacientu, kurus esmu varējis izārstēt, ir gluži kā sabiedrības organismā ievadīta vakcīna. Emocionālā dinamika balstās uz attiecībām, pirmām kārtām - uz komunikāciju, tāpēc tā ļauj cilvēkiem drošāk rīkoties sabiedrībā un tā palīdz tai pilnveidoties.

<8» <8>

Emocionāla dinamika uzņēmumā

Mani pašreizējie plāni vēršas uz sociālo dzīvi. Mani kārdina jauns piedzīvojums - terapija uzņēmumā. Projekts atšķiras no tā, ko īstenoju savā kabinetā, jo tas neparedz strukturēt personību pilnībā, tās uzdevums būtu palīdzēt "normāliem" cilvēkiem labāk darboties pilnīgi noteiktu uzdevumu lokā.

Galvenās problēmas rodas komunikācijas jomā. Piemēram, franču uzņēmuma tradīcijas plaši izmanto stresu kā vadības sviru un rentabilitātes veicinātāju. Manuprāt, tā nav tālredzīga rīcība. Tās neizbēgams rezultāts ir varas pārsniegšana un konflikti. Vai nav atrodams cits ceļš, kas būtu gan garāks, bet gala rezultātā - auglīgāks?

Septiņdesmito gadu sākumā es jau izdarīju nelielus eksperimentus kādā slavenā informātikas uzņēmumā. Es vienā grupā apvienoju ģenerāldirektoru, speciālistus un augsti kvalificētos strādniekus. Konstatēju, ka rezultāti ir apmierinoši, ka panākta labāka saprašanās.

Tāpat strādāju arī lielam naftas uzņēmumam, sarīkojot nedēļu ilgu semināru. Šī sabiedrība gribēja pārveidot savu tēlu, bet uzdevums neguva izpratni. Taču ārsta ierosmē visi sāka apmainīties ar domām. Tā starp vadību un kalpotājiem radās agrāk nebijuši tilti.

Uzņēmuma terapijā, protams, nav runas par atgriešanos pie vecākiem un bērnības. Es strādāju tagadnei un noteiktai vietai. Runa ir par transakcionālu analīzi, kas balstās uz emocijām, izmantojot lomu spēli. Cilvēkiem jāmācās sazināties, nepieļaujot kļūdas, kas varētu radīt nepareizu priekšstatu vai aizvainot partneri. Tāpat arī jāmudina uzņēmuma darbinieki dzīvot patīkamu dzīvi, radīt pareizas attiecības starp darbu un privāto dzīvi, nedot vielu neirozēm, kuru izpausmes tādā plašā lokā, kāds ir uzņēmums, var radīt ilgi nepārvaramas sekas.

Dzīves uzlabošanās uzņēmumā neapšaubāmi veicina rentabilitāti. Ar teroru vai aizdomām nav iespējams panākt lielāku efektivitāti. Bet, ja kārtībā ir cilvēku attiecības, viss veicas. Tā ir acīm redzama patiesība.

Konkurences cīņā grupa būs viendabīgāka, saliedētāka. Hierarhiskā sistēma kļūs skaidrāka un nevis kā šķērslis, kā varas pārsniegšanas iespēja, bet kā vienīgā sakarīgā sistēma: kādam taču ir jāvada, ja vien viņš to dara grupas interesēs, nevis tāpēc, lai apmierinātu personisko godkāri. Ja tā kļūst par spēli, komandas darbs kļūst aktīvāks, radošāks nekā tad, ja hierarhija diktē voluntārus lēmumus un cilvēki pārvēršas par kaut ko līdzīgu robotiem, par zobratiem, kuru kopīgais darbs paliek neskaidrs. Visvieglāk rodamās investīcijas izrādās visvērtīgākās. Bet vēlreiz atkārtošu - tā ir ilgtermiņa investīcija…

Ārstam šādā darbā rodas ētiska rakstura problēmas. Viņa metode var tikt izmantota negodīgi. Nevajag būt tik naivam, cik naivs bija Pastērs, kas ticēja, ka viņa mikrobu "atklājums" nevar pavērsties pret cilvēci, piemēram, bakterioloģiskā kara veidā. Var pieņemt, ka terapiju uzņēmumā iespējams izmantot darbinieku stingrākai kontrolei. Tomēr es domāju, ka risks izmantot emocionālo dinamiku kā pakļauto kontroles līdzekli nav liels, jo šī ārstēšana pirmām kārtām ir brīvības paplašināšanas faktors. Cilvēkiem rodas plašāka izvēle, vairāk atbilžu iespēju.

Tomēr pastāv vēl kāds risks, ko es pats pieredzēju, strādājot minētajai naftas kompānijai. Pēc terapijas, kas deva lieliskus rezultātus, man izteica pateicību. Darbinieki pieņēma, ka paši var vadīt grupas bez palīdzības no ārienes. Tas beidzās bēdīgi: ģenerāldirektors nolaida bikses un sāka riņķot pa istabu rāpus, kliegdams: "Es esmu nulle, es nekam neesmu derīgs." Viņu uz laiku vajadzēja izolēt…

Tādas briesmas rada patvaļīga ārstēšana. Mūsdienās ir daudz pārdrošu ārstu vai pat "ekstrasensu", kuri reklamējas avīzēs, piesolot laimi četrdesmit astoņās stundās. Tas ir kārdinoši, bet tas ir arī drošākais ceļš uz katastrofu. Jo iedarbīgāks ir kāds medikaments, jo uzmanīgāk tas jālieto. Mēs strādājam kā uz naža asmeņa.

Kad cilvēki saprotas seansa laikā, viss liekas apbrīnojamai vienkārši. Tad aizmirst, ka grupas vidū ir ārsts, kurš tur stūri un regulē buras. Mēdz teikt, ka kuģi vadīt ir viegli. Bez profesionāļa vadības, bez uzraudzības grupas terapija var izrādīties dramatiski postoša. Ja pacientus nevada labi apmācīti speciālisti, viņi var nonākt trakā haosā.

<8» <%> <3>

Vai psihosomatiska medicīna?

Emocionālās dinamikas grupas terapijas psiholoģiskais efekts ir lielisks. Esmu pārliecināts, ka visas tās iespējas vēl nebūt nav izzinātas. Šo pētījumu virziens ir otrā manu nākotnes plānu ass.

Kā redzējām, emocionālā dinamika "atbrīvo" mūsu visdziļāk slēptās jūtas. Bet vai ir pilnīgi skaidrs no psiholoģijas viedokļa, kas īsti notiek? Vai šīs atmiņas ir ierakstītas kādās noteiktās šūnās?

Mūsu zemapziņas aiztures ietekmē gan mūsu garīgo, gan fizisko veselību. Mūsdienās pieņem, ka daudzām slimībām, tādām kā kuņģa čūla, angīnas un pat dažu veidu vēzis, ir psihosomatisks raksturs. Bet vai to nav daudz vairāk, nekā parasts domāt?

Divdesmit savas prakses gados es savās grupās esmu varējis konstatēt izdziedināšanās, kas tiešām izaicina mūsu pašreizējās medicīnas zināšanas, piemēram, audzēji, kas iznīkst, pacientam atgūstot sava es harmoniju… Taču atgādināšu, ka nevienā tādā gadījumā tas nebija meklējamais rezultāts, tas radās gluži negaidīti un kā blakusparādība…

Vai tas, ko reliģija sauc par brīnumu, neatklājas arī šajā sistēmā, šajos vēl nezināmajos alķīmiskajos procesos, kas norisinās ķermenī, pazūdot aizturēm? Acīmredzot brīnumiem arī ir savas robežas. Cik man zināms, nekad nav redzēts, ka cilvēks bez kājām tās atgūtu. Taču paralizētie ir sākuši staigāt… Tas nozīmē, ka pārdabiskajam ir robežas un ka cilvēkiem vajadzētu nodarboties ar šo fenomenu zinātnisku izpēti un izmantošanu.

Tas ir plašs darbalauks! Bet vai runa ir tikai par zinātnisko fantastiku? Manuprāt, emocionālā dinamika ir jau guvusi reālu pārsvaru pār tradicionālajām metodēm. Reizēm ir vajadzīgi tikai daži desmiti seansu, lai palīdzētu pacientiem, kurus pēc klasiskās analīzes metodēm vajadzētu ārstēt gadiem ilgi. Un vai gan ir utopija doma, ka pēc viena vai diviem gadsimtiem mūsu psihes mehānismu labāka pazīšana ļaus šo laiku vēl saīsināt? Iespējams, ka nākotnes ārsti spēs noteikt aiztures un tās likvidēt dažās stundās, un cik lieliskas tad būs sekas! Mums ir pamats domāt, ka tad viņi darīs "brīnumus", kas tagad sniedzas pāri mūsu saprašanas robežām. Pirmās lidmašīnas veica ne vairāk kā simt kilometru stundā; mūsdienu raķetes minūtē nolido trīsdesmittūkstoš kilometru. Kas zina, vai psiholoģijas progress nebūs tikpat brīnumains? Protams, pastāv pretestība - arī vecie propelleru mehāniķi nebija labvēlīgi noskaņoti pret turboreaktoriem. Bet pasaule ir tā iekārtota, ka vecmodīgu metodi aizstāj efektīvāka metode…

Iedarbība uz sabiedrisku organismu, iedarbība uz cilvēka organismu… Tie ir divi emocionālās dinamikas virzieni, kas varētu vērsties plašumā, vismaz tie dod vielu manai darba mīlestībai. Šķiet, manai terapijai ir tikai vienas tiešām nepatīkamas sekas: esmu pilnīgi zaudējis interesi par teātri un kino. Vai gan izdoma spēj mēroties ar drāmām, pavērsieniem un arī komiku, kas atklājas mūsu seansos? Ikviena cilvēka dzīve ir skaistāka par vislabāko romānu.

<8>; <8> <8>

Ļaunuma saknes

Mums atliek izpētīt pēdējo un svarīgāko punktu. Kādā veidā emocionālā dinamika pārveido pacientu rīcību un viņu dzīves koncepciju? Kādas pārmaiņas ir redzamas?

Jūs man teiksiet - tur nekā sarežģīta nav, ir izzuduši neirozes simptomi. Bet tieši tā nemaz nav. Emocionālajai dinamikai salīdzinājumā ar citām metodēm ir viena nelaime: tā visgausāk dziedina simptomus. Gluži vienkārši tāpēc, ka tie mani nemaz neinteresē…

Šajā ziņā terapeiti, kas cīnās ar simptomiem, panākumus gūst daudz ātrāk nekā es, vismaz šķietami. Pieņemsim, ka automašīnā mani moka bailes no ātruma. Mani ar varu aizvestu uz Montierī loka trasi, kur iemācītu vai, pareizāk sakot, iedresētu nebaidīties automobilī. Simptoms būtu izzudis, bet es nezinātu, kas īsti ierakstīts manas psihes melnajā kastē. Es nezinātu savu baiļu īstos cēloņus, tātad tās izpaustos citā veidā.

Daudzi cilvēki domā, ka viņi ir izdziedinājušies, līdzko tiek atbrīvoti no kaites simptomiem. Viņi ir tik apmulsuši, ka domā rast laimi, kļūstot "normāli". Savienotajās Valstīs tā iekodē homoseksuāļus atsacīties no rīcības, kuru uzskata par novirzi. Viņiem rāda kailu vīriešu fotogrāfijas, un ik reizi, kad sākas erekcija, to likvidē ar elektrošoku. Pēc dažiem tādiem seansiem indivīds vairs neuzbudinās, sastopot sava dzimuma cilvēkus, - viņš ir šķietami izdziedināts un pats par to priecājas. Bet vai viņam rodas alkas pēc pretējā dzimuma? Vai viņš labi jūtas savā ādā? Es par to šaubos, jo aizvien vēl nav zināms, kas notiek melnajā kastē, bet mani interesē tikai tas, kas tajā ierakstīts, kas nosaka viņa rīcību.

Tā izdziedināti cilvēki "darbojas", viņi liekas normāli, bet kļuvuši gandrīz vai par robotiem. Lai kā, laimīgi viņi nav. Viņi jūtas vēl sliktāk nekā iepriekš, jo neiroze ir zaudējusi kompensāciju ar simptomu. Tā drīz vien iznirst citādā veidā. Tad pacientiem var sākties kuņģa čūla, ekzēma vai citāda psihosomatiska kaite. Piemēram, cilvēki, kuri ar akupunktūras palīdzību atradināti no smēķēšanas, biežāk slimo ar infarktu.

Šīs parādibas cēlonis ir viegli saprotams: ārstēts tiek vienīgi simptoms, kaites sakne paliek neskarta. Ārsts nodarbojas ar sekām, nevis ar cēloni. Vai jūs mokāties ar bezmiegu? Jums dod miegazāles. Bet kāpēc jūs nevarat gulēt?

Atšķirībā no šīm metodēm emocionālā dinamika meklē tieši dziļākos cēloņus, kas izraisījuši viena pacienta alkoholisma vai otra - pārmērīgu tuklumu. Ar pašu simptomu tā nenodarbojas. Vēl vairāk - uz laiku simptoms var pat saasināties: jo vairāk es tuvojos augonim, jo psihe nostiprina savu aizsardzību…

Emocionālās dinamikas mērķis ir piekļūt saknei, pārcirst gordija mezglu. Un, gluži loģiski, šāda rīcība sagādā lielākas ciešanas. Te anastēzija nav iespējama. Pacientam jāpārcieš operācija pie pilnas apziņas. Viens ir skaidrs: turpmākās ikdienas dzīves uzlabošanās nav nekāda burvestība. Tas ir rezultāts īstam katorgas darbam, ko iesāk kopā ar ārstu un turpina vienatnē. Kad esam saskatījuši problēmas, būtu naivi iedomāties, ka tās izgaisīs kā pēc burvja mājiena.

Tomēr nemaz nav tik reti gadījumi, kad jau viena seansa laikā pacienti mainās. Viņi kļūst vairāk atraisīti nekā sākumā, šķiet rāmāki un laimīgāki. Acīmredzot ir noticis kāds pavērsiens viņu prātā. Terapeita izmantotā metode vai metodes ir ļāvušas viņiem mainīt viedokli pret sevi. Bet šī pozitīvā pārvērtība var nākamajā dienā arī izzust. Tiešām, pacients atkal tiek konfrontēts ar reālo pasauli, ar ģimeni, ar darba vidi, kur visi viņam rādīs parasto, "sastingušo" viņa paša tēlu. Diemžēl pacients, tā "saukts pie kārtības", atgūst agrākos paradumus un rīcības modeļus, no kuriem uz brīdi bijis atrāvies… Taču viņam par labu nāk kāds būtisks faktors, un tas ir emocionālās dinamikas visdrošākais balsts. Pacients zina, ka pārmaiņu, kas notikusi grupas seansa laikā, viņš tiešām ir piedzīvojis. Un psihe nekad neaizmirst to, ko ir piedzīvojusi. Tātad pacients zina, ka tas ir tur, kaut kur viņā, un viņš to var atrast, strādājot pie savām problēmām.

Emocionālā dinamika liek uzsvaru uz jūtām, nevis uz saprašanu. Ja cilvēks savu problēmu aptver ar prātu, tā ir tāda pati kā jebkura cita cilvēka problēma. Tā paliek abstrakcija. Bet, ja tā ir izjusta, tai nav iespējams paiet garām. Tā pieder pie jūsu dzīves, tā dod jums triecienu pēc trieciena un mudina jūs pārkārtoties.

Mokoša pagātne ir jāizrunā, jāpārdzīvo un jāpieņem, lai to humanizētu atkal uzņemtu sevī. Tikai tad viss var nomierināties. Ja esmu paēdis, es nejūtu izsalkumu; kad esmu padzēries, nejūtu slāpes. Es varu ķerties pie kaut kā cita, iet uz priekšu. Liekot pacientiem vēlreiz pārdzīvot to, kas ar viņiem noticis senāk, ārsts ļauj viņiem beidzot dzīvot brīvi tagadnē un nākotnē. Pagātnei ir jāievietojas padarīto darbu nodalījumā. Tā ir jāaizmirst, nevis jāatbīda tālā plānā.

Bet jūs sacīsiet, ka nav lielas starpības starp aizmiršanu un atbīdī- šanu tālā plānā. Tomēr tā ir gan, turklāt liela: pēdējā patērē daudz enerģijas. Ja esat izcepis visas smilšu kūkas, ko gribējāt izcept bērnībā, jūs smilšu kūkas vairs neapmāj. Savu laiku un smadzenes jūs varat izmantot kam citam. Plate vairs nav saskiiāpēta, beidzot var atskanēt jūsu īstā mūzika…

Tā kā pacients visu enerģiju izšķiež, lai pārvarētu iekšējos konfliktus, izveseļojoties viņš atgūst zaudēto vitalitāti un ir vairāk atvērts priekam. Un saprotiet pareizi: es neesmu tas, kurš viņam atdod šo vitalitāti. Tā viņa psihē jau pastāvēja, bet nebija radusi īsto izmantojumu. Tagad pacients var attīstīt visu sava motora spēku. Tiesa, mums visiem nav astoņcilindru motora, bet mazu auto, ja vien tas labi ripo, arī ir tikpat interesanti vadīt kā ferrari. Cilvēks saprot, ka viņš savās spējās ir ierobežots, bet robežas nenolemj viņu nepilnībai, kas ir bijusi tikai iedoma, kura pamatojas uz nepareizu salīdzinājumu.

Personības uzplaukums

Daudzi baidās, ka, zaudējot neirozi, kļūs līdzīgi visiem citiem. Piemēram, gleznotāji, rakstnieki un vispār mākslinieki ir pārliecināti, ka viņu talantu veido viņu personības neirotiskā daļa. Viņuprāt, no tās atbrīvojoties, viņi atmestu savas iedvesmas avotu. Tas, protams, ir romantisks viedoklis, bet tajā nav ne kripatiņas taisnības: tieši neirozes līdzinās cita citai un atkārtojas. Tieši neirozes dēļ cilvēki atdarina citus, lai būtu līdzīgi visiem, jo baidās, ka, uzsverot savu atšķirību, tiks atmesti. Neiroze jau pašos pamatos ir vienmuļa, turpretī indivīds savā reālajā pastāvēšanā ir neizsmeļami bagāts.

Jo vairāk pacienti attālinās no savām neirotiskajām pozīcijām, jo vienreizīgāki un oriģinālāki viņi kļūst. Pateicoties emocionālajai dinamikai, pacienti atklāj savu īsto personību un pieņem sevi, nevis sevi iegrožo un slēpjas zem dažādām maskām. Šī atklājuma spēcināti, viņi var vieglāk atrast vietu, kas viņiem pasaulē pienākas. Pirms tam viņi bija līdzīgi puķei, kas nespēj uzplaukt.

Tiešām, pacienti mazāk runā par mainīšanos nekā par atgriešanos pie sevis. Kā gan viņi lai sacītu, ka ir pārvērtušies, ja senāk nekad nav tik lielā mērā jutušies viņi paši? Parasti tieši apkārtējie skaidrāk saskata terapijas rezultātā notikušās pārmaiņas. Jo attiecības ar cilvēkiem gribot negribot veidojas citādi. Ja tenisa kortā es bumbiņu vienmēr raidīšu vienā un tajā pašā veidā, partneris drīz būs iepazinis manu spēles manieri. Ja es mainu taktiku, ja bumbiņu raidu ar dažādiem paņēmieniem, partneris ir pārsteigts, arī viņam spēles maniere jāmaina. Tā pacienta apkārtējā vide rāda jaunu viņa tēlu.

Vārdu sakot, pacients pārstāj spēlēt tā, kā izdevīgāk otram. Viņš ir sapratis: lai būtu laimīgs, viņam jāspēlē pašam sava spēle un jāizmanto laukums pēc paša saprašanas. Dažkārt tas var izraisīt attiecību pārtraukšanu. Cilvēka pārvērtības tiek uzskatītas par nepieņemamām, tās apdraud "ērto" (bet par kādu cenu iegūto) dzīvesveidu. Man ir bijušas vairākas pacientes, kuras visu savu dzīvi pilnīgi pakļāvušas bērnu labklājībai. Viņas gatavoja tiem ēdienu, klāja gultas, pavadīja visās nodarbībās. Pēc dažām terapijas nedēļām viņas sāka daļu laika izmantot pašas sev. Bērni izteica rūgtus pārmetumus. Taču galu galā vinnētāji bija viņi: kaut ari isu laiku zaudējuši līdzsvaru, bērni bija spiesti kļūt patstāvīgāki.

Profesijas jomā emocionālā dinamika neapšaubāmi dod darba uzlabošanos. Cilvēki, kas sevi labāk pazīst, var skaidrāk apzināties, ko vēlas un uz ko ir spējīgi; viņi izvirza iniciatīvas vai uzņemas atbildību. Tiek konstatēts, ka viņi grib paplašināt savu personibu. Pacienti mazliet atgādina matrjoškas, kas saliktas cita citā pēc dabiskās ekspansijas likuma. Neiroze viņu es ieslēgusi vismazākajā lellītē. Pēc ārstēšanās viņu es grib brīvi iekārtoties vislielākajā lellē. Tā gadās, ka cilvēki trīsdesmit vai četrdesmit gadu vecumā atsāk studijas, pieteicas augstākiem amatiem, kas pirms gada viņos viestu paniku.

Pacienti revidē arī savu attieksmi pret augstāko priekšniecību. Viņi vairs nejūtas kā mazi puikas vai meitenes supertēva vai supermātes priekšā. Kopumā viņi skaidrāk saskata atšķirību starp profesionālo un afektīvo aspektu. Senāk viņiem bija tieksme visu jaukt vienā putrā: katra darba situācija atbalsojās viņu perosniskajās problēmās un tā neizbēgami veda pie katastrofas. Bet nu viņi saprot, ka pastāv divi pilnīgi atšķirīgi limeņi un ka tie katrā ziņā tādi jāatstāj. Jūtu problēmas nevar atrisināt darba kabinetā un otrādi.

Pacienti pamana, ka visās jomās viņi spēj pateikt un izdarīt to, kas senāk šķita neiedomājams. Viņi rīkojas citādi, tas ir, lielākā saskaņā ar savu būtību, un konstatē, ka pasaule ne tikai nesabrūk pār viņu galvu, bet durvis atveras vieglāk. Sniega pikas efekts pastāv kā laimē, tā neirozē. Jo labāk ir, jo labāk klājas… Vai tad jau Bībelē nav sacīts: "Tam, kam ir, tiks dots, no tā, kam nav, tiks ņemts?"

Cilvēki sāk eksperimentēt ar savu dzivi. Viņi nevis nevarīgi tai padodas, bet sāk uzdot jautājumu: "Kā man gribētos dzīvot?" Tajā pašā laikā viņi aptver, ka vajag sasparoties, lai paātrinātu lietu gaitu, ka tālākajā ceļā viņi var paļauties vienīgi paši uz sevi. Bet tas viņus vairs nebiedē. Viņi ir pārliecināti, ka paši spēj ar visu tikt galā un, galvenais, šajā rosībā rod prieku. Jo galu galā visaizraujošākais dzīvē ir pašam stāvēt pie stūres, izvēlēties kursu un apzināties ceļu, laime ir cilvēka dzīves sastāvdaļa, tā ir mūsu apziņas rīcībā.

Cilvēks kļūst zinīgs, tas nozīmē, ka viņš uzmanīgi ieklausās savā jūtu dzīves pieredzē, lai kā pret to attiektos citi. Pilnīgi apzinādamies savas jūtas, viņš pār tām valda, nevis tiek rauts tām līdzi. Viņš ir orķestra diriģents; ja lielās bungā draud pārskanēt visus instrumentus, viņš var pavēlēt tām apklust. Tā pilnestīgs cilvēks iemācās savaldīt dusmas; viņš nevilcinās tās izteikt, ja vajadzīgs, bet viņš nekad neļauj tām sevi aizraut. Jūtas vai afekti vairs nav svina bumbas, kas nomāc personību, tās kļūst par bumbiņām, ar kurām indivīds iemācās žonglēt, vai, vēl labāk, - notis, ar kurām komponē pats savu mūziku.

Šis zinīgums lielā mērā izskaidro, kāpēc pacienti pēc terapijas kursa nepasūta visu pie velna. Tiešām, varētu iedomāties, ka viņi, aptvēruši savu es, pametīs darbu un pat ģimeni, lai dotos zvejot pērles Klusajā okeānā vai patvertos pie Tibetas vientuļniekiem. Nekas tāds nenotiek. Pacienti iemācās izmantot tagadni un visu, kas viņiem sasniedzams. Viņi bieži turpina dzīvot tādu pašu dzīvi kā senāk, tikai radikāli citādā veidā…

<8» <8> <8»

Kad citi vairs neliekas draudīgi

Atrisinājis attiecības pats ar sevi, pacients terapijas beigās spēs kārtot sava es attiecības ar citiem. Viņš būs sasniedzis spēju pārdzīvot savus afektus, emocijas un jūtas kā pieredzi, kas viņu mobilizē, paliekot pilnīga un neskarta indivīda pozīcijā. Tātad viņš vairs nebaidās no saskarsmes ar cilvēkiem, jo ir labi centrēts savā es, un viņu nevar destabilizēt ārēji afekti.

Otru cilvēku vairs nevar uztvert kā baiļu avotu, jo to uzskata par otru es un tā klātbūtne nepārtrauc iekšējo dialogu, gluži pretēji - veidojas apmaiņa, kas dara bagātāku. Izslēgšanas vietā rodas ekspansija un bagātināšanās. Runājot ar otru cilvēku, indivīds skaidri apzinās, ka tādā veidā vēršas ari pie sevis. Otra cilvēka telpa kļūst par viesmīlīgu māju, nevis cīņas arēnu. Ik satikšanās kļūst par laimi, jo ir iepazīšana. Pat gadījumā, ja satikšanās ir ciņa, jo ari karš pastāv neizbēgami.

īstenojies cilvēks, vērodams pasauli ap sevi, saglabā sava es un savas nepārtrauktības apziņu. Viņš pastāv tagadnē vai, pareizāk, savā pagātnē: pirms viņš jūt, viņš ir. Teoloģijā tas atbilst mūžibas jēdzienam, psiholoģijā to sauc par permanenci.

Esmu pārliecināts, pa pastāv kāda vitāla strāva, kas mūs nes. To var nosaukt, kā vien vēlas, - par Dzīvi, Dievu, Apziņu vai Cilvēci. Šajā straumē mēs esam kā zivis ūdeni. Zivis neprāto par savu dabisko elementu citā laikā kā vien tad, ja to atstāj. Mūs visus nes kāda nedzirdēta vitalitāte, dzivošanas prieks.

Bet te es pārsniedzu savas robežas, ielaužos metafiziku un teologu jomā. Ārsts nodarbojas ar atvilktnes saturu, nevis ar pašu atvilktni.

Personības attīstība — katra uzdevums

Es bieži atkārtoju saviem pacientiem: mans uzdevums nav viņus garīgi attīstīt, taču esmu pārliecināts, ka veiksmīga ārstēšana viņus pamudinās iedziļināties es permanencē un transcendencē, kas to balsta. Es viņiem saku: lai kļūtu par pilnestīgu cilvēku, pirmām kārtām ir jāuzstāda šis jautājums, pēc tam jārod atbilde, lai tiktu galā ar dažādajām problēmām, kas no tā izriet attiecībā uz sevi, attiecībā uz citiem un attiecībā uz pasauli.

Pats par sevi saprotams, ka tas ir garš gājiens, ka tas vienmēr nenoved pie apskaidrības - visi jau nav būdas, Jēzus vai citi pravieši… - bet tas var piešķirt eksistencei pasakainas dimensijas.

Taču jāievēro noteikums tāpat kā citur: palikt dzīvē, nenomaldities kompensācijas askēzē, jo viltus misticisms arī ir neiroze. Šīs tūkstošgades beigas ir kāras uz biedēšanu ar kosmiskām katastrofām, kas paver durvis uz daudzām kļūdām. Neiekrītiet šajos slazdos!

Un neiedomājieties arī, ka, pametot visu, kas ap jums, jūs uzsāksiet atklāsmes ceļu. Pārpasaulīgais nav pasaules galā. Tas ir mūsu pašu transcendece jeb Dievs (manā uztverē tas ir viens un tas pats), un, tāpat kā laime, ja ir citur, tad ir arī te, tātad - mūsos. Es šajos meklējumos esmu pietiekami daudz piedzīvojis, lai par to runātu rāmu prātu. Pateicoties vectēvam, es iepazinos ar visām indiešu reliģijām un biju pārliecināts, ka vienīgi liels ceļojums uz Būdas zemi var mani pacelt garīgajās sfērās…

Pirmajā ceļojumā devos divdesmit sešu gadu vecumā - es meklēju skolotāju, kas atvērtu gaismas durvis. Indiju es iedomājos kā gudrības paradīzi, kur ik cilvēks dzīvo kā liels gudrais. Drīz vien man bija jāpārliecinās, ka indiešu sabiedrībā valda vardarbība, stingra dalīšana kastās un pat visreliģiozākie cilvēki nevilcinādamies metas cits citam virsū, lai izšķirtu, vai Višnas vai Šivas priesteriem ir tiesības pirmajiem peldēties svētās Gangas ūdeņos. Pie tempļu ieejām es redzēju drūzmu kā metro stacijās un tikpat niknus ķīviņus kā izpārdošanas dienās lielos Parīzes veikalos. Es redzēju cilvēkus…

Par spīti tam visam, es meklēju savu guru, pārliecināts, ka sastapšu to nejauši uz lielceļa, pastaigājoties pa Himalajiem. Francijas vēstniecībā es sastapu kultūras atašeju, kurš, tāpat kā es, bija aizrāvies ar indiešu mistiku, un viņš mani uzņēma skeptiski, uzzinot, ka šajā zemē pavadīšu tikai trīs nedēļas.

-    Es jau četrus gadus mēģinu satikt kādu budistu mūku! - viņš man teica. -Tas ir nenotverams. Kad ieeju pa durvīm, viņš izkāpj pa logu…

Atašejam bija paredzēts vēl viens mēģinājums tieši nākamajā dienā. Viņš bija ar mieru paņemt mani līdzi. Mēs džipā aizbraucām uz kādu ciemu apmēram divsimt kilometru attālumā no Deli, un tur… mūs uzreiz pieņēma minētais mūks. Man uzsmaidīja veiksme. Man bija interesanta saruna ar gudru Tibetas prātnieku, ko vietējie iedzīvotāji dievināja. Kāda šī cilvēka atbilde man bija kā atklāsme. Es ierunājos par mūsu saistību ar ķermeni, un viņš mani pārtrauca, teikdams:

-    Ziniet, mēs neesam mūsu ķermenis.

Mazliet samulsis, es iedrošinājos iebilst.

-    Vai jums jau ir izrauts kāds zobs? - viņš jautāja.

Es teicu, ka ir gan.

-    Bet jūs joprojām esat jūs, vai ne?

Šis teikums pārrāva pirmo valdziņu manā pārliecībā, ka esmu mans ķermenis. Veidojās neskaidrība starp mana ķermeņa integritāti un tā dimensijām, tā garumu vai svaru. Es pamanīju, ka tiešām pastāv manas būtnes permanence: četru gadu vecumā es biju es, divdesmit gadu vecumā es arī biju es.

Es turpināju mūku iztaujāt, bet viņš mani pārtrauca:

-    Jums jāaiziet pie Dalailamas.

-    Es gribētu gan, bet kā lai pie viņa tieku?

-Jums jābrauc uz Dahramsalamu. Es jums nosaukšu triju lamu vārdus, jūs viņiem pateiksiet, ka es jūs sūtu un ka vēlaties runāt ar Dalailamu.

Kā uz burvja mājienu atvērās vēl vienas durvis. Atgriezies Deli, es ātri sarīkoju ekspedīciju uz Dahramsalamu - vietu, ko Indija bija nodevusi Dalailamas rīcībā un kur bija patvērušies miljoniem tibetiešu, bēgot no ķīniešu okupācijas.

Ceļojums bija grūts. Laikam lepodamies ar savas mašīnas spēku, mūsu šoferis indietis drāzās, cik vien ātri spēja, pat nepiebremzēdams, kad šķērsojām kādu ciemu, apsteigdams lēnākas mašīnas un neņemot vērā nevienu manu lūgumu būt piesardzīgākam. Kad viņš drāzās pa stāvajiem, šaurajiem Himalaju ceļiem, tā ka es tik tikko spēju apbrīnot kalnu grandiozo skaistumu, es nospriedu, ka cilvēkam tiešām jāalkst pēc apskaidrības, lai mestos tādā dēkā.

Tomēr mēs sveiki un veseli nonācām viesnīcā, kas atradās dažu kilometru attālumā no Dahramsalamas. Tur sastapu kanādieti, kurš man teica, ka jau mēnesi gaida sarunu ar Dalailamu. Viņš bija ieradies, lai dāvinātu tam vairākas villas un zemes Kanādā. Man nepavisam nebija tādu dāvanu, tāpēc domāju, ka manas izredzes panākt audienci ir visai ierobežotas.

Nākamajā dienā, nonācis Dahramsalamā, ieraudzīju trīs tibetiešu mūkus, kas sēdēja uz sola. Es apturēju šoferi un apjautājos, vai viņi gadījumā nepazīst trīs lamas, kuriem esmu ieteikts.

—     Mēs viņus pazīstam ļoti labi. Tie esam mēs…

Es iepletu acis, tiešām pārliecinājies, ka "sagadīšanās" var darīt brīnumus. Viss ritēja kā pa sviestu. Es pastāstīju, kas mani sūta un ko es vēlos panākt.

—     Tur nekādu grūtību nav, — viņi atbildēja. — Jūs tiksiet pie Dalailamas rīt no rīta.

Juzdamies aizvien vairāk un vairāk pārsteigts, es jautāju:

—     Vai jūs bieži nākat uz šejieni?

—     Nē, šī ir pirmā reize…

Ilgāk nedomādams par savu laimīgo zvaigzni, sagatavojos sarunai ar reliģisko vadoni. Zināju, ka man jāpasniedz dāvana - par cieņas un maiņas zīmi. Es to meklēju ciemā, un beigās atradu septiņpadsmitā gadsimta baltu zīda šalli.

Dalailama mani pieņēma gandrīz kā "brāli" - tiešām, jau pašā sarunas sākumā noskaidrojās, ka esam dzimuši vienā gadā un vienā dienā.

Austrumniekiem, kuri tic zvaigžņu ietekmei uz cilvēkiem, tas rada tuvības saites. Mēs ilgi sarunājāmies. Kad gāju prom, viņš mani apskāva un atdeva uzdāvināto šalli, it kā gribēdams pasacīt, ka dots devējam atdodas. Mani savaldzināja Dalailamas milzumplašā kultūra, viņa patiesums un autentitāte, tomēr es nebiju pa īstam remdinājis izsalkumu. Tas bija cilvēks ar lielu garīgo lādiņu, bet visā visumā daudz neatšķīrās no lielas kristīgo abatijas priora. Savu guru es vēl nebiju atradis.

Tā atgriezos Francijā, no šī ceļojuma tomēr guvis pārliecību, ka cilvēkam ir dabisks aizsargs, lieliska pasaules organizācija, jo it visur, kur vien es gāju, viss nokārtojās pats no sevis. Man bija vienīgi laba griba un ticība, tomēr mēs vienmēr atradām pajumti un ēdienu. Ja cilvēks ir patiess, citi uzreiz to pamana, un tad durvis viegli atveras. Es nezināju, kā tas notiek, un es to nezinu joprojām, bet es to vēlāk esmu pārbaudījis daudzās citās situācijās. Pasaule ir tā iekārtota. Tā ir neticami precīza un organizēta. Kopš tā laika es nekad vairs neesmu jutis bailes vai bažas. Patiesību sakot, man bija rāda sajūta, it kā Visums man dotu tieši to, ko vēlos: kad kaut kas ir nobriedis, tas pienāk. Un, ja sastopamies ar grūtībām, varbūt ir jāpadomā, kas mūsos pašos ir tāds, kas rada šķēršļus

Arī vēlāk es ceļoju uz Nepālu, uz Kašmiru, līdz pat Tibetas robežām. Es apmeklēju Radžastanu ar Oloras, Ajantas, Elefantas un citām gro- tām. Biju daudzos tempļos, sastapu neskaitāmus cilvēkus. Es iepazinu dziļi humānus un morāli cildenus vīrus, bet savos pamatos viņi nebija labāki par tiem, ko varēju sastapt Rietumos. Tad sāku prātot, kāpēc meklēju skolotāju tik tālos apvidos un eksotiskās reliģijās. Tiesa, es ieguvu savai dzīvei svarīgas gudrības, tomēr kopējais noskaņojums visdrīzāk bija vilšanās. Es biju devies meklēt skolotāju, un es to nebiju atradis. Ja šis skolotājs tiešām kaut kur ir, kāpēc to meklēt Austrumos, nevis Rietumos?

Es sevi mierināju, prātodams, ka galu galā šie ceļojumi katrā ziņā bijuši vajadzīgi, lai es nonāktu pie tāda secinājuma. Acīmredzot bija nepieciešama šī piepūle, šis gandrīz vai svētceļojums, lai es iegūtu tikumus teoloģiskā nozīmē, lai dzīve, redzot manu patiesīgumu un centību, nolemtu man kādu atsūtīt. Ja es nebūtu piedzīvojis tādu vilšanos, varbūt netiktu arī atalgots tā, kā tiku atalgots.

1976. gadā mani apciemoja kāda amerikāņu psiholoģe, kas bija ieradusies Francijā tāpēc, ka bija dzirdējusi runājam par mani Losan- dželosā. Viņa zināja, ka es ārstēju psihiskas kaites, izmantojot tā saucamās emocionālās metodes, un gribēja ar tām iepazīties tuvāk. Kādu dienu, kad sarunājāmies par Indiju, viņa teica, ka Savienotajās Valstīs piedalījusies konferencē, ko rīkojis indiešu gudrais - Baba Mukta- nanda. Tas bijis cilvēks, kurš viņu ar savu auru ietekmējis visvairāk. Viņš psiholoģei pieskāries, viņai sākušās iepriekšējo dzīvju vīzijas un viņa arī izjutusi dziļu apskaidrību. — Muktananda drīzumā rīkos konferenci netālu no Parīzes - Masabjelas klosterī, - viņa man teica.

Konferences dienā es izņēmuma kārtā atcēlu seansu un devos uz Masabjelu. Ar dažiem dalībniekiem Muktananda kādu brīdi sarunājās. Es ielavījos starp viņiem. Mums bija tiesības sarunāties ar viņu piecas minūtes. Pēc tam liela modinātājpulksteņa zvans brīdināja, ka saruna beigusies.

Kad pienāca mana kārta, es nostājos Muktanandam pretī un uzdevu jautājumu, kas tobrīd man likās visa sakne:

-    Kāpēc pastāv kāpēc?

Labi nostādītā balsī viņš man atbildēja divus vārdus, kas šķita iekrītam manas būtības dziļumos kā akmens akā:

-    Abu dēļ.

Dualitāte jeb drīzāk — dualitātes šķietamība kā mūsu baiļu avots… Muktananda, ko mācekļi dēvēja par Babu, man atvēra ceļu, ko es nekad nebeigšu padziļināt. Ilūzija, ka otrais ir citāds un nepieejams, ilūzija, ka pasaule ir ārpusē, kaut gan tā veido ar mums vienu veselumu…

Es uzdevu vēl vienu jautājumu, kas izrietēja no pirmā:

-    Kāpēc ir bailes?

-    Tāpēc, ka cilvēki domā pārāk daudz un slikti…

Spalgais modinātāja zvans mani izrāva no pārdomām. Taču es nepaspēju pateikties, kad redzēju, ka Baba uzvelk pulksteni vēlreiz. Es biju ieguvis vēl piecas minūtes. Mēs nirpinājām samnu. Pēc trešā zvana Muktananda pulksteni vairs neuzvilka. Tā mēs sarunājāmies veselu stundu.

Tā bija pirmā reize, kad es ar kādu sarunājos simtprocentīgi, kad kāds mani saprata simtprocentīgi. Saskarsme bija pilnīga, kaut arī viņš runāja indiešu valodā un mani viņa vārdi sasniedza ar tulka starpniecību. Es nopratu, ka viņš pilnīgi un galīgi saprot, ko es viņam saku, un ka viņš man atbild ar dzidru skaidrību. Ik teikums ienira manas būtnes pašos dziļumos, it kā tam būtu piekārts svina atsvars. Tas bija tas, ko biju meklējis visu mūžu. Te tas bija. Jutos kā cilvēks, kas ilgi apšaubījis ūdens eksistenci un ticis iegremdēts dzidrā peldē.

Pamanīju, ka pēdējos apmeklētājus izvada ārā un aizslēdz durvis. Tad tulks man jautāja:

-    Vai esat ar mieru, ka skolotājs jums iepūš nāsīs?

Mani diezgan stipri samulsināja tāda ekstravagance, jo toreiz es vēl nezināju, ka tas ir iesvaidījums, bet ieintriģēts biju gatavs eksperimentam.

Tad Baba pielieca seju man tuvāk un lēnām pūta manā virzienā. Es jutos piepūsts kā bura! Šķita, ka viņš man iedvesis savu enerģiju, šo anima, kas reizē ir gars un dzīvības elpa. Pārdzīvoju neticamas laimes mirkli. Ik mana auguma šūniņa dejoja aiz prieka. Tas turpinājās veselu mūžību, šķita, ka eksplodēšu. Tad Muktananda aizgāja, ir kā sniegdams pēdējo dāvanu - atstājot šo prieku man vienam.

Tomēr visjocīgākais ir tas, ka šo apskaidrības brīdi es uztvēru kā universālas harmonijas klātbūtni, taču man ne prātā neienāca, ka esmu "iesvētīts" viscildenākajā veidā un ka, pieņemot Muktanandas elpu, esmu pieņēmis viņu par skolotāju.

Vēlāk mana nezināšana radīja gandrīz vai komiskas situācijas, jo es atkal ceļoju uz Indiju, stūrgalvīgi meklēdams skolotāju, kuru jau biju atradis.

Es satikos ar lieliem meistariem un pastāstīju, kādos apstākļos sastapu Muktanandu. Tad viņi novērsās, sacīdami, ka ar mani vairs nenodarbosies, jo man jau ir skolotājs. Ja kāds Jehudi Menuhina skolnieks ietu pie Dāvida Oistraha, tas arī droši vien sacītu, ka skolnieks jau tāpat ir labās rokās. Bet es nelikos mierā:

-    Es taču viņam neko neprasīju!

-    Tieši tā tas notiek. Muktananda ir guru, un mēs tur vairs neko nevaram darīt.

Atceros, cik briesmīgi noskaitos, kad jauns, kolosam līdzīgs joga reiz pienāca pie manis, kaut itin neko viņam nejautāju, un sacīja:

- Ak, ak, Muktananda, doyou knou)?

Viņš smējās kā kutināts. Vai tiešām tas man bija rakstīts uz pieres? Es jutos kā cilvēks, kurš dievkalpojuma laikā pateicis "jā" un nu ir salaulāts uz mūžu, pats to neapjēdzis. Bet, lai kā būtu, vajadzēja pieņemt faktus: guru, ko gadiem ilgi meklēju otrā pasaules malā, es biju atradis trīsdesmit kilometrus no Parīzes! Tā es partraucu meklēšanu un atgriezos pie Muktanandas…

Jūs varat meklēt vienu vai otru ceļu, meklēt Dievu, transcendenci vai gluži vienkārši pats sevi, un līdzekļi var būt ļoti atšķirīgi. Taču dariet to te, laimes garā un nevis sevis mērdēšanas aizdomīgajā jūsmā! Ja kaut kas ir grūts, tas vēl katrā ziņā nav sāpīgs. Ir pilnīgs pamats sacīt, ka jāpanāk, lai dzīve kļūst par tiešām dzīvotu mirkļu virkni; ir daudz dzīvu cilvēku, kuri pa īstam nedzīvo vai arī dzīvo ļoti slikti. Izmantot visu, ko eksistence var mums dot un pat mums laupīt - lūk, tāds, manuprāt, ir laimes noslēpums.

Emocionālā dinamika, ko liek lietā katrs no mums, var mums palīdzēt sasniegt tādu pilnestību. Aizbarikādējušies savā pagātnē, neirozes piemeklētie vairās no dzīves. Pēc ārstēšanās viņi labprātāk dzīvo kopā ar citiem cilvēkiem nekā sacer pasauli paši savā galvā. Jo realitāte, pat grūta un sāpīga, ir simtreiz interesantāka par jebkuru sapni. Un tad vairs nav jāiztēlojas. Tas nav tik nogurdinoši un prasa mazāk psihiskās enerģijas.

Pacienti bija nomākti, viņi savu dzīvi redzēja kā bezgalīgu, pelēku dienu. Tagad viņi zina, ka pēc lietus spīd saule. Tas maina visu. Tas nozīmē, ka daļa viņos ir laimīga pat tad, kad viņi jūtas nelaimīgi.

Pacienti pamana, ka viņiem ir nepareizs priekšstats par laimi — kā par bezgalīgām, zilām debesīm. Īstenībā laime ir krāsaināka, niansētāka, tā neizslēdz skumjas un bēdas. Jo tā ir dzīve.

Nepārtraukta laime ir maldīga ideja, atkārtosim: tā ir ačgārna elle. Obligāta paradīze? Kādas šausmas!

Pacienti, kad ierodas pie manis, pat nenojauš laimes esamību, viņi tikai šaubās par savām spējām to sasniegt. Un bieži vien viņus dara nelaimīgus tieši izmisīgi laimes meklējumi.

Atceros, kādā no Indijas ceļojumiem sastapu jaunu cilvēku, kas atstāja klosteri, kur bija pavadījis vairākus mēnešus. Viņš gribēja nofotografēt savu skolotāju pie durvīm. Bet skolotājs ar roku rādija, lai viņš to nedara. Šķelmīgi smaidīdams, gudrais paņēma aparātu un nofotografēja mācekli pie klostera durvīm. "Tas nav mani vien," viņš, šķiet, teica jaunajam cilvēkam, "tas ir arī tevī."

Nemeklējiet vairs laimi! Dzīvojiet tajā, tā ir jūsos! Tā ir cilvēka daļa. Dzīvnieki var būt jautri, bet vienigi cilvēks apzinās prieku un spēj to baudit attiecībā uz sevi. Ļaujiet jel uzplaukt šim cilvēcības ziedam…

Saturs

pirma dsļa

Manas metodes celi

Katram sava patiesība 12

Svarīgs ir vienīgi celi 17

Pamatoties uz jūtām 21

Amerikāņu skolas 24

Emocionālās dinamikas pirmie soļi 28

Mērķis — laime 33

(Dtia dafa t

Būt laimīgam - to var iemācīties

Nesūrojies par tumsu istabā — ej, sameklē sveci! 3 7

Ja pastāv slāpes, pastāv arī ūdens 40

Laime ir jānopelna 44

Nejauksim risku ar briesmām 49

Cerība nepalīdz dzīvot — tā aizliedz dzīvi 52

Nepieteiksim karu, kurā nevaram uzvarēt 57

Pa īstam mīl vienīgi bez noteikumiem 61

Dzīvot nozīmē izmantot to, kā trūkst 65

Vispirms piepildiet savu mucu: arī egoisms ir tikums 68

Par doto neprasa atlīdzību 72

Augli nebriest koka dēl 75

Bērniem jāmāca mācīšanās 79

Uzņemties vainu ir loti ērti, bet nav labi 84

Nepūlēsimies būt «noderīgi» 89

Bez dusmām nevar iztikt 92

Meli ir nepieciešami 98

Kad nauda kļūst par neirozi 100

Mazs lauva tomēr ir lauva 104

Ja esmu labi paēdis, esmu ar mieru celties no galda 108

Dzīve ir ārstnieciska - līdz zināmai robežai 112

Izpaustā emocionālā dinamika

Izārstēt nomāktību 121 Neiroze nav nekas briesmīgs,

bet var atrast ko labāku 123

G rupas priekšrocības 126

Būt uzmanīgam pret sevi 130

"Gaisu, gaisu!" 132

Skaņa un kliedziens kā pētīšanas līdzekli 134

Vēlreiz pārdzīvot piedzimšanu nav obligāti 139

Pieskārienu labvēlīgais iespaids 142

Mantras terapija 144

Mentālais džudo: nepretoties pretestībai 153 Mentālie vienādojumi:

gatavās idejas, ko pieņem par patiesībām 156

Emociju pārkarsēšana — stingri uzmanāma spēle 159

Jāmācās kļūt pašam sev par ārstu 163

Emocionālā dinamika uzņēmumā 167

Vai psihosomatiska medicīna ? 169

Ļaunuma saknes 171

Personības uzplaukums 174

Kad citi vairs neliekas draudīgi 177

Personības attīstība — katra uzdevums 178

Content

Zaļenks Etjens Laimes terapija

DZĪVE GAISMA

PIRMĀ daļa manas metodes celi

Otrā daļa But laimīgam - to var iemācīties

Trešā daļa Izpaustā emocionālā dinamika

Saturs