Lazarevs Sergejs

Karmas diagnostika 2. grāmata Tīrā karma

SERGEJS LAZAREVS KARMAS diagnostika

2. GRĀMATA

TĪRĀ KARMA

IEVADS

Oficiālās medicīnas panākumi mūsdienās ir neapšaubāmi. Viens no tās galvenajiem uzdevumiem - atklāt slimības agrīnā stadijā, kas ļautu cilvēkus ārstēt daudz efektīvāk. Mediķu problēma joprojām ir izprast, kas ir slimība, kādi ir tās cēloņi un kas jādara, lai tā nerastos. Oficiālā medicīna spēra ievērojamu soli uz priekšu, kad ārsti aptvēra, ka atsevišķu orgānu ārstēt ir neperspektīvi, jo saslimst viss organisms, tātad tas jāārstē viss kopumā. Šajā sakarā pieauga interese par Austrumu medicīnu, kur dziedināšana orientēta tieši uz visu organismu. Mediķiem nācās saskarties ar tādiem jēdzieniem kā enerģētiskie meridiāni un kanāli. Priekšstats par organismu ne tikai kā fizisku, bet arī kā enerģētisku sistēmu pamazām kļuva izprotams katram ārstam.

Saskaņā ar Austrumu medicīnu cilvēks pirmkārt ir enerģētiska sistēma, kas mijiedarbojas ar visu pasauli. Imūnsistēma ir saistīta ar organisma enerģētiku un ir no tās atkarīga. Enerģētiskās sistēmas diagnostika un iedarbība uz to ir perspektīvas nozares mūsdienu medicīnā. Taču ir arī citi faktori, no kuriem atkarīgs organisma fiziskais stāvoklis.

Pirms daudziem simtiem gadu Avicenna izdarīja eksperimentu: novietoja aitu nelielā attālumā no vilka. Pēc trim dienām aita nobeidzās, lai arī fiziski bija vesela. Izrādās - tas, ko mēs saucam par apziņu, psihi, lielā mērā var noteikt organisma stāvokli. Vidusāzijas ganiem bija šāda ārstēšanas metode: kad pēc neveiksmīgām dzemdībām savārgusi aita vairs nespēja piecelties un nelīdzēja nekādas zāles, viņai mirušā jēriņa vietā iedeva no citas avs paņemtu dzīvu mazuli. Aita to baroja, rūpējās par viņu un atspirga. Tātad tas, ko saucam par psihi, var palīdzēt, kad nelīdz vairs nekādi medikamenti. Cilvēkam, kura apziņas līmenis ir nesalīdzināmi augstāks nekā dzīvniekiem, atbilstoši šis efekts ir daudzreiz spēcīgāks. Nepārzinot cilvēka psihes eksistences likumus, nav iespējama mūsdienu medicīnas harmoniska attīstība.

Nozīmīgs posms cilvēka psihes un veselības saistības izprašanā tika pārvarēts, pateicoties Mesmera un Zigmunda Freida eksperimentiem. Mesmera pētījumi parādīja, ka cilvēka veselību lielā mērā ietekmē ne tikai stresi un spilgti, spēcīgi pārdzīvojumi, bet arī nenozīmīgas izjūtas. Ir ļoti svarīgi zināt, cik dziļi tās iespiežas apziņā. Dziļie pārdzīvojumi nopietni iespaido cilvēka veselību. Zigmunds Freids izdarīja atklājumu, kas apvienoja psiholoģiju un medicīnu: viņš pierādīja, ka zemapziņas dziļās struktūras dzīvo pēc saviem likumiem un reiz pārciests stress nekad nepazūd, bet glabājas tajās un ar laiku var izsaukt slimību.

Savus pētījumus bioenerģētikā es sāku apmēram pirms piecpadsmit gadiem. Sākotnējā orientācija bija šāda: uz slimo orgānu var iedarboties ne tikai ar zālēm vai fizioterapeitiskiem līdzekļiem, bet arī enerģētiski, ar gribasspēku sūtot enerģijas strāvas. Astoņdesmitajos gados ekstrasensorikā, kas gāja to pašu ceļu, ko oficiālā medicīna, parādījās sapratne par to, ka, ārstējot slimību, nepieciešams iedarboties uz visu organismu. Un vēl: jo agrāk tiek veikta enerģētiskā korekcija, jo vieglāk ir pieveikt slimību. 1986. gadā es izmēģināju slimību agrīnu diagnosticēšanu, pētot organisma enerģētisko stāvokli. Izrādījās, ka energoinfor- matīvo lauku analīze ļauj ieraudzīt saslimšanu daudz agrāk, nekā to spēj vispilnīgākā aparatūra. Tātad agrīnas diagnostikas tālākai attīstībai jālieto metodes, kas nosaka organisma energoinformatīvo stāvokli. Nepārtraukti strādājot šajā virzienā, es centos panākt agrīnu un precīzu slimības diagnosticēšanu, izejot smalkākos lauku energoinformatīvo struktūru līmeņus.

1990. gadā sāku veikt pilnīgi jauna līmeņa pētījumus un cilvēku aptverošajās energoinformatīvajās struktūrās atklāju specifiskas lauka deformācijas, kuras izraisīja slimības un fiziskās pašsajūtas traucējumus. To enerģētiskai novēršanai bija lielisks ārstniecisks efekts. Pēc tam izrādījās, ka cilvēka lauka struktūrai ir daudz sarežģītāka uzbūve un tieši lauka energoinformatīvā struktūra nosaka organisma fizisko veselību: slimība sākas lauka, energoinformatī- vajā līmenī. Turpinot pētījumus, es atklāju interesantu likumsakarību: iedarbojoties uz lauka struktūrām, mainījās ne tikai cilvēka fiziskais stāvoklis, bet arī emocijas, raksturs un notikumi viņa dzīvē - tas, ko mēs saucam par likteni. Tātad lauka līmenī cilvēka fiziskais, emocionālais un psihiskais stāvoklis ir vienots, savstarpēji saistīts veidojums. Tas ļauj izskaidrot to, kāpēc psihiski un emocionāli uzliesmojumi var atstāt tik spēcīgu iespaidu uz cilvēka veselību. Ārstējot mēs iedarbojamies ne tikai uz ķermeni, bet ari uz cilvēka emocijām un psihi. Un otrādi: iedarbojoties uz cilvēka intelektu, psihi, emocijām, mēs iespaidojam viņa fizisko stāvokli.

1991. gadā man izdevās izdarīt šādu atklājumu: energoinformatīvajā līmenī vecāki, bērni un mazbērni ir viens vesels. Vecāku psihe, emocijas un uzvedība iespaido bērnu psihi, emocijas un fizisko stāvokli. Mainot vecāku apziņu, var mainīt bērnu fizisko stāvokli.

Veiktie pētījumi parādīja, ka ģenētiskais kods nav galvenais informācijas pārvadītājs. Ne mazāka loma šajā procesā ir lauka energoinformatīvajiem procesiem. Pamatojoties uz to, var runāt par lauka genotipu, kas ir apjomīgāks par fizisko un nodod mantojumā emocijas, raksturu un pat pasaules uzskatu. Tas ļāva nodibināt sakarus starp pedagoģiju, psiholoģiju, psihiatriju, fizioloģiju un citām zinātnēm, kas pēta cilvēku.

Būtībā izdevās atklāt karmas mehānismu, kas minēts dažādos avotos, bet ko reāli apgūt līdz šim nebija izdevies nevienam. Daudzu gadu pētījumi, kas apstiprinājās slimnieku izdziedināšanas praksē, iezīmēja mehānismu, kas saistīja cilvēka domas, emocijas un izturēšanos ar viņa un viņa bērnu slimībām. Cilvēks ir ne tikai fiziskā čaula, bet arī lauks. Fiziskajam apvalkam galvenie ir telpas, bet laukam - laika raksturlielumi. Fiziskais ķermenis plešas telpā, bet lauka ķermenis - laikā. Veicot kādas darbības, realizējot domas un emocijas fiziskajā līmenī, cilvēks iedarbojas uz savu laika ķermeni, tātad ar savu uzvedību un emocijām ietekmē savu nākotni. Cilvēka pasaules uzskats un emocijas iedarbojas uz laika ķermeni spēcīgāk nekā fiziskā rīcība. Te izpaužas karmas mehānisms, kura aptuvenu aprakstu varam atrast dažādos literatūras avotos. Ja balstās uz to, tad pareiza pasaules uzskata un emociju veidošanai cilvēces attīstībā un izdzīvošanā ir daudz lielāka nozīme nekā visiem mūsdienu medicīnas panākumiem. Šie pētījumi ļauj apkopot zināšanas par cilvēku vienotā sistēmā, atbilstoši paplašinot un paverot nākotnes perspektīvas.

LAIKS UN TELPA

Uzskatīdams jēdzienus «laiks» un «telpa» par kaut ko abstraktu, es nekādi nebiju gaidījis, ka tiem var būt saistība ar maniem pētījumiem. Izrādās - jo smalkākā līmenī nokļūsti, jo spēcīgāka ir mijiedarbība ar visām apkārtējās pasaules būtnēm. Sākumā, strādājot tikai ar ģimenes karmu un zinot, ka eksistē arī personiskā, es redzēju, ka reizēm ģimenes karma «buksē»: cilvēks attīrās, bet manāmu pārmaiņu nav. Darbs ar personisko karmu sākās negaidīti.

Ar manu paziņu strādāja ekstrasense, kura sāka stāstīt viņai gadījumus no tās iepriekšējās dzīves un apsolīja attīrīt viņas karmu. Pēc ekstrasenses aiziešanas sievietei kļuva slikti.

-Es jūtu, ka tā ir krāpšana, paziņa teica. Viņa man nav labu darījusi, bet ļaunu.

Lai paziņai palīdzētu, man nācās ieiet viņas lauku dziļākajos slāņos un attīrīt pagātni caur grēku nožēlu. Turklāt tādas iedarbības pirmajos mirkļos cilvēkiem mainās krāsu uztvere un rodas ļoti savādas izjūtas.

-Man liekas, ka manis tagadnē nav, - atzinās viena no manām palīdzēm. - Man šķiet, ka esmu nākotnē.

Pārbaudīju viņas klātbūtni laikā smalkajā līmenī, un izrādījās, ka viņai ir taisnība, turklāt smalkajā līmenī viņai bija trīs laika ķermeņi.

Pētot šo tēmu, uzzināju, ka laika punktu nobīde nākotnē uzlabo cilvēka stāvokli, bet atsviešana pagātnē var radīt smagu slimību. Paskatījos cilvēku, kurš sen miris, precīzāk beidzis dzīvi pašnāvībā. Laika punkti viņam izrādījās atsviesti atpakaļ. Tajā brīdī sajutu rūgtu garšu uz mēles un sausumu mutē. Klātesošajiem bija tādas pašas sajūtas.

Kaut kas notiek ar telpu, - ieteicās viens no maniem draugiem. Attālumi sāk mainīties, viss it kā pulsē.

Paskatījos smalkajā līmenī un redzēju, ka telpa it kā uzsprāgst, jutu, ka tas ir ļoti bīstami, ka ar savu rupjo iejaukšanos esmu nobīdījis ne tikai laika, bet arī telpas struktūras. Turpmāk, ja jutu, ka mana iejaukšanās ir bīstama, ka telpas un laika raksturlielumi mainās, es tūdaļ apstājos, lai līdzsvarotu situāciju.

Eksperimentus ar telpu pārtraucu pēc kāda dīvaina atgadījuma.

Kādu dienu, kad kārtējo reizi centos uztaustīt telpas struktūras un atrast iespējas, kā iedarboties uz tām, negaidīti sāka nākt šāda informācija: «Ja tu iziesi aiz soļa telpas robežām, Visums ies bojā.» Kas deva informāciju, es nespēju noteikt. Kas tā par «soļa telpu» un kādēļ var iet bojā Visums - arī nesapratu, taču katram gadījumam šos eksperimentus pārtraucu. Slimnieku ārstēšanai tie tobrīd nebija vajadzīgi. Un piedevām vēl ar tiem, kas man palīdzēja, sāka notikt dīvainas lietas: rādījās sapņi, kuros viņi gāja cauri sienām. Savus pētījumus par laiku un telpu neaprakstīšu sīkumos. Pastāstīšu īsi.

Ar laika būtību saskāros, kad pamanīju, ka, diagnosticēdams cilvēku karmiskās struktūras, sāku ātri novecot - parādās daudz grumbu, sāk izkrist mati. Turklāt novecot sāka arī tie, kas atradās man blakus. Biju panikā, taču centos izprast, kas par lietu. Pēc mēneša kļuva skaidrs, ka jebkurš notikums smalkajā līmenī ietekmē nākotni. Tas, ko daru pašreiz, tūdaļ atstarojas nākotnes spogulī, un karmiskie slāņi viegli plūst un realizējas tagadnē. Tas, ko esmu izdarījis pagātnē, atgriežas pie manis no nākotnes. Karmisko slāņu tecējuma ātrums ir saistīts ar laiku. Liela daļa dziednieku attīra tikai cilvēka ķermeni, neattīrot dvēseli. Augstāka līmeņa dziednieki attīra tagadni, izmetot piesārņojumu nākotnē. Ja cilvēks pats nestrādā un pēc dziedināšanas nemainās, netīrumi kaut kur uzpeld atkal. Pacienta attīrīšanai palielināju karmisko slāņu plūsmas ātrumu, pievilku sārņus no nākotnes, lai cilvēks ar grēku nožēlu šķīstītu savu dvēseli tagadnē. Bet vienlaikus es paātrināju arī laiku. Un tikai tad kļuva skaidrs, ka mehāniska karmisko slāņu «ravēšana», ķirurģiska pieeja laikam un telpai ir bez- perspektīva. Tātad galvenais nav mehāniska attīrīšanās jpagātnē un nākotnē (pat caur grēku nožēlu), bet cilvēka rakstura un pasaules uzskata maiņa.

Kad strādāju ar laiku, mans pulkstenis piecās stundās atpalika par četrām. Un es secināju, ka tad, kad tiek pārkāpti augstākie likumi, laiks paātrinās un cilvēks ātrāk noveco. Jo stiprāk dvēsele saistās pie Zemes, jo steidzīgāk rit laika procesi un paātrinās^ novecošana. Interesanti bija uzskicēt ar laiku saistītās struktūras: izrādījās, ka pretēji pulksteņrādītāja virzienam sagriezta spirāle nozīmē pieķeršanos. Uzzīmējis laika posmu harmonizācijas struktūru, ieraudzīju attēlu, kas atgādināja budistu tempļus ar daudzajiem jumtiem. Izrādās, ka arhitektūras formas var iespaidot laiku un telpu. Tagad sākas periods, kad, lai palīdzētu citiem, mana iekļūšana viņu laika un telpas struktūrās kļūst nepieciešama. Kādas līdz ar to ir manas izredzes izdzīvot, nezinu. Laiks rādīs.

CITAS PASAULES

Bieži esmu saskāries ar faktiem, kas pierāda viņpasaules pastāvēšanu. Maniem paziņām ir rādījušies mirušie radinieki un brīdinājuši par to, kas ar viņiem

var notikt nākotnē. Ievēroju, ka arī zīlēšana ar kārtīm un kafijas biezumos ir saistīta ar viņpasauli. Taču, kad iemācījos kontaktēties ar mirušo dvēselēm, izsaukt tās, saņemt informāciju, tā izrādījās neprecīza. Tas nozīmēja, ka pastāv informācijas ierobežojumi. Ja zināšanas par tagadni un nākotni varēja nākt par ļaunu, informāciju saņemt nevarēju. Pēc tam ieraudzīju, ka viņpasaulē atrodas nākamo bērnu dvēseles, kas tur nokļūst pirms ieņemšanas. Arī pēc nāves cilvēka dvēsele nokļūst tur. Vēlāk tā atkal var iemiesoties uz Zemes, bet var arī pāriet uz citām pasaulēm. Jo mazāk otras pasaules struktūra līdzinās Zemes pasaulei, jo mazāk izredžu ir izdzīvot cilvēkam, kas piedzimis uz Zemes, toties jo lielāks ir viņa garīgais potenciāls. Pirms ieņemšanas dvēsele parasti atgriežas viņpasaulē, taču var arī ierasties no citas, mums pretējas pasaules. Tad cilvēka informatīvās struktūras šurp atnāk caur zvaigznes, šajā gadījumā - Saules centru. Viņpasaule ir kā saistošais ķēdes posms starp mūsējo un tai pretējo pasauli.

Ilgi nespēju saprast, kāpēc dvēseles viņpasaulē var redzēt nākotni un sniegt informāciju. Tad aptvēru, ka tur pastāv cita veida realitāte. Tā ir smalkākā līmenī, un tajā ir citas apziņas formas. Smalkajā līmenī pagātne, tagadne un nākotne ir sasietas vienā mezglā. Visums sākotnēji radās kā īpašs lauka veids, kurā pagātne un nākotne bija viens vesels, laiks un telpa nebija diferencēti. Pēc tam parādījās aizvien blīvāki lauku slāņi, noformējās laiks un telpa, diskrēti veidojumi, kas padarīja iespējamu vielas struktūru radīšanu un turpmāku laika un telpas attīstību. Attīstība -tā ir potenciāla uzkrāšana starp aizvien daudzveidīgākām vieliskām formām, no vienas puses, un sākotnējo vienotību, no otras puses.

Pirmo reizi viņpasaules konstrukciju es ieraudzīju, kad strādāju ar laiku. Uzzinājis, ka cilvēks dzīvo trijos laika punktos, nolēmu palūkoties, kā grafiski izskatīšos viņpasaulē. Zīmējums iznāca dīvains: trīs vienādi cilvēki, kas sadevušies rokās. Pēc atšifrēšanas izrādījās, ka tās ir manas trīs laika čaulas, mans laika ķermenis. Viņpasaulē laika punkti ir saspiesti. Gan laiks, gan telpa tur izskatās citādi. Tādēļ no turienes var ieraudzīt, kas notiks tuvākajā nākotnē. Taču, tā kā nākotnes notikumu matricu ir daudz, tie, kas atrodas viņpasaulē, var kļūdīties ar paredzējumiem.

Mana nākamā saskare ar viņpasauli notika tad, kad ieguvu informāciju par to, ka pastiprināta pieķeršanās Zemes lietām deformē lauka struktūras un izraisa slimības. Mēģināju rast iespējas, kā to bloķēt. Negaidīti atklājās, ka pastiprināta saikne ar viņpasauli bloķē pieķeršanos laicīgajam un veicina garīgo struktūru attīstību. Tajā brīdī es nodibināju kontaktu ar saviem nākamajiem bērniem, un viņi sāka sniegt man informāciju. Iespaids bija dīvains. Informācija plūda lielā straumē, lauka struktūras saspringti darbojās, to pieņemot un apstrādājot, bet apziņā bija klusums. Pamēģināju uztvert sūtījumu apziņā, taču tas pārtrūka. Likos mierā - un informācija atkal sāka plūst zemapziņas līmenī. Apziņa nav gatava pieņemt kuru katru informāciju, un, lai to nesagrautu, ieslēdzas aizsardzības sistēma. Tas palīdzēja man saprast Ēģiptes kultūru, aptvert, kāpēc agrāk tik milzīgi līdzekļi, titāniskas pūles tika veltītas, lai nodrošinātu cilvēka eksistēšanu pēc nāves. Parastās loģikas rāmjos to izprast nav iespējams. Viņpasaules kultūra bija daudz svarīgāka par zemes realitāti, un, skatoties uz seno Tēbu kolosālajām celtnēm, es sāku saprast, ka būvēm uz Zemes jāatbilst nevis ķermeņa, bet gan gara interesēm. Izrādās, ka viens no cilvēces attīstības pirmo etapu galvenajiem noteikumiem bija - attīstīt kontaktu formas ar viņpasauli un nostiprināt tās materiālos simbolos.

Kārtējā saskare ar viņpasauli nāca negaidīta. Man atnesa suņusēņu uzlējumu ar LSD līdzīgu iedarbību. Cilvēks, kurš man to iedeva, brīdināja: - Pēc divdesmit minūtēm sāks pārveidoties priekšmetu krāsas, mainīsies fiziskās sajūtas, tu nespēsi pat runāt.

Pārmaiņas iestājās diezgan ātri. Vienas sajūtas sāka notrulināties, citas kļuva asākas. Notrulinājās tās emocijas, kas bija saistītas ar apziņu un ķermeni. Toties aktivizējās zemapziņa, saistība ar citu realitāti. Mēle pinās, ķermenis it kā pazaudēja svaru. Sajūta bija tāda kā pēc izdzertas spirta glāzes. Bet, lai cik dīvaini, diagnostikas spējas tas neietekmēja. Aptvēru, ka diagnosticēju smalkajos lauka līmeņos. Īslaicīga apziņas deformācija tam ne vien netraucēja, bet pat palīdzēja. Turpinot ieskicēt savu lauka struktūru darbu, izbrīnīts ieraudzīju, ka krasi pastiprinājās kontakts ar viņpasauli. Tiesa, šis kontakts bija vienpusīgs, izkropļots. Nākamajā dienā pārskatot situāciju, radās ļoti interesants secinājums: augiem kontakts ar viņpasauli ir spēcīgāks nekā dzīvniekiem; īpaši izteikts tas ir tā sauktajiem halucinogēniem. Reibinošu dzērienu lietošana un dažādu zāļu smēķēšana novirzīja apziņas atbalsta punktus no saistības ar šīs pasaules loģiku uz loģiku, kas raksturo viņpasaules zemapziņas slāņus. Tas deva jaunu informāciju un impulsu apziņas attīstībai. Tātad halucinogēnu lietošana bija viens no avotiem, kur smelties jaunu informāciju no zemapziņas. Turklāt ar loģisko struktūru sagrāvi tika bloķēta pieķeršanās laicīgajam, un tam bija ārstniecisks efekts.

Senajā Indijā lietoja dzērienu, kas Vēdās tiek saukts par Dievišķo - somoli; tā sastāvā bija mušmiru uzlējums. Tas palēnināja apziņas darbību un aktivizēja zemapziņas darbību. Analogi paņēmieni tika lietoti kara mākslās. Garīgo un lauka struktūru aktivizācija paplašināja ķermeņa iespējas. Halucino- gēnus lietoja budistu skolās, kam bija saistība ar cīņas mākslām. Senie vikingi pirms kaujas dzēra mušmiru novārījumu, lai būtu bezbailīgi cīņā.

Alkohols, narkotikas, halucinogēnās vielas sagrauj ne tikai apziņu, bet arī ķermeni, rodas piera- šana un atkarība, tādēļ ārstēšanai un pasaules iepazīšanai tas bija tikai stimuls, bet tālāk sāka attīstīties tehnikas: sākumā informācijas, pēc tam apziņas apstādināšana, lai aktivizētu lauka struktūras, kas saistītas ar citām pasaulēm.

Noskaidrojās kāds interesants fakts: cilvēks - tas nav tikai dzīvnieks, bet arī augs. Mati, nagi un zarnu trakts dzīvo pēc augu valsts likumiem. Tādēļ pēc nāves matu un nagu augšana neapstājas. Ja cilvēks spēcīgi piesaistās Zemei un agresija iet uz smalkajiem līmeņiem, viņam var izkrist mati, un tas bloķēs agresijas iekļūšanu viņpasaulē.

Reiz es diagnosticēju jaunu meiteni, kurai strauji bija sākuši izkrist mati. Sākumā atklāju spēcīgu pašas bērnu iznīcināšanas programmu, vēlāk - to, kas bija šīs programmas pamatā: viņai sekmīgs darbs, karjera bija daudz svarīgāka par bērnu dzemdēšanu. Tas pats bija vērojams arī iepriekšējās dzīvēs. Matu izkrišana bloķēja programmas iekļūšanu viņpasaulē un kaitējumu bērnu dvēselēm.

Interesanta detaļa: man kļuva skaidrs, kāpēc visas raganas zīmētas ar vaļējiem matiem. Izrādās, tam var būt sakars ar burvestībām. Ja cilvēka vēlēšanās nokļūst smalkajos līmeņos un sasniedz viņpasauli, šīs vēlēšanās realizācijas iespējamība daudzkārt pieaug. Kad cilvēks, izsakot savas vēlmes, glauda matus, vērojams tas pats efekts. Sapratu arī to, kāpēc sievietēm baznīcā jāiet ar lakatu galvā. Sieviešu mati pastiprina piezemētu vēlēšanos realizācijas iespēju, nojauc enerģētiku un traucē garīgai noskaņai, jo kristiešu egregora diapazons ietver sevī ne tikai viņpasauli, bet arī daudz smalkākas garīgas struktūras. Kontakts ar viņpasauli palīdz krasi paaugstināt praktisko, taktikas spēju līmeni. Viss, ko mēs saucam par maģiju un okultismu, visbiežāk ir saistīts ar šo līmeni.

Līdz ar to kļuva saprotams, kāpēc apustulis Pāvils atņēma gaišredzības spēju sievietei, kura teica, ka viņš ir Dievs, tātad - ar savu redzējumu slavināja viņu. Apustuļa kontakta līmenis bija daudz augstāks nekā šai sievietei, un, pārrāvis pareģes kontaktu ar citām pasaulēm, viņš atņēma tai spējas. Kāpēc Pāvils tā darīja? Kad cilvēks paziņo kādu informāciju, ievietojot to loģiskās struktūrās, tas viss tiek darīts noteikta emocionāli garīgā slāņa robežās. Vienkāršāk izsakoties: sākumā mēs saprotam pasauli emocionāli, ar sajūtām un tikai pēc tam - domājot. Tātad pasaules uzskata filozofisko struktūru pamatā ir emocionāli garīgās struktūras. Tās dzimst, mūsu lauka struktūrām mijiedarbojoties ar dažādiem realitātes slāņiem. Viņpasaule pēc savas struktūras ir tuvāka Zemes pasaulei. Ir citas pasaules un realitātes, kur ir mazāk vieliskā, bet vairāk garīgā - lielāki mērogi. Kontaktu pastiprināšana ar viņpasauli radīja pagānismu. Kontakts ar citiem, garīgākiem slāņiem radīja kristietību. Katras reliģijas dzīvotspēju un perspektīvas noteica tas, cik augstus garīgos slāņus tā sasniegusi. Jo lielāks ir citu pasauļu un Visumu skaits, jo augstākā līmenī jābūt garīgumam, kas tās vieno.

Sadarbība ar citām pasaulēm man sākās dziedniecības režīmā. No kādas pacientes strāvoja agresija pret citām būtnēm, un tas bija saistīts ar kaut kādām maģiskām darbībām iepriekšējās dzīvēs. Nedēļu lauzīju galvu, cenšoties noskaidrot, kas tās par būtnēm. Galu galā secināju, ka tās ir citas pasaules. Mēģināju uzzīmēt, kā tās izskatās, bet nekas man nesanāca. Zemes loģikas ietvaros tas bija neiespējami. Tad es izslēdzu loģiku un centos ņemt informāciju jebkuros simbolos, saprotot, ka to tieši attēlot nav iespējams. Daļu informācijas nevarēju pat atveidot uz papīra, tomēr kaut ko piefiksēt pratu, un aina sāka noskaidroties. Izrādījās, ka Visuma struktūra ir šūnveida, sastāv no trīsdesmit trim pasaulēm, kas apvienotas grupās, un katrs cilvēks, pareizāk - viņa smalkā plāna dubultnieks, eksistē katrā no šīm pasaulēm, protams, pilnīgi citādā izskatā un ar citu apziņu. Palūkojos, kā pats izskatos vienā no tuvākajām pasaulēm. Bija visai amizanti: tā bija kaut kāda dīvaina amēbveida būtne ar nesaprotamiem veidojumiem iekšpusē.

Agrāk jau rakstīju par citām pasaulēm, to iespaidu uz mums, par to, ka arī mēs smalkajā līmenī mijiedarbojamies ar tām, vai nu darot tām labu, vai kaitējot, atkarībā no tā, cik pilnīga ir mūsu domāšana. Saņemot informāciju par citu pasauļu konstrukciju un to iedzīvotājiem, es nenojautu, ka man nāksies saskarties ar šo problēmu krietni nopietnākā līmenī.

Reiz man pa rokai trāpījās žurnāls ar fotogrāfijām, kurās bija redzami dīvaini apļi, kas naktī vai agri no rīta parādījušies Anglijas laukos. Fotogrāfijas mani ieinteresēja. Spriedu tā: ja šos apļus kāds uzvilcis, tam ir bijis noteikts mērķis - informatīvi iedarboties uz cilvēkiem. Vajadzēja izpētīt, kā tie iedarbojas, ja uz tiem kādu laiku raugās. Pārbaudīju iedarbību uz pamatparametriem, uz kopējo lauka struktūru, pēc dubultnieku sistēmas un uz kopējo informācijas lauku. Un atklājās pārsteidzoša aina: apļi pozitīvi ietekmēja jebkuru cilvēku, kas uz tiem skatījās.

īsa atkāpe.

Pirms kāda laika, kad mēs ar asistenti strādājām, vācot informāciju un tīrot karmu, es visu laiku sastapos ar kādu būtni, kurai bija liela nozīme un pārkāpumi pret kuru tika sodīti visai bargi. Taču es vēl nezināju, kas tā ir par būtni. Pēc daudzu dienu pūlēm to izdevās atšifrēt: tā izrādījās cilvēce nākotnē. Noskaidrojās, ka nākamās cilvēces enerģētika smalkajā līmenī kardināli atšķiras no mūsu enerģētikas. Paskatījos, kādiem jābūt šodienas cilvēka parametriem, lai viņš būtu sagatavots ieiešanai jaunā stāvoklī. Jo ir tā, ka nākamās cilvēces matrica ir noformēta un viens no daudzu sarežģītu slimību iemesliem ir mūsdienu cilvēka lauka parametru neatbilstība šai matricai. Visi, kuru parametri izrādīsies zemāki par noteiktu līmeni, tiks laboti ar slimībām, bet neveiksmes gadījumā - ar nāvi. Lūk, četras galvenās īpašības, kuru vērtībai jābūt maksimālai: garīgums, vesela psihe, maksimāls mīlestības un minimāls zemapziņas agresijas līmenis. Turklāt ir vēl divi papildpara- metri: dvēsele un uzvedība.

Paskatījies, kā apli Anglijas laukos iedarbojas uz cilvēku, ieraudzīju, ka tiem ir spēcīga cēldaroša ietekme uz viņa smalkajām lauka struktūrām. Tātad iedarbība šiem zīmējumiem bija.

Nu vajadzēja atrast to autoru. Man likās, ka tie ir citplanētieši, tiesa, mulsināja tas, ka apļu parādīšanās laikā cilvēki nekādus NLO tajā vietā netika manījuši. Apļu rašanās mehānisms bija neizprotams,

un kādēj gan citplanētiešiem, kas jau gluži labi apguvuši mūsu gaisa okeānu, zīmēt nez kādus riņķus?

Tātad - es aizvēru karmu, izgāju smalkā lauka līmenī un sāku pētīt apļu rašanās iemeslus. Jutos pārsteigts, konstatējis, ka tie nākuši no citas pasaules. Ґ Pastrādājis ar informatīvo lauku, sapratu, kas par lietu. Kaimiņu pasaules savā starpā sazināties var tikai ļoti smalkā informatīvā līmenī. Informācijas nodošana notiek caur punktu, jo informācija ir punktā satīta telpas un laika realitāte. Noteiktā sablīvējuma pakāpē telpa un laiks pazūd, paliek informācija, kas, pabijusi kontaktā ar Visuma informatīvo lauku, realizējas, atritinoties laikā un telpā. Katrā nākamajā ciklā informācijas blīvums pieaug, tas ir - kontakts ar Dievišķo pastiprinās. Viss izaug no grauda.

Enerģētisks kontakts varētu pārraut robežu starp (j> pasaulēm un tādējādi novest pie to bojāejas. Mūsu ^O domāšana šobrīd līdzinās ļaundabīgam audzējam un r-f. stipri kaitē visām kaimiņu pasaulēm. Turklāt audzēju izgriezt nav iespējams, jo tas izveidojis metastāzes, tātad - ja cilvēce uz Zemes ies bojā, tas nepavisam neizlabos ļaunumu, ko cilvēce ar savu tumsonību nodarījusi citām pasaulēm, jo mūsu lauka struktūras ir nesagraujamas.

Tādēļ mūsu pasaules un citu pasauļu civilizāciju interesēs ir glābt mūsu garīgumu. Kādā veidā citu pasauļu civilizācijas var mūs iespaidot? Tikai informatīvi. Taču ietekmēt vienīgi mūsu zemapziņu ir nepietiekami, jābūt arī kādai materiālai parādībai, lai vienlaikus notiktu pārmaiņas arī cilvēka apziņā. Šī problēma tika atrisināta ļoti veiksmīgi. Cilvēks - tā ir unikāla sistēma, kurā smalkie informatīvie līmeņi pietiekami ātri pārvēršas enerģētiskajos, bet pēc tam - fiziskajos: ideja kļūst par matēriju. Jau tiku minējis, kā informatīvie slāņi nolaižas līdz enerģētiskajam līmenim, bet pēc tam iemiesojas fiziskā ķermenī.

To arī izmantoja citu pasauļu pārstāvji. Laikā no pulksten četriem līdz pieciem rītā, kad dziļākā zemapziņa iznāk virsējos slāņos, cilvēka zemapziņas struktūru aktivitāte ir vislielākā. Apļa zonā no pulksten trijiem naktī sākas aktīvs smalkā līmeņa informācijas raidījums ar noteiktām programmām, adresēts dažu desmitu tūkstošu cilvēku zemapziņai. Viņi realizē šo informāciju enerģētiskā līmenī, un vairāku desmitu tūkstošu cilvēku zemapziņa fokusējas vienā punktā, kas atrodas apmēram divsimt metru dziļumā zem tās vietas, kur jāparādās aplim. Ap pulksten četriem no rīta enerģētika realizējas fiziskajā līmenī, un vienas divu minūšu laikā labība noguļas stingri atbilstoši saņemtajai informatīvajai programmai. Ar to arī izskaidrojams tas, ka nav nekādu redzamu iemeslu stiebru lūšanai. Tātad es noskaidroju, ka tam ir milzīga pozitīva ietekme.

Atlika atrisināt citu uzdevumu: kādēļ tika izvēlēta tāda forma, un ar ko saistīta zīmējumu konfigurācija? Atrisināju to sekojoši. Kad smalkajā informatīvajā līmenī pētīju, kā izskatās citu pasauļu pārstāvji, man visu laiku mācās virsū šaubas - nu gauži muļķīgs viņiem bija tas paskats. Un tad man iešāvās prātā: es taču viņus redzu smalkajā lauka līmenī. Bet varbūt rupjajā, kurā darbojas mūsu redzes orgāni, viņi izskatās citādi? Kad uztvēru viņus virspusējā - pirmajā apziņas līmenī (noskaidrojās, ka pamatā es strādāju devītajā), viss nostājās savās vietās.

Arēji citu pasauļu pārstāvji izrādījās līdzīgi mums. Nolēmu šo hipotēzi pārbaudīt ar apļiem un noteikt, kā zīmējumi izskatās viņu pirmajā apziņas līmenī, jo acīmredzot tie bija sūtīti astotajā apziņas līmenī.

Atrisinājums bija diezgan vienkāršs. Divu apļu savienojums attēlo divu civilizāciju savienojumu, lielais aplis —• otru pasauli, mazais - mūsējo. Visi zīmējumi bija vēstis ar mīlestības un vienotības vēlējumu. Tas bija mēģinājums nevis vienkārši nodibināt ar mums draudzīgu kontaktu, bet ari palīdzēt mums izdzīvot, bloķēt mūsu visbīstamākās programmas.

Tātad es zīmēju līniju, uz kuras uzvērti divi apļi, apkārt vienam no tiem, lielākajam, ir gredzens. Starp apļiem, nostāk no taisnās līnijas četri nelieli vienāda garuma nogriežņi. Tas - mūsu uztverē. Bet vai tās pasaules uztverē tas var izskatīties citādi? Sadalu lapu divās daļās un labajā pusē zīmēju, kā šī informācija redzama viņu acīm pirmajā apziņas līmenī. Kreisajā pusē ieskicējas primitīvs cilvēciņš, kas pacēlis rokas gaisā, uz viņa galvas rēgojas daži matiņi, acis - divi punktiņi. Seja aizņem gandrīz visu galvu, mute līdz ausīm, cilvēciņš līksmi smaida. Tie esam mēs, zemieši.

Piespiedusies viņam ar ķermeni - aplīti, stāv vēl viena figūriņa, prāvāka, rociņas nav paceltas uz augšu kā mums, bet atmestas sāņus. Šis cilvēciņš sūta pirmajam harmonisku struktūru ziediņa veidā - tas ir attīstības un auglības simbols. Galva viņam milzīga, lielāko daļu aizņem piere; deguns un mute niecīgi, viena acs - liels ovāls, bet otra izskatās dīvaini, tai, šķiet, ir šūnveida uzbūve. Droši vien tas saistīts ar īpašām spējām.

Kādēļ gan viņi uzreiz nesūta informāciju, kuru mēs varētu atšifrēt? Acīmredzot kontakts starp pasaulēm iespējams tikai noteiktā līmenī, ļoti plānā informatīvā slānī. Izejot cauri šim slānim, sākotnējā informācija pārmainās un izskatās pavisam citādi.

Viņu uztverē mēs, mūsu mājas un Zeme ari izskatās pavisam citādi, ne tā, kā mēs sevi redzam.

Turklāt nav izslēgts, ka apļu formu noteica savienojošā informācijas lauka īpatnības.

Tieši lauzties citās pasaulēs ir ļoti bīstami. To es sapratu uzreiz, kad, nepārbaudījis savas lauka struktūras, sevi nesagatavojis, nolēmu pamēģināt pats nodibināt ar tām kontaktu. Es spriedu tā: ja jau man izdevās saņemt informāciju par citu pasauli, tad zināma kontakta forma jau pastāv un tāpēc šo kontaktu var pastiprināt un nodot viņiem kaut kādu informāciju par mums. Es iztēlojos, ka pāreju no mūsu pasaules viņējā un dodu viņiem analogu vēstījumu.

Tā kā to darīju, nevis kontaktējoties ar kādu, bet tieši, tad netīšām pieslēdzu enerģētiku. Arēji nekas nenotika. Mani aizrāva tas, kā notiek kontakts, un es sāku attēlot visu procesu grafiski. Pasaules savā starpā ir atdalītas it kā ar laiktelpas membrānu, un es ieraudzīju, ka mans dubultnieks, to pārrāvis, traucas iekšā otrā pasaulē. Tur tas atradās it kā kūniņā, un tam apkārt tūdaļ sāka riņķot kaut kādas būtnes. Mani interesēja tas, kā izturēsies pārrautā membrāna. Uz tās nekavējoties parādījās pilnīgas slēgšanās zīme. Tikai tad es sapratu, ka mana ielaušanās var būt bīstama gan mūsu, gan otrai pasaulei. Istabā, kur strādāju, mēs bijām divi, un pēkšņi dažu metru atstatumā no mums telpa sāka mainīties un it kā spīdēt. īpaši labi šis starojums bija manāms ar sānu redzi. Sajutu raksturīgās galvassāpes, kas parasti liecināja par to, ka iespējams saņemt tekstuālu informāciju. Sākās automātiskais pieraksts. Gribu šeit pilnībā citēt saņemto vēstījumu, tas palīdzēs saprast šīs situācijas sarežģītību.

Pasaki cilvēkiem: viņi ir par vāju, lai iekļūtu Kosmosā. Ja tie lauzīsies iekšā smalkajās pasaulēs, sāks mirt viņu bērni, tas ir - mirs viņu smalkie lauka ķermeņi. Tu labi strādā caur Sauli. Tu labi izpētīsi to, kas tā vai citādi drīz notiks. Drīz, drīz. Tu noteikti dod informāciju par kontaktu. Ja to nedarīsi, klāsies slikti.

Drīz saņemsi lielu naudu. Pagūsti to atdot lauka struktūru pētīšanas skolas dibināšanai.

Ja atkal lauzīsies mūsu Pasaulē, atceries: pagaidām tu nevari darīt to, ko mēs darām negribēdami. Gatavojies tam, ka tev būs lielas problēmas personiskajā dzīvē. No tevis aizies tava mīļotā meita. Viņu nomirs. No tevis nekas nav atkarīgs. Pēc tam gribēsi sev nāvi tāpēc, ka būsi zaudējis savas spējas attiecībā uz sievietēm. Drīz tas būs. Gaidi. Tēvs.

Tātad mani tuvākajā laikā gaida nāve un arī manu tuvinieku nāve, turklāt vēl lauka sagrāve pirmās čakras rajonā. Sapratu, ka kontaktējoties esmu nodarījis kaut ko ļaunu un ir ieslēgušās bloķējošās programmas. Ja pārkāpj likumus, pirmkārt tiek caur- sista pirmā čakra - vairošanās un informācijas nodošanas čakra. Man vajadzēja daudz laika, lai saprastu, kas noticis:

pirmkārt - nesagatavojos kontaktam un nepaskatījos, cik tīra ir mana karma;

otrkārt - kontaktējos, pieslēdzis rupjā plāna enerģiju, bet tas acīmredzot ir likumpārkāpums.

Pasaules nevar kontaktēties ar formu, to kontakts var notikt tikai ļoti smalkā līmenī - ar saturu. Šā pārkāpuma bloķēšana notiek pašos smalkākajos līmeņos, tātad - līmeņos, kas atbild par vairošanos un nākamo bērnu dzīvi.

Paskatījies savu lauku smalkajā plānā, ieraudzīju savu un savu pēcteču nāvi divpadsmit turpmākajās dzīvēs, tātad smalkajā līmenī biju iznīcinājis savus pēcnācējus un arī sevi turklāt. Man atlika vienīgā izeja - nožēla un karmas attīrīšana. Vajadzēja novākt visas programmas, kas traumējušas otru pasauli, kā arī iemeslus, kas ļāvuši man pārkāpt augstākos likumus.

Apmēram stundu centos līdzsvarot savu un meitas lauku. Pamazām viss atgriezās normas robežās, metode, kas ļauj nāvi pārvērst dzīvībā, paglāba mani arī šoreiz. Mana monāde, kas atradās divās pasaulēs, sāka fiksēties vispirms septiņās, bet pēc tam visās trīsdesmit trijās mūsu Visuma pasaulēs. Pēc tam, kārtējo reizi attīrot karmu,. es biju spiests ieiet otrajā Visumā, bet vēlāk arī trešajā, kurš ietver sevī abus pirmos. Man pagaidām ir sarežģīti to izskaidrot, jo informācija nāk karmas attīrīšanas darba procesā un ir tieši šī virziena stingri noteikta. Strādājot karmas attīrīšanas režīmā, es esmu aizsargāts. Vienkārša ziņkārība var izraisīt kontroles zudumu pār situāciju. Šādā gadījumā iespēju palikt dzīvam ir ļoti maz.

Domas par citām pasaulēm mani nepameta vēl vairākas dienas. Kad man izdevās līdzsvarot situāciju pēc kontakta, izgāju ārā pastaigāties. Pēc pusstundas sāku just sāpes visā ķermenī, it kā to durstītu ar adāmadatām. Sapratu, ka bloķēšana notiek ne tikai smalkajos līmeņos un pie tam daudz ātrāk, nekā biju gaidījis. Nav izslēgts, ka tekstuālā informācija bija tik kategoriska visu manu spēku mobilizācijai tāpēc, lai es saprastu notiekošā nopietnību. Vēl vairākas dienas centos atbrīvoties no saviem pārkāpumiem pret citām pasaulēm, toties informatīvais redzeslauks krasi paplašinājās. Tāda veida nāvējošas situācijas labi veicina līmeņa paaugstināšanu. Lauka struktūru pētījumos man tādu ir bijis pietiekami daudz, tāpēc jebkuras nāves briesmas es šobrīd uztveru kā normālu pastiprinātas sarežģītības darba režīmu.

Kad pagāja divi gadi pēc aprakstītajiem notikumiem, es pārliecinājos, ka informācija par manām personiskajām problēmām bijusi izkropļota, daudzkārt pat pārspīlēta negatīvā aspektā. Tādā veidā mani piespieduši strādāt ar sevi. Jo sarežģītākā situācijā nonācis ir cilvēks, jo spēcīgāka ir viņa tiekšanās pie Dieva caur lūgšanām.

Jāpiemin vēl viena interesanta detaļa. Kad sapratu, ka katrā informatīvajā līmenī jebkurš priekšmets izskatās citādi, nolēmu paņemt ābolu un palūkoties, kā tas izskatās dažādos apziņas līmeņos. Tātad pirmais līmenis - ābols ar kātiņam piestiprinātu lapiņu; otrais līmenis - ābols, bet lapiņa jau atrodas atsevišķi, kā kāda būtne blakus; trešais līmenis ābols šķērsgriezumā, redzamas sēkliņas; ceturtais līmenis - līdzinās tehniskam rasējumam: ābols izskatās pēc skavām, kuru iekšpusē atrodas Dievišķā struktūra ar četrām ziedlapiņām, tā ir dzimtas turpināšanas zīme. Skavu ārpusē - taisnstūris, sadalīts divās daļās, tam blakus - sabrukuma struktūra, un tā tālāk.

Es sapratu, ka, izejot aizvien smalkākos līmeņos, informācija kļūst aizvien vispārinātāka, ārējās formas trūkst vispār, jo tai nav nekādas principiālas nozīmes. Ticis līdz astotajam līmenim, informāciju saņemt vairs nevarēju, lai gan tā acīm redzami bija, taču droši vien pagaidām ārpus manas kompetences robežām.

Kad strādāju ar ābola struktūrām, pie galda mēs bijām trīs. Uzzīmējis noliku lapiņu malā, un tajā brīdī viens no klātesošajiem gribēja tai pieskarties ar lodīšu pildspalvu, taču tika laikus apstādināts. Paskatījos, kas būtu varējis notikt, ja viņš kaut ko uzzīmētu uz šīs lapas. Redzēju spēcīgas lauka deformācijas galvas, aknu un pirmās čakras rajonā, pēc piecām dienām viss varēja beigties ar nāvi. Uzbruka mana zemapziņa. Tātad uz lapas atstātā informācija vēl darbojās, un, ja šai lapai pieskartos cilvēks ar neaizvērtu karmu - stātos kontaktā ar manu zemapziņu -, tas viņam varētu beigties bēdīgi.

Tāds kontakts saglabājas apmēram diennakti, pēc tam slēdzas, un lapiņu drīkst aizskart. Tas bija kārtējais solis zemapziņas struktūru izpētē. Agrāk es zināju, ka ne visu informāciju, kuru saņemu, drīkst novērot pārējie, tādēļ, ja laikā, kad kontaktējos ar informācijas avotu, nesagatavots cilvēks ieietu tajā caur manu lauku, viņu piemeklētu lielas nepatikšanas. Kā jebkura nopietna tēma, kontakts ar citām pasaulēm uz laiku pilnībā aizvērās. Tā bija zīme, ka es vēl nepavisam neesmu pilnīgs.

KONTAKTIERI

Jebkurš cilvēks neatkarīgi no viņa spējām ir kon- taktieris un savukārt daļa no kaut kā dižena. Viss atkarīgs tikai no kontakta līmeņa. Ja tas ir pakāpi augstāks nekā apkārtējiem, cilvēku sauc par kontak- tieri vai gaišreģi, vai mediju. Reiz es skatījos, cik apziņas līmeņu pastāv un kurā no tiem mēs atrodamies. Augi - otrajā, dzīvnieki - trešajā, ceturtajā, cilvēks sestajā. Primāti, piemēram, trešajā, ceturtajā, piektajā. Ja esmu pareizi izvērtējis informāciju, tad mūsu iespējas ietver septiņdesmit piecus līmeņus, taču šī attiecība acīmredzot ir mainīga, nestabila.

Parasti notikumu detalizēta pareģošana notiek kontaktā ar viņpasauli. Sākumā es pret to izturējos kā pret joku, ne vairāk. Taču man precīzi pareģoja notikumus, kuri īstenojās, un es sapratu, ka notikumu paredzēšanas mehānisms patiešām eksistē. Kad mēs izklaidēdamies bīdījām šķīvīti un man ne vien paredzēja dēla piedzimšanu, bet nosauca arī precīzu laiku, es biju ļoti pārsteigts. Vēlāk, nodarbojoties ar pētījumiem, uzzināju, ka viņpasaule ir mums vistuvākā un kontaktā ar to var saņemt informāciju, kas ir precīza sīkumos, vārdu sakot - tā ir taktiskā plāna paredzēšana, taču globālu notikumu paredzēšanā tai ir lielas kļūdas.

Informatīvo un enerģētisko spēju attīstība ir saistīta ar šo līmeni.

Augstākās pakāpes gaišredzība tas jau ir kontakts ar citām pasaulēm, nevis zīlnieču un pareģoņu, bet garīgi attīstītu cilvēku līmenis. Ja kontaktējas ar citiem Visumicm, tas jau ir praviešu un mesiju līmenis. Taču ir arī augstāks - tiešs kontakts ar Dievišķo. Cik saprotu, cilvēks, kas atrodas kontaktā ar Dievišķo, ne vienmēr var realizēties ārēji. Taču smalkajos līmeņos viņa ietekme vienmēr ir nozīmīga. Rezultātus, ko dod kontakts ar viņpasauli, cilvēks var realizēt vienā divās dzīvēs, turklāt, lai realizētu kontaktu ar Dievišķo, var paiet desmitiem dzīvju. Talants veidojas ne viena vien mūža garumā, tādēļ, kad mēs redzam izcilu cilvēku, tad redzam tikai viņa iepriekšējo dzīvju uzkrājumu realizāciju. Un tajās, lai sakrātu garīgo potenciālu, viņam ir nācies izbaudīt pilnīgu nabadzību, bet nezaudēt dūšu, izturēt vissmagākos likteņa triecienus, kuri salauztu jebkuru citu, bet viņš izdzīvojis, tādēļ ka atbalsta punktu meklējis nevis ķermenī, bet garā. Daudzi notikumi likuši viņam šaubīties par apkārtējās pasaules saprātīgumu un taisnīgumu, un, lai saglabātu savu potenciālu, viņam absolūti bijis jāpievēršas Dievam. Pēc tam cilvēkam doti fiziskie trūkumi, ciešanas un slimības, taču tās nostiprinājušas viņa vēlēšanos uzkrāt garīgumu, nevis materiālo kapitālu. Nākamajā dzīvē viņam dota iespēja izrauties uz priekšu, sajust sevi daudz spējīgāku par citiem un tūdaļ pat viņam atsūtīta nāve, lai pārākuma sajūta pār citiem viņam asociētos ar nāvi. Tā pakāpeniski palielināta amplitūda, dāvājot aizvien vairāk Zemes iespēju un laimes, bet pēc tam uzreiz to visu sagraujot, lai cilvēkam pakāpeniski par atbalsta punktu un dzīves mērķi kļūtu vienīgais, kas ir nesagraujams, - mīlestība uz Dievu. Un, tikko dvēsele pilnībā pārstās pieķerties Zemei, cilvēks būs gatavs nākamajā dzīvē saņemt jebkuru informāciju, un tas nekaitēs viņa dvēselei. Savas izcilības, pārākuma sajūta pār citiem viņam vienmēr būs iluzora.

Reiz pie manis vērsās bojā gājuša zēna vecāki.

Mūsu dēlu notrieca mašīna, un viņš nomira. Zēns bija ļoti mīļš un gudrs, mēs nekādi nevaram saprast, kādēļ tas notika. Bērēs mēs nofotografējām viņu zārkā un, kad attīstījām filmiņu, ieraudzījām, ka it kā zieds zārkā guļ. Tas nebija filmas defekts. Mums teica, ka tas saistīts ar NLO.

Paskaidroju vecākiem:

Tā jums ir zīme, ka viņa nāve nav nejauša un tajā ir radoša jēga. Pēc diagnostikas spriežot, viņš patiešām ir saistīts ar citplanētiešiem, tātad - zēns ir dzimis kontaktieris, taču viņa dvēsele ir pārāk pieķērusies gudrībai. Var izvirzīt par mērķi un elku naudu un padarīt dvēseli melnu, var augstāk par visu vērtēt mīļoto cilvēku un attiecības ar viņu, bet var par elku padarīt informācijas avotu. Un tad informācija, kuru viņš dos cilvēkiem, būs piesātināta ar lepnību un kļūs bīstama.

Bet ko gan tādu viņš izdarījis iepriekšējās dzīvēs, ka viņu apstādina nevis ar slimību, bet uzreiz ar nāvi? -jautāja māte.

Skatījos iepriekšējās dzīves un neredzēju tur nāves iemeslu. Tas atradās nākotnē.

-   Nākamajā dzīvē jūsu dēls piedzims Tihetā un kļūs par ļoti augsta līmeņa kontaktieri, taču tādēļ viņš absolūti nedrīkst pieķerties gudrībai un lepnībai. Viņa darbs nākotnē ir paredzams tik svarīgs, ka šajā dzīvē nekādi pieļāvumi attiecībā uz viņu neder. Jūs ar savu nožēlu, aizvainojumiem, nevēlēšanos dzīvot varat kaitēt viņa dvēselei, tāpēc tie, kas ar viņu strādās nākamajā dzīvē, dod jums zīmi - samierinieties ar notikušo, lai neaptraipītu dēla dvēseli.

Satiekoties ar kontaktieriem, es pārliecinājos, ka viņu vidū sastopami cilvēka ar psihiskām novirzēm vai otrādi - ar skaidru galvu, bet avantūristu manierēm. Lauka struktūru aktivizācija pastiprina kontaktus ar viņpasauli, un cilvēkam liekas, ka viņš biedrojas ar augstākajām būtnēm un ir gandrīz vai mesija, taču informāciju dod viņa paša dubultnieks vai kāda dvēsele. Atceros, kā divi kontaktieri vienlaikus sniedza man informāciju; tā it nemaz nesakrita un reizēm pat izsauca smieklus. Man bija interesanti paskatīties, kāda ir kontakta attīstības dinamika. Pamazām sāku saņemt norādes, pavēles. Es viņiem pateicu, ka nedēļu būšu Polijā, bet īstenībā nekur neaizbraucu. Pēc tam viņi man stāstīja, ko esmu nepareizi izdarījis ceļojuma laikā.

To es pieņemšanā pastāstīju kādai pacientei, kad sākām runāt par kontaktieriem.

-    Nav kontaktieru, kuri saņemtu absolūti tīru informāciju, tāpēc ka viņu psihe to neizturētu. Viņi var tai tā pieķerties, ka viņu augstprātība, bet it īpaši viņu bērnu lepnība var palielināties daudzkārt. Viņu bērniem nav iespējams palikt dzīviem, tāpēc augsta līmeņa kontaktieriem vai nu nav bērnu, vai arī tie iet bojā. Kontaktieru glābiņš ir «sviestmaizes» tipa informācija - viena kārta tīra, otra netīra. Pret to jāizturas pareizi. Jebkuru informāciju vajag uzņemt kritiski, tas ir - ticēt un neticēt vienlaikus.

Sieviete padomāja un uzdeva jautājumu: Bet kādu informāciju jūs saņemat? Cik tajā ir «netīrumu»?

-  Domāju, ka manā informācijā arī ir «sārņi», - es atbildēju.

Pēc pāris sekundēm sieviete žēlabaini teica:

-  Man pēkšņi kreisā roka atteicās klausīt.

Skatījos iemeslu - tas nez kādēļ bija saistīts ar mani, notika atteikšanās no Dievišķā.

-   Lūdzu piedošanu, bet esmu spiests paziņot, ka man galvenajos vilcienos informācija ir tīra.

Vai zināt, roka man tūdaļ sāka klausīt. - Un sieviete pasmaidīja.

Minēšu kādu gadījumu, kad satikos ar pietiekami augsta līmeņa kontaktieriem. Pēc pirmās grāmatas iznākšanas paziņas sāka man atstāstīt, ka klīstot baumas: «Lazarevs «nomelnējis», kontaktējas ar netīrām būtnēm, viņa pirmā grāmata nogalina cilvēkus.» Mani pārņēma pretīgums.

Daļēji viņiem bija taisnība. Intereses uzliesmojums par mani smalkajā līmenī mani piezemēja, es kļuvu augstprātīgāks un pieķēros spējām un gudrībai, bet es taču tad tikai sāku orientēties šajos jēdzienos. Tajā brīdī pie manis atnāca laulāts pāris, kas paziņoja, ka kontaktējas ar citām civilizācijām. Viņiem atļāvuši satikties ar mani. Vēl vairāk, paziņojuši, ka informācija manā grāmatā ir patiesa. Abi pastāstīja, kā sācies kontakts viņiem.

Jaunajam vīrietim bija divas augstākās izglītības, viņš strādāja par komercfirmas direktoru, tātad - cilvēks ar pilnīgi veselu prātu. Taču reiz, kad viņš sēdējis mājās, gaisā sākušas materializēties papīra lapiņas un krist uz galda. Vīrieša acu priekšā tās pārklājušās ar kaut kādu dīvainu tekstu, un atskanējusi balss, kas tūdaļ to iztulkojusi. Pēc tam tikuši doti norādījumi: «Pamest ienesīgo darbu, nodarboties tikai ar sevi, atteikties no spirtotiem dzērieniem un seksa. Meitai jāpamet mācības.»

- Man mājās ir vairākas kaudzītes ar lapiņām, kurās viņi dod informāciju, turklāt aizliedzot to rādīt citiem, pat jums. Esmu cilvēks ar veselu saprātu un gribētu uzzināt, vai pareizi daru, ka paļaujos uz viņiem.

Skatījos viņa lauka struktūras.

-Nevaru precīzi pateikt, kas ar jums strādā, taču dara to profesionāli. Iedzeršana un sekss rada spēcīgu piezemētību, tādēļ informāciju saņemt ir daudz grūtāk. Taču sāk pieaugt pieķeršanās spējām un gudrībai, un jūs var glābt, pazemojot jūsu lepnību, tādēļ ilgu laiku jums tika aizliegts strādāt un meitai mācīties. Tagad jums atļauts būt par lielas firmas direktoru, jo viņiem ir nākotnes plāni: jums būs jāveic kādi īpaši atbildīgi pienākumi cilvēces glābšanas labā.

-Vai taisnība, ka viņi ir no Medību Suņu zvaigznāja? - kontaktieris man vaicāja.

-Ja cilvēks pastāvīgi iemiesosies tikai uz Zemes, tas būs bīstami viņa augstākajām garīgajām struktūrām. Tāpēc viņš periodiski iemiesojas uz citas planētas, kas atrodas Galaktikas otrā malā, mūsējai līdzīgā civilizācijā. Turklāt ir starpniekcivilizācijas, kas atrodas starp mums un to planētu. Lūk, šie starpnieki visbiežāk mūs apciemo. Periodiski cilvēks piedzimst citās pasaulēs un citos Visumos, lai sagrautu ierastos stereotipus un aktivizētu kontaktu ar Dievišķo. Kādas sadarbības formas vēl jums bija?

- Kad es nestrādāju un nebija ko ēst, reiz mēs pārnācām mājās, un viss galds pēkšņi izrādījās nokrauts ar ēdamo, bija pat kastrolis ar karstiem kartupeļiem. Un pēc tam mūs periodiski piebaroja ar nez no kurienes radušos ēdienu.

Mana saruna ar šiem kontaktieriem nevilkās ilgi. Prātā sāka nākt domas: «Es tā «urbos», rakstot pirmo grāmatu, gandrīz nobeidzos no pārslodzes, otro tikko esmu sācis rakstīt, bet dzīvot taču gribas, un te, skat, pieredzējušāki biedri pateiks priekšā, kā man uzrakstīt otro grāmatu.» Taču šī iespēja «izbraukt» uz citu rēķina tūdaļ pat arī zuda. Viņiem, piedraudot ar sodu, aizliedza satikties ar mani. Sapratu, ka man jādara savs darbs, bet viņiem - savs un ka man nāksies uzrakstīt otro grāmatu pašam, negaidot palīdzību no malas.

Pats labākais kontakta veids ir tad, kad cilvēks jūt, ka viņu vada, bet pierādīt to nevar. Skaidri redzams materiāls kontakts atslābina un samaitā mūsu apziņu. Lai kaut ko izdarītu kvalitatīvi, cilvēkam jāpaļaujas tikai uz saviem spēkiem, un jebkura palīdzība var būt bīstama, citādi viņš nekad nepiecelsies kājās, bet paliks ceļos stāvam. Tikai kritiskās situācijās tiek dotas tiešas norādes. Iepriekšminētajā gadījumā mani saveda kopā ar kontaktieriem, lai es viņus līdzsvarotu, bet pēc tam tos aizveda strādāt tālāk.

DUBULTNIEKI

Vadoties pēc fiziskā priekšstata par pasauli, es uzskatīju, ka katrs cilvēks ir unikāla, neatkārtojama būtne un tāpēc nāvei ir absolūts raksturs. Smalkajā līmenī viss izrādījās mazliet citādi. Kad sapratu, ka Visumam ir šūnveida struktūra un cilvēka garīgā konstrukcija atkārtojas šajās šūniņās, mani priekšstati par cilvēku mainījās, un izrādījās, ka laikā un telpā, pat vienā pasaulē cilvēks ir būtņu grupa, ko vieno informatīva struktūra. No Austrumu literatūras zināms, ka cilvēkam ir enerģētisks dubultnieks. Es par to pārliecinājos, izanalizējis lauku smalkos slāņus, un sāku pētīt enerģētiskā dubultnieka uzvedību. Kad mēs domājam par kādu cilvēku, mūsu dubultnieks acumirklī pārceļas turp un savāc informāciju par viņu, tiesa, informācija nāk zemapziņas līmenī. Dubultnieka uzvedību nosaka no mūsu apziņas ņemtas ievirzes, tātad - kāds ir man raksturs, tāda būs mana enerģētiskā dubultnieka izturēšanās. Man bija doma nodarboties ar dubultnieka iespēju aktivizēšanu un paplašināšanu. Pēc zināma treniņa tas var darboties fiziskā līmenī. Minēšu piemēru.

Reiz es sajutu, ka manai paziņai draud nāve. Lai viņu glābtu, man bija pusstunda laika, un, tā kā smalkajā līmenī attīrīšanās notiek lēni, es varēju nepaspēt. Aizsūtījis savu dubultnieku, drīz saņēmu atbildi, ka viss ir kārtībā. Pēc pāris dienām sievieti satiku.

Vai zini, ka pirmdien sešos vakarā tu varēji nomirt?

- Tiešām, es pēc kaut kā kāpu augšā uz skapja, atmuguriski nogāzos un gandrīz atsitos ar pakausi pret galda stūri.

Aktivizējot dubultnieku, var kontrolēt jebkuru situāciju no attāluma. Taču pēc tam es pārtraucu šīs nodarbības, jo sajutu briesmas.

Notika tas tā. Reiz es distancēti diagnosticēju kādu ekstrasensu un pēkšņi sajutu spēcīgu uzbrukumu. Tajā brīdī man nebija skaidrs, kas noticis.

piedzimst atbilstošā dzimuma bērns. Skatījos, kā pirms ieņemšanas un pat pēc tās svārstās bērna dzi- mumorientācija. Ja bīstamas programmas nāk pa sieviešu līniju (greizsirdība, naids), piedzimst zēns un mātes programmas viņā it kā guļ, taču tās var aktivizēties viņa meitā un otrādi.

Ja vienā dzīvē cilvēkam ir tieksme mainīt dzimumu, tā ir iekšā esošo neveiksmju bloķēšana. Reiz pie manis atnāca sieviete un teica, ka mīl citu sievieti un jūt sevī vīrieša dvēseli.

Dzimumorientācijas maiņa vienā dzīvē, - sāku viņai skaidrot, - parasti saistīta ar greizsirdību. Jūs iepriekšējā dzīvē bijāt neticami greizsirdīga, un greizsirdība pakāpeniski sāka pārvērsties par naidu pret sievietēm, kas varēja atņemt mīļoto cilvēku. Ja kas līdzīgs atkārtosies šajā dzīvē, jūs neizturēsiet un ar greizsirdību iznīdēsiet mīlestību pret citiem un pret sevi. Tātad šajā dzīvē vai nu jūs nomirstat, vai arī sākat just pastiprinātu tieksmi pēc sievietēm, mainot dzimumorientāciju. Tas pats ir ar vīriešiem: greizsirdīgam vīrietim ir nosliece uz homoseksuālismu. Greizsirdība - tā ir piesaiste mīļotajam cilvēkam, attiecībām, piezemētajam. Ja sabiedrības garīgās struktūras ir piezemētas, rodas paaugstināta agresija, kuru bloķē slimības, nāve un dzimumorientācijas maiņa. Senajā Grieķijā ķermeņa kults pamazām noveda pie homoseksuālisma. Renesanses laikmetā notika tas pats. Pašlaik cilvēce izjūt analogas problēmas. Kristus bauslis «Iemīli Dievu vairāk par tēvu, māti un dēlu savu» ir labākās zāles pret homoseksuālismu.

Vēl par dubultniekiem. Izrādās, ka bez praktiski identiskām enerģētiskām dažādu dzimumu pusītēm eksistē apmēram deviņas līdzīgas. Cilvēks, būdams individuāls fiziskā līmenī, smalkajā līmenī aizvien vairāk ir «iepīts» apkārtējā pasaulē. Sākumā es domāju, ka dubultnieki - tās ir pusītes, kas meklē viena otru, lai stātos laulībā. Nekā tamlīdzīga, tām nemaz nevajag satikties, jo abas ir pārāk līdzīgas. Tālākie pētījumi lika man izdarīt interesantu secinājumu. Cilvēks var dublēties ne tikai citos cilvēkos, bet arī dzīvniekos, augos un pat minerālos. Katram cilvēkam ir īpaši tuvs kāds dzīvnieks vai augs. Kāda sieviete palūdza uzzīmēt dzīvnieku ar viņai radniecīgu enerģētiku. Sāku zīmēt, un pildspalva visu laiku gāja pāri lapas augšmalai. Zīmējumā iznāca sliņķis, kurš karājas pie zara.

Arējā līmenī mūsu domāšana ir individuāla, bet iekšējā - kolektīva. Pašos smalkākajos līmeņos viss ir vienots: cilvēks, dzīvnieks vai minerāls - tam nav nekādas nozīmes.

NĀKOTNE

Mana metode aizsākās kā pašaizsardzības sistēma. Ir noskaušana jeb «ļaunā acs», un ir autors. Nepieciešams kaut kā aizsargāties. Distancēti ir jānoskaidro tas, kurš ieriebis, jānovērtē viņa iespējas un aizsardzības paņēmieni. Pēc tam, kad es reizi par visām reizēm nolēmu, ka no manas puses atbildes uz agresiju nebūs nekad, visa aizsardzības sistēma tika reducēta līdz vienai un tai pašai procedūrai: ja kāds ir agresīvs pret mani, tas nozīmē, ka manā dvēselē ir analoga programma. Ja es to likvidēju, uzbrukums man tiek pārtraukts automātiski. Jebkura agresijas forma ir neiespējama, ja manā dvēselē nav analogas programmas. Kad sāku strādāt pie pirmās grāmatas, man pēkšņi uzgāzās uzbrukumu lavīna no dažādu cilvēku puses. Vajadzēja ne tikai atvairīt atsevišķus uzbrukumus, bet arī radīt pašaizsardzības sistēmu. Tas viss pārvērtās par pašattīrīšanās sistēmu. Kad pacēlos augstāk par cilvēka parasto iespēju līmeni, domāju, ka manas problēmas ir atrisinājušās un esmu sasniedzis pietiekamu tīrības līmeni, taču tas izrādījās tikai sākums. Man sāka uzbrukt augstāku līmeņu būtnes. Kad triecieni nāk no viņpasaules vai citām pasaulēm vai kad uzbrūk laiks un telpa, tad, lai izdzīvotu, ir ļoti daudz kas jāpārdomā. Vēlāk tas izrādījās ļoti noderīgi pacientu ārstēšanai. Ja nepareizas domāšanas un uzvedības dēļ tiek aizskartas kādas būtnes, teiksim, laika vai citu pasauļu intereses, cilvēks ļoti ātri var novecot vai kļūt akls. Tikt skaidrībā, kas par traucējumiem notiek, kā tos tulkot parastās izturēšanās valodā, to saprast un radīt vienotu sistēmu sākumā bija diezgan sarežģīti.

Minēšu piemēru.

Nodomāju sliktu par cilvēku, kurš atradās ievērojamā attālumā no manis. Cilvēks - tā ir fiziskā apvalka un lauku vienotība, viņa otra daļa plešas telpā. Ja es nīstu un apvainojos, tad varu kaitēt viņa ķermenim, bet lauka struktūras praktiski netiek traumētas. Bet, ja nosodu un - it īpaši - nicinu, agresija vēršas pret viņa lauka struktūrām. Te var ieslēgties ne tikai paša cilvēka programma, bet arī telpas - kā īpašas būtnes - programma. Manam fiziskajam apvalkam, lai eksistētu, ir jāsadarbojas ar telpu. Ir galvenie punkti, kuros kontakts pastiprināts. Ja man ir pārkāpumi pret telpu, tā pārtrauc kontaktu ar mani un mans ķermenis sāk sabrukt. Rodas slimības, nepatikšanas un nelaimes. Tā kā katrs cilvēks ir augstāku būtņu daļa, tad, tikko uzbrukums no ārpuses pāriet uz iekšu, mēs uzbrūkam jau šīm būtnēm un attiecīgi šim uzbrukumam jābūt apstādinātam. Ja mēs nicinām savu novecojušo ķermeni, tas kļūst vārgāks, mēs pārkāpjam augstākos likumus un izrādām agresiju pret laiku un telpu - ar visām no tā izrietošajām sekām. Kad pie manis atnāk pacients, es parasti skatos, kādas būtnes pret viņu slikti izturas, pārtulkoju parastā valodā pārkāpumus attiecībā pret šīm būtnēm un paskaidroju, kā pareizi uzvesties, lai būtu vesels. Reizēm Šīs būtnes deva man tekstuālu informāciju, kad es netiku galā un varēju iet bojā. Bet tas notika (oti reti. Es tikai vēlāk sapratu, kāpēc bija spēcīgi uzbrukumi no tās puses. Lai noskaidrotu, kā pret cilvēku izturas, piemēram, laiks vai magnētiskais lauks, man vajadzēja kontaktēties ar šo būtni, aprēķināt, ja tā var izteikties, tās emocionālo attieksmi pret cilvēku. Bet, lai to izdarītu, es nedrīkstu būt agresīvs pret šo būtni, citādi varu aiziet bojā.

Visdrīzāk, es zemapziņā sāku gatavoties augstāko būtņu diagnostikai tāpēc, lai palīdzētu cilvēkiem. Manas programmas tās satrauca, un par atbildi tās sāka man uzbrukt. Parastā situācijā man vajadzētu būt nepatikšanām, man nāktos slimot vai, attīstot metodi, attīrīt sevi, lai kontakts noritētu nesāpīgi. Tātad slimība ir adaptācijas forma tiem notikumiem, kuri vēl nav norisinājušies. Analizējot situācijas, izdarīju interesantu secinājumu: smalkajā līmenī cilvēks reaģē uz notikumu daudz agrāk, pirms tas noticis. Jo smalkāks līmenis, jo lielāks attālums līdz reālajam notikumam. Slimība - tā ir ne tik daudz maksa par pagājušo, cik sagatavošana nākotnei, un cilvēkam galvenās pūles jāveltī ne tik daudz pagātnes, cik nākotnes pārskatīšanai. Galvenie centieni jāvirza nevis uz paššaustīšanu par padarīto, bet gan uz sevis mainīšanu, lai nepieļautu kļūdas nākotnē. Tātad ari nožēla vairāk ir vērsta uz nākotni, nevis pagātni.

NĀKAMIE BĒRNI

Pa šiem gadiem es uzzināju, ka ar domām, emocijām un uzvedību mēs ietekmējam mūsu bērnu likteņus, bet nezināju, ka arī nākamie bērni var iespaidot mūs. Turklāt tas sākās gluži mistiski.

Sēdējām kādā kompānijā. Ar mums kopā bija jauns cilvēks un viņa draudzene. Drīz meitene uzsāka sarunu ar blakussēdošo ārsti. Tēma bija delikāta, un viņas izgāja blakusistabā. Pēc piecām minūtēm abas atgriezās.

-   Jūs mums klauvējāt pie sienas, un mēs atnācām, - viņas paskaidroja.

Mūsu sejas izstiepās.

-  Neviens jums nav klauvējis. Varbūt jums tā tikai likās?

Sievietes apgalvoja, ka pie sienas kāds klauvējis, viņas nevarējušas pārklausīties, jo vairāk tādēļ, ka atšķirībā no mums viņas esot skaidrā. Taču mēs arī vēl nebijām nonākuši līdz kondīcijai, kad nesaproti, kas notiek. Kaut kas šajā situācijā mani ieinteresēja, un nākamajā dienā es nolēmu paskatīties, kas gan noticis smalkajā līmenī. Notikušais bija saistīts ar viņpasauli, klauvēja no turienes. Skatījos tālāk un redzēju, ka klauvējis meitenes nākamais dēls. Vēlāk, daudzkārt pārskatot situācijas, sapratu, ka nākamo bērnu dvēseles atnāk no viņpasaules, tātad tur ir ne tikai nomirušais, pagātne, bet arī nākotne. Turklāt uz Zemes viņi ierodas caur Dienvidpolu. Pēc maniem pētījumiem, virs Dienvidpola atrodas kontakta vieta ar šo pasauli. Ja nākamā bērna dvēsele ir pilnīga, viņš var ierasties no citām pasaulēm, turklāt mūsu pasaulē bērns ienāk caur Saules centru, pēc tam tuvojas Zemei un iemiesojas uz tās.

Tātad bērns klauvēja no viņpasaules, domājams, ar mērķi pārtraukt sarunu. Tas nozīmē, ka šajā sarunā bija kas tāds, kas kavēja bērna nākšanu pasaulē. Piegāju pie meitenes un pajautāju:

-  Saki - par ko jūs runājāt?

Mēs runājām par to, kā izsargāties no grūtniecības un kā to pārtraukt.

Šis fakts mani vienkārši satrieca. Izrādās, bērns sadarbojas ar saviem vecākiem jau vairākus gadus pirms savas ieņemšanas.

Nākamos atzinumus šīs jomas izpētē es guvu, kad centos palīdzēt sievietei, kurai bija astma smagā formā. Ārstēšanas sākumā bija vērojama jūtama uzlabošanās, bet tā nevilkās ilgi. Kāds iemesls spēcīgi veicināja slimību - un tā bija viņas meita. Palūdzu atvest meiteni, lai vieglāk būtu labot situāciju. Kad viņa ienāca, sapratu, ka māti izārstēt būs sarežģīti.

-  Paklausieties, jūs taču varat nosist cilvēku, es viņai teicu.

Skatoties, par ko, meitene aukstasinīgi atbildēja.

-    Jūs pati to varat izdarīt par iemesliem, kas jums liksies svarīgi. Bet, ja vajadzēs saņemt jūsu piekrišanu slepkavībai, jūs to dosiet nieka dēj. Kad nogalina aizstāvoties vai pildot pienākumu - tas ir viens, bet, lūk, kad slepkavot ir gatava dvēsele, tas ir pavisam kas cits. Jūs jau iepriekš esat gatava iznīcināt cilvēku, kurš jūs aizvainos. Un ne tikai cilvēku no malas, bet arī pašas bērnus. Jūs esat ļoti augstprātīga. Jūsu dvēsele negrib un nevar pieņemt traumējošu situāciju, un par atbildi tā ir gatava atriebties un nogalināt. Ja ir tāda augstprātība, tad, lai rastos bērni, jāsaņem liels pazemojums līdz bērna ieņemšanai un grūtniecības laikā, taču jūs tā vietā, lai attīrītos, slepkavosiet savus bērnus, pārtraucot grūtniecību. Nākotnē jūs jau esat nogalinājusi savu bērnu ceturtajā grūtniecības mēnesī, bet nākamo - septītajā un, to darot, pati gājusi bojā. Jūsu ambīcijas un labvēlīgs liktenis jums ir absolūtas vērtības. Un, kad jūsu dvēseli attīrīs, tās sagraujot, jūs sāksiet nīst un nogalināt visu, kas jums apkārt. Jūsu personiskais ieguldījums šajā situācijā, kas atnācis no iepriekšējām dzīvēm, ir četrdesmit procenti; sešdesmit procenti no mātes, kas apspieda sevī mīlestības jūtas, orientēdamās uz ērtībām, nezinot, ka uz Zemes nav nekā, ko var vērtēt augstāk par mīlestību. Māte ar nepareizu uzvedību piesārņoja jūsu dvēseli un mazbērnu dvēseles, tādēļ, ja jūs neattīrīsieties un ar lūgšanām neattīrīsiet pēcnācēju dvēseles, mātei palīdzēt būs ļoti sarežģīti.

Trešajā seansā ieraudzīju, ka meitene mainās uz labu. Viņa bija kļuvusi krietni maigāka, bija jūtama viņas vēlme mainīties. Uz ceturto seansu māte un meita neatnāca, un es sapratu, ka viņas vienkārši aizvestas nost. Tātad es nebiju tik pilnīgs, lai tajā brīdī viņām palīdzētu. Atcerējos, ka nepateicu meitenei, kā ar lūgšanām jāattīra savu nākamo bērnu dvēseles. Tas arī bija iemesls, kādēļ viņas vairs neparādījās. Tajā laikā es ārstēju pacientus un nevarēju iedomāties, ka spēšu redzēt nākamo bērnu dvēseles, diagnosticēt tās un ārstēt. Man nebija zināms, ka mūsu laukā ir it kā nākamo bērnu dvēseļu mājokļu matricas un tās var piesārņot līdz trešajam, septītajam, trīspadsmitajam augumam un tā tālāk. Es nezināju, ka vajag lūgt par nākamo bērnu dvēselēm un ar lūgšanām tās attīrīt. Bieži vien nav iespējams izārstēt smagu slimību tādēļ, ka mūsu pēcteču dvēseles ir piesārņotas.

Nesen diagnosticēju kādu ģimeni. Atnāca jauns laulāts pāris ar bērnu un jaunās sievietes māte. Viņi pastāstīja, ka pēdējā laikā tiem nelaimes uzbrūkot cita pēc citas. Pēc bērna piedzimšanas bērna tēvam sākuši mirt radinieki. Vecmāmiņa šķīrusies no vīra, bet pēc tam viņai atklāts vēzis. Ģimene nekādi nevarēja saprast, kāpēc viņus vajā dažādas likstas. Skatījos lauka struktūras un skaidroju viņiem:

Pēdējā laikā karmisko slāņu kustības ātrums pieaug, atbilstoši pastiprinās arī apbalvojumi un sodi. Grūtāk ir parādīties bērnam ar melnu dvēseli, toties gaiša bērna piedzimšana tiek nodrošināta. Pašlaik cilvēkiem ir mazāk mīlestības, mazinājies kontakts ar Dievu un izdzīvošanas iespējas krītas. Mīlestība eksistē pirms cilvēka piedzimšanas un paliek pēc viņa nāves, bet savā apziņā cilvēks fiksē mīlestības rašanos kā rezultātu attiecībām ar kādu, un rodas vēlēšanās padarīt attiecības par mērķi, nevis līdzekli mīlestības pilnveidošanai. Kad tas notiek, dzimst greizsirdība, kura sākumā nogalina laicīgo mīlestību, bet pēc tam - Dievišķo. Šobrīd, lai pasaulē nāktu harmonisks bērns, vecākiem jāattīra dvēseles, citādi pēc tā piedzimšanas viņus attīrīs ar slimībām un nelaimēm.

Zēnam iekšējais mīlestības līmenis ir ļoti augsts, taču pa tēva un mātes līnijām nāk pieķeršanās attiecībām, greizsirdība un mīlestības nogalināšana. Lai viņš parādītos pasaulē, mirst radinieki pa tēva līniju, bet, lai izdzīvotu, vecmāmiņa pa mātes līniju tiek atrauta no piezemētā. Tādēļ - šķiršanās un slimības. Tātad, cik lielā mērā jūs visi pārskatīsiet savu dzīvi, pārorientēsiet savas dvēseles, tik veseli būsiet.

Pēc tam es ne vienreiz vien novēroju gadījumus, kad nepareiza cilvēku attieksme pret nākotni radīja lielas problēmas. Atceros, reiz centos «izvilkt» vīrieti, viņam bija plaušu vēzis. Man neizdevās likvidēt lauka deformācijas - tās pazuda, bet pēc laika atkal atgriezās.

-  Jūs esat nogalinājis sevī mīlestības jūtas, pārskatiet savu dzīvi, lūdziet piedošanu par to - un jums kļūs labāk.

Taču viņš nomira. Es neko nevarēju darīt.

Kad mans zināšanu līmenis bija kļuvis augstāks un es atgriezos pie šīs situācijas, tad sapratu, kas par lietu. Viņš bija iemīlējies sievietē, no kuras viņam bija gaidāms bērns, gribēja aiziet no ģimenes, taču neaizgāja. Dēls nepiedzima, un pašam viņam bija jāmirst, jo ģimeni un ārēju labklājību viņš bija vērtējis augstāk par mīlestību.

Manā priekšā sēdēja pacients, kuram bija vēzis, un es viņam skaidroju:

-  Jums ir sieva un sieviete, kuru jūs mīlat un kura jūs pievelk. No šīs sievietes jums var būt bērns, nebaidieties no tā. Jūs saslimāt tādēļ, ka izlēmāt pamest šo sievieti. Ja jūs ar viņu izšķirsieties, tad nomirsiet. Ja aiziesiet pie viņas, var nomirt jūsu sieva. Jums visiem trim vajag pieņemt radušos situāciju. Protams, labāk būtu, saglabājot šo trīsstūri, netraumēt sievu, tas ir, vārdos varat situāciju izskaidrot mazliet citādi. Jums ir tāda kaislība pret šo otru sievieti, ka jūs varat nogalināt viens otru ar mīlestību, tādēļ jās vajag turēt pa gabalu. Jūsu sievai pieķeršanās ģimenei, attiecībām arī ir krietni stipra, un viņai ir bīstama stabila ģimene. Mīlestības trīsstūris nerodas nejauši, un mīdīt kājām mīlestības jūtas nedrīkst tas var beigties ar nāvi. Jo patiesāks ir cilvēks šādā situācijā, jo cēlākas ir viņa jūtas un jo mazāk viņš piesaistīts Zemei, jo vieglāk atrisinās problēmas.

Šķiet, vienu no pirmajiem gadījumiem, kad bērna piedzimšana bija saistīta ar mātes veselību, es novēroju, strādājot poliklīnikā Ņevas prospektā. Atnāca sieviete, kas pastāstīja, ka viņai ir nelaba dūša, bieži sāp un reibst galva. Viņa gājusi pie ekstrasensiem, un tie paskaidrojuši, ka viņai novirzīts lauks, ilgi to atjaunojuši, bet nekas nav līdzējis. Es paskaidroju, ka viņai ir liela zemapziņas agresija, ka piezemētais viņai ir svarīgāks nekā mīlestība uz Dievišķo. Sieviete visu saprata, un viņai kļuva labāk. Taču pēc pusgada viņa atkal atnāca un paziņoja, ka viss sācies atkal un ar lielāku spēku. Paskatījies viņas lauku, ieraudzīju tajā nākamā bērna dvēseli un arī to, ka viņai sākas dzemdes vēzis.

-  Jums jādzemdē, - es viņai teicu, bet noklusēju par onkoloģiju, lai lēmums nebūtu uzspiests.

-Man jau ir divi bērni, un stāvoklis valstī pašlaik ir ļoti smags.

-Pagājušajā reizē es jums skaidroju, ka jūs Zemes vērtības un priekus vērtējat augstāk par mīlestību uz Dievu. Jūs arī tagad domājat tikai par Zemes lietām, kaut gan jūsu dvēsele grib dzemdēt trešo bērnu. Saprotiet, ir sievietes, kurām tiek liegts pat viens bērns, bet jums uzdod par pienākumu audzināt trīs.

Kādu brīdi viņa domāja.

-Tas nozīmē, ka man jāizņem spirāle?

-Jā.

-  Un nav jāizsargājas? -Jā.

-  Labi, lai tā būtu.

Skatījos viņas lauku un brīnījos par kraso pārmaiņu. Lauks bija tīrs. Ja atrod īsto iemeslu, onkoin- formāciju ātri var novākt. Mēs satikāmies vēlreiz pēc gada. Pusgadu viņa nebija varējusi palikt stāvoklī, bet pēc tam viss noticis veiksmīgi. Mūsu tikšanās dienā ritēja sestais grūtniecības mēnesis. Problēmu ar veselību nebija, bērns attīstījās normāli, un es varēju tikai priecāties.

Esmu sev ierobežojis nākotnes redzēšanu un cenšos redzēt tikai to, uz ko varu iedarboties pašreizējā brīdī. Tāpēc gaišredzības latiņas pacelšana noris lēni un mokoši. Ja es jau uzreiz redzētu visas sakarības un nākotni, man nevajadzētu tik daudz strādāt, vienkārši spīdētu citu cilvēku vidū ar savām spējām, un viss. Tāpēc, kad gaišredzību ierobežoja intelekta iespējas, es apstājos, sperot soli intuitīvajā izpētē, atkal apstājos un mēģināju paiet soli citā virzienā, tas ir, apdomāt to, kam esmu pieskāries. Notiek tas reizēm ļoti smagi, taču šo daudzo gadu laikā esmu pie tā jau pieradis.

Kad sāku redzēt nākotni, varēju novērtēt tradicionālās ārstēšanas un augsta līmeņa ekstrasensu iedarbības efektu. Izrādījās, ka viņi pārsviež problēmas pēcteču nākotnē un mūsu nākamajās dzīvēs, tātad izārstēšana nenotiek, bet ir tikai tās pagarinājums. Secinājums ir šāds: pirmkārt - bez rakstura, pasaules uzskata mainīšanas cilvēku nevar izārstēt; otrkārt - visi ārstēšanas veidi slimību tikai pagarina. Ja to saprot un izmanto, fiziska izveseļošanās nerada negatīvas sekas nākotnē. Es nezinu, kādi pārsteigumi mani sagaida nākotnē, bet domāju, ka šīs tēmas izpēte vēl tikai sākas.

- Pagājuši jau vairāki mēneši, kopš mēs pūlamies pēc jūsu metodes izārstēt meitu, bet efekts ir minimāls, pat gluži otrādi - stāvoklis pasliktinās, epilepsijas lēkmes viņai kļuvušas biežākas. Vai jūs to varat kaut kā izskaidrot?

Pagaidām varu pateikt tikai to, ka viņas nākamo bērnu dvēseles ir stipri piesārņotas un ka tās jāattīra. Pastāstiet man vēl kādas detaļas, kuras es agrāk varēju nezināt.

- Viņas problēmas sākās tūlīt pēc piedzimšanas. Kopš pirmajām dzīves nedēļām viņa miegā kliedza. Kad iemācījās runāt, pastāstīja, ka sapnī pie viņas nāk nikns lācis un viņu baida. Bet triju gadu vecumā viņa zaudēja valodu. Nezinu, vai jums palīdzēs vai ne šāds fakts, - tēvs turpināja, - mums bija grūtības ar bērna ieņemšanu. Mēs griezāmies pie slavenas ekstra- senses un pēc tam mums piedzima meita.

Atkal pārskatīju situāciju, un pamazām noskaidrojās kopējā aina.

-Ja nemainās jūsu raksturs, jūsu pasaules izpratne, tad jebkura situācijas uzlabošanās - tā ir sārņu izmešana nākotnē. Jūsu meita sākumā nevarēja piedzimt tādēļ, ka savu augstprātību un pieķeršanos labvēlīgam liktenim jūs pastiprinātu nodevāt meitas dvēselei. Fkstrasense intuitīvi sāka attīrīt jūsu lauka struktūras un meitas lauka struktūras, bet sārņus uzmeta nākamajiem mazbērniem. Meitenīte piedzima, taču karmiskie sārņi no nākotnes peld šurp, uz tagadni. Jo spēcīgāk izmet netīrumus nākotnē, jo smagāki tie pēc tam uzveļas, ja šo pagarinājumu neizmanto. Miegā cilvēkam pastiprinās kontakts ar viņpasauli, kurā atrodas nākamo bērnu dvēseles, un briesmīgais lācis, kurš rādās sapnī, - tas ir pastiprinātais kontakts ar viņas nākamo pēcteču dvēselēm.

Februārī un martā, kā arī septembrī un oktobrī pastiprinās kontakts ar viņpasauli un nākotni. Ja tur ir netīrumi, slimības saasinās. Jūs slimojāt, mocījāties, lūdzāt Dievu, lai viņš dotu jums bērnu, un pakāpeniski attīrījāt savus netīrumus un to, ko esat nodevuši pēcnācējiem. Iedarbojoties no malas, jūsu problēmas tika uz laiku atliktas. Triju, piecu gadu vecumā notiek cilvēka spēcīga iekļaušanās sociālajās struktūrās, Zemes dzīvē. Tā rezultātā jūsu meitai uzliesmoja zemapziņas agresija pret cilvēkiem, kas tūdaļ pat pārvērtās pašiznīcināšanās programmā un tika bloķēta ar valodas zaudēšanu un epilepsijas lēkmēm. Ja jūs vēlaties izārstēt meitu, jums vajag pastiprināti attīrīt savu un pēcnācēju dvēseles. Ja jūs to nedarīsiet, tad kārtējā piezemēšanās periodā, vecumā no desmit līdz četrpadsmit gadiem, pastiprināsies pašiznīcināšanās programma ne tikai meitai, bet arī jums kā problēmas avotam.

Sieviete raudāja kādu stundu, sakot, ka es viņu beidzu nost. Pēc tam atguvās. Pēc kāda laika viņa piezvanīja un teica, ka viņas stāvoklis normalizējies.

Es domāju, ka viss ir veiksmīgi beidzies, taču pagāja gads, un viņa atkal sēdēja manā priekšā.

-Viss bija lieliski: galva nesāpēja, vājuma un reiboņu nebi ja, bet pirms mēneša viss sākās no jauna un kļuva vēl sliktāk.

-Bet vai jūs nevarat uzminēt, kāpēc? - es vaicāju.

Viņa par atbildi paraustīja plecus.

-  Vienkārši jūs pirms mēneša nodomājāt, ka esat sveikā tikusi cauri un bērns nebūs jādzemdē.

Sieviete sāka raudāt.

-Nu kā lai es dzīvoju viena ar diviem bērniem?

-Jūs strādājat, jums ir māte, kura jums palīdz, un, pats galvenais, ja jums lemts dzemdēt bērnu, tad no augšas palīdzēs viņu izaudzināt.

Sieviete noslaucīja asaras un uzmanīgi manī palūkojās.

-  Bet, ja es negribēšu dzemdēt, kas tad būs?

-   Ar ko grēkojat, tas ari cietīs. Tā kā apzināti nevēlaties bērnu, cietīs galva, iespējamas smadzeņu slimības, piemēram, epilepsija vai audzējs.

-Bet, ja man būs smadzeņu vēzis, vai jūs varēsiet mani izārstēt?

-  Varēšu.

-Nu, redz, lieliski, - viņa priecājās.

-  Bet kāpēc jūs nejautājat, kā es jūs ārstēšu?

-Nu, kā? - Viņa izbrīnīti skatījās manī.

-Es jums teikšu, ka vajag dzemdēt. Vai ir vērts tik smagi saslimt?

Vakarā piezvanīja viņas draudzene.

-   Klausieties, viņa aizmirsa pajautāt, no kā viņai ieņemt bērnu.

-Pasakiet, ka viņa zina, no kā.

Šodien šis stāsts vēl nav beidzies. Zinu tikai to, ka paciente jūtas normāli, gatavojas dzemdēt un viņas personiskā dzīve sāk nokārtoties.

PIESAISTES

Mani jau jaunībā valdzināja indiešu filozofija. Es lasīju, ka piesaistīšanās pasaulīgajam, Zemes kaislības un vēlmes grūž cilvēku nelaimēs, un vienlaikus redzēju, ka viss, kas mums apkārt, radies cilvēku vēlmju rezultātā. Tā arī neticis skaidrībā, pārstāju par to domāt, nenojauzdams, ka tad, kad sākšu nodarboties ar praksi, man tomēr nāksies atrisināt šo jautājumu.

Es ieraudzīju, ka lauka garīgo struktūru deformācija izsauc slimības. Man vajadzēja noskaidrot, kā un kādas emocijas deformē lauku. Pirmo es atzīmēju naidu. Tas deformē lauku galvas apvidū. Vajadzēja cilvēka laukā atrast emociju centrus. Dabiski, tie nevarēja būt fiziskajā līmeni, tātad vajadzēja ņemt to, kas atradās blakus fiziskajam ķermenim, - tās bija čakras. Biju dzirdējis par daudziem diagnostikas veidiem pēc čakrām. Reiz man parādīja jaunu diagnostikas paņēmienu.

-Skaties, - man skaidroja, ja roka tiek atsviesta tālu no čakras, tas nozīmē, ka čakra ir disbalansēta. Pastrādā ar roku, zīmuli, un sajutīsi čakru enerģētiku.

Es sāku strādāt, desmitiem un simtiem reižu slīpējot jauno diagnostikas metodi. Tas aizvien vairāk virzīja manus pētījumus uz lauka līmeni. Pārstājis meklēt slimību fiziskajā līmenī, centos savienot čakrās veidojošos emocionālo spriegumu ar apkārtējo lauku deformācijas lielumu. Galvā - naids, greizsirdība, skaudība. Krūšu apvidū - aizvainojums. Pirmās čakras rajonā - mīlestības apspiešana citos vai sevī. Kad es redzēju kādu lauka deformāciju, tūdaļ modelēju, kādas emocijas to ir radījušas. Visa sistēma darbojās pēc «jā nē» principa.

Cilvēkam ir slikti ar redzi. Iemesls naids, kas saistīts ar sievieti. Noticis tas pirms desmit gadiem. Ķēdīte noslēgusies. Vajag attīrīties ar grēku nožēlu un lūgšanu.

Simtiem reižu diagnosticējot, es redzēju, ka cilvēks vienlaikus izjūt vairākas emocijas. Pieņemsim, aizvainojumu un naidu. Vai arī aizvainojumu un mīlestības apspiešanu. Galu galā es nokļuvu līdz emocionālajiem laukiem, kas nebija saistīti ar čakrām. Izrādījās, ka lauka deformāciju rada nosodīšana, bailīgums, nodevība, Dieva zaimošaņa, viltus liecības. Kad cilvēks melo citiem tas ir teātris, kad viņš melo sev - tā ir slimība. Ja cilvēks iekšēji cenšas sevi pārliecināt, ka viņš kādu nemīl, ka kāds ir negodīgs, tas var radīt smagu slimību. Iekšējs patiesums ir viens no veselības priekšnoteikumiem.

Interesanta situācija radās ar bailīguma emocijām. Ieraudzīju viena cilvēka antipātiju uzliesmojumu pret otru kā trīs programmu kopumu: atteikšanās, naida un iznīcināšanas. Bailīgums sastāv no piecām programmām: sliktas domas par kādu, nosodījums, atteikšanās, naids un iznīcināšanas programma. Turklāt tādas agresijas programma darbojas neatkarīgi no tā, vai es baidos no šī cilvēka vai baidos par viņu. Pirmajā gadījumā it kā būtu agresija pret cilvēku, bet otrā - rūpes par viņu. Taču īstenībā gan vienā, gan otrā gadījumā darbojas iznīcināšanas programma.

Zīmēju cilvēciņa figūru un atzīmēju emocijas. Uzliesmojums virs galvas atteikšanās. Apzināta agresija priekšpusē, uzspiesta - mugurpusē. Sejas pusē ienīdis, pakausī sliktu domājis. Pie krūtīm - apvainojis, mugurpusē apvainojies. Pirmās čakras priekšā - nogalinājis mīlestību otrā, tās aizmugurē - nogalinājis mīlestību sevī. Tas viss līdzinājās paklāja pīšanai. Strādājot desmit stundas dienā un vairāk, es uzpinu jaunu pasaules redzējumu lauka līmenī. Reizēm sarežģītās situācijās redzēju, kā cilvēciņa figūriņa uzsprāgst visās agresīvajās emocijās. Tā līdzinājās zirneklim, kurš izmetis kājas uz visām pusēm. Vērojot šādus uzliesmojumus, atklāju pārsteidzošu faktu.

Kad sapratu, ka slimības radīt var ne tikai agresija pret cilvēku, bet arī pret dzīvniekiem un augiem, ieviesu šo atziņu savā sistēmā, lai noteiktu, pret ko vērsta šī agresija. Pēc tam šajā shēmā sāka ienākt citas būtnes: laiks, telpa, citas civilizācijas, viņpasaule, liktenis, Dievišķais. Cilvēka zemapziņā glabājas informācija par attieksmi pret visām būtnēm. No šīs mozaīkas veidojas viņa raksturs, veselība, liktenis.

Skaidrojot pacientiem, ka viņos darbojas kaut kā iznicināšanas programma, bieži vien dzirdēju atbildi, ka viņi, gluži otrādi, šo kaut ko ļoti mīl, un tad es biju spiests pieļaut, ka pārāk stipra pieķeršanās kaut kam spēj nogalināt tāpat kā naids. Tieši pārliecīga pieķeršanās rada naidu. Kad pamēģināju strādāt, ievērojot šo koncepciju, rezultāti uzlabojās.

Manā priekšā sēdēja pacients, kuram pirms dažiem mēnešiem es palīdzēt nespēju. Jaunais cilvēks noraizējies stāstīja par problēmām ģimenē:

-  Mana sievasmāte pirms dažiem mēnešiem lauza abas rokas. Iznāca no slimnīcas - lauza kāju. Acīm redzami nav kaut kas tā, kā vajag, kāds uz viņu iedarbojas.

-Jā, iedarbība ir, - es atbildēju, - un tās autors esat jūs.

-  Ko jūs! - jaunais cilvēks apjuka. - Es taču pret viņu ļoti labi izturos.

-Tur jau ir tā lieta. Jums ir tendence pieķerties cilvēkiem, un ar to jūs tiem kaitējat. Skatieties: lūk, cilvēka ķermenis, bet te - viņa lauks, garīgās struktūras. Tieši šeit, laukā, atrodas sistēmas cilvēka aizsardzībai pret nelaimēm. Bet, kad jūs kādam pieķeraties, tad satriecat šā cilvēka lauka struktūrās esošās aizsardzības sistēmas un laužat viņa likteni.

-Ko tad lai es daru? - jautāja pacients.

Godīgi sakot, es toreiz nezināju, ko viņam atbildēt, taču mēģināju palīdzēt.

-  Ja jūs tik spēcīgi pieķeraties citiem cilvēkiem un visam, kas jums apkārt, jums vajag visu nedaudz atgrūst no sevis. Nedomājiet pastāvīgi par sev tuviem cilvēkiem, periodiski centieties palikt ar sevi vienatnē. Pirmo kustību izdariet nevis uz sevi, bet prom no sevis. Un pats galvenais - jums jāsaprot, ka pieķerties ar dvēseli citiem cilvēkiem nedrīkst.

Tas bija pavērsiens manos uzskatos. Pieķeršanās laicīgajam darīja milzīgu ļaunumu tam, kam es pieķēros, bet ciest varēju arī es pats. Kā vēlāk noskaidrojās, pieķerties var dzīvniekam, mājai, darbam - ne tikai cilvēkam vien.

Kādam pacientam centos paskaidrot, ka viņš pārāk spēcīgi pieķēries meitai un tāpēc viņa slimo.

-Ko man tagad darīt - vai viņu neieredzēt, vai? viņš sašutis vaicāja.

-   Nē, ir jābūt mēra izjūtai. Nedrīkst pārāk stipri pieķerties laicīgajam.

Taču viņam mani saprast bija ļoti grūti. Kad es paguru, man nolaidās rokas, taču liktenis dāvāja man veiksmes, un es lēnītēm atkal virzījos uz priekšu.

Reiz mēs ar draugu aizbraucām uz laukiem. Viena acs viņam bija aiztūkusi un pieplūduši asinīm. Iepriekšējā dienā viņš bija uzsitis ar āmuru pa emalju, un sīkās daļiņas bija iedūrušās viņam acī.

-   Vakar visu vakaru sieva pūlējās likvidēt uztūkumu. Ar ko tikai mēs to aci nemazgājām, bet kļūst aizvien sliktāk.

-   Manuprāt, tu esi pārāk pieķēries savai vasarnīcai un ieracies vasarnīcas problēmās, - es viņam teicu.

Un tev it kā kāds aptumšo acis, lai tu mazāk uz to skatītos un mazāk par to domātu.

Tiešām! - viņš izbrīnīti iesaucās. - Pēdējās dienas par vasarnīcu vien domāju.

Pēc pāris stundām acs pilnībā attīrījās. Sapratne, ka cilvēks ir kaut kam pārlieku pieķēries, darbojas efektīvāk par buramvārdicm un pātarošanu.

Kārtējais šajā jomā veiktais atklājums bija tāds, ka kaut kādā veidā pieķeršanās laicīgajam kaitē citām pasaulēm. Nez kādēļ citas pasaules uzbruka tieši redzei, ja tām tika nodarīts kaitējums. Manā sistēmā bez cilvēkiem, dzīvniekiem, dzīvās un nedzīvās dabas bija arī citas pasaules, jo, kā noskaidrojās, tām ir liela nozīme mūsu eksistencē.

Lielākā daļa mana laika paiet pētījumos. Reiz es nolēmu noskaidrot, ko ļaunu nodara savtīgums. Vai savtīgs cilvēks, kurš domā tikai par pašlabumu, kādam kaitē vai ne? Atklājās kas pilnīgi negaidīts, izrādījās, ka savtīgums - tā ir citu pasauļu iznīcināšanas programma. Bet kāda ir atbilstība starp cilvēka negodīgumu un agresiju pret citām pasaulēm? To saprast nevarēju. Ja man kaut kas nav skaidrs, es neatmetu šo tēmu, bet uz laiku nolieku to malā. Agri vai vēlu noderēs - mana atmiņa visu saglabā. Tas mani paglāba kārtējo reizi, kad veicu pētījumus.

Jauna sieviete bija atvedusi pie manis savu radinieku.

Viņam ir neoperējams kuņģa vēzis, palīdziet kaut vai noņemt sāpes.

Skatījos, kas par lietu, un redzēju milzīgu agresiju pret nedzīvo dabu. Tā tika bloķēta ar onkoloģiskām slimībām. Vēzis kuņģī - tātad aizvainojumi. Precizēju, ka tas saislīts ar dabu.

-Ja jūs neapvainosieties uz cilvēkiem un uz visu, kas saistīts ar darbu, tad neslimosiet.

Kā lai es neapvainojos, - pacients neveikli taisnojās, - strādāju kā zirgs, bet maksā maz, priekšniecība pret mani izturas netaisni.

Ja notiekošo jūs uzskatīsiet par cēloni, tad nevarēsiet atmest aizvainojumu. Jebkuras nepatikšanas, kas jūs vajā, nav cēlonis, bet sekas. Cēlonis ir jūsu nepilnīgā dvēsele, kas ar nepatikšanām tiek attīrīta. Bet jūs par atbildi apvainojaties, tātad negribat attīrīties un tāpēc tiekat spārdīts vēl stiprāk. Tāpēc visu dienu atkārtojiet: «Es visus mīlu un ne uz vienu neapvainojos.»

Pēc dažām dienām piezvanīju pacientam uz māju, un viņš teica, ka jūtas normāli un sāpes rimušās. Piedāvāju viņam pēc nedēļas atnākt uz seansu, taču viņš neatnāca. Paskatījies lauku, ieraudzīju, ka viņam viss normalizējies.

Tieši tad pie manis griezās kāda paziņa, kura bija sākusi ārstēties pēc manas sistēmas.

Esmu piekususi lūgt piedošanu par visiem saviem pārkāpumiem. Iedod kādu lūgšanu, lai es no visa attīrītos uzreiz.

Ja slimība ir agresijas radīta un to var ārstēt, attīrot dvēseli ar nožēlu, tad cilvēks, kurš jūt sevī mīlestību, būs fiziski vesels un laimīgs. Jr nemitīgi jāattīsta sevī mīlestība pret cilvēkiem.

-   Piecelies no rīta un vēli labu visai apkārtējai pasaulei - cilvēkiem, dzīvniekiem, zālei un puķēm. Un saki: «Es mīlu sevi, es mīlu citus cilvēkus, es mīlu Zemi, es mīlu Kosmosu, Dievu, Visumu.» Tad tava dvēsele attīrīsies no agresijas un tu būsi vesela.

Viņa bija sajūsmā.

Agrāk es vienmēr piesargājos dot stingrus norādījumus. Ja cilvēkam dos pasaules ainas aprakstu, viņš pats meklēs ceļu, bet, ja vedīs, neko nepaskaidrojot, viņš var aiziet bojā.

-   Bet uz ko jūs galu galā aicināt? - man bieži jautājuši. - Tas taču viss jau sen ir zināms.

Es ne uz ko neaicinu un neko neiesaku, bet dodu pasaules ainas aprakstu, kas man atklājas. Katram pašam jāizlemj, ko viņam darīt. Un, lūk, savai paziņai es pirmo reizi devu norādījumus. Man bija sajūta, ka esmu gatavs praktiskai darbībai. Bija interesanti vērot, cik ātri viņas dvēsele sāka attīrīties. Bet pēc divām dienām man sāka zust redze. Labā acs piesārta un aiztūka. Kāds acīmredzot uzbruka, un es sāku meklēt uzbrukuma avotu. Ja tas bija cilvēks, bija jālikvidē analogā programma viņa dvēselē, un uzbrukums tiks pārtraukts. Ja tā bija nedzīvā daba, jānoņem aizkaitinājums, niknums pret nedzīviem objektiem, un programma pazudīs.

Sāku pētīt situāciju un pēkšņi pārsteigts ieraudzīju, ka man uzbruka citas pasaules. Turklāt, spriežot pēc iedarbības spēka, biju kļuvis viņiem ļoti bīstams, izdarījis kaut kādu milzīgu pārkāpumu. Kas tas bija, nevarēju saprast. Redze pasliktinājās ar katru stundu. Mani drudžainie mēģinājumi tikt skaidrībā par radušos stāvokli neko nedeva. Atcerējos, ka savtīgums - tā ir citu pasauļu iznīcināšanas programma. Taču pēdējā laikā ar mani nebija noticis nekas tāds, kur tas varētu izpausties. Visu dzīvi nodzīvojis trūkumā, es nekad nebiju bijis mantkārīgs. Gluži otrādi, jutu, ka varu pilnībā nodoties darbam ar sevi, atslēgties no daudzām problēmām, kādas rada pārticība. Tātad savtīgums tas nebija. Darbojās kāds mehānisms, kas varēja būt analogs savtīgai uzvedībai.

Kas ir savtība? Tā ir pārāk cieša pieķeršanās Zemes labumiem un gatavība to dēļ atteikties no Svētā Gara, tas ir - no godīguma, cēluma, mīlestības. Savtība rada zaudējumus citām struktūrām, bet manas garīgās struktūras plešas smalkajā līmenī pa visu Visumu. Sāku atcerēties savus pētījumus, kas attiecās uz citām pasaulēm.

Visuma struktūra ir šūnveida. Šūniņas - tās ir citas pasaules. Pats galvenais - mana informatīvā struktūra dublējas katrā no šīm pasaulēm. Vienkārši sakot, katrā pasaulē ir mans informatīvais dubultnieks. Tātad, ja es pārāk cieši pieķeršos Zemes laimei, tad «vilkšu segu uz savu pusi», vilkšu visu no citām pasaulēm uz savu apvalku šajā pasaulē, iznīcināšu savus dubultniekus citās pasaulēs. Tā kā katrs no viņiem ir «iepīts» pasaulē, kurā dzīvo, tad tā faktiski ir citu pasauļu deformācijas programma. Tātad jebkurā no maniem centieniem jābūt slieksnim, aiz kura sākas sabrukums.

Soli pa solim analizēdams pēdējo dienu situāciju, centos saprast, kas gan mani tik vareni piesaistījis Zemei. Kā par spīti, nekas nozīmīgs nenāca prātā. Vienīgais, kam varēju pieķerties, bija mans padoms paziņai par to, kā viņai jālūdzas. Katram gadījumam nolēmu pārbaudīt šo variantu. Zvanīju viņai.

-  Sveika! Kā iet?

-  Man kaut kas noticis ar acīm, esmu sākusi slikti redzēt.

Vai tu lūdzies, kā es tev ieteicu?

Protams. No rītiem, pa dienu, vakaros. Arī saviem bērniem iemācīju, un mana mamma lūdz.

Tūdaļ pasaki, lai pārtrauc tā lūgties. Tajā visā ir kaut kas bīstams.

Noliku klausuli un sāku analizēt notikušo. Ja kritisku, bīstamu situāciju uztver kā nelaimi, var salūzt. Bet, ja to uztver kā pilnveidošanās iespēju, tad sabrukuma vietā notiek radīšana. Atceros kāda teiktos vārdus: «Dievs nedod tādus pārbaudījumus, kas nav pa spēkam». Un tāpēc pēdējos divdesmit piecus gadus jebkuru situāciju es aplūkoju kā kārtējo pakāpienu pasaules iepazīšanā. Atkal un atkal pārlasīju tekstu, kuru biju devis paziņai, un beidzot man kļuva skaidrs.

Man jēdziens «Dievs» sekoja pēc cilvēkiem, dzīvniekiem, augiem, Zemes. Taču pirmām mīlestības jūtām jātop atdotām tieši Dievam. Tikko es to sapratu, redze tūdaļ uzlabojās. Atkal zvanīju paziņai. Izskaidroju situāciju, un pēc dažām stundām redze mums abiem normalizējās. Tikai tad man kļuva skaidra Kristus galvenā baušļa jēga: «Tev būs Dievu mīlēt vairāk par tēvu, māti un dēlu savu». Vēlāk es saskāros ar simtiem piemēru, kas liecināja, ka mīlestība, kas vērsta vispirms uz Zemi, bet tikai tad uz Dievu, nogalina, un otrādi - mīlestība, kas iet caur Dievu, attīra. Jāmaina ne tikai darbi, bet arī raksturs un pasaules uzskats. Cilvēcei jānonāk līdz apzinātai un zinātniskai tieksmei pēc Dieva. Ticībai Dievam nav jāpārvēršas par fanātismu vai dogmu. Bet apzinātai, racionālai ievirzei nav jāatsakās no kontakta ar Augstāko. Šis atzinums kļuva par otrās grāmatas kodolu un jēgu.

Pēc tā, kas ar mani bija noticis, es būtiski mainīju diagnostikas sistēmu, jo saprat u, ka agresija ir otršķirīga un ka tās pamatā ir mīlestība, kas vērsta uz Zemi un piesaista mūsu dvēseli laicīgai laimei. Es sāku meklēt šīs piesaistes punktus un caur pasaules uzskata, rakstura maiņu, ar lūgšanu un grēku nožēlu sāku atgūt dvēseles harmoniju.

Pārnācu mājās un atnesu saldumus. Pirmā pieskrēja klāt meita.

Tēti, dod ātrāk pagaršot saldumus, ļoti gribas.

Nesteidzies, paēdīsim vakariņas, pēc tam varēsi ēst saldumus.

Tēti, dod tagad, citādi nomiršu. Iedod kaut mazu gabaliņu.

Labi, iedošu tev, cik tu gribēsi, tikai izpildi vienu lūgumu.

-Lūdzu, lūdzu, visu izdarīšu, - viņa bija ar mieru.

- Apsēdies uz dīvāna, rokas noliec uz ceļiem. Domās pateicies Dievam par to, ka viņš tev dod gardumus.

Viņa to visu izdarīja, pēc tam vīlusies paskatījās manī.

Man ēst nemaz vairs negribas.

-Neuztraucies, tūliņ atkal uzradīsies apetīte, tikai normāla. Pirmās prieka un pateicības jūtas jāraida turp, - es norādīju uz augšu, - bet otrās visam, ko tu mīli.

Viņa devās uz virtuvi, bet es ievēroju, ka viņā viss bija pārmainījies, pat kustības kļuvušas maigas un līganas.

LAICĪGĀ DIEVINĀŠANA

Tā sanācis, ka dzīvē man bijušas daudzas aizraušanās, galvenās no tām - filozofija un vēlēšanās izprast pasauli. Divdesmit gadu vecumā es mēģināju kļūt par rakstnieku un negaidīti guvu panākumus šajā jomā. Mēģināju iestāties Teātra institūtā, mani uzaicināja strādāt par profesionālu dziedātāju, mācījos Kara medicīnas akadēmijā un Arhitektūras institūtā. Piecus gadus nostrādāju uz būvēm. Tas viss man palīdz tagad. Manā darbā vajag būt filozofam, ārstam, psihologam, sociologam, pedagogam, dzejniekam, rakstniekam un aktierim vienlaikus.

Saņemt jaunu informāciju man ir viegli. Daudz grūtāk iesaistīt to vienotā sistēmā. Bez filozofiskas pieejas, kuru esmu izstrādājis visu dzīvi, to izdarīt nebūtu iespējams. Bet kā to visu paskaidrot pacientiem? Es varu viņiem dot tikai vienu procentu no saņemtās informācijas, un man ir jābūt sajūtai, ka tā ir pilnīga.

Cilvēks ir dialektiska būtne, kas sastāv no divām daļām. Pirmā matērija, otrā - lauks. Matērija - tas ir cilvēka ķermenis, un tā vērsta uz Zemi un visu laicīgo. Lauks - tā ir cilvēka doma, dvēsele un gars. Tas ietiecas Visumā un visā pastāvošajā un vissmalkākajā līmenī ir pirmcēloņa daļa. Lai pretstati pārietu viens otrā un mijiedarbotos, ir jābūt vidutājam, kurā apvienotos to īpašības. Šis vidutājs ir cilvēka dvēsele. Smalkajā garīgajā līmenī starp mums nav nekādu atšķirību, mēs esam viens vesels. Fiziskie apvalki mums ir dažādi. Dvēseles līmenī mēs esam gan līdzīgi, gan atšķirīgi. Cilvēka apziņa, intelekts - tā ir lauka struktūra, kas vērsta uz Zemi un saistīta ar ķermeni. Cilvēka gars tiecas pie Dieva, bet dvēsele, tas ir, cilvēka emocijas, apvieno pretējos elementus un tiecas gan' pie Dieva, gan pie Zemes. Tāpēc dvēselei galvenais likums ir - līdzsvarot centienus pēc laicīgā un pēc Dievišķā. Agrāk tas bija svārstīgs process. Vienā dzīvē cilvēks ir tuvāk Zemei, pieķeras tai un viņa emocijas kļūst aizvien maziskākas. Nākamajā iemiesojumā tādā režīmā viņš vairs nevar izdzīvot, viņa dvēsele tiecas uz garīgumu, pie Dieva, viņš kļūst cildens. Tāpēc kārtīgi un labsirdīgi ļaudis bieži slimo un ir nelaimīgi, jo slimības un nelaimes bloķē tos sārņus, kas atrodas viņu dvēseles dziļumos vai atnākuši no iepriekšējām dzīvēm. Bet nelieši un nekrietneļi dzīvo brīnišķīgi, tāpēc ka iepriekšējā dzīvē uzkrātais pamats ir tīrs.

Pašlaik attīstības process ir paātrinājies, un tā noris nevis pa spirāli, bet pa dubultspirāli. Tas ir kā divi pretējās fāzēs kustošies svārsti. Agrāk dvēsele svārstījās starp laicīgo un Dievišķo un cilvēka apziņa vērsās vai nu pie Zemes, vai pie Dieva, turklāt tagad apziņai jātiecas gan pie Dieva, gan pie Zemes vienlaikus. Tādas apziņas principi ir formulēti Bībelē, taču ne koncepcijas līmeni, bet tajā aprakstīto izteikumu, baušļu un rīcību kopumā. Agrāk dvēseles svārsts šūpojās te pa labi, te pa kreisi - te pie Zemes, te pie Dieva - un cilvēks bija vai nu tikai svētais, vai tikai veikalnieks, turklāt tagad cilvēkam jābūt veikalniekam un svētajam vienlaikus. Tas iespējams tikai tad, ja tiek radīta jauna pasaules skatījuma sistēma, jauna domāšana, kurā apvienots materiālisms un ideālisms, zinātne un reliģija, garīgais un materiālais. Cilvēces apziņā pašlaik noris šis process, kurš novedīs pie nākotnes civilizācijas.

Un nu par ķermeņa un dvēseles pusītēm. Smalkajā līmenī es esmu vienots ar visu cilvēci un visbeidzot arī ar Visumu. Teiksim, noteiktā gara līmenī mana garīgā masa - tā ir visas cilvēces masa. Bet mans fiziskais apvalks - tā ir sīka daļiņa no cilvēces masas. No tā izriet, ka mana gara intereses ir daudz svarīgākas par mana apvalka interesēm. Tāpēc arī rūpēties par garīgajām struktūrām vajag daudz vairāk nekā par miesiskajām. Man neļaus rūpēties par fizisko apvalku, ja es negribēšu strādāt visu labā. Cilvēces vēsturē tas notika šādi: radās reliģija, kura visas cilvēces intereses virzīja uz garu un caur to uz kontaktu ar Dievu, piespiežot cilvēku dzīvot gara, nevis miesas režīmā. Reliģija radīja filozofiju, mākslu, bet pēc tam zinātni. Filozofija - tas ir starpnieks starp reliģiju un zinātni. Tāpēc Hipokrāts teica: «Ārsts filozofs līdzinās Dievam.» Zinātne bija saistīta ar cilvēka ķermeni un tā prasību realizāciju, aktīvi attīstīja cilvēka apziņu un intelektu. Mistiskās, okultās tendences bija saistošais posms starp zinātni un reliģiju. Jaunas zinātnes dzima no mistiskām tendencēm, kā, piemēram, alķīmija, kura pēc tam kļuva par ķīmiju.

Reliģijai un zinātnei bija jācīnās savā starpā, jo pretēju punktu apvienošanās vienā svārstā nozīmē tā apstādināšanu. Taču divos pretēji vērstos svārstos mēs redzam kaut ko citu. Lai kā kustētos dvēsele, augstāko garīgo principu prioritātei jātiek ievērotai bez atlaidēm. Tāpēc visas reliģiskās skolas runāja par to, ka dzīves jēga ir tieksmē uz to, kas mūs radījis. Tā ir garīgā prioritāte pār laicīgo. Mana apziņa var būt piesaistīta laicīgajam - tas nav bīstami, taču lielākajai manas dvēseles daļai un manam garam jātiecas pie Dieva.

Sešdesmito gadu sākumā zinātnieku veiktie pētījumi okeānā parādīja, ka ūdenī dzīvojošo organismu kolonijās katrs ņem sev tikai 20 % dzīvei nepieciešamo vielu, 80 % tās izmet ūdenī. Ilgi nevarēja saprast, kādēļ tas tā notiek. Pēc tam aptvēra. Izrādījās, ka it kā veltīgi izmestās ķīmiskās vielas rada starp- organismu saites, kurām pateicoties kolonija izdzīvo. Šie likumi darbojas visos dzīvās matērijas organizācijas līmeņos. Cilvēks nav izņēmums. Tikai 20 % savas garīgās enerģijas viņam jāpaņem sev un savām laicīgajām problēmām, bet atlikušie 80 % - jāatdod Dievam.

Jo piezemētāka ir cilvēka dvēsele, jo vairāk tai jātiecas pie Dieva, un otrādi - garīgs cilvēks drīkst veltīt uzmanību laicīgajam. Vesela šūna vispirms strādā organisma labā, tikai pēc tam savā labā. Ja šūna aizmirst par organismu un sāk strādāt tikai sev, tad tā ir iznīcināma. Kārdinājums aizmirst, ka organisms ir galvenais, ir diezgan liels, jo šūna taču to neredz un visu dzīvei nepieciešamo saņem no apkārtesošajām šūnām, tādēļ periodiski sadarbībai ar šīm šūnām jātop pārtrauktai, lai galveno impulsu šūna sūtītu veselajam, nevis daļai. Ir vēl viens efektīvs līdzeklis - šūnas nāve. Tad tās kontakts ar citām šūnām tiek spēji pārrauts un tās galvenā informatīvā struktūra krasi maina orientāciju no fiziskā apvalka, kur viss ir atdalīts, uz lauku, kur viss ir vienots. Sajutusi augstāko pakāpi vienotībai ar organismu, šūna atgriežas fiziskajā līmenī un aizmirst par šo kontaktu, un, kaut arī tās apziņa vērsta tikai uz pašas interesēm, zemapziņa, kurā ir atmiņas par pagātni, pavēl tai pirmkārt strādāt organisma labā. Lūk, kādēļ veselā organismā šūnas periodiski atmirst, bet vēža šūnas ir praktiski nemirstīgas.

Tātad nāve, tas ir, fiziskā apvalka sagraušana un lauka aktivizācija, dabā ir visvarenākais attīstības piespiedu faktors. Šie likumi ir taisnīgi jebkuram organismam, vienalga, vai tās ir dažas dzīvas molekulas vai baktēriju kolonija, cilvēce vai viss dzīvais Visumā.

Cilvēks ir tāda pati šūna Visumā. Un kā veselai šūnai tam jāstrādā vispirms Visuma, pēc tam sevis labā, un Dievs viņam jāmīl vairāk nekā viss cits, kas viņu saista ar Zemi. Augstākajai laimei uz Zemes jābūt mīlestībai uz Dievu, un cilvēkam jābalstās nevis uz laicīgām vērtībām, bet uz mīlestību uz Dievu. Tas ir pats galvenais. Mūsu zemapziņā, tas ir, mūsu dvēselē, nonāk viss, kas pastāvīgi tiek fiksēts apziņā. Ja cilvēks domā tikai par laicīgo un turas pie Zemes lietām, aizmirsis par Dievišķo, tad pie Zemes piesaistās ne tikai viņa dvēseles maza daļa, bet arī visa dvēsele kopumā. Viņš līdzinās vēža šūnai, kura, aizmirsusi par organismu, darbojas tikai savā labā. Šo procesu nepieciešams apstādināt, jo gara struktūru degradācija ir bīstama Visumam. Tāpēc cilvēks periodiski jāatrauj no laicīgām lietām ar slimībām, traumām, nelaimēm un nāvi - atkarībā no tā, cik viņa dvēsele ir piezemēta. Māka to visu uztvert kā Dieva sūtītu - tā ir māka attīrīt dvēseli. Piezemētā sagrāves formā sūtītā glābiņa nepieņemšana rada vēl spēcīgāku piesaisti laicīgajam un agresiju.

Kā noteikt, vai dvēsele ir pieķērusies laicīgajam vai ne? Ļoti vienkārši - pēc agresijas. Tieši tā ir signāls, ka dvēsele sākusi piesaistīties laicīgajam. Iedomāsimies, ka mana dvēsele pieķērusies naudai. Tātad automātiski, vai es to gribu vai ne, manī parādīsies ar to saistītas emocijas: nicinājums pret tiem, kam naudas nav, skaudība pret tiem, kam naudas vairāk, naids pret tiem, kas mani apzog, nosodījums pret to, kas aizņēmies no manis naudu un nav laikā atdevis, nožēla, ka neesmu spējis nopelnīt vairāk, un nevēlēšanās dzīvot, ja pazaudēšu naudu. Es pastāvīgi baidīšos par naudu un sapņošu par to. Tas viss vēl stiprāk piesaistīs mani piezemētajam, un mana dvēsele kļūs aizvien agresīvāka. Kamēr šis process notiek apziņā, Visumam tas nav bīstams, tādēļ kā apzināts intelekts ir niecīga daļiņa no tā, ko mēs saucam par garu, jo ir saistīts ar ķermeni un tā prasībām. Tas ir kā inde, kas rudenī sakrājas koka lapās, - kokam tā nav bīstama, bet lapas nokrīt. Taču, ja tā nokļūst saknēs, kas baro visu koku, - tas jau ir bīstami. Dvēseli pārpildījusi agresija kļūst par bīstamu indi Visumam.

Jo vairāk es ienīstu, nosodu, nicinu, jo spēcīgāk mana dvēsele pieķeras Zemei un jo ātrāk šī agresija iekļūst manā zemapziņā, tas ir, manā dvēselē. Jo smalkākos līmeņos tā iekļūst, jo steidzīgāk no tās jāatbrīvojas. Ir četri varianti. Pirmais - brīvprātīgais.

Es jūtu kaut ko nelāgu, sāku palīdzēt citiem, atdodu naudu labdarīgiem mērķiem vai arī atsakos no tās vispār. Ja es to nedaru vai arī neesmu spējis tādējādi attīrīties, ieslēdzas piespiedu mehānisms. Otrais variants - vai nu man jāpazaudē nauda, vai arī man jātop apzagtam. Ja neesmu izjutis naidu pret zagli, neesmu viņu nosodījis, tad esmu attīrījies. Ja esmu nosodījis, apvainojies, sācis nicināt, tas nozīmē, ka neesmu pieņēmis pašu saudzīgāko attīrīšanas veidu. Tad ieslēdzas trešais, krietni bargāks variants: slimības, traumas, nelaimes. Ja neesmu mācējis iekšēji attīrīties, seko pēdējais attīrīšanas variants - nāve. Te ir zināms paradokss: ar cilvēku, kurš mani apzadzis, tiek glābta mana dzīvība. Māka tam pretoties ārēji un absolūti pieņemt iekšēji tā ir māka padarīt veselu dvēseli un rezultātā arī ķermeni.

Mehānisms, kā dvēsele pieķeras Zemei, bija zināms jau senos laikos un tika bloķēts ar dažādām tehnikām. Viena no tām - upurēšana. Pirmatnējie mednieki labāko daļu no sava medījuma atdeva gariem. Viņi zināja, ka citādi nākamās medības nebūs veiksmīgas. Un tas bija pareizi. Viss, kam esat pieķērušies, jums jāzaudē. Šis mehānisms izteikts Mozus baušļos. Pirmais bauslis: «Es esmu Dievs, tavs Kungs». Pirmajai domai jābūt par Dievu. Otrais bauslis: «Tev nebūs citus dievus turēt manā priekšā», - tas ir, nepielūdz neko, kas ir laicīgs. Lūgšana tas ir mērķis. Nekas uz zemes nevar būt par mērķi, tas var būt tikai līdzeklis. Tāpēc Mozus ielauzās ļaužu pūlī, kas pielūdza zelta teļu, un viņus nogalināja. Viņš saprata: ja tagad neapstādinās daļu no viņiem, var izvirst visa tauta.

Pirms dažiem tūkstošiem gadu cilvēka dvēsele varēja pieķerties redzamiem materiāliem labumiem.

Tas bija pirmais Zemes laimes līmenis: ēdiens, seksuālais apmierinājums, māja, īpašums, nauda. Ja cilvēks ar dvēseli tam pieķērās, dvēsele kļuva alkatīga, nīs- toša un aizvainojuma pilna. Un visi labumi viņam bija jāzaudē, lai attīrītu dvēseli. Lai neiestigtu laicīgajos labumos, lika ieviesti periodiski ierobežojumi ēšanā un seksā. Radās tradīcijas un paražas, kas neļāva cilvēkam aizmirst par Dievu un pieķerties ar dvēseli pie Zemes.

Pagāja tūkstošiem gadu, un cilvēce paaugstināja savu garīgo līmeni un abstrahēšanās spēju. Cilvēks jau redzēja ne tikai vienu vai otru priekšmetu, bet arī to, kas tos saistīja, vienoja. Parādījās laicīgais, taču neredzamais, un izrādījās, ka pieķerties var arī tam. tas arī ir laicīgā otrais līmenis - attiecības ar tuvu cilvēku, mīlestība pret viņu, pienākuma jūtas, viss, kas saistīts ar darbu, sabiedrisko stāvokli un tā tālāk. Tam pieķērās garīgāki ļaudis. Ja cilvēks mīlēja vecākus vairāk nekā Dievu, tad nākamajā dzīvē vecākiem vajadzēja viņam darīt pāri, slikti pret viņu izturēties, lai cilvēka dvēsele nepieķertos vecākiem un viņš savu mīlestību vērsiu uz Dievu. Vajadzēja periodiski saraut attiecības starp cilvēkiem, lai tie ķertos pie galvenā, mūžīgā pavediena - saiknes ar Dievu. Izpratni par to, izteiktu koncepcijas līmenī, ir devis Jēzus Kristus. Lūk, kādēļ galvenais Kristus bauslis ir: «Mīli Dievu vairāk par tēvu, māti un dēlu savu». Lūk, kādēļ viņš teica: «Esmu nācis šķirt brāli un māsu, vīru un sievu.» Ar baušļiem, līdzībām un savu izturēšanos Kristus ļāva saprast, ka dvēselei nav jāpieķeras uz Zemes nekam, pat ja tas ir neredzams.

Pagāja laiks, cilvēce sasniedza vēl augstāku pakāpi, un izrādījās, ka ir trešais laicīgās laimes līmenis. No Dievišķā viedokļa tāds pats kapitāls kā nauda, mašīna un vasarnīca ir cilvēka spējas, viņa garīgās īpašības, gudrība un liktenis. Šis pieķeršanās līmenis rada vislielāko augstprātību, vislielāko agresiju un vissmagākās slimības. Ar ko tas saistīts?

Katrs cilvēks zina: ja šodien viņam ir nauda, tad rīt viņš to var pazaudēt. Kārdinājums padarīt to par atbalsta punktu nav visai liels. Tas pats attiecas uz jebkurām materiālajām vērtībām. Garīgi ļaudis diezgan viegli pārvar šo līmeni, taču kārdinājums pieķerties ģimenei, sabiedriskajam stāvoklim, iemīļotajam darbam un vēlēšanās reaģēt ar agresiju, kad tas viss tiek sagrauts, ir daudz lielāka un tiek bloķēta ar smagām slimībām, traumām un nelaimēm.

Trešais līmenis būtiski atšķiras no pirmajiem diviem. To nevar apzināt, nesavienojot Rietumu un Austrumu domāšanas veidu. Rietumu domāšana vadās no priekšstata par vienu dzīvi, Austrumu domāšana - no priekšstata par daudzkārtēju iemiesošanos. Savienot Rietumu un Austrumu domāšanu - tas nozīmē savienot laicīgo ar Dievišķā interesēm, prasmi būt taktiķim un stratēģim, svētajam un darījumu cilvēkam vienlaikus.

Ar ko atšķiras trešais līmenis? Svarīgākais ir tas, ka es skaidri zinu: gan naudu, gan iemīļoto darbu, gan materiālos labumus es pazaudēšu kopā ar savu dzīvību. Spējas kapā līdzi nav iespējams paņemt, taču galvenā atmiņa un mana pieredze, kas veicina spēju attīstību, glabājas dubultniekā apmēram piecas dzīves. Tādēļ arī spējas un garīgās īpašības, kas ir to pamatā, var eksistēt līdz piecām dzīvēm. Tiklīdz mirst ķermenis, mirst arī mūsu spējas un garīgās īpašības. Pats ilgmūžīgākais kapitāls ir gudrība, jo informācija par to glabājas struktūrās, ko sauc par «likteni». Kārdinājums pieķerties gudrībai ir maksimāls. Kad tas notiek, rodas vislielākā augstprātība. Cita cilvēka vai savas gudrības cildināšana un mīlēšana ir vislielākais kārdinājums. Pieķeršanās gudrībai rada vislielāko agresiju. Lūk, no kurienes cēlusies līdzība par eņģeli, kas vērtēja savu gudrību augstāk par Dievu, atteicās no Dieva un rezultātā kļuva par sātanu. Pēc četrdesmit deviņām dzīvēm sairst cilvēka liktenis, sagrūst pieķeršanās gudrībai. Patiesi gudri kļūst cilvēki ar sakropļotu likteni, kas pārcietuši daudzas nelaimes un zaudējumus un spējuši uztvert tos kā attīrīšanu, kas sapratuši, ka atbalsta punkts nevar būt gudrība un liktenis, un balstījušies uz mīlestību uz Dievu.

Pēdējos trīssimt gados cilvēce apziņas attīstībā veikusi milzīgu izrāvienu. Tas viss pieder pie laicīgām vērtībām. Zinātnes panākumu absolutizācija, šķietamais saprāta triumfs un aizvien mazākais humānisms bērnu audzināšanā noveduši pie tā, ka visa cilvēce ir pieķērusies gudrībai. Tāpēc tik spēcīgi pastiprinājušies cietsirdības un sātanisma elementi, un tādēļ tuvākajā nākotnē cilvēci gaida likteņa sabrukumi: Zemi satricinās daudzas slimības, nelaimes, kataklizmas. Cik lielā mērā cilvēce spēs pacelties tam pāri, tik nevajadzīgi būs satricinājumi.

Katru no mums vada Visums, tāpat kā šūnu - organisms. Jo vairāk cilvēks piezemēts, jo mazāk viņš to jūt, jo vairāk spēku viņš velta taktikai un aizmirst par stratēģiju, un otrādi - jo skaidrāk viņš redz savu atkarību no Dieva, jo vairāk iespēju viņam tiek dots. Ja es nepareizi uztveru pasauli, ja nepaspēju pārkārtot savas garīgās struktūras informācijas uzņemšanai, tad sāk sabrukt mani fiziskie un lauka parametri. Bet, tā kā man ir savas izturības robežas, ieslēdzas saudzējošais variants. Ap mani izveidojas cilvēku grupa, caur kuriem es saņemu informāciju.

Manā priekšā sēž sena mana paciente, kuru pēdējā gadā es vadu, vienkārši kontrolējot situāciju.

- Mani nesen piemeklēja nepatikšanas. Vispār viss kaut kā nav lāgā.

Skatos viņas lauku un redzu likteni, kurš kā putns apskauj viņu ar spārniem un cieši tur, un blakus vēl kāda liktenis - tas ir mans. Nāk tekstuālā informācija. Skatos, ko viņas liktenis nodod manam liktenim. Šis teksts ir šāds: «Pasaki viņam, ka ir bīstami tagad domāt par materiālo labklājību. Tā ir nāve cilvēkiem,» - un informācija aizveras.

Es saprotu: ja es tagad domāšu par materiālo labklājību, tas var izkropļot otro grāmatu. Es tagad nedzīvoju savā istabā ar diviem logiem, kas vērsti uz blakusesošā nama sienu, bet īrēju dzīvokli. Ja vēlēšanos, lai man būtu savs dzīvoklis, ielaidīšu mazliet dziļāk dvēselē, tā kļūs par indi tajos graudos, ko sēju.

Tagad saprotu, kādēļ man negribas uzstāties radio, televīzijā un izmantot citus reklāmas veidus, izņemot paša grāmatas. Nedrīkst noraidīt laicīgo un atgrūst to no sevis, taču nedrīkst tam arī pieķerties. Tas iespējams, aizvien vairāk pieaugot divu pretstatu potenciālam - ideālisma un materiālisma, zinātnes un reliģijas, kas apvienojas manā metodē un pasaules uztverē. Ja mūsu dvēsele pastāvīgi netiecas pie Dieva un nemeklē jaunus izziņas un pilnveides ceļus, tā nemanāmi sāk pieķerties Zemei un tad tiek ieslēgti piespiedu attīrīšanas mehānismi. Sākumā smalkākie: apvainojumi un nepatikšanas, ko sagādā cilvēki. Ja cilvēks nesaprot, ka ļaudis nav vainīgi, bet gan Dievišķais viņu ārstē, ieslēdzas bargāks mehānisms. To pašu sāk darīt tuvinieki: vecāki, brālis, vīrs vai sieva.

Ja nepieņem arī to - trieciens nāk caur bērniem. Ja cilvēks nespēj pieņemt garīgās ciešanas, sākas fiziskās. Sākumā nepatikšanas, nelaimes, traumas, bet pēc tam jau slimības vai nāve.

Vai jūs nevarētu palīdzēt manam draugam? jautā paziņa. - Viņš grib palikt dzīvs, bet, kā izskatās, izredžu viņam nav daudz.

Apsolu satikties ar jauno vīrieti un paskaidroju, kas ir viņa problēmu cēlonis.

Kad cilvēks skauž, nīst, nožēlo, viņa dvēsele pieķeras tam, kā dēļ viņš to dara. Piemēram, es pastāvīgi apskaužu kādu naudas dēļ, mana dvēsele pieķeras tai, un naudas man nebūs. Viss redzamais, kas sniedz baudu mūsu ķermenim, ir piesaiste pirmajam līmenim: ēdiens, seksuālās baudas, apģērbs, dzīvoklis, nauda un tā tālāk.

Piedodiet, taču pret naudu man ir normāla attieksme.

- Toties seksuālās baudas jūs īpaši aizrauj. Jūs esat tām pārāk pieķēries, tāpēc jums ir daudz problēmu. Galvenā piesaiste jums ir pie otrā laicīgā līmeņa. Mīļoto sievieti un ģimeni jūsu dvēsele vērtē augstāk par Dievu. Tāpēc sievietēm bija jāpārtrauc ar jums attiecības, jūs jānodod un jāapvaino. Tā vietā, lai iekšēji to pieņemtu un attīrītos, jūs nicinājāt sievietes, jūsos darbojās iznīcināšanas programma. Nicinājums ir bīstamāks par naidu un aizvainojumu. Nicinot sievu, jūs galējāt nost savu nākamo dēlu. Pašlaik viņa iespējas parādīties pasaulē ir tuvas nullei, tāpēc vai nu jūs smagi slimojat un maināt savu attieksmi pret pasauli, attīrāt savu un viņa dvēseli, vai arī jums jāmirst, lai viņš varētu piedzimt kaut vai nākamajā dzīvē. Stāvokli sarežģī tas, ka jūsu dvēsele ir pieķērusies ari trešajam laicīgā līmenim - gudrībai. Sākumā jūs nicinājāt dumjos un nepilnīgos, bet pēc tam sākāt nicināt sevi.

-Es taču sevi nenicinu, - protestē jaunais cilvēks.

- Bet ko tad jūs darāt, ja esat kļūdījies vai slikti rīkojies?

Viņš parausta plecus.

-Pats sevi lamāju: «Muļķis tāds!»

-Tas arī ir nicinājums pret sevi. Jebkura agresijas forma piesaista mūs tam, pret ko tā vērsta.

īsu brīdi jaunais cilvēks domā.

Nesen es biju pie kādas dziednieces. Viņa ir bijusī ārste, guvusi gaišredzības spējas un teica to pašu, ko jūs, tas ir, lai es lasītu desmit baušļus. Jūs man teicāt, ka es sievietes mīlu vairāk nekā Dievu. Pirmais bauslis runā par Dievu, bet desmitais saka: «Neiekāro sava tuvākā sievu». Vēl viņa teica, lai es gavētu un skaitītu lūgšanas, taču man tas nepalīdzēja. Sakiet - kāpēc?

-Jūsu nicinājums ir saistīts ar izteiktu augstprātību. Maksimālu augstprātību rada pieķeršanās trešajam laicīgā līmenim. Tātad pirmkārt vajag pārvarēt vēlēšanos savu gudrību vērtēt augstāk par mīlestību uz Dievu. Taču kristietībā nav baušļu, kas attiektos uz trešo laicīgā līmeni. Ir tā, ka baušļi bloķē to, kam var pieķerties vienā dzīvē. Spējas, garīgās īpašības, gudrība dzīvo vairāk nekā vienu dzīvi un saistītas ne tikai ar dzīvi uz Zemes, bet arī ar dzīvi citās pasaulēs un uz citām planētām, tādēļ vēlēšanās balstīties nevis uz mīlestību uz Dievu, bet uz trešo laicīgo līmeni ir pati lielākā vēlēšanās, un ar to tikt galā ir vissarežģītāk.

Kā noskaidrojās, agresijas emociju bīstamība nav to spēkā, bet gan - cik dziļi šīs emocijas iekļūst dvēselē. Tāpēc nicinājums ir daudz bīstamāks par naidu vai aizvainojumu. Ja cilvēkam ir pirmā līmeņa piesaiste, rodas agresija, taču tā ir virspusēja; otrā līmeņa piesaiste rada bīstamāku, dziļāka līmeņa agresiju. Vienkāršāk sakot, grēcinieks, pļēgurs un meitu ģēģeris ir mazāk bīstami nekā greizsirdis un birokrāts. Tas, kurš pieķēries pienākumam, darbam, ģimenei, smalkajā līmenī ir daudz bīstamāks nekā pirmie trīs.

Visdziļāk iekļūst un pati bīstamākā ir agresija, kas saistīta ar pieķeršanos trešajam līmenim. Tā kā pēdējos simt gadus cilvēce ir absolutizējusi zināšanas, spējas un aizvien vairāk tām pieķeras, lauka struktūras ir pārpildītas ar agresiju, sātanismu un sākusies šī procesa spēcīga bloķēšana.

Pastāstīšu jums līdzību par diviem mūkiem.

Viens no mūkiem pastāvīgi gavēja un lūdzās, bija vājš un novārdzis, bet otrs atļāvās paēst un iedzert, bija jautrs resnītis. Kad atlidoja eņģelis un sāka izvēlēties, kurš ir svētāks, viņš izvēlējās otro, un visi pārsteigti prasīja kādēļ gan otro, kas par lietu? Eņģelis atbildēja, lūk, ko:

«Kad es sāku gavēt, badoties un daru to ilgi, tad es sāku nicināt citus, jūtos pārāks par citiem, pilnīgāks; ja negavēju un iedzeru, tad vairs nevaru nicināt nepilnīgus ļaudis. Un, kad man vajadzēja izvēlēties, es izvēlējos otro.»

Turpinu skaidrot jaunajam cilvēkam: Bagātīga maltīte, iedzeršana, seksuālās baudas diezgan spēcīgi piezemē mūsu dvēseli. Tāpēc periodiski ierobežojumi - un visai stingri - ir nepieciešami, taču, pilnībā to visu aizliedzot sev, jūs nekļūsiet par svēto. Darbs ar sevi nav galvenais garīguma attīstīšanas priekšnoteikums. Noteicošā ir tieksme attīstīt mīlestību savā dvēselē.

Viena no manām kādreizējām pacientēm uzstājīgi lūdza tikšanos.

-  Ar mani viss ir lieliski. Mainījusi attieksmi pret ļaudīm, kļuvu par citu cilvēku. Šoreiz atvedu savu dēlu. Viņam gribētos zināt, vai viņš ir uz pareizā ceļa. Dēls nodarbojās ar mūziku, viņam ir lielas dotības, bet tagad viņš strādā par finansu direktoru kādā lielā firmā.

Skatījos jaunā cilvēka lauku, parādīju viņam savus zīmējumus un paskaidroju:

-  Redziet, tas ir nāves hieroglifs. Ja tas ir pa labi tā ir programma, ja zem kājām - tai jātop izpildītai. Lauka spriedze ir trīskārša. Septiņkārtīgas spriedzes gadījumā jums jāmirst, es teiktu tā: jūsu laukā briest nāve. Iemesls - dvēsele aizvien vairāk pieķeras naudai.

Jaunais cilvēks nogaidoši raudzījās manī.

-Es izturos pret naudu tā, kā jūs mācāt. Tā man ir smags, nepatīkams pienākums.

-  Lai gan esat vienaldzīgs pret naudu, darbs jums labi sokas, - es viņam sacīju.

Nu un tad? - viņš brīnījās.

-Ja nolemsiet, ka tā ir jūsu sūtība, varat nomirt. Jūs esat radīts mūzikai, jums ir lielas spējas. Tomēr ir viens apstāklis, kas visam traucē. Jūs esat pārāk pieķēries iemīļotajam darbam. Tas nenozīmē, ka vajag mazāk mīlēt mūziku. Tas nozīmē - neizrādīt agresiju, ja kaut kas neizdodas. Bet jūs nicināt sevi par neveiksmēm. Tādēļ līdzsvarošanai jūs periodiski jāatrauj no jūsu darba. Taču jums vienmēr atkal pie tā jāatgriežas. No tā ceļa, pa kuru esat aizgājis, varat neatgriezties un nonākt kapā. Kad cilvēkam ir Dieva dots talants un sūtība, viņš tiek ļoti stingri vadīts. Man ir tiesības dot informāciju, bet, kā rīkoties, izlemiet pats.

-Labi, - sacīja jaunais cilvēks, - es sapratu. Mans vecākais dēls spēlē vijoli vai tas viņam ir vajadzīgs?

Viņam labāk par to aizmirst.

- Bet viņš taču ir ļoti spējīgs.

-Jūsu dēls pa mātes līniju mantojis nicinājumu pret cilvēkiem spēju dēļ. Jūsu dēls iekšēji nicina cilvēkus, augstprātīgi izturas pret tiem.

-Jā, to es esmu pamanījis.

-Ar tādu attieksmi jebkuri lieli panākumi viņam ir nāvīgi bīstami. Tātad vai nu viņš zaudēs spējas, vai roku, vai arī dzīvību. Strādājiet ar viņa raksturu, nedomājiet par viņa karjeru.

Nesen biju kādā pilsētā netālu no Pēterburgas. Gadījums šeit bija klasisks. Tajā koncentrējās problēma, kas šobrīd nomoka daudzus. Manā priekšā sēdēja labi ģērbusies sieviete, diezgan simpātiska, valdzinoša. Viņa runāja mierīgi un nosvērti, tikai, skarot sāpīgo tēmu, viņas tonis mainījās.

-Mēs ar vīru gribam nosist mūsu dēlu. Es cenšos apvaldīt sevī šo vēlēšanos, taču jūtu, ka vairs nespēju. Domāju, ka agri vai vēlu mēs viņu nositīsim. Tas nav cilvēks, bet kaut kāds izdzimtenis. Un mēs ar vīru taču audzinājām viņu pilnīgi citādi. Dēlam astoņpadsmit gadu, bet, pie galda sēžot, viņš nevis ēd, bet rij, viņš par mums nemitīgi ņirgājas, - sievietes acīs icdzalkstījās naids un niknums. - Viņš pievāc visu naudu un to vienkārši kaut kur iztērē. Man kauns par viņu cilvēku priekšā. Tas taču ir nemitīgs pazemojums un ņirgāšanās!

-Klausieties, - es mēģināju viņu apturēt. - Jūsu dēls ir daudz kārtīgāks un tīrāks par jums abiem, un ar savu ārējo izturēšanos, kas jums liekas nejēdzīga, viņš ārstē jūsu dvēseles. Precīzāk sakot, jūs ārstē ar jūsu dēlu. Lai mainītu situāciju, jums vajag mainīt sevi, savu attieksmi pret pasauli. Tad dēls kļūs daudz maigāks. Ārstējot savu dvēseli, jūs labosiet apkārtējo cilvēku izturēšanos. Jūs dēlu uzskatāt par rotaļlietu un vergu, taču viņa dvēsele jums nepieder. Tās ir viņa tiesības - ko ēst, kā ģērbties. Nīst un nosodīt viņu par to nedrīkst.

-Tas ir viņš, kurš mūs ienīst! - sieviete atkal nikni iekliedzās. - Man jau trīs gadus stāv viņam paredzēta inde. Taču mani visu laiku kāds aptur. Vīrs ir sagatavojis cirvi un vairākas reizes gribēja sacirst dēlu gabalos, bet katru reizi viņam kaut kas traucēja: kāds atnāca, kaut kas novērsa.

Man pietika trīs līdz piecu sekunžu laika, lai ieraudzītu un novērtētu situāciju, bet vai es to pratīšu izskaidrot šai sievietei?

- Redziet, - es sāku skaidrot, - ir noteikti likumi, kuri tiek stingri pildīti. Programma tiek dzēsta ar pret programmu. Jums ir kolosāla zemapziņas agresija pret dēlu, un, lai izdzīvotu, viņam nākas izrādīt apzinātu agresiju. Tādā veidā rodas līdzsvars. Tagad parunāsim par agresijas iemesliem. Jums iepriekšējās dzīvēs bija nauda, laimīgs liktenis, un jūsu dvēsele sāka tiem pieķerties, jo jūs nicinājāt nepilnību, jūtoties pilnīgāka par citiem. Dvēselei jāmīl vispirms Dievs, tikai pēc tam laicīgais. Kad dvēsele pieķeras Zemei, tā kļūst lepna un agresīva. Jūsu dvēsele ir pieķērusies naudai, materiāliem labumiem, labvēlīgam liktenim.

Nekā tamlīdzīga, - sieviete protestēja. - Es naudai absolūti neesmu pieķērusies. Esmu gatava palīdzēt ikvienam, un man bieži lūdz palīdzību, bet mans dēls to nekaunīgi pieprasa. Ja es nedodu, viņš, nelietis, paņem kādu mantu un pārdod. Es viņu tā ienīstu, ka esmu sākusi nīst jau visus bērnus. Redzot jaunu sievieti šūpojam bērnu ratiņos, man gribas tai iesist un pateikt: «Stulbene, tu nezini, ko viņš pēc tam ar tevi izdarīs!»

Skatījos viņai acīs un centos runāt saudzīgāk.

-Sākumā jūs atraisījāt un vilkāt sev līdzi dēla un visu bērnu iznīcināšanas programmu, bet tagad tā jūs velk sev līdzi, un jums kļūst aizvien grūtāk kontrolēt emocijas. Tagad jūs var glābt tikai tiekšanās pie Dieva.

Kāds Dievs, par ko jūs runājat? Es nekad Dievam neesmu ticējusi un nesaprotu, kāda Dievam gar visu daļa.

Turpināju mierīgā balsī:

Pie manis nesen bija ieradies smagi slims pacients, un es viņam teicu, ka viņan jālūdzas, lai izdzīvotu. Viņš iebilda, ka nekad to nav darījis un nedarīs. Es atbildēju, ka tādā gadījumā palīdzēt viņam nevaru. Jūsu dēls jums šķiet izdzimtenis un viņa uzvedība - briesmīga. Bet sevi jūs uzskatāt par labu un atsaucīgu cilvēku, kas nav pieķēries laicīgiem labumiem, taču dvēseles dziļumos jūs esat bezjūtīgs, savtīgs cilvēks, kas pieķēries naudai un nicina citus. Tāds cilvēks redzamo labklājību vērtē augstāk par neredzamo, tas ir, garīgo. Viņš ar zobiem un nagiem turas pie imidža, sabiedriskā stāvokļa, viņam galvenais ir nevis atbildība Dieva priekšā, bet tas, ko teiks un domās citi. Kā jūs izturaties pret cilvēkiem šajā dzīvē, tā pret jums izturēsies bērni nākamajā dzīvē. Jūsu dēls izturas pret jums tā, kā jūs izturējāties pret cilvēkiem iepriekšējās dzīvēs. Tā kā jēdziens «Dievs» jums ir svešs, tad dvēseles intereses seko tikai pēc miesas interesēm. Tādēļ to, kas ir jūsu glābiņš un attīrīšana, jūs noliedzat. Šajā dzīvē jūs cenšaties uzvesties pareizi, tādēļ jūs tikāt pasargāta no situācijas, kurā jūs varējāt nogalināt dēlu. Pēc viņa nāves jūs ar vīru ilgi nedzīvotu. Jums nāktos mirt no smagas slimības, bet jūsu vīrs tiktu nogalināts. Jūs gribat pārcirst virvi ap kaklu, bet savilksiet to vēl stiprāk. Jūsu dēls ir tāds, kādu jūs viņu izveidojāt iepriekšējās dzīvēs. Ja gribat viņu pārmainīt - mainiet sevi, strādājiet ar sevi. Cēlonis ir jūsos. Viņa dvēsele dziļākā būtībā ir ļoti harmoniska. Mainīt sevi jūs varat, balstoties nevis uz miesas interesēm, bet uz gara interesēm. Augstākais atbalsta punkts - mīlestība uz Dievu.

-  Paklausieties, - sieviete sacīja, urbjoties manī ar smagu skatienu, - neviens no maniem paziņām netic Dievam. Taču viņi ir labi cilvēki un viņiem ir normāli bērni. Kāpēc tad man ir tādas likstas?

-Jūs agrāk par viņiem iepriekšējās dzīvēs sākāt pieķerties Zemes lietām. Ja šie ļaudis nemainīs savu attieksmi pret dzīvi, viņi izsmels savas rezerves un ar viņiem notiks tas pats.

-   Nē, es tam nevaru noticēt, - viņa kategoriski atbildēja.

-  Bet es jums nevaru palīdzēt, - teicu es.

Viņa pagriezās un devās prom. Es viņu panācu.

-  Pirmkārt, atstājiet mājas telefona numuru, otrkārt, atcerieties: ja nogalināsiet dēlu - sakropļosiet savu dvēseli. Jūs saraustīs gabalos - un ne tikai šajā dzīvē, bet arī nākamajās. Treškārt, ja spēsiet lūgt, ka Dievu mīlat vairāk par visu uz Zemes, un tāpat ari lūgt par dēlu - viņa attieksme pret jums mainīsies. Saprotiet, mainīsies tieši pret jums. - Viņa klusēdama aizgāja, bet es noguris atkritu dīvānā.

Lai kļūtu par dziednieku, jāpaceļas pāri jebkura pacienta nepilnībai, saprotot, ka arī to nosaka Dievs.

Man tas vienmēr sagādājis grūtības, īpaši šajā gadījumā. Taču dvēseles dziļumos es esmu laimīgs. Zemapziņas agresija pret dēlu sievietei bija krasi mazinājusies. Pēc desmit dienām es viņai zvanīju.

-  Nezinu, kā ir ar zemapziņas agresiju, bet ārēji es cenšos viņu nenosodīt un lūdzos, - viņa teica.

-Jums arī iekšējā līmenī neizskatās slikti. Vai dēla attieksme pret jums ir mainījusies vai ne? Pastāstiet, lūdzu.

-Jā, viņš kļuvis maigāks, - sieviete atbildēja.

Kad vēlāk runāju ar sievieti pa telefonu, nepazinu viņas balsi. Tas metāls, kas skanēja viņas balsī pirmajā reizē, šķiet, bija izgaisis. Man bieži gadās neveiksmes un situācijas, kurās es nevaru palīdzēt cilvēkam, jo nezinu, kā to izdarīt. Bet tādi gadījumi kā šis dod sajātu, ka vienkārši jāiet uz priekšu un visas neveiksmes jāpieņem kā iespējas pilnveidoties.

Pieņemšanā sieviete negaidīti man jautāja:

-Ja parādās negatīva doma, vai vajag to sadedzināt? Tas palīdz vai ne?

-Nē, protams, - es atbildēju.

-Jūs maldāties, - sieviete bija vīlusies. - Esmu ievērojusi, ka kļūst tomēr labāk.

-  Un vai uz ilgu laiku? - es jautāju.

Viņa paraustīja plecus.

-  Es raugos uz to no stratēģiskās, bet jūs - no šā brīža pozīcijas. Negatīva doma - tās ir sekas, bet cēlonis ir dvēseles pieķeršanās kaut kam piezemētam. Ja pastāvīgi cīnīsieties ar sekām, uzlabošanās būs, taču pēc tam tā pārvērtīsies par vēl lielāku tumsu. Netīra, negatīva doma - tā ir tā pati slimība. Kad medicīna mēģināja tikt galā ar slimību, nevis tās cēloņiem, tā vienmēr cieta neveiksmi. Taču neveiksme nāca vēlāk, bet vispirms bija atvieglojums. Tas arī tika uzskatīts par izveseļošanos. Šobrīd šis periods ir ievērojami saīsinājies. Ārsti sākuši saprast, ka jānovērš nevis slimība, bet gan slimības cēlonis. Ļoti raksturīgs piemērs ir attieksme pret paaugstinātu temperatūru. Sākumā centās mazināt karstumu, uzskatot to par slimību, bet vēlāk šis uzskats krasi mainījās.

Tas pats notiek arī ekstrasensorikā. Sākotnējās, primitīvajās darba formās ekstrasenss cenšas slimību izvilkt un sagraut, sadedzināt un pārnest uz kaut kurieni. Un radās tehnika, kad slimību sadedzināja ar staru no trešās acs, pārvietoja slimību uz Zemes dzīlēm vai Saules centru, uz priekšmetiem, uz dzīvniekiem, iedomājās slimību zivs izskatā ar mērķi «noslīcināt» to okeānā un tā tālāk. Tas palīdz, kad cēlonis, kurš tiek bloķēts ar slimību, ir nenozīmīgs. Tādēļ problēmas atgriešanās notiek plūdeni, lēni. Bet, kad pieķeršanās piezemētajam ir spēcīga, tādas tehnikas piemērošana nevis uzlabo, bet pasliktina stāvokli. Visi spēki aiziet neauglīgā cīņā ar sekām, nevis ar cēloni. Šis mehānisms ir zināms pietiekami sen. Atcerieties Jēzus Kristus līdzību par ļaunajiem gariem.

Ļaunais gars - tā ir netīra doma, kas iestrēgusi dvēselē. Cilvēks izdzen ļauno garu no dvēseles, un tas aiziet, bet, pastaigājis apkārt, atgriežas atpakaļ un atved vēl septiņus. Izdedzināšana ar nokaitētu dzelzi rada septiņkārtīgu pasliktinājumu. Sārņu rašanās iemesls ir vēlēšanās laicīgus labumus uzskatīt par absolūtu vērtību. Atteikšanās no garīgā un Dievišķā loģikas darbojas tikai laicīgajā loģikā. Tas ir vēža šūnas princips - atteikšanās no organisma un darbošanās tikai sevis labā. Tāpēc vēlēšanās iznīcināt riebīgo, netīro noved pie tā desmitkārtīgas palielināšanās. Dvēsele attīrās tad, kad tā mīlestībā un pazemībā tiecas pie Dieva, paceļoties pāri visam laicīgajam, nevis tad, kad tā cenšas sadedzināt visu piezemēto. Vajag būt uz Zemes, taču nepiederēt tai. Vajag mīlēt Zemi, taču tikai pēc Dieva. Tumsa, sātanisms uzvar, kad vērtē sevi augstāk par Dievišķo. Sākotnējā mīlestībā pret laicīgo ir ielikts egoisms. Lūk, no kurienes rodas tēze par cilvēka sākotnējo grēcīgumu. Bet vai vispār ir vajadzīga mīlestība pret Zemi? Protams, vajadzīga. Vai šūnai jāstrādā savā labā? Dabiski. Taču organisma labā tai vienmēr jāstrādā vairāk. Katrai šūnai ir tendence strādāt savā labā, tātad tas ir vēža pamats. Būtība ir līdzsvarā. Mīlestība uz Dievu - tie ir spārni, mīlestība uz laicīgo - svaru bumbas. Jo smagākas svaru bumbas, jo spēcīgākiem jābūt spārniem. Ja atsvarus noņems, notiks spēcīgs izrāviens augšup, taču, ja tos atkal nepiekārs, spārni kļūs slābani. Tāpēc periodiska atslēgšanās no visa laicīgā labvēlīgi ietekmē dvēseli.

Kad parādās sātaniska, netīra doma, pirmais, kas ir jāsaprot: jūs un šī doma esat dažādas lietas. Vajag paiet malā no netīrās domas. To nevajag dzīt ārā, tai jāuzliek iemaukti. Sātans nevis jāizdzen no dvēseles, bet gan «jāiesēdina aiz restēm». Šim nolūkam tiek izmantota lūgšana, gavēnis un vientulība, tas ir atteikšanās no kontakta ar cilvēkiem, mazkustība, ķermeņa interešu neievērošana. Periodiska ķermeņa vajadzību ierobežošana, ieskaitot elpošanu un seksuālo apmierinājumu, izraisa varenu garīguma uzliesmojumu un attīra dvēseli no sārņiem, paceļot to pāri laicīgām interesēm. Ja cilvēks turklāt vēl arī lūdzas, atzīstoties mīlestībā uz Dievu, tam ir maksimāls efekts. Lielisks piemērs atkal rodas Bībelē. Apustuļi nevarēja izdziedināt ļaunu garu apsēstu cilvēku, bet, kad viņi atnāca pie Kristus, viņš tiem atgādināja, ka tādas slimības tiek ārstētas ar gavēni un lūgšanu, un viņi nokaunējušies aizgāja.

Vēl kas ļoti svarīgs. Piesārņota dvēsele tiek attīrīta ar laicīgiem netīrumiem. Ja cilvēkam ir liela zemapziņas agresija, tā tiks ārstēta ar apzinātu agresiju, kas vērsta pret viņu. Iekšējs, nejūtams nicinājums pret citiem tiek ārstēts ar citu cilvēku ārēju augstprātību. Iebrist dubļos un nenosmērēties var tikai tad, kad tos nenosoda. Tādēļ nekas tā neattīra dvēseli kā iekšējā nosodījuma likvidēšana pret visu, ko mēs saucam par laicīgu netīrību: nelietību, liekulību, nodevību. Ja es iekšēji pieņemu visu kā Dieva sūtītu, bez naida un nosodījuma, bet tikai ar mīlestību, mana dvēsele nevis piesārņosies, bet attīrīsies. Nosodīt sevi par nelabām domām nedrīkst, jāapzinās, ka tā ir patoloģija, un visi spēki jāvērš nevis uz sevis nīšanu, bet uz vēlēšanos pacelties pār nepilnību un iegrožot to. Nākotnē mēs tāpat mīlēsim visu laicīgo un pieķersimies tam, un būsim atkarīgi no tā. Taču katra cilvēka dvēselē uzliesmos Dievišķā dzirksts, kas neļaus tai pieķerties visam laicīgajam.

Cilvēks, kas atnācis uz baznīcu, ir atkarīgs no garīdznieka karmas, ar kuru tas kontaktējas. Tā ir garīgā atkarība. Tādēļ ļoti svarīga ir garīdznieka nodomu tīrība un iekšējā nepiezemētība. Jo vairāk mēs cienām kādu cilvēku, jo vairāk mūsu dvēsele mijiedarbojas ar viņa dvēseli. Bez garīgās un mantotās karmas ir arī ģimenes, sociālā un materiālā karma. Ja cilvēks savu dvēseli neatdod tieši Dievam, viņš kļūst aizvien vairāk atkarīgs no citu cilvēku dvēselēm, viņa dvēsele aizvien vairāk atveras citu cilvēku iedarbībai un aizvien vairāk atkarīga no tās.

Manā priekšā sēdošā sieviete ir atnākusi ar neparastu lūgumu.

Es tagad esmu uzņēmuma direktore. Tas ir privātuzņēmums, mums ir dibinātājs, tas ir, saimnieks. Par direktori kļuvu nesen. Bet līdz tam trīs gadus šo amatu ieņēma mana skolas draudzene. Taču dibinātājs, nepaskaidrojot iemeslus, atcēla viņu no šī amata, pateicis, ka ir neapmierināts ar viņas darbu. Es jūtu, ka viņa tam nepiekrīt un mani stipri apskauž. Bet vakar man gadījās lielas nepatikšanas. Kāds cilvēks mēģināja izraut man no rokām somu, kurā bija uzņēmuma dokumenti un zīmogi. Ja tas būtu izdevies, es jau vairs nebūtu direktore. Jūtu, ka tas saistīts ar draudzeni, un nezinu, vai man kaut ko iesākt. Man gribētos zināt, kur slēpjas cēlonis viņā vai manī.

Skatos viņas un draudzenes lauka struktūras, un viss kļūst skaidrs.

-  Iemesls nav ne viņā, ne jūsos, bet dibinātājā, tas ir, uzņēmuma saimniekā. Viņš sevi, naudu, laimīgu likteni vērtē augstāk par Dievu. Un to visu viņš uzmet jums. Jūsu draudzenei tas viss izpaudās pastiprinātā lepnībā un skarbā, nevērīgā attieksmē pret citiem cilvēkiem. Taču jūsu stāvoklis ir sliktāks. Viņa to nometa virspusēji, ar ārējo uzvedību, bet jūs, ārēji neatļaudamās tā rīkoties, sastūķējāt visus netīrumus sevī iekšā, un jums pieķeršanās lepnībai, naudai un liktenim sasniegusi bīstamu robežu. Darbavietas zaudēšana būtu jūs līdzsvarojusi. Jums ir ļoti slikti likteņa rādītāji lepnības dēļ, tātad šajā atgadījumā ar somu draudzene nav vainojama.

-  Bet ko man tagad darīt?

-   Saprast, ka priekšnieks - tas nav Dievs. Jūsu fiziskais apvalks var būt no kaut kā atkarīgs tikai sociālā ziņā, turklāt garīgi tam jāvēršas tikai pie Dieva.

-  Ko darīt attiecībā uz draudzeni?

-Glābt un attīrīt savu dvēseli pirmām kārtām. Un mēs šķīrāmies.

-  Jūs esat ļoti mainījies, teica kāda mana paziņa.

Pirms gada jūs bijāt tik augstprātīgs, ka bija nepatīkami ar jums satikties.

-Ar savu sistēmu es mainu sevi arī - un turklāt diezgan mokoši. Būdams sistēmas autors, radītājs, tas ir, cēlonis, es vēl lielākā mērā esmu arī sekas. Sākumā es cenšos izprast to, kas nāk kā apgaismība no augšas, bet pēc tam ar šo izpratni sāku audzināt savu nepilnīgo dvēseli.

-  Vai tad jūs neesat tāds, kādiem būt mācāt mūs?

Nē, protams! Ja cilvēkam ir vājš un bezpalīdzīgs

ķermenis, viņš taisa kruķus un iet ar to palīdzību, darina ierīces un veic vingrinājumus, lai nostiprinātu ķermeni. Mana sistēma ir tās pašas palīgierīces un kruķi manai vājajai dvēselei. Es varu palīdzēt saviem pacientiem tādēļ, ka strādāju vairāk par viņiem, pielieku vairāk pūļu savas nepilnīgās dvēseles nostiprināšanai un attīrīšanai.

Paciente man saka:

Man ir formula, pēc kuras es jau vairākus mēnešus cenšos palīdzēt citiem cilvēkiem: «Dievs, sūti visu manu mīlestību un labvēlību otra cilvēka garam un dvēselei …»

Skatos, vai te ir likumpārkāpums smalkajā līmenī. Ir, kaut arī ārēji viss it kā ir pareizi. Ja naids un ļauna vēlējums cilvēkam kaitē, tad labāk sūtīt mīlestību. Kristus teica: «Mīli savu tuvāko kā sevi pašu …» Mīlestība - tā ir vēlme savienoties, saistīties ar kaut ko. Ja es sasaistos ar otra cilvēka dvēseli, tad

tieši tas rada to agresiju, no kuras es mēģinu aizbēgt. Frāze «Mīli savu tuvāko kā sevi pašu» nozīmē, ka smalkajā līmenī mēs visi esam vienoti, esam viens vesels. Ja es lūdzu Dievu sūtīt mīlestību otram cilvēkam, tas ir līdzvērtīgs lūgumam: «Kungs, atļauj man atteikties no Tevis otra cilvēka dēļ». Ja gribat palīdzēt cilvēkam, jums jālūdz, lai viņš spētu Dievu mīlēt vairāk nekā Zemes laimi.

«Mīli savu tuvāko kā sevi pašu un mīli savus ienaidniekus» tas nozīmē, ka, tā kā mēs esam vienoti smalkajā līmenī, tad naids pret otru cilvēku un viņa nāves vēlēšanās līdzinās nāves vēlējumam sev un saviem bērniem. Tā ir vēža šūnas programma, kuras princips ir atteikšanās no organisma un strādāšana savā labā. Tāpēc Kristus teica: «Mīli Dievu vairāk par tēvu, māti un sevi pašu.» Un tikai mīlestības pārpalikumu es varu atdot otram cilvēkam, bet mīlestība pret otru cilvēku vienmēr ir tikai otrajā vietā.

Peros pirtī, un mans kaimiņš vaicā:

-Saki - kāpēc man kāju vēnas paplašinātas?

- Kad tev bija nepatikšanas, tev zuda vēlēšanās dzīvot. Tu nezināji, ka cilvēks vienmēr uzvar un, ja arī viņa ķermenis cieš vai pat mirst, tad dvēsele iegūst un paceļas. Suicīds - tā ir nevēlēšanās dzīvot, to tu esi nodevis savai meitai. Taču tu esi labsirdīgs cilvēks, tāpēc tevi vajag nodrošināt. Nāve un likteņa sagrāve mums ir zem kājām. Ja kājas slimo vai gūst traumas - tas bloķē pašiznīcināšanās programmu. Mainot šāvu pasaules uzskatu, raksturu, lūdz par meitu, un problēmu nebūs.

Blakussēdošais jautā:

-Man ceļi sāp, ar ko tas saistīts?

- Ja s āp visas locītavas, tad tava dvēsele ir pārāk __ greizsirdīga, bet ceļi ir saistīti ar bērniem. Sāpes ceļos un to traumas nozīme, ka bērnu dvēseles ir nepilnīgas. Tā ka ir jālūdz par sevi un par bērniem.

Pazīstams jūrnieks pastāstīja man interesantu atgadījumu.

-   Mēs uz kuģa izdzinām simt litru kandžas. Pirmajā dienā iedzērām - viss brīnišķīgi, kvalitāte laba; pēc divām dienām atkārtojām - man sāka sāpēt nieres. Izrādījās, ka nieres sāp visiem, kas dzēruši kandžu. Gribējām izliet to pār bortu, bet aizmirsām. Pēc dažām dienām vienam no jūrniekiem bija dzimšanas diena, un mēs nolēmām to atzīmēt. Šoreiz mēs dzērām ar bažām, taču no rīta nekādu sāpju nevienam nebija. Kā to izskaidrot?

Skatījos, kas izraisījis sāpes nierēs. Atklāju, ka krasi bija pastiprinājusies nevēlēšanās dzīvot, nomāca iekšējā grūtsirdība. Netieši tas bija saistīts ar Krieviju.

-  Kad kuģis gāja prom no Krievijas, jūsu zemapziņā ieslēdzās nevēlēšanās dzīvot. Nieru funkcija tika traucēta, un kandža izraisīja sāpes. Bet, kad braucāt uz dzimtenes pusi, nieres strādāja normāli.

Jūrnieks apstulbis paskatījās uz mani.

-  Patiešām, tā varētu būt. Atminos, ka sāpes sākās, kad gājām uz dienvidiem, bet, kad gājām uz ziemeļiem, tas ir, uz Krievijas pusi, viss bija normāli.

TREŠĀ LAICĪGĀ LĪMEŅA ATKLĀŠANA

Jau gadu cenšos pabeigt otro grāmatu. Pamatmateriāls uzrakstīts, bet jūtama kaut kāda spēcīga pretestība. Biju pārliecināts, ka grāmata ir pilnīgi gatava un informācijas ir pietiekami, lai lasītājs, pēc tās vadoties, varētu izārstēties. Taču, ja jau nekādi nevaru turpināt, tad kaut kas tajā tomēr trūkst. Dīvaini, ar ko tas varētu būt saistīts?

Viss, ko cilvēks uz Zemes gatavs vērtēt augstāk par Dievu, jau vairāk vai mazāk ir noskaidrots. Tā pamatā ir cilvēka Zemes liktenis. Ir arī kas tāds, kas atrodas virs likteņa, bet otrajā grāmatā tam īpaša nozīme netiks piešķirta. Tas ir cilvēka liktenis sabiedrībā, citās civilizācijās, uz citām planētām, citās pasaulēs, citos Visumos. Man ne vienreiz vien ir teikuši: «Kāpēc tu katram pacientam stāsti līdzīgas lietas? Savāc desmit cilvēkus, nolasi lekciju, pēc tam paskaidro detaļas katram atsevišķi.» Man tas nebija pieņemams, es jutu, ka tā ir haltūra. Vēlāk sapratu arī vēl ko citu. Kad runāju ar pacientu, es skatos viņam acīs un pēc mazākajām to izteiksmes niansēm redzu: pieņēmis viņš informāciju vai ne. Ja redzu, ka informāciju nepieņem, tad saprotu, ka man jāmaina sevi, jāpaceļas sev pāri, informācija jāpadara pieejama. Jo individuālākas ir uztveres īpatnības, jo lielāka informācijas kvalitāte. Man jādod vispārināta informācija, jo to pieņem vieglāk. Tagad protu divās trijās frāzēs paskaidrot to, ko agrāk stāstītu diennaktīm. Kolosālā informācijas straume, kas plūst pie katra, maksimāli jāsablīvē. Tādēļ joprojām 99 procentus laika man aizņem nevis diagnostika, bet skaidrojumi. Un saskare ar katru pacientu man ir divkauja, kurā uzvaru gūstu tad, kad spēju sniegt maksimālas zināšanas otram. Tad pacientam rodas it kā apgaismība. Tas nomoka. Tagad katrā manā vārdā ietverta daudz lielāka informācija nekā agrāk.

Ņujorkā kādai meitenei bija lielas problēmas. Viņas tēvs, skatoties uz mani kā pie rokas noķertu zagli, jautāja:

-  Vai jūs kairu reizi to pacientiem stāstāt?

-   Jā, katru reizi, izņemot detaļas, kuras maksā dzīvību.

Es patiešām esmu noguris no tā, ka atkārtoju vienu un to pašu. Lai sniegtu korektu informāciju pacientam, esmu spiests paskaidrot visu sistēmu. Taču katru reizi meklēju jaunus vārdus, jaunus salīdzinājumus. Piemēri ekonomē manus spēkus. Atceros, kā veselu stundu skaidroju pacienlam, ka nedrīkst apvainoties uz sevi un sevi tiesāt.

-  Bet tas taču mani spiež laboties, - viņš brīnījās.

To, ka nosodījums un aizvainojums ir slēpta

nāves vēlēšana, un to, ka jebkura iekšēja agresija pret sevi ir slēpts nāves vēlējums sev, viņš nesaprata. Viņš māja ar galvu, taču viņa dvēsele to nepieņēma. Informācija netiek uzņemta ar domām, bet ar jūtām. Emocionāli tēlaina iedarbība iekļūst dziļāk.

-Iedomājieties, - sacīju viņam, - divus cilvēkus, kuri apmaldījušies mežā. Viens visus spēkus velta tam, lai izkļūtu no meža. Otrs ņem koku un nožēlodams un vaimanādams bliež ar to sev pa galvu. Lūk, jūs esat tas otrs.

Pēc īsa mirkļa es redzēju, ka informācija iedarbojusies. Tātad es reducēju metodi līdz elementāriem jēdzieniem. Ņujorkā man bija trīs pacienti ar onkoloģiskām slimībām. Visiem es teicu vienu un to pašu. Un visiem bija vērojama stabila uzlabošanās.

Gribēju uz desmit dienām aizbraukt uz Jaltu. Pirms manas aizbraukšanas piezvanīja paziņa:

-Vai atceraties, es lūdzu paskatīties kolēģi? Jūs ar viņu toreiz pusstundu runājāties. Pēc sarunas ar jums viņa aizgāja uz izmeklēšanu, un viņai atklāja vēzi ar metastāzēm. Pēc mēneša analīzes atkārtoja - un neko neatrada. Ja gribat, viņa jums atnesīs apstiprinošu dokumentu.

Man apstiprināt neko nevajag, bet gadījums tiešām bija interesants. Ar vienu seansu un vienu stan- dartpaskaidrojumu pietika, lai cilvēks izkārpītos no sarežģītas situācijas. Agrāk, kad es kritu bezcerībā un domāju, ka nespēšu ārstēt, liktenis dāvāja man lielu veiksmi, kas mani spārnoja. Tagad veiksmes nāca strīpām. Pirmo reizi četru gadu laikā es skaidri zināju, ka metode darbojas, metode ir perspektīva. Tā nebija vienkārši metode, bet jauns pasaules uzskats, jauna ideju sistēma.

Aizbraucu uz Jaltu, un man bija ļoti labs garastāvoklis. Bet jau otrajā dienā aizmirsu mašīnā sava paziņas videokameru. Pēc tam atkal sekoja nepatikšanas. Iemesls - pieķeršanās liktenim, vēlēšanās likteni vērtēt augstāk par Dievu. Atkal notika tas, kas pēdējo divu trīs mēnešu laikā man bojāja noskaņojumu. Es domāju, ka izsprukšu, taču neizdevās. Notika nemitīga piesaiste labvēlīgam liktenim, bet attīrīties nespēju. Kad sāku analizēt situāciju, secināju, ka tas ir tādēļ, ka pēdējos mēnešos, uzlabojies mans materiālais stāvoklis. Parādījās iespēja komunālās istabas vietā saņemt lielu apdzīvojamo platību. Tiesa, varēja būt vēl kāds iemesls piesaistei liktenim, kurš tika veicināts un kuru es nezināju. Taču, lai apgūtu avotus, kas bija likteņa pamatā, tos klasificētu, dotu tiem nosaukumu un ieviestu sistēmā, bija vajadzīgs vēl viens izrāviens, bet spēku tam man nebija. Nolēmu pētīt šo tēmu pēc otrās grāmatas iznākšanas. Taču mani personiskie plāni nesakrita ar Dievišķā plāniem, un es nevarēju kontrolēt situāciju. Tas liecina par ļoti bīstamu stāvokli un par to, ka izdzīvot var, tikai paceļoties augstākā līmenī. No nāves es nebaidījos. Visus tuviniekus pastāvīgi kontrolēju, tāpēc biju mierīgs un uzskatīju, ka man nav vājo vietu. Ar to es piesaistījos piezemētajam. Izrādījās, .vājās vietas tomēr bija. Pa tām man arī iesita. Trešajā dienā pēc atbraukšanas piezvanīju uz Ļeņingradu, apjautājos savai palīdzei, kā veicas darbi.

- Ir lielas nepatikšanas. Jūsu pacients, kuru jūs sākāt ārstēt, nomiris.

Tas bija pirmais gadījums manā praksē, kad cilvēks, kam bija izredzes izdzīvot, nomira. Es absolūti nešaubījos par metodes pareizību. Metode darbojās nevainojami. Un tieši šajā mirklī viss sagruva. Vēl vairāk, mana palīdze atgādināja, ka pacients zvanījis un teicis, ka viņam ir depresija, bet es neesot pievērsis nekādu nozīmi viņa vārdiem. Varbūt, ja es nebūtu ķēries pie viņa ārstēšanas, viņš nodzīvotu vēl pusgadu vai gadu. Pēdējā laikā manas iedarbības spēks bija daudzkārt pastiprinājies. Pēc pirmā seansa daudzus fiziski lauza ļoti spēcīgi. Bet šim cilvēkam - trīs infarkti. Man viņš bija ļoti simpātisks. Pievilcīgs, gudrs cilvēks. Vajadzēja pieņemt lēmumu, vai man ir tiesības nodarboties ar dziedināšanu. Nolēmu to atlikt, kamēr atgriezīšos Ļeņingradā.

Pēc pāris dienām sapratu, ka pats taču grauju savu sistēmu. Es visus mācīju, ka nožēla par pagātni - tā ir neticība Dievam, tā ir Visuma iznīcināšanas programma, skaidroju, ka jebkurš notikums ir Dieva nolemts, tādēļ nelaimju gadījumā vēlēt sev nāvi - tā ir naida izpausme pret Dievu. Un es, zobus sakodis, sāku strādāt ar sevi, lai mainītos. Taču tas bija vairāk virspusēji, iekšēji process turpinājās. To sapratu kādā situācijā.

Braucām ar mašīnu no Jaltas uz Sudaku. Man bija dīvaina sajūta, ka varam nokļūt avārijā. Atceļā apstājāmies izpeldēties. Kad peldēju uz krastu, man no augšas virsū metās kaija. Es iekliedzos, pavicināju rokas, un viņa pēdējā mirklī pašāvās sānis. Pēc tam atkal metās man virsū. Es atkal sāku vicināt rokas, viņa uzlidoja trešo reizi un atkārtoja to pašu. Man kļuva neomulīgi, bet gribējās arī noskaidrot, kāpēc viņa tā dara. Paskatījos savu lauku un ieraudzīju, ka tas ir miroņa lauks. Nu es sapratu, kāpēc kaija man uzbruka. Iemesls bija tāds, ka es, juzdamies piesaistīts labvēlīgam liktenim, biju vēlējies sev nāvi. Attīrīju sevi, un braucām tālāk. Kad atbraucām, man piezvanīja paziņa un teica, ka viņai bijušas ļoti sliktas nojautas. Paskatījos savu biedru laukus un ieraudzīju, ka arī viņiem bijušas analogas pašiznīcināšanās programmas. To autors biju es.

Atgriezos Ļeņingradā. Nākamajā dienā man sagāja grīstē visa uroģenitālā sistēma. Sākumā biju šokēts, pēc tam sapratu, ka pats esmu tā iemesls. Pie manis uz pieņemšanu kādreiz bija ieradies jūrnieks, kuram bija akūts uretrīts. Pirms tam viņš bija ārstējies stacionārā, taču uzlabojuma nebija. Ārsti plātīja rokas. Toreiz paskaidroju viņam, ka nevēlēšanās dzīvot traumē uroģenitālo sistēmu. Tagad es to sāku skaidrot pats sev.

Dienu pirms manas atbraukšanas pret durvīm nositās viļņotais papagailis, kas dzīvoja manās mājās. Viņš bija uzņēmis uz sevi saimnieka karmu. Pašiznīcināšanās programma man praktiski nebija likvidēta. Katram gadījumam paskatījos dēla lauku un ieraudzīju arī tajā nāvi. Kaut kas bija nolaidies no augšas un visu grāva, bet, kas tas tāds, - saprast nespēju. Es domāju, ko darīt: pārtraukt pieņemšanu vai strādāt ar pacientiem? Nolēmu strādāt līdz beigām.

Manā priekšā sēž dāma, kura atnākusi uz otru seansu. Lieliskas garīgās struktūras, bet bērnu nav. Pašas stāvoklis ļoti nopietns. Pagājušo reizi viņai pateicu, ka viņa ir uz nāves robežas un palikusi dzīva, pateicoties savam garīgumam. Vēlēšanās savu lepnību, imidžu, gudrību vērtēt augstāk par Dievu bija novedusi viņu līdz liktenīgai robežai. Pašlaik lauks viņai ir daudz labāks. Taču paliek piesaiste liktenim un trim augstākām būtnēm virs likteņa. Laukā ir redzama garīgā tēva nosodīšanas programma.

-Laikā no 1984. līdz 1986. gadam jūs nosodījāt cilvēku, kurš jums bija kā garīgais tēvs. Tas liedza jums iespēju attīrīt augstākās garīgās struktūras. Iespēju radīt bērnus arī. Jo talantīgāka un garīgāka ir sieviete, jo mazāk viņai izredžu dzemdēt veselus bērnus un dzemdēt vispār. Paskaidrošu, kāpēc. Tieksme pēc mīlestības, pēc laicīgā sievietēm vienmēr ir spēcīgāka nekā uz Svēto Garu. Ja vīrietis nicinās sievieti, viņš slimos. Tas ir tas pats, kas garam nicināt ķermeni. Bet, ja sieviete nicinās vīrieti, viņa būs neauglīga. Ķermenis, kas nicina dvēseli, nav dzīvotspējīgs. Neviens tā neattīrīs vīru kā sieva, un neviens tā neattīrīs sievu kā vīrs. Māka pieņemt aizvainojumus no tuva cilvēka un spēt viņam piedot - tā ir māka sajust Dievišķā primaritāti pašā augstākajā laicīgā izpausmē. Tieši tā pieņemšana vislabāk attīra nākamās paaudzes dvēseli. Lai nenosodītu vīru un dzemdētu veselus bērnus, jāsaprot, ka vīrs savas veiksmes un neveiksmes nenosaka - tās lēmis Dievs. Ja tam spēka pietrūkst, tad iekšējā cieņa pret vīru neļaus viņu nosodīt. Ja arī tam spēka nepietiks, tad jābūt bijībai pret vīru, kas rada instinktīvu cieņu. Lūk, kādēļ sacīts: «Sievai būs sava vīra bīties». Cilvēces agrīnajos attīstības posmos, lai dzemdētu veselus bērnus, vajadzēja bīties vīra. Tagad ir pietiekami saprast, ka vīra talants un spējas vai viņa muļķība ir Dieva noteikta. Iekšēji mēs visi esam vienādi: gan vīrieši, gan sievietes, gan muļķis, gan gudrais. Atšķirība ir tikai ārējā izpausmē, tā ir pretstatu cīņa. Pretstati ir iekšēji vienoti smalkajā līmenī, bet atšķirīgi un cīnās - ārējā. Tā arī ir attīstība.

Bībelē ir teikts: «Sievai būs sava vīra bīties». Kāpēc bīties? Agrāk, lai nenosodītu, vajadzēja baidīties. Ja baidās - tātad ciena, nosodījuma nebūs. Un tāpēc bija veselīgi pēcteči. Kāpēc ir svarīgi nenosodīt tuvu cilvēku? Iedomājieties sievieti, kas pieķērusies lepnībai, gudrībai, labklājībai, ģimenei. Radīsies situācijas, kurās viņu nepelnīti apvainos un pazemos, atradīsies cilvēki, kuri viņu piekrāps un tādējdi attīrīs no pieķeršanās gudrībai. Nepieciešams izgudrot milzumu liktenīgu nepatikšanu, lai attīrītu no pieķeršanās liktenim. Tā var paiet vairāki gadi. Bet var iedot viņai vīrieti, kuru viņa mīl un kurš viņai teiks: «Tu esi muļķe, tu dzīvē neko nesasniegsi,» - vai kaut ko tamlīdzīgu. Ja viņa vīrieti nenosodīs, tad dažās sekundēs iegūs tikpat, cik daudzus gadus ilgušās mokās un nepatikšanās. Jo talantīgāka un izcilāka ir sieviete, jo grūtāk viņai to izdarīt. Un tā vietā, lai attīrītos, viņa vēl stiprāk pieķersies Zemei un bērni viņai nepiedzims. Un, jo lielākas ir dvēseles sāpes, jo vairāk izredžu attīrīt dvēseli.

Sieviete aizdomājas, bet es cenšos saprast, kas gan stāv augstāk par likteni un kā tas darbojas. Cilvēks ir interesanti ierīkots. Nez cik reižu esmu pūlējies palīdzēt sev, bet tas man nav izdevies. Kad centos palīdzēt citiem, kuriem bija tādas pašas problēmas, atrisinājums nāca kā atklāsme - lai palīdzētu sev, jāpalīdz citiem!

Šī sieviete ir pieķērusies liktenim un trim būtnēm. Zīmēju zemeslodi un skatos uz viņas šīszemes iemiesojumiem. Tie iet pa sinusoīdu apkārt zemeslodei. Interesants zīmējums. Skatos, kur bijusi iepriekšējās dzīves iemiesošanās, - uz citas planētas Galaktikas pretējā pusē. Otrā dzīve - citās pasaulēs. Dabiski, ka ar šādu reinkarnācijas zīmējumu garīgums būs augsts. Tātad tas, kas stāv pāri viņas liktenim, ir liktenis citās civilizācijās, nevis sabiedrībā un cilvēcē, kā tiku domājis. Augstāk - liktenis citā pasaulē. Vēl augstāk liktenis četru pasauļu grupā. Skaidrs, ka runa ir ar aizvien augstākām hierarhijām ar aizvien lielāku informācijas apjomu. Nav skaidrs tikai, kā tas piesaistās Zemei un uz Zemes realizējas. Tam ir sakars ar viņu un viņas darbu

- Saprotiet, - saku viņai, - cilvēkam, kuru jūs cienāt, ir nicinoši jāizsakās par jūsu darbu. Jūs savā darbā ieliekat dvēseli, bet tā saistīta ar augstākajiem informācijas avotiem, tātad ar jūsu likteni, ar jūsu likteņiem citās civilizācijās un citās pasaulēs. Kad jūs pazemo sakarā ar naudu, materiāliem labumiem, jums jāpaceļas pāri laicīgajam. Tas ir grūti, bet iespējams. Bet, kad jūs saņemat triecienu tur, kur jūs esat ielikusi dvēseli, pa ideju, kuru jūs esat tur realizējusi, jāpaceļas arī pāri dvēselei - augstākajos gara slāņos.

Sieviete aizdomājusies skatās vienā punktā.

Šajā brīdī atceros kādu situāciju. Pēdējā laikā bija parādījušies manas grāmatas pirātizdevumi. Piegāju pie kioska un ieraudzīju kārtējo tādu izdevumu. Nejēdzīga sarkanrozā krāsa un lieli, melni burti kā klekši - «Karmas diagnostika». Pirmajā lapā lepni dižojās: Maskava, bet pēdējā - tipogrāfijas numurs bez adreses. «Nelaimīgie cilvēki,» es nodomāju. »Viņi pat nenojauš, kas viņus sagaida, izdodot šo grāmatu tikai iedzīvošanās nolūkos.» Distancēti uztvēru ar šo grāmatu saistīto cilvēku lauku un ieraudzīju tur vienus vienīgus melnus plankumus. Pēkšņi sajutu, ka tā ir arī mana vaina. Negribot esmu viņiem veicinājis pašiznīcināšanās programmas ieslēgšanos. «Bet viss, kas notiek, taču darbojas, lai mani attīrītu,» es iedomājos. Pēc tam es stundu staigāju apkārt, lūdzu Dievu, tad vēlreiz paņēmu to pašu grāmatu un neko, izņemot mieru un savaldību, neizjutu. Ja viņi pārkāpj augstāko likumu, tad savu sodu saņems, taču man nav tiesību ar savām emocijām, savu enerģētiku paātrināt šo procesu. Sapratu, ka šī situācija man bijusi ļoti svarīgs pārbaudījums. Man tika dota iespēja attīrīt savas augstākās garīgās struktūras, pieņemot pazemojumu, kas saistīts ar to, kur esmu ieguldījis visus savus augstākos garīgos centienus. Šajā mirklī es it kā sajutu vēl vienu atklāsmi.

- Lūk, skatieties. Kristus pateica baušļus un paskaidroja, kā jāuzvedas, un sniedza izpratni par pasauli. To, ko apziņa uztvert nevarēja, viņš pasniedza līdzību, stāstu formā. Bet to, ko nepieņēma saprāts, viņš paskaidroja ar savu izturēšanos. Lai civilizācija varētu tālāk attīstīties, vajadzēja dot augstāko garīgo struktūru attīstības mehānismu. Viņš darīja pašu svētāko - upurējot visu, glāba cilvēci un katru, kas stāvēja viņa priekšā. Bet par atbildi viņam spļāva sejā un par viņu ņirgājās. Un viņš neatbildēja ar agresiju, jo uztvēra to visu kā Dieva lemtu. Krusts ir augstākās garīgās attīrīšanās simbols. Tā ir zīme, ka pats pretīgākais un nekrietnākais, kas vien var būt, tiek pieņemts kā Dieva sūtīts. Dvēsele tiek ārstēta ar dubļiem, nepateicību, ja tā to nenosoda un pieņem kā Dieva dotu.

Paciente aiziet, bet es vēlreiz cenšos pārdomāt to, pie kā esmu nonācis. Šķiet, esmu spējis pacelties vēl vienu pakāpienu augstāk.

Līmeņa nozīmīga paaugstināšana man notiek apmēram reizi divos mēnešos. Es it kā sāku visu redzēt citām acīm. Taču ir situācijas, kad, lai izdzīvotu vai saglabātu pacienta dzīvību, nepieciešams pārkārtoties pilnībā. Es jau sen esmu ievērojis, ka darbojos kā katalizators. Manā klātbūtnē labais un sliktais krasi pastiprinās jebkurā cilvēkā. Ilgi centos sevi pārliecināt, ka mans stāvoklis absolūti neietekmē to informāciju, kuru dodu. Bet pēc tam skaidri iraudzīju, ka no mana līdzsvara stāvokļa atkarīgs, vai cilvēks izveseļosies vai arī būs tikai atvieglojums, vai viņš noticēs vai arī pateiks, ka esmu šarlatāns.

Ņujorkā kāda sieviete atteicās nākt uz otro seansu. Bet, kad viņai pajautāja, kāpēc, viņa atbildēja: «Viņš taču ir vienkārši nekauņa.» Sapratu, ka neesmu mācējis pareizi nodot viņai informāciju. Patiesība - tā ir pātaga, ar kuru var izvilkt cilvēku no nāvējošas situācijas, bet ar pātagu var arī noslānīt līdz nāvei. Sākumā vajag parādīt cilvēkam ceļu, palīdzēt viņam sakopot spēkus un tikai pēc tam, ja cilvēks neaptvers, cik nopietns ir viņa stāvoklis, Šaustīt ar patiesību. Katra man nepatīkama situācija vai informācija mani dziedina. Jo spēcīgāks trieciens, jo straujāka līmeņa paaugstināšanās pēc tam notiek.

Es jau rakstīju par pirmo šādu pagrieziena punktu. Toreiz es dziedināju ar rokām. Meitenei, kuru ārstēju, uz ķermeņa parādījās čulgas vietās, kur biju pārvilcis ar plaukstām. Man nebija skaidrs, kāpēc tā bija noticis. Pēc tam es viņai zvanīju un māte pateica, ka pēc katra mana zvana meitenei kļūst sliktāk. Palūdzu māti aprakstīt visu, kas ar meitu notiek. Un, kad izlasīju pierakstus, man tumšs sametās gar acīm. Pēc maniem seansiem meitenei bija sākušās pat psihiskas problēmas. Rokas tā niezēja, ka viņa lūdzās, lai māte tās nocērt. Sapratu, ka man ir divas izejas: vai nu atteikties no šī darba, vai arī atmest veco formu un pacensties atrast pilnīgi jaunu. Tieši tajā laikā es visas pūles koncentrēju nevis ārstēšanai, bet gan diagnostikai. Un izbrīnīts ieraudzīju, ka diagnostika ārstē labāk par jebkuru iedarbību. Domāju, ka sniegšu informāciju un pacients izveseļosies un tā būs visu laiku. Nepatīkami pārsteigts ieraudzīju, ka pacientu lauka deformācijas programmas pāriet pie manis. Izrādās, notika lauka struktūru rezonanse. Sapratu, ka man pastāvīgi sevi jāattīra pirms un pēc seansa. Vēl vairāk - ja atnāca pacienti ar man bīstamām programmām, kuras pašreizējā brīdī nevarēju attīrīt, es nedrīkstēju ķerties pie dziedināšanas. Ir skaidrs, kāpēc garīdznieki ir nostājušies pret ekstrasensiem. Kontaktējoties ar garīdznieku, kurš lūdzot orientējas uz Jēzus Kristus personību, notiek garīgo struktūru harmonizācija. Tā kā ekstrasensorikas zinātne ir tikko sākusi attīstīties un lielākā daļa ekstrasensu nezina par karmas bloķēšanas mehānismiem, viņi visu piezemēto nodod pacientiem. Protams, liela nozīme ir ekstrasensa iepriekšējai dzīvei. Pašlaik bioenerģētika no aklas, paviršas iedarbības uz cilvēku pāriet uz izpratni un meklējumiem. Tas dod pamatu runāt par lielām bioenerģētikas perspektīvām.

Par otru spēcīgu pagriezienu manā pētījumu sistēmā kļuva sapratne, ka spējas, garīgās īpašības, gudrība un liktenis ir laicīgi jēdzieni un var sagādāt ne tikai prieku, bet arī slimību un nāvi. No Dievišķā viedokļa tic ir materiāli labumi, tikai smalkākā līmenī.

Tas sākās divus mēnešus pēc manas grāmatas iznākšanas - 1993. gada augustā. Paklīda baumas, ka mani apsēduši melnie spēki, kas man aizvēruši tīro informāciju, un ka otrā grāmata neiznāks.

- Rādās, ka pati lielākā kļūda manā dzīvē ir tā, ka esmu izdevusi jūsu grāmatu, - man atzinās mana izdevēja.

Viss ir Dieva noteikts. Sapratu, ka cilvēki šoreiz nav vainīgi. Situācija kļūst nekontrolējama, bet mana metode un mana sapratne ir nepietiekama. Nākamais gadījums atkal nostādīja mani uz robežas.

Pie manis uz pieņemšanu atnāca sieviete ar meitu, kurai bija problēmas ar veselību. Šajā laikā mana dziedniecības sistēma bija mainījusies. Agrāk es vilku laukā agresiju kā adatas no dvēseles un cilvēks izveseļojās, bet vēlāk sāku strādāt ar agresijas cēloņiem: tie bija pieķeršanās piezemētajam, vēlēšanās laicīgo vērtēt augstāk par Dievu.Varu ņemt informāciju tieši, redzēt visu, kas notiek smalkajā līmenī. Var radīt domu ekrānu, var koncentrēti dzirdēt balsi, kura dos informāciju, var izmantot svārstu, rīkstīti, kārtis, automātisko pierakstu. Esmu mākslinieks, tādēļ labāk redzu ar pirkstiem. Man zem rokām ir it kā klaviatūra, uz kuras es ar pirkstiem aptaustu katru situāciju. Sarežģītos gadījumos veidoju lauku zīmējumus.

Kad dvēsele pārāk pieķeras kaut kam uz Zemes, rodas agresija, un tas izraisa slimības. Sāku pamazām klasificēt, kam iespējams pieķerties. Tas bija darbietilpīgs process. Tiekoties ar pacientiem, redzot slimību un tās cēloni, mēģināju atrast pirmavotu: kam cilvēks pieķēries uz Zemes. Sākumā domāju, ka var pieķerties naudai, vasarnīcai, mašīnai. Vēlāk pārsteigts ieraudzīju, ka pieķerties var gan darbam, gan pienākuma sajūtai, gan sabiedriskajam stāvoklim. Pieķerties, tātad padarīt par elku var ēdienu un iedzeršanu, seksu un izpriecas, savu ārieni. Pieķerties var arī mīļotajam cilvēkam. Kad cilvēks lūdza Dievu un likvidēja pieķeršanās iemeslu, iestājās spējš uzlabojums. Mani pārsteidza, cik efektīvi darbojās sistēma.

Izbrīns pieauga, kad analizēdams Bībeli, ieraudzīju, ka manus pētījumus apstiprina Mozus un Kristus baušļi. Man kļuva skaidra baušļa «Tev nebūs citus dievus turēt manā priekšā» jēga. Es sapratu, kāpēc Kristus galvenais bauslis bija: «Tev būs Dievu mīlēt vairāk par tēvu, māti un dēlu savu». Ko nozīmē šī frāze: «Es neesmu nācis mieru nest, bet zobenu. Esmu nācis šķirt vīru un sievu, lai viņi mīlētu Dievu, bet pēc tam viens otru»? Kāda ir starpība starp Mozus un Kristus baušļiem? Mozus norādīja uz laicīgo vērtību pielūgšanas bīstamību - nelūdz par tām, lūdz neredzamo Dievu. Mozus dotā informācija palīdzēja celt cilvēku garīgumu un enerģētiku daudz augstākā līmenī. Augstāks garīgums un enerģētika līdzinās jaudīgākam mašīnas motoram, kura izmantošanai nepieciešami pilnīgāki satiksmes noteikumi, tātad jauna vērtību pārvērtēšana, jauna pasaules izpratne un jauni baušļi. Kristus ievieš jaunus jēdzienus. Izrādās, arī neredzamais - ģimene, amats, darbs - var būt elks. Ko cilvēks parasti liek pirmajā vietā? Pašus tuvākos ļaudis: tēvu, māti un savus bērnus. Ķēdīte darbojas šādi. Sākumā es tēvu padaru par elku, vērtēju augstāk nekā Dievu, taču es esmu viņa daļa, tātad arī sevi nostādu augstāk par Dievu un līdz ar to arī savus bērnus, savu sievu, ģimeni, māju, mašīnu, vasarnīcu, dzīvokli un naudu. Pārbaudījis visas piesaistes un salīdzinājis tās ar baušļiem, sapratu, ka esmu nogājis visu baušļos doto ceļu, bet jau patstāvīgi.

Mani interesēja, kurp došos tālāk. Pēdējos mēnešos atklājās vēl viena piesaiste - spējām. Taču tā pārāk lielas problēmas neradīja un bija abstrakta. Situācija, kurā es palīdzēju savas pacientes meitai, man pierādīja, cik pēkšņi abstrakts teorētisks elements var kļūt reāls un bīstams.

Apskatījis meitenes lauku, teicu, ka viņai piemīt liela augstprātība, iekšējs nicinājums un cilvēku nosodīšana. Visvairāk lepnību veicina cilvēku nosodīšana un nicināšana. Tieši lepnība izraisa smagākās slimības. Ieteicu mātei, lai viņa lūdzas par savu dzimtu un atceras visus gadījumus, kad augstprātīgi izturējusies pret radiniekiem, nosodījusi tos, un lūdz Dievu, lai no tā tiktu atpestīta meita un viņas pēcnācēji. Meitene pati atzinās:

- Mammu, es jūtu, ka nicinu citus.

Strādāju ar meiteni vairākus seansus, taču viņas augstprātība nemazinājās. Gluži otrādi, viņai radās baiļu sajūtas, tās nez kādēļ bija saistītas ar spējām. Māte teica, ka bailes pastiprinās, kļuvusi nestabila psihe un viņa nezina, vai meita varēs mācīties tālāk. Es paskaidroju mātei:

-Redziet, bailes un pašpārliecības trūkums tā ir augstprātības bloķēšana, tas ir aizsargmehānisms. Meitenei ir īpašas dotības. Pašlaik viņai ir dzimum- nobriešanas periods. Lepnības un spēju pazemināšana atstāj iespaidu uz visu dzīvi, vēlāk atmiņas par to neļaus pieķerties lepnībai un spējām, vērtēt tās augstāk par Dievu un tādēļ viņai tiks atļauts izpaust savu talantu.

Palīdzēt meitenei es nespēju. Vēl vairāk - pēc katra seansa situācija pasliktinājās. Es aizbraucu uz Krimu. Zvans no Ļeņingradas bija pēdējais piliens. Māte ar paziņu starpniecību lūdzās, lai es nedomāju par meiteni, atslēdzos no viņas, jo situācija sākusi katastrofāli pasliktināties.

Pēc pieņemšanas man parasti turpinās lauka kontakts ar pacientiem. Šis kontakts var palīdzēt, bet var ari pasliktināt stāvokli. Es sapratu, ka tīru informāciju varu dot, tikai pats attīrījies. Atkal pirmā doma bija atteikties no visa, kas saistīts ar ekstrasensoriku. Pēc tam pamēģināju sakopot spēkus. Un atkal sākās daudzu mēnešu darbs, tīrot dažādas ar spējām saistītas agresijas formas. Es ļoti lūdzu piedošanu, ka spējas esmu vērtējis augstāk par Dievu un tā pastiprinājis savu lepnību, un lūdzu, lai mani no tā atpestī. Es lūdzu par to, ka nosodīju, nicināju tos, kuriem nebija dotību, apskaudu un nīdu tos, kam tās bija lielākas, apvainojos, kad tika aizskartas manas spējas, nožēloju un negribēju dzīvot, kad kaut kas nesanāca. Es lūdzos, pārskatot savas iepriekšējās dzīves, sava dubultnieka dzīves. Es lūdzos par sevi nākamajās dzīvēs, par saviem pēctečiem šajā un nākamajās dzīvēs, par sevi citās pasaulēs un citos Visumos. Šis notikums manam pasaules uzskatam bija visai šokējošs. Lielas spējas vienmēr tiek saistītas ar kaut kādu misiju, ko Dievs lēmis cilvēkam. īpašas spējas un brīnumi - tieši tas pārliecināja, ka šis cilvēks ir no Dieva. Un pēkšņi izrādījās, ka arī tas ir laicīgais un tam var pieķerties tā, ka dvēsele kļūst melna, bet pēc tam saslimst ķermenis. Es sapratu, kāpēc rodas melnie burvji. Tie ir tie, kas savas spējas nostāda augstāk par Dievu, kas spēju zemes aspektu vērtē augstāk par garīgo, piesārņo un izkropļo savu dvēseli, bet pēc tam savu ķermeni.

Agrāk šis process ritēja lēni, tāpēc cilvēki redzēja melno burvju labklājību, bet nezināja, kas ar tiem notiks nākamajās dzīvēs. Man kļuva saprotami fakti, kurus agrāk, lai kā pūlējos, aptvert nespēju. Piemēram, tas, kāpēc pareizticībā svētie it kā kaunējās no savām spējām un slēpa tās. Sarovas Serafims lūdza par smagi slimu zēnu, kuru viņam atnesuši, un, kad tas, pārkāpjot norādījumu, pagriezās un ieraudzīja svēto karājamies gaisā un lūdzamies, Sarovas Serafims lūdza zēnu nevienam to nestāstīt līdz viņa nāvei. Cits svētais, kuram tēvs bija atnesis mirušo dēlu un nolicis pie viņa kājām, nesapratis, ka zēns miris, sacīja: «Piecelies un izej ārā!» Zēns atdzīvojās un izgāja, un svētais, to uzzinājis, bēdājās. Bēdājās tādēļ, ka augšāmcelšanās bija notikusi, nevis attīrot dvēseli, bet ar viņa gribas piepūli, tas ir, pārkāpjot Dieva lemto notikumu gaitu. Bēdājās tādēļ, ka par viņa spējām tagad varēja uzzināt un slavināšana varēja aptraipīt viņa dvēseli. Kristietībā nav mehānisma, kas bloķētu spēju cildināšanu, arī citās reliģijās ne. Tāpēc svētie bija spiesti bloķēt to ar savu uzvedību. Slēpjot savas spējas, viņi lieliski saprata lepnības bīstamību. Es no jauna vērsos pie Bībeles un ieraudzīju, ka tajā nav spēku dievišķošanas koncepcijas. Bet to, kas netika dots skaidrojumā, deva netieši, ar uzvedības paraugiem. Sātans kārdināja Kristu, lai tas rāda savas spējas laicīgu mērķu dēļ. Kristus atsacījās to darīt. Apustulis Pāvils atņēma spējas gaišreģei, kurai laicīgās intereses bija augstākas par Dievišķajām.

Pastāv uzskats, ka svētajiem spējas ir no Dieva, bet melnajiem burvjiem - no sātana. Izrādās, ka tomēr darbojas cits mehānisms. Ja ar Dievišķām spējām apveltītam cilvēkam dvēsele pieķeras laicīgiem labumiem un turklāt sāk izrādīt agresiju, tad Dievišķās spējas kļūst par sātaniskām spējām. Pēc vairāku mēnešu darba, kad mazliet atguvos, ieraudzīju, kādas sekas var būt nevainīgai piesaistei spējām un cik milzīgas briesmas slēpj šis pasaules uzskats.

Pie manis sāka nākt vēža slimnieki, bet vēzis bloķē tieši lepnību. To veicināja spējas. Es ilgi mocījos, cenzdamies saprast, kāpēc tas tā ir, un aptvēru: kad dvēsele pieķeras kaut kam uz Zemes, tā kļūst lepna un agresīva. Lepnība tiek bloķēta ar smagām slimībām un nāvi. Ja cilvēka dvēsele pieķeras naudai, materiāliem labumiem, darbam, sabiedriskajam stāvoklim, ģimenei, tad, visu pazaudējis un ar to samierinājies, viņš var attīrīties. Cilvēks skaidri zina - līdzi viņš kapā neko nepaņems. Es iemācījos sevi pārvarēt.

Pēc Mozus un Kristus cilvēks saprata, ka nauda var sagādāt ne tikai prieku, bet nest arī nelaimes un kaitēt dvēselei. Cilvēks sacīja: «Es esmu bagātnieks,» - un identificēja sevi ar naudu, bet pēc tam to zaudēja, kļuva nabags. Cilvēks teica: «Dievs man devis naudu, tāpēc man tā ir,» - un kļuva bagāts. Sapratne, ka bagātības kapā līdzi nevar paņemt, atturēja no pieķeršanās laicīgiem labumiem. Dvēsele kļuva tīra, ķermenis - vesels.

Izrādās, spējas kapā līdzi var paņemt. Dotības parādās, aktivizējoties viņpasaulē dzīvojošajam dubultniekam, kura daļa mēs esam, bet dubultnieks dzīvo piecas dzīves, tādēļ pieķerties spējām, identificējot sevi ar tām, ir daudz vieglāk. Cilvēki līdz pat šim laikam nezina, ka vārdos «Esmu spējīgs» slēpjas gara degradācijas, un nākamo slimību pazīmes. «Dievs devis man spējas, man dotas spējas, man ir spējas» - šāda izpratne nozīmē nākamo slimību un nāves bloķēšanu. Tās man bija durvis uz pilnīgi jaunu jomu. Pēc tam es pārlūkoju visu ķēdīti - spējas, garīgās īpašības, gudrība un liktenis uz Zemes. Tas viss izrādījās nauda, mašīnas un dzīvokļi, piesaiste kam veicināja lepnību, kura tika bloķēta ar šizofrēniju, vēzi, diabētu, epilepsiju, psoriāzi, izkaisīto sklerozi un citām slimībām. Un visas zināmās ārstēšanas sistēmas, tādas kā badošanās, diēta, adatu terapija, uz šo sfēru praktiski iedarboties nespēja, jo šis garīgo struktūru līmenis aptver vairāk par vienu dzīvi.

Spēju pielūgsme

Dotības, garīgās īpašības, gudrību un likteni es saucu par laicīgo labumu trešo līmeni. Reizēm cilvēks, paceļoties pāri pirmajam vai otrajam līmenim, nāvējoši pieķeras trešajam, slimo un mirst. Tieši tad, kad es sapratu, cik bīstama ir dižošanās ar spējām, man piezvanīja jauns vīrietis un lūdza palīdzēt viņa mātei - viņai bija limfoleikoze. Šī sieviete bija ekstra- sense, augsta līmeņa dziedniece. Pie viņas uz pieņemšanu nāca cilvēki, un viņa, redzot pacientu dzīves ainas, skaidroja, kāpēc viņi ir saslimuši. Paskatījos dziednieces lauku - tas bija tīrs. Pārbaudīju, kam pieķērusies viņas dvēsele uz Zemes. Izskatījās absolūti tīrs - ne naudai, ne materiālajiem labumiem, ne attiecībām, ne miesas baudām viņa nebija piesaistījusies. Zemei nepieskarties - kaut es tā varētu! Viena vienīgā piesaiste - spējām un - nāvējoša. Sākumā bija vīriešu nicināšana, pēc tam pretenzijas pret sevi - nespēju, nepalīdzēju. Visu to viņa bija nodevusi dēlam, arī viņam bija kritisks stāvoklis: lai dēls paliktu dzīvs, viņa saslimst. Lūk, kādēļ sevi «izvilkt» viņa nevar. Tagad es skaidri saprotu, kāpēc negribēju redzēt ainas, kas novedušas viņu pie slimības, aizliedzu sev skatīties ainas no iepriekšējām dzīvēm, jo jebkurš notikums un darbība - tā ir forma, bet īstā pasaules izpratne atrodas ārpus formas - tur, kur viss ir vienots. Cilvēkam dotā spēja abstrahēties no apkārtējās pasaules - tā ir spēja iziet aizvien smalkākos slāņos. Cilvēka centieni atdalīt laicīgo no Dievišķā viņa dvēselē sniedz tam garīgas un fiziskas veselības iespēju.

Cilvēka ķermenis un apziņa tiecas pie Zemes, bet viņa lauks, zemapziņa, dvēsele tiecas pie Dieva. Ja dvēsele pieķeras piezemētajam, sākas harmonijas traucējumi: dvēsele kļūst lepna un agresīva. Lai dvēseli attīrītu, tā jāatrauj no laicīgā. Laicīgais sāk sabrukt. Vispirms rodas nepatikšanas kā stabilās laicīgās laimes graušana. Ja tās nelīdz, jātop sagrautam, pazaudētam tam, kam pieķērusies dvēsele. Ja nelīdz tas - sākas traumas, slimības, nelaimes. Ja arī tas nepalīdz - sabrūk ķermenis, nāk nāve kā gara attīrīšana.

Atceros, kā teicu kādai pacientei:

-   Man katru dienu jāatdod dvēsele Dievam, bet ķermenis - Zemei.

-  Bet tā taču ir nāve, viņa atbildēja.

-   Pilnīgi pareizi. Nāve mums arī tiek dota dvēseles attīrīšanai.

Kad mēs lūdzamies un kad mēs mirstam, mūsu dvēselē notiek vienādi procesi. Ja negribas mirt, tad jāiemācās mirt katru dienu, virzot dvēseli pie Dieva. Taču nāve neattīra mūsu dvēseli līdz galam. Dvēsele attīrās pastāvīgā tieksmē pēc Dieva. Cilvēce ilgi un mokoši taustījās, kā uzvesties un kā uztvert pasauli. Sākumā Austrumu filozofija, atsakoties no visa laicīgā, padarīja to par ilūziju. Visa enerģija tika atdota garīgajām struktūrām. Nostiprinājušās tās turpina attīstību, sevi noliedzot, un tā rodas materiālisms. Šie divi pretstati pastāvīgi «šļakstījās» uz Austrumiem un Rietumiem. Parādās filozofiskās skola, kurās laicīgais un Dievišķais sadzīvo, sacenšoties viens ar otru. Bet visur orientācija ir viena - garīgais ir primārs, laicīgais - otršķirīgs. Prasme būt veselam - tā ir prasme sajust, ka garīgumam un cēlumam jābūt pirmajā vietā.

Taču esmu novirzījies. Turpināšu skatīt ļoti nopietnu tēmu. Tā ir spēju, gudrības un likteņa pielūgsme. Kad dvēsele pieķērusies Zemei, tas nozīmē iespējamās slimības un nāvi. Tāpēc Mozus nogalināja zelta teļa pielūdzējus. Viņu nepareizajā attieksmē slēpās visas tautas izviršana un nāve nākotnē. Kā noteikt, vai dvēsele ir pieķērusies Zemei vai ne? Ļoti vienkārši - pēc agresijas. Pieņemsim, mana dvēsele kāro pēc naudas. Līdz ar to, vai es to gribu vai ne, manī radīsies virkne emociju. Es nicināšu to, kuram nav naudas, apskaudīšu to, kuram naudas vairāk, ienīdīšu to, kurš mani apzags, nosodīšu sevi, ka neesmu spējis nopelnīt vairāk. Rūgti nožēlošu un gauži pārdzīvošu, ja pazaudēšu lielu summu, pastāvīgi baidīšos naudu pazaudēt un sapņošu par to. Un mana dvēsele pieķersies Zemei. Tātad sekos vai nu naudas pazaudēšana, vai smaga slimība, vai nāve.

Dvēselē iekļuvušas agresijas bloķēšanas mehānisms darbojas nevainojami. Paradoksāli ir tas, ka naudas pazaudēšana ir pati saudzīgākā bloķēšanas forma, taču tiek pieņemta visgrūtāk. Ja mana dvēsele ir pieķērusies naudai, tad ar tā cilvēka palīdzību, kurš mani apzadzis vai nav ļāvis man nopelnīt, man tiek glābta dzīvība. Visu nosaka iekšējā reakcija uz notiekošo. Prasme pieņemt situāciju un pateikties Dievam - tā ir dvēseles attīrīšana. Ja ienīdu un nosodīju - tas nozīmē, ka nepieņēmu glābiņu un attīrīšanu. Ieslēdzas otrais režīms - slimība. Ja arī tā nelīdz, dvēsele tiek attīrīta ar nāvi. Arēji es kontaktējos ar cilvēkiem, iekšēji - ar Dievu. Tāpēc iekšēji man jebkurš zaudējums jāuzņem ar pateicību - kā attīrīšana. Arēji man nav jāpiekrīt situācijai, man tā jākontrolē un jāpakļauj sev, bet iekšēji man ir tiesības tikai absolūti pieņemt un pateikties Dievam par to. Turklāt iekšējā reakcija ir galvenā, noteicošā. Tādēļ, kad cilvēks lūdzas, viņam vajag pateikties Dievam par visām nepatikšanām un slimībām, kurās attīrīsies viņa dvēsele. Tātad, ja mana dvēsele pieķērusies laicīgiem labumiem, tad rodas nicinājums, skaudība, nosodījums. Ar ļaudīm, kuri man šos labumus atņems, tiks attīrīta mana dvēsele. Es agrāk nesapratu, kādēļ aizliedz attēlot Dievu. Izrādās, tādēļ, lai nemeklētu to uz Zemes.

Cilvēki saprata, ka materiālie labumi - tas nav galvenais, ka naudu kapā līdzi nevar paņemt un vispirms jādomā par dvēseli un tikai pēc tam par to, kas saskatāms un sataustāms. Taču cilvēki nezināja, ka laicīga laime, laicīgi labumi var būt arī mīļotais cilvēks, ģimene, pienākuma sajūta. Un nesapratne, ka tam jābūt otršķirīgam, izsauca daudzas slimības. Ja esmu pārlieku pieķēries ģimenei, attiecībām, tad nicināšu, nīdīšu, baidīšos, apskaudīšu. Skaudība un greizsirdība enerģētiski ir vienādas, un, jo stabilākas būs attiecības, jo stiprāk es tām piesaistīšos, jo agresīvāks kļūšu. Tāpēc, lai cik tas dīvaini būtu, greizsirdība tiek ārstēta ar strīdiem, šķiršanos. Ar mīļoto cilvēku, kurš mani nodevis, no manis novērsies, ar mani sastrīdējies, tiks glābta mana dzīvība un veselība, ja es pratīšu to visu pieņemt kā Dieva lemtu. Ja esmu pieķēries pienākuma sajūtai vai darbam, tad nicināšu tos, kas slikti strādā, ienīdīšu sevi vai citus, ja kaut ko paveikšu slikti. Pastāvīgi nosodīšu tos, kas traucē man strādāt un krāpj mani, baidīšos iegāzt kādu citu. Jo vairāk es to darīšu, jo vairāk būs nepatikšanu darbā un jo biežāk iegāzīšu citus.

Karmas mehānisms darbojas virtuozi. Iedomāsimies, ka es nicinu tos, kas slikti strādā. Piesaiste darbam pastiprinās. Tātad ari manos bērnos pastiprināsies šī programma. Ja pieķeršanās pārsniegs bīstamo robežu, viņi pastāvīgi zaudēs darbu, lai paliktu dzīvi. Paradokss. Es nicinu to, kurš negrib strādāt, un no tā izriet, ka arī mani bērni negribēs strādāt. Es nicinu to, kurš nav pratis nopelnīt naudu, nosodu skopuli vai izšķērdētāju, un maniem bērniem naudas nebūs. Nicinot, nosodot, nīstot es piesaistu savu dvēseli naudai, manos bērnos tas izpaudīsies spēcīgāk. Tātad, lai viņu dvēseles neaptraipītos, viņiem šajā dzīvē nebūs ļauts iegūt naudu. Viss, ko šajā dzīvē nicinu, nīstu, nosodu, pāries manos bērnos, ja nepratīšu laikā apstāties. Tādēļ māka kontrolēt savas emocijas dod veselību un laimi maniem pēctečiem. Māka pieņemt jebkuru situāciju kā Dieva sūtītu - tas nozīmē veselīgus un laimīgus manus bērnus un mazbērnus.

Veicot pētījumus, sapratu, ko domājis Jēzus Kristus, teikdams: «Ja tev iesit pa vienu vaigu - pagriez otru.» Visi Kristus baušļi vēršas pie dvēseles, nevis miesas, bet dvēseles loģika ir pretēja miesas loģikai. Tātad nauda, materiālie labumi, darbs, pienākuma sajūta, ģimene, mīļie cilvēki - tas viss, ja tiek vērtēts augstāk par Dievu, rada slimības un nāvi. Zaudējot visu, kam esam piesaistījušies uz Zemes, mēs attīrām garīgās struktūras. Apziņa, ka viss laicīgais tiks atstāts šeit, attīra dvēseli. Lūk, kādēļ senie romieši teica: «Atceries nāvi!» Ja mūsu laime ir saistīta ar mūsu ķermeni, tad, ķermenim sabrūkot, tā aiziet. Vai pēc miesas sairšanas kaut kas paliek? Jā, paliek. Tās ir spējas, garīgās īpašības, gudrība un liktenis. Spējas dzīvo trīs līdz piecas dzīves, garīgās īpašības piecas līdz septiņas dzīves. Gudrība dzīvo četrdesmit līdz četrdesmit piecas dzīves. Liktenis dzīvo četrdesmit deviņas dzīves. Un, kaut arī tie nepieder miesai, tie ir laicīgā laime. Kā noteikt, vai mana dvēsele tiem pieķērusies? Pēc agresijas. Ja es apskaužu spējīgāku, nosodu sevi par to, ka neesmu mācējis kaut ko izdarīt, apvainojos uz to, kurš mani nosaucis par neapdāvinātu, nīstu un nosodu to, kurš neļauj realizēties manām dotībām, es pieķeros spējām. īpaši bīstamas šīs~emocijas ir bērnu dzimšanas periodā. Ja es kādu nicinu par dotību trūkumu, maniem bērniem to nebūs vispār. Tas pats notiek ar garīgām īpašībām. Tās ir tā pati laicīgā laime, laicīgā bagātība. Ja es nicinu neliešus un nekrietneļus, tad padaru savus pēctečus par neliešiem un nekrietneļiem. Tādas piesaistes izraisa slimības un nāvi, tādēļ ka tās nevar uzreiz atņemt.

Atceros kādu gadījumu. Ar vēzi slimai sievietei skaidroju viņas slimības cēloni:

-   Skatieties: lepnība, traumējošu situāciju nepieņemšana - tas ir vēža šūnas princips. Ja šūna aizmirst par organismu, tai jātop iznīcinātai. Dvēsele kļūst lepna un agresīva, kad tā pieķeras Zemei. Jo stiprāk dvēsele piesaistīta Zemei, jo mazāka ir tās spēja pieņemt traumējošu situāciju. Un iekšējas attīrīšanās vietā rodas agresija, kas vērsta pret citiem vai sevi. Smalkajā līmenī tas ir bīstami Visumam, un to vajag bloķēt. Jūsu lepnība pārkāpusi bīstamo robežu, tādēļ sākusies bloķēšana ar slimību. Un veicina lepnību tas, kam esat piesaistīta uz Zemes, - garīgās īpašības.

-  Kā lai to saprot? - sieviete neviltoti brīnījās.

-Jūs nicināt neliešus un nekrietneļus un nīstat tos,

kas pret jums nekrietni izturas. Ja esat pieķērusies garīgām īpašībām, tad, lai glābtu jūsu dzīvību un veselību, jums apkārtesošie ļaudis izturas pret jums zemiski vai arī apvaino jūs nekrietnībā. Ja jūs neienīstu, neapvainotos, netiesātu un nenicinātu, jūsu dvēsele un pēcnācēju dvēseles attīrītos. Jūs rīkojāties gluži otrādi. Piesārņojāt ne tikai savu dvēseli, bet arī savu bērnu un mazbērnu dvēseles.

-Tātad, nosodot neliešus, es padarīju savus bērnus un mazbērnus par tādiem pašiem? -Jā, tā ir. iestājās pauze.

Vai zināt, turpināja sieviete, - pirms nedēļas es biju uz izmeklēšanu Onkoloģijas institūtā. Man pakaļ ar mašīnu atbrauca mazdēls, un ārste palūdza viņu aizvest līdz stacijai. Mazdēls neko neteica, bet, kad viņa izkāpa, brīdināja - ja es vēl kādu iesēdināšot mašīnā, tad uz pilsētu iešot kājām.

- Skatieties, - skaidroju, nolikdams plaukstas uz galda. - Jūsu piesaiste garīgām īpašībām trīsdesmit procentu, bet nāvējoši jums ir piecdemit procenti. Toties jūsu dēlam un mazdēlam ir deviņdesmit procenti, bet nāvējoši viņiem ir septiņdesmit. Tātad, lai izdzīvotu, viņiem ir jābūt neliešiem.

Sieviete skatījās uz mani, bet pēc tam lēnām teica: -Vai zināt, ko man pateica mans dēls? «Kad gan tu beidzot nosprāgsi!»

-Pirmkārt jums nevajag viņus nosodīt. Viņi pret jums tā izturas tāpēc, lai attīrītu jūsu dvēseli un savējo - intuitīvi, nenojaušot par to. Kad viņi nekrietni pret jums izturas, attīrās jūsu dvēsele, ja jūs to pieņemat kā Dieva lēmumu. Bet lauka līmenī jūs esat vienoti, tātad attīrās arī viņu dvēseles. Jo vairāk viņi jums darīs pāri un jo lēnprātīgāk jūs to visu uzņemsiet iekšēji, jo ātrāk izveseļosieties. Ar savu slimību jūs izpērkat ne tikai savu nepareizo uzvedību, bet arī to, ko esat nodevusi bērniem un mazbērniem. Tādēļ, viņus nenosodot, jūs glābjat gan sevi, gan viņus. Lai pilnībā atveseļotos, jārīkojas šādi. Pirmkārt. Pārskatiet savu dzīvi un attieksmi pret visiem notikumiem. Tas, ko jūs uzskatījāt par nepatikšanām, pazemojumu, necienīgu rīcību attiecībā pret jums, pirmām kārtām bija dvēseles attīrīšana. Pieņemiet to un pateicieties Dievam par visu. Otrkārt. Jums vajag it kā no jauna nodzīvot dzīvi un lūgt Dievam piedošanu par brīžiem, kad nosodījāt, apvainojāties, ienīdāt cilvēkus tādēļ, ka savu lepnību un garīgās īpašības vērtējāt augstāk par Dievu. Lūdziet piedošanu par to, ka jūs laicīgo vērtējāt augstāk par Dievišķo, lūdziet piedošanu, ka nodevāt to bērniem un mazbērniem. Lūdziet, atzīstoties mīlestībā Dievam, un, kad lūdzat, sakiet, ka Dievu mīlat vairāk par sevi un visu, kas jums ir Zemes laime. Un visu notikušo uzņemiet kā viņa gribu - ar mīlestību un pateicību.

Sieviete atvadījās un aizgāja, bet es domāju par to, kur cilvēci var novest krasi pieaugusī enerģētika un Dievišķās loģikas nezināšana. Par to, cik tas ir nopietni, es pārliecinājos pats uz savas ādas.

1993. gada oktobrī biju Maskavā starptautiskā konferencē, kur man vajadzēja lasīt referātu. Vakarā, kad mēs ar draugu atgriezāmies dzīvoklī, kurā bijām apmetušies, pie parādes durvīm man uzsauca milicis. Viņš kaut ko vaicāja, es atbildēju un devos tālāk. Un pēkšņi notika kaut kas pilnīgi negaidīts - milicis man uzklupa un sāka sist. Situācija bija bezjēdzīga, bet iemesls bija manī. Pretoties nozīmētu vai nu nokļūt cietumā, vai arī tikt nosistam. Un te vēl piesteidzās viņa drauģeļi miliču formās un ar automātiem rokās. Viss beidzās bez asinsizliešanas. Nonākuši dzīvoklī, mēs ar draugu izdzērām pa šņabja glāzei un sākām analizēt situāciju. Pēc divdesmit minūtēm es visu sapratu. Izrādās, es braucu uz konferenci ar pārākuma sajūtu pār citiem un jutos kā unikāls speciālists karmas diagnostikas jomā. Esmu veicis pētījumus, kādu nav bijis cilvēces vēsturē, varu ārstēt tos, kā priekšā ir bezspēcīgi ekstrasensi un oficiālā medicīna, - lūk, ko es toreiz domāju. Mana augstprātība, savas nozīmības un vienreizības sajūta pacēla manu lepnību līdz galējam līmenim. Biju aizmirsis, ka vispirms rīkojas ar mani, bet tikai pēc tam rīkojos es. Tātad - vai nu nāve, vai kroplība, vai pazemojums. Tā kā enerģētika man ir spēcīgāka nekā citiem, tad arī karmiskie procesi man rit ātrāk. Izrādās, notikušais bija man vissaudzējošākā situācija. Brālīgas jūtas pret milici es neizjutu, bet pateicību pret Dievu gan, saprotot, ka milicis šajā lietā nebija galvenais vaininieks. Taču notika vēl kas nepatīkams. Lauks šim milicim bija sabrucis un ieslēgusies pašiznīcināšanās programma. Savādi, ja jau ar viņu glāba manu dzīvību, tad kāpēc viņam par to jācieš? Es vēl un vēlreiz pārskatīju situāciju smalkajā līmenī un visu sapratu. Viņš bija aizrāvies un uzklupa man divas reizes. Pēc pirmā uzbrukuma viņa lauks vēl bija tīrs, tā bija manas lepnības bloķēšana un sodīts viņš netiktu, taču otrajā reizē viņš pāršāva pār strīpu. Un turklāt viņš savā dvēselē ielaida emocijas un augstprātību. Izrādās, arī piekaušanā jābūt savdabīgam goda kodeksam. Es sapratu: ja ar zagļiem un laupītājiem attīra dvēseli, tas nenozīmē, ka viņi netiks sodīti par padarīto. Saprotams, kāpēc mafijas vadoņiem, kurus es distancēti diagnosticēju, parasti ir harmonisks lauks un zems agresijas līmenis. No viņu harmo- niskuma atkarīga viņu grupējuma dzīve un liktenis. Tātad mācība bija gana laba, bet pie prāta mani neveda.

Pēc mēneša es biju redakcijā un saruna ievirzījās par mūsdienu Indiju un tur dzīvojošajiem ļaudīm, kas apveltīti ar īpašām spējām. Mani sarunu biedri jūsmoja par viņu iespējām. Mani tas aizskāra. Tie taču ir faķīri! Viņi nesniedz zināšanas, viņi tikai pārsteidz ar trikiem. Krist viņu priekšā ceļos, pielūgt viņus - tā ir visa viņu programma. Es uz brīdi biju piemirsis, ka jebkuru faķīru, pilnīgu vai nepilnīgu cilvēku, vada Dievs. Enerģētiski mana runa bija šo cilvēku un viņu spēju pazemošana. Es biju pāršāvis pār strīpu. Pie kā tas var novest, uzzināju pēc dažām minūtēm.

Tas bija 1994. gada janvāris. Ejot pa ielu, es nonācu līdz T veida krustojumam. Pa galveno ielu brauca refrižerators un, strauji bremzējot, uzsāka pagriezienu. Es aizdomājies gāju pa trotuāru un tuvojos refrižeratoram. Pēkšņi no tā aizmugures izšāvās vieglais auto un tieši pa ietvi drāzās man virsū. Vēl sekunde - un notiktu nelabojamais. Es tomēr paguvu atlēkt malā. Kad apgriezos, ieraudzīju tālumā pazū- došo mašīnu. Paskatījies situāciju smalkajā plānā, atkal ieraudzīju, ka sevi un savas spējas esmu vērtējis augstāk par Dievu, biju sācis tiesāt citus. Augstprātība un nosodījums dažās minūtēs pastiprināja lepnību līdz nāvējošam līmenim. Bet man pretī pa ielām drāzās tāds pats šoferis - savu spēju dēļ pārlieku lepns un citus nicinošs. Ieraudzījis, ka refrižerators pagriežas, viņš saprata, ka tādā ātrumā neapstāsies, un neprātojot uzdrāzās uz trotuāra. Domāju, mēs abi būtu aizgājuši bojā un tādā veidā abiem būtu bloķēta lepnība un spēju pielūgsme.

Spēju pielūgsme izsauc arī onkoloģiskās slimības. Atceros, kā apmēram stundu pārliecināju sievieti, ka nicinājums pret citiem un pašnosodīšana pastiprinājusi viņas lepnību līdz nāvējoši bīstamam līmenim. Viņu pārliecināt bija neiespējami. Es jau gribēju no viņas atvadīties, bet tomēr nolēmu sniegt visu informāciju.

-Es jūs negrasos pārliecināt, ka skaudība, augstprātība, citu un sevis nosodīšana, kad tas ir sakarā ar spējām, rada slimības. Es tikai paziņošu diagnostikas rezultātus. Jums ir vēzis.

Sieviete tausta plankumu uz kakla un jautā:

-  Šis te?

-   Jā, tas. Ja jās nemainīsiet savu attieksmi pret pasauli un Dievu, process paātrināsies. Bet, ja mēģināsiet mainīties un nevērtēsiet sevi un savas spējas augstāk par Dievu, - izveseļosieties.

Vēlāk viņas draudzene teica, ka viņa stipri mainījusies - arī attieksmē pret cilvēkiem. Es distancēti paskatījos šīs sievietes lauku - tas bija normāls.

-   Mans vīrs sācis zaudēt redzi, - stāsta sieviete.

Viņu operēja, bet nekas nelīdz. Vai jūs varētu noteikt cēloni?

-Parasti redzes pasliktināšanās saistīta ar greizsirdību, taču šoreiz cēlonis ir cits - pieķeršanās spējām, spēcīga zemapziņas agresija pret cilvēkiem, lepnība pārsniegusi nāvējošu līmeni. Jūsu vīra dvēsele padarījusi spējas par dzīves mērķi un jēgu, tādēļ viņš pastāvīgi nicināja mazāk veiksmīgus cilvēkus vai arī tos, kas viņu aizskāra un pazemoja. Visam klāt nāk arī iepriekšējo dzīvju karmas ietekme. Nicinājums pārvēršas pašiznīcināšanās programmā. Pirmo triecienu saņem galva. Tātad - iespējama vai nu galvas smadzeņu saslimšana, piemēram, epilepsija, Parkinsona slimība un tā tālāk, vai arī galvas traumas, redzes pasliktināšanās, ādas slimības. Šajā gadījumā tā ir redzes pasliktināšanās.

Taču tas nav viss, kas attiecas uz spēju pielūgsmi. Izrādās, pastāv programmu rezonanse. Kad sapulcējas cilvēki ar vienādām piesaistēm, programmas spēcīgi pastiprinās. 1993. gadā es sarunājos ar kādu cilvēku, kurš strādāja aviācijā. Aizsākām runāt par lidmašīnu, kas bija avarējusi pie Irkutskas. Viņš pastāstīja, ka ir situācijas, kad pilotu izturēšanos izskaidrot ir neiespējami, jo notikumi ir pretrunā ar loģiku. Šajā gadījumā viss tiešām bija dīvaini. Pirms lidmašīnas pacelšanās bortinženieris ziņoja pilotam, ka deg dzinēja bojājuma signāllampiņa, tomēr pilots ignorēja šo paziņojumu un deva komandu pacelties. Sāku skatīties smalkajā plānā, kas tobrīd bija noticis, un varētu domāt, ka ekipāžai bijuši pārmērīgi augstāko likumu pārkāpumi, spēcīga zemapziņas agresija, kas arī novedis pie lidmašīnas bojāejas. Tomēr negaidīti es ieraudzīju pavisam ko citu. Ekipāžas līdzsvars bija normāls. Toties pasažieru kopējā laukā bija izteikta agresija. Lepnība un piesaiste spējām pasažieriem pārsniedza nāvējošo līmeni. Lauku rezonanse bija tik varena, ka pilotam tika liegta iespēja reāli novērtēt situāciju. Summārais lepnības un spēju pielūgsmes līmenis pasažieriem bija kritisks. Tāpēc pilotam radās spēcīga piesaiste lepnībai un pārmērīgā pārliecība par savām spējām, turklāt pasažieru lauks iespaidoja ne tikai ekipāžas psihi, bet arī dzinēju tehnisko stāvokli.

Pēc dažiem mēnešiem pie manis uz pieņemšanu bija atnākusi sieviete, kas lūdza palīdzēt. Viņa teica, ka agrāk ārstējusies pie ekstrasensa, taču viņš nesen gājis bojā lidmašīnas katastrofā. Šajā lidmašīnā uz konferenci Singapūrā lidojusi ekstrasensu grupa. Paskatījos cēlonī un ieraudzīju to pašu - lepnību un spēju pielūgsmi. Kā vēlāk izdevās noskaidrot, ekipāža, būdama pārmēru pārliecināta par savām spējām, bija pieļāvusi instrukciju pārkāpumu. Lielīšanās ar savām spējām, nevēlēšanās izrādīt, ka kaut kas nesanāk, rada spēcīgu pieķeršanos lepnībai un spējām, kam var būt nepatīkamas sekas.

1994. gada maijā es atpūtos Jaltā. Vizinoties ar jahtu, nolēmu peldēt tai pakaļ, turoties pie virves, te pēkšņi uznāca spēja vēja brāzma, jahta aiztraucās uz priekšu, un es nepaspēju ievilkt elpu, pirms pakļuvu zem ūdens. Man bija kauns izrādīt, ka šajā situācijā esmu juties bezpalīdzīgs, un tādēļ es gandrīz vai noslīku. Paglāba tikai tas, ka es atlaidu virvi un paliku jūrā. Pēc loģikas man no visa spēka būtu jāturas pie virves. Ja man būtu nedaudz lielāka pārliecība par savām spējām, es mēģinātu joprojām turēties pie virves un rezultātā noslīktu. Labāk neslēpt bailes nekā lielīties. Patiesums ir lielisks līdzeklis, lai attīrītos no lepnības. Ja es nebaidos izrādīt, ka man kaut kas neizdodas, un cenšos pieņemt savas neveiksmes tātad esmu gatavs iekšēji pieņemt pazemojumu -, tā ir labākā lepnības ārstēšana. Secinājums vienkāršs - patiess cilvēks ilgāk dzīvo un mazāk slimo. Cilvēks ar pārmērīgu lepnību parasti ir nepatiess, ļaunpieminīgs, aizkaitināms un aizvainojams. Tāda pasaules uztvere tiek ārstēta visai bargi.

Mēs visi cenšamies attīstīt bērnu spējas, izkopt viņu garīgās īpašības, vēcināt viņos tieksmi pēc zināšanām un veidot tiem laimīgu likteni. Taču mēs neiedomājamies par to, ka tad, ja bērnam tas pārvērtīsies par pašmērķi, viņš to visu pazaudēs. Un bieži vien reizē ar to arī veselību un dzīvību. Tagad visur atver bērnu dotību attīstīšanas skolas. Neviens nedomā par to, ka spējas - tas ir kā automobilis, kurš var aizvest, bet tikpat labi var ari sabraukt. Lielas spējas bez ētikas un pasaules izpratnes tā vietā, lai aplaimotu, - nogalina. Nenoturēšos un minēšu vēl vienu piemēru, kas to pietiekami uzskatāmi pierāda.

Man pastāstīja kādu interesantu faktu. Astoņgadīgam zēnam nebija nekādu dotību. Viņš nevarēja iemācīties pat dažus vārdus angliski. Reiz viņa māte satikusies ar ekstrasensi un tā apsolījusi bērnam palīdzēt. Ekstrasense ieraudzījusi starp zēna smadzeņu puslodēm enerģētisku šķērssienu. Viņa to noņēmusi, un pēc tam noticis brīnums - zēns sācis labi mācīties, viņam atklājušās spīdošas dotības. Mani palūdza komentēt situāciju. Paskatījos, kas par lietu, un ieraudzīju diezgan interesantu ainu. Pirmajā gadījumā informācijas lauku bija slēdzis viņa liktenis, spējas bija bloķētas. Pēc ekstrasensorās iedarbības bloķējums bija noņemts, taču zēna laukā parādījās nāve, likteņa parametri sabruka. Es pateicu mātei, ka ir vēlams viņai kopā ar zēnu atnākt uz pieņemšanu. Un, lūk, māte ar dēlu sēž manā priekšā, un es cenšos izskaidrot viņiem situāciju.

- Jūsu dēlam gan iepriekšējā, gan šajā dzīvē ir milzīgas iespējas. Iepriekšējā dzīvē viņš ieņēma augstu sociālo stāvokli. Un to viņš vērtēja augstāk par Dievu, nicināja tos, kam bija zemāks stāvoklis, apskauda tos, kas viņu apsteidza, ienīda tos, kas ar tenkām un sliktu izturēšanos pazemināja viņa imidžu. Lepnība pieauga līdz bīstamai robežai, un viņš nomira. Šajā dzīvē, ja viņš iegūs augstu sociālo stāvokli, tad pieķersies tam un var iet bojā. Lai viņš ilgāk, dzīvotu, liktenis atņēma viņam spējas, kas ļautu tam ieņemt augstu sabiedrisko stāvokli.

Sievietes acīs parādās pārsteigums un apjukums.

- Ko lai tagad dara?

-Jēdzieni «karjera», «sabiedriskais stāvoklis» zēnam uz ilgu laiku jāaizmirst."Kad cilvēks jebkurā mirklī gatavs kaut ko zaudēt un pieņemt šo zaudējumu kā Dieva dotu atīrīšanos un kad viņš gatavs zaudēt visu, kas paceļ to pāri citiem, tad šis cilvēks ir vesels garīgi un līdz ar to arī fiziski. Vecāki domā tikai par to, kā attīstīt bērna spējas. Spējas - tās ir mājas sienas, kas redzamas visiem. Turpretī pamati nav redzami, bet bez tiem māja nevar pastāvēt. Pamati ir Dieva mīlestība - lielāka nekā pret visu pārējo uz Zemes - un pareiza attieksme pret dotībām. Pirmkārt bērnam jāiemāca neizjust nicinājumu un augstprātību pret vājo un neapdāvināto. Bērns jāmāca nepārdzīvot un nebēdāties, ja kaut kas neizdodas, jāmāca neizjust skaudību un naidu pret to, kurš ir veiksmīgāks. Mīlestība uz Dievu, labsirdība un krietnums - tie ir pamati, uz kuriem var uzcelt jebkura augstuma namu, nebaidoties, ka tas sagrūs. To visu dod pareiza audzināšana, piesaistīšana garīgām un kultūras vērtībām. Jebkurai tautai labvēlīgu apstākļu radīšana visu procesu humanizācijai - līdzekļu meklēšana mākslai, garīgo vērtību attīstīšana - ir tās pēcteču izdzīvošanas jautājums. Gaidīt tūlītēju atdevi, straujus bērna panākumus - tas ir dehumanizāci- jas process, vēlēšanās spējas vērtēt augstāk par Dievu. Aizraušanās ar to mākslā un pedagoģijā var novest pie cilvēka un visas sabiedrības izviršanas. Tagad daudzu pasaules valstu valdības saprot, ka bez gudrības un ētikas, kas virzītas uz nākotni, bez šo pamatu nostiprināšanas likumos sabiedrība nevar izdzīvot. Un, jo vairāk pūļu tiks veltītas šajā virzienā, jo ar mazākiem zaudējumiem mēs nonāksim rītdienā.

Vēl viens piemērs spēju sakarā. Manā priekšā sēž sieviete, kurai ir nopiena problēma: viņas dēls negrib mācīties, ir palicis uz otru gadu. Bet viņam pašam par to nav ne silts, ne auksts. Es skatos uz zēnu.

Jūs droši vien apvainojaties uz viņu un viņu nosodāt?

-Protams, kā gan citādi, jo viņš taču neko negrib darīt.

-Es jums paskaidrošu, pie kā šāda attieksme var novest. Pirmkārt: zēnam ir milzīgas spējas. Un tās viņam atklāsies vēlāk. Taču, ja dvēsele tām pieķersies un kļūs lepna, viņš aizies bojā. Pašlaik viņam ir trīspadsmit gadu. Dzimumnobriešanas periods atstāj iespaidu uz visu dzīvi. Tieši šajā periodā jātiek pazemotām viņa spējām un lepnībai, un tāpēc viņš paliek uz otru gadu un slikti mācās. Otrkārt: jūs pati esat vainojama par to, ka zēns ir pieķēries lepnībai un spējām. Jūs nicinājāt slinkos un neapdāvinātos un izjutāt grūtsirdību, tas ir, nevēlēšanos dzīvot, kad kaut kas neizdevās. Jo vairāk apvainojaties un nosodāt viņu, jo stiprāk pieķeraties spējām un pastiprināt lepnību, un viņā šīs īpašības uzliesmo daudzreiz spēcīgāk. Tātad viņam jāmācās vēl sliktāk un jāpazemo sevi. Vai jūs domājat, ka ar nosodīšanu un aizvainojumu jūs dēlam palīdzat un glābjat viņu? Īstenībā jūs vēl ciešāk savelkat cilpu ap viņa kaklu. Un vēlāk, ja jūsu dēļ viņš vai viņa bērni slimos vai mirs, lielāko daļu soda saņemsiet jūs, un ārsti neko nevarēs līdzēt. Viss negatīvais, ko mēs nododam bērnu dvēselēm, pēc tam vēršas pret mums pašiem. Ja mēs nenosodām bērnus, tad attīrām sevi un viņus, bet, ja aizvainojumu un naidu turam sevī ilgstoši, tie pāriet dvēselē un kļūst bīstami, un tādējādi mēs nepalīdzam, bet nogalinām gan bērnus, gan sevi. Tāpēc jāatceras viena vienīga patiesība: cilvēka uzvedībā ir divas loģikas. Ir personiskā, laicīgā loģika, kurai varam pretoties, tā aizņem piecus līdz desmit procentus. Un ir Dievišķā loģika, kas nav pakļauta mūsu saprātam. Tā aizņem deviņdesmit procentus. Šo loģiku mēs varam tikai absolūti pieņemt un visus spēkus veltīt nevis atbildes agresijai, bet sevis mainīšanai, savas dvēseles audzināšanai.

Reizēm cilvēku, kurš pieķēries spējām, nospiež kā mušu - bez žēlastības. Jo garīgāks cilvēks, jo vairāk izredžu viņam ir izdzīvot un jo vairāk dvēseles moku viņš saņem.

1993. gada rudenī es tik tikko biju sācis uztaustīt spēju pielūgsmes tēmu. Konferences laikā pie manis vērsās kāda dāma no Šveices. Man bija interesanti zināt, kādas tur var būt problēmas. Izrādījās, ka Krievijā, Šveicē, kā arī citās valstīs problēmas ir vienas un tās pašas. Mēs sarunājāmies ar tulka starpniecību.

-   Tikai, lūdzu, pasakiet visu, kā ir, neko neslēpjot, -viņa palūdza.

-    Labi, stāvoklis ir nelāgs. Jums var attīstīties onkoloģiska slimība. Tā ir samaksa par meitu, kurai jūs esat nodevusi nepilnīgu pasaules uztveri. Vai jums ir meita?

-Jā, viņai ir trīsdesmit gadu.

-  Vai viņai ir bērni? -Nē.

-Lūk, tas ir viens no jūsu problēmu cēloņiem. Jūs esat pārāk pieķērusies spējām; tās absolutizējot, vērtējāt tās augstāk par Dievu, īpaši iepriekšējā dzīvē. Un tas pastiprināti tika nodots meitai. Tāpēc viņas bērni piedzimt nevar, jo viņu dvēseles ir pārāk nepilnīgas.

-  Sakiet - kur es dzīvoju iepriekšējā dzīvē?

-Jūs dzīvojāt uz citas planētas.

-  Jā, tiešām, arī es zinu, ka dzīvoju uz citas planētas. - Un viņa nosauca planētu.

Tās ir tikai detaļas, es cenšos saskatīt pašu galveno.

-  Labi, tādā gadījumā sakiet - kāpēc es piedzimu uz Zemes?

-Jums tas ir karceris. Jūs nonācāt šeit, lai mocītos un attīrītu savu dvēseli. Jums tur bija ļoti laba dzīve, un jūs sākāt nicināt nepilnīgos.

Bet man ļoti gribas turp, man negribas dzīvot uz šīs planētas.

Tur jūs tūdaļ pat nomirtu: pārāk pieķertos piezemētajam. Kad es saku «piezemētais», nav nozīmes, uz kādas planētas jūs atrodaties. Jums varētu atņemt spējas un atstāt jūs tur, bet, tā kā jūsu dvēsele ir cildena, tā var neizturēt lielas pārslodzes, un jūs tikāt novietota uz Zemes neierastā situācijā. Augstprātība, lepnība un spēju pielūgsme jūsos saglabājās, bet, lūk, to realizācija neizdevās. Jums vajadzēja iziet caur apvainojumiem un pazemojumiem, lai attīrītu dvēseli. Jums Zeme ir šķīstītava. Taču jūs nespējāt attīrīt savu dvēseli pietiekami un daudz ko nodevāt meitai. Lai pabeigtu attīrīšanos, jums smagi jāsaslimst. Vai arī jāpārskata dzīve, jānožēlo grēki un jālūdz, vēršoties ar mīlestību pie Dieva.

-  Bet vai tad Zeme visiem ir karceris?

-Nē. Ja cilvēks ir pārāk labi iedzīvojies uz Zemes, viņam šeit tiks atņemts viss, ko sauc par zemes laimi. Bet, ja garīgums būs augsts, cilvēks aizies uz citām planētām vai citām pasaulēm.

-    Vai nākamajā dzīvē es atgriezīšos uz savas planētas?

Nē, jūs to pārāk stipri mīlat, tāpēc nākamajā dzīvē jūs piedzimsiet citā pasaulē.

-   Un kas būs tur - tajā citā pasaulē?

-    Detaļas nav jāzina. Jums tagad ir jādara kas cits: jāpārskata visa dzīve un jālūdz par meitu. Domājiet labāk par to.

Es jūtu sevī lielas spējas, gribēju organizēt ezoterisko biedrību. Vai es varu ar to nodarboties?

-Vispirms uzceliet pamatus, bet pēc tam domājiet par sienām. Vispirms iemācieties pareizi izturēties pret savām spējām, citādi tās jūs nogalinās.

Mēs vēl kādu laiku sarunājāmies, bet es domāju par to, ka katrā smagi slimā, plānprātiņā, kroplī, nelaimīgā cilvēkā var slēpties tas, kā priekšā iepriekšējā dzīvē visi klanījās, ko pielūdza, kam skūpstīja kājas. Katrs no mums savās dzīvēs piedzīvo sevi gan kā svēto, gan kā nelieti un iziet visas cilvēciskās laimes un nelaimes pakāpes. Tikai šīs iziešanas laiku un dziļumu noteiks pats cilvēks, tas, cik spēcīga būs viņa tieksme pēc Dievišķā.

Manas prognozes attiecībā uz nākotni ne vienmēr piepildās. Iemesls ir vienkāršs. Es ļauju sev redzēt to, ko varu mainīt. Atkarībā no manas izaugsmes un pasaules izpratnes robežu paplašināšanās kļūst arvien lielākas iespējas ietekmēt karmu. Pacienti man bieži jautā, kas ar viņiem notiks nākotnē. Es atbildu, ka dodu to informāciju, kas var izmainīt nākotni. Bet tas, ko mainīt nav viņu spēkos, viņiem nav jāzina psihe var neizturēt. Tāpēc es strādāju ar karmas slāņiem. Uzpeld pirmais - pats varenākais, pēc tam var būt paasinājums. Tad otrais slānis - tas parasti ir saistīts ar dziļajām struktūrām un pacienta bērniem. Paiet laiks, un nāk trešais, kas savieno kopā šo dzīvi, iepriekšējās, nākotni un pēcnācēju dzīves. Mana zemapziņa kaut kādā veidā prot grupēt, izvēlēties galveno. Bet, ja tēma ir nepazīstama, tad slāņi uzpeld desmitiem un simtiem, es ķepurojos kā kaķēns ūdenī, bet situācija nemainās. Glābjos tikai jaunā koncepcijā, jaunā vispārinājuma formā, tas ir paaugstinot vienotību aizvien smalkākā līmenī.

Manā terminoloģijā ir jēdzieni «pieķeršanās spējām», «spēju pielūgsme». Es skaidroju pacientiem, ka, nosodot sevi, kad nav bijis pietiekami spēju kaut ko izdarīt, apskaužot tos, kas dara labāk, izjūtot grūtsirdību, tas ir, nevēlēšanos dzīvot, ja kaut kas nesanāk, cilvēks pieķeras spējām, vērtē tās augstāk par Dievu, un notiek bloķēšana. Rodas vēl vairāk neveiksmju vai arī jāparādās kādam, kas traucēs realizēt spējas, tas ir, vajag atrauties no visa, kam cilvēks piesaistījies stiprāk, nekā nepieciešams. Šīs problēmas es tagad labi pārzinu.

Minēšu gadījumu, kas liecina par to, kā es sāku.

Pie manis uz pieņemšanu bija atnākuši vecāki ar dēlu un jautāja, vai viņam ņemt akadēmisko atvaļinājumu vai ne. Zēnam esot manāmas novirzes psihē. Viņš baidoties, ka viņam ir kāda smaga slimība. Acīm redzama nomāktība. Māte izgāja, un zēns man parādīja kaut kādas pūtītes un teica, ka esot smagi slims. Manas pūles viņu nomierināt bija veltīgas. Atgriezās māte, un es viņai paskaidroju, ka viņa ar vīru ir nepareizi uztvēruši dzīvi. Ar skaudību pret citu spējām, augstprātību un nicinājumu pret tiem, kam nebija dotību, viņi bija piesaistījuši savas dvēseles piezemētajam un padarījuši tās lepnas. Bet zēnam šī piesaiste spējām bija daudzkārt lielāka un lepnība tuva nāvējošam līmenim. Lai dēls paliktu dzīvs, viņš bija jāatrauj no lepnības un spējām. Pastāvīgas bailes un pašpārliecības trūkums bloķēja lepnību. Nestabila psihe traucēja mācībām un dotību realizācijai. Viņa veselība bija atkarīga no tā, vai vecāki spēs pārskatīt dzīvi un lūgt par sevi un pēctečiem.

Vecāki, šķiet, saprata. Pēc nedēļas viņi atkal ieradās pie manis. Es skatījos uz zēnu un neredzēju pārmaiņas uz labo pusi. Māte klusēdama pastiepa man zīmīti: «Māmiņ un tēti, es jūs mīlu, bet dzīvot vairs nevaru, piedodiet man, neskumstiet par mani.»

-   Mēs negaidīti atgriezāmies mājās un nocēlām viņu no septītā stāva palodzes. Otrā dienā pēc jūsu seansa viņš gribēja izlēkt pa logu.

Biju šokēts. Spēju tēma man bija jauna, un es situāciju nekontrolēju. Izkļūt no tās vairs nebija iespējams. Es varēju ieiet tajos lauka slāņos, kur parasti neviens neiet, taču ieiešanai un visai situācijai jābūt kontrolējamai - ar to sākas visa sistēma. Es nesapratu, kas noticis. Atkal un atkal meklēju iemeslus, kas varēja pamudināt zēnu uz pašnāvību. Un neatradu tos. Mēģināju atrast iemeslus vecāku uzvedībā un ieteicu viņiem darīt to pašu, ko biju ieteicis iepriekšējā reizē.

-   Ja situācija krasi pasliktināsies, tūdaļ zvaniet man uz mājām, - teicu viņiem. - Ja tev iegribēsies piezvanīt - zvani, - vērsos pie zēna.

Zvans atskanēja nākamajā dienā. Man bija ļoti daudz darba, un zvans izsita mani no sliedēm. Zēns kaut ko bubināja telefona klausulē, bet es īgni centos atslēgties no citām lietām. Pakāpeniski aptvēru viņa teiktā jēgu. Viņš lūdza, lai es nomierinātu vecākus, jo viņš tūdaļ izlēkšot pa logu. Sapratu, ka man ir tikai dažas minūtes laika. Apsolīju zēnam, ka to nokārtošu, bet rīt abi parunāsim. Šobrīd galvenais bija mazināt vēlēšanos mirt. Pūlējos viņam paskaidrot, ka tas ir muļķīgi. Es ārstēju ar vārdu un pārliecināt varu, taču šoreiz visi mani mēģinājumi bija veltīgi, un es jutu, ka diedziņš, kas attur viņu no pašnāvības, kļūst aizvien tievāks. Viņš tagad Dievu nelūgs, taču mūsu lauki mijiedarbojās, saskārās.

Es runāju ar viņu un ar lūgšanu sāku koriģēt savu lauku, taču turpināja uzpeldēt agresijas programmas pret pasauli, pret cilvēkiem, pret sevi spēju dēļ. Es tīrīju sevi. Pēc trim minūtēm zēns nomierinājās, bet es vēl ilgi analizēju iemeslus. Beidzot sapratu, kas bija noticis: ielaušanās otra cilvēka laukā var būt bīstama. Ja nav bloķēta karma, vienkāršāk izsakoties, ja cilvēks ar laicīgām kaislībām ielaužas dvēselē, rodas rezonanse un tas var radīt lielas problēmas, it īpaši pacientiem. Kārtējo reizi sapratu, ka lielas patiesības un zinības, dotas nepilnīgiem ļaudīm, var kaitēt. Lai sniegtu pilnīgas zināšanas, jābūt pilnīgam pašam, un tagad es savedu sevi kārtībā jau pirms pacientu pieņemšanas, nevis pēc tās. Sarežģītās situācijās tas palīdz glābt gan manu, gan pacienta dzīvību. Mana nelīdzsvarotība, piesaiste spējām rezonēja ar zēna programmu un varēja viņam maksāt dzīvību.

Par to, kas gaida cilvēci tuvākajā nākotnē, es pārliecinājos, kad sāku pieņemt pacientus Ņujorkā. Sieva, kura jūt aizvainojumu pret vīru, nīst un ir greizsirdīga viņa dēļ, vēl nāvi viņam un bērniem. Pastāvīgas iekšējas pretenzijas pret vīru - tā ir pašas bērnu iznīcināšanas programma. Garīgākas sievietes vērš agresiju pret sevi, arī tā ir savu bērnu iznīcināšanas programma, taču mazāka. Tas pats sakāms arī par vīriešiem.

Abi mani bērni mazotnē tikko nenomira no elpas trūkuma, bet cēlonis tam bija mana neprasme iegrožot savu lepnību, pirmkārt - greizsirdību, un neatzīšana izpaudās kā depresija, tas ir, pašiznīcināšanās programma.

Amerikas Savienotās Valstis ir vieta, kur ļaudis visai cieši piesaistīti laicīgajam. Nauda, karjera tur ir absolūtas vērtības. Tāpēc izdzīvot šajā valstī var tikai harmonisks, iekšēji redzamajiem laicīgajiem labumiem nepiesaistīts cilvēks. Analizējot situāciju, es sapratu, kāpēc Amerika ir dubultas - ne tikai tiešās, bet arī karmiskās - emigrācijas zeme. ASV ideja - tā ir uzkrāto iespēju realizācijas ideja. Cilvēcei vienmēr bijis milzums ideju, taču nav bijis iespēju tās realizēt. Cilvēce līdzinājās tam gudrajam, kas sēž alā un visus spēkus veltī garīgai pasaules izprašanai. ASV kļuva par cilvēces muskuļiem, kas ļāva paātrināt realizācijas procesu. Ar laiku realizācijas ideja sāka šķist svarīgāka par garīgo vērtību uzkrāšanas ideju. Avots likās neizsmeļams. Kamēr uz Zemes bija valstis, kurās uzkrājās garīgums, Amerika bija it kā alternatīva, tādējādi saglabājās noteikts līdzsvars. Spēcīgs pretsvars bija sociālisma valstis, kur, kā zināms, ideju, teoriju centās vērtēt augstāk par laicīgām vajadzībām.

Krasa novirze notika pēc sociālisma sabrukuma. Jau 1987. gadā domāšana, kuru pieņemts saukt par «amerikānisko dzīvesveidu», manāmi sāka pārspēt visu pārējo. Amerikas iekšējā, garīgā piezemētība, sākot ar 1987. gadu, sāka strauji pastiprināties. Lai izdzīvotu šajā valstī, nedrīkst iekšēji orientēties uz redzamajiem materiālajiem labumiem. Taču ir arī neredzamie labumi. Un tiem Amerika pieķērusies visai stipri - tā ir ģimene, sabiedriskais stāvoklis, spējas, garīgās īpašības, gudrība un liktenis. īpaši stipra ir piesaiste laimīgam liktenim. Kad ar cilvēku ķildojas, viņu apmāna, pazemo, viņš var izjust naidu pret tiem, kas to dara. Garīgākie neieredz sevi, tas ir, krīt depresijā. Kad nav redzams atklāts ienaidnieks, bet vienkārši uzbrūk nepatikšanas, vienādi krīt depresijā gan garīgie, gan piezemētie. Grūtsirdība un depresija ir nevēlēšanās dzīvot, naids pret sevi. Cieš galvas smadzenes, redze, dzirde. Salīdzinājumā ar citām valstīm Amerikai bijis laimīgs liktenis. Tas daudz devis ķermenim, bet maz - garam. Tāpēc Amerikā neveiksmes rada noturīgu depresiju, un pēdējos gados milzu līdzekļus ASV tērē galvas smadzeņu slimību ārstēšanai. Situācija neuzlabojas, bet turpina pasliktināties. Gandrīz katram otrajam trešajam ir slēpta depresija. Vecāku depresija - tā ir slimība bērniem un nāve mazbērniem, ja šis process netiek apturēts ar tieksmi pie Dieva. Aizvien lielāka piesaiste laicīgajam izraisa agresijas palielināšanos, tāpēc amerikāņu mākslai raksturīga aizvien lielāka zemapziņas agresija. Valstij, kura devusi pasaulei amerikānisko dzīvesveidu, pirmajai vajag no tā atsacīties. Tendence orientēties uz garīgumu, nesavtību un palīdzību pēdējos gados Amerikā izpaužas aizvien stiprāk. Un no tā, cik šī tendence spēs nostiprināties un attīstīties, ir atkarīga Savienoto Valstu nākotne.

Pie manis uz pieņemšanu atnākusī sieviete ironiski smaida.

-Es saprotu, par ko jūs runājat, bet man taču ir sarežģīta situācija.

- Jūs uzskatāt lūgšanu, grēku nožēlu par neefektīviem līdzekļiem? - es jautāju.

Nu, ne gluži, - viņa novelk. - Bet tas, ko jūs sakāt, man viss ir jauns, man ir grūti to saprast un mainīties. Un vispār es nezinu, vai spēšu sevi mainīt, vai man pietiks tam spēka.

Skatos viņai acīs un sāku lēnām runāt:

-  Pirms mēneša es iepazinos ar kādu cilvēku. Mēs sarunājāmies. Viņam bija laba sirds, un man gribējās viņam palīdzēt. Šā cilvēka laukā es ieraudzīju nāvi un pateicu, ka viņš tuvākajā laikā var aiziet bojā.

«Vai man kaut kas var palīdzēt?» viņš vaicāja.

«Var,» es atbildēju. «Nenicināt neliešus un nekrietneļus».

Viņš kādu brīdi domāja.

«To ir ļoti grūti izdarīt.»

«Tas ir grūti, bet situācija ir pārāk nopietna. Ja man naudas vairāk nekā otram, tad man nav tiesību nicināt viņu par to. Ja man krietnuma un labestības vairāk nekā otram, man nav tiesību nicināt viņu par to.»

Pēc nedēļas viņš atbrauca pie manis uz darbnīcu. Es iedevu viņam savu grāmatu un videokaseti ar manu uzstāšanos.

«Šobrīd es tevi nediagnosticēšu. Paskaties šo, padomā, bet pēc desmit dienām satiksimies un izdarīsim kopsavilkumu.»

Pēc desmit dienām es ar viņu satikties vairs nevarēju. Iepriekšējā vakarā viņš bija noslepkavots. Noslepkavoja tie, kurus viņš nicināja. Liekas, cilvēks sāka šo to aptvert, devās pie Dieva, bet viņu tik un tā nogalināja. Taču, tāpat kā pastāv inerces likumi fiziskiem ķermeņiem, tāpat tie pastāv arī garīgiem ķermeņiem. Ja cilvēks uzņēmis ātrumu un drāžas virsū sienai, tad viņš var nepagūt nogriezties, pat ja gribētu.

Tātad, - vēršos pie sievietes, - jums ir laika rezerve, bet iespējas nosaka mūsu vēlēšanās spēks. Bet, cik liela jums būs vēlēšanās mainīties un palikt dzīvai, atkarīgs no jums.

-   Sakiet, lūdzu, - vai tie, kas noslepkavoja, vai tiešām viņi necietīs?

-   Protams, cietīs. Jo lielāka bija upura tieksme attīrīties, jo lielāku sodu saņems slepkavas. Domāju, ka ar to viņi ir sakropļojuši savu nākotni, turklāt ne vienā dzīvē vien. Taču pēc augstākā viedokļa viņi ir izpildītāji, viņus nicināt un nosodīt nedrīkst. Noziedznieku var sodīt, bet uzbrukt viņa dvēselei nedrīkst.

Ja esmu nepilnīgs, nav obligāti mani jāsoda ar citu cilvēku. Man nesen pastāstīja atgadījumu: kāda meitene visās lietās centās būt pirmā. Viņa nodarbojās ar alpīnismu, un, lai saņemtu pakāpi, viņai vajadzēja uzkāpt vēl vienā kalnā. Virsotnes sasniegšana nebija pārāk sarežģīta. Taču viņai kaut kas traucēja, gadījās dažādi neparedzēti šķēršļi. It kā tika dota zīme, ka šoreiz nevajag iet, taču viņa nolēma virsotni iekarot par katru cenu. Kaut arī juta, ka nonāk konfliktā ar kaut ko augstāku. Vienā no pārgājieniem negaidīti sākās akmeņu nogruvums. Grupa atradās atklātā vietā, un tai nebija kur paslēpties. Grupā bija, šķiet, piecpadsmit cilvēku. Bojā aizgāja viens. Tieši tā meitene.

No citas pilsētas zvana cilvēks un stāsta:

-   Esmu stiprs, vesels vīrs. Varu stundas laikā uzart visu dārzu, bet nu jau vienpadsmit gadus sēžu savā mājā un tālāk par vārtiņiem aiziet nevaru. Kad izeju uz ielas, mani sāk tā griezt un lauzt, ka nākas atgriezties, vajā nemitīgu baiļu sajūta. Vai man var kaut kā palīdzēt vai ne?

-Nolieciet klausuli uz galda, izejiet no mājas aiz vārtiņiem, pastaigājieties dažas minūtes un nāciet atpakaļ.

Es eju! - viņš kliedz klausulē. Pēc piecām minūtēm atgriežas un izbrīnīts saka, ka bijis daudz vieglāk.

-Ielāgojiet, - saku viņam. - Iepriekšējā dzīvē jūs dzīvojāt Tibetā, jums bija lielas spējas, un spēju attīstību jūs padarījāt par pašmērķi. Tikko dvēsele pieķērās laicīgajam, krasi pieauga lepnība. Glābt jūsu dzīvību varēja, tikai jūs apvainojot, pazemojot un darot jums pāri. Turklāt, jo lielāks bija pāridarījums, jo vairāk izredžu jums bija attīrīties. Jūs to nesapratāt un nepieņēmāt un tāpēc uzkrājāt milzīgu agresiju pret cilvēkiem, bet, tā kā enerģija jums ir varena, tad ar zemapziņas agresiju jūs jebkuru pāridarītāju varētu vienā mirklī nogalināt. Tāpēc jūs nedrīkstat satikties ar ļaudīm un netiekat laists ārā no mājas. Nožēlojot grēkus, likvidējiet agresiju pret cilvēkiem un lūdziet, lai mīlestība uz Dievu kļūtu par jūsu dzīves jēgu.

Gudrības pielūgsme

Augstāk par Dievu var vērtēt gan gudrību, gan likteni. Nosodot cilvēku par muļķīgu, nesaprātīgu rīcību, es pieķeros gudrībai. Nosodot cilvēku grupu, organizāciju, valdību un tautu, pieķeršanās desmit- kāršojas. Ja tiesāšu un nīdīšu sevi par to, ka nesapratu, netiku galā, nokļuvu muļķīgā situācijā, notiks tas pats. Pieķeršanās gudrībai tiek bloķēta ar psihiskām slimībām un garīgiem traucējumiem.

Kāda fiziķe pieņemšanā lūdza paskatīties viena slavena padomju zinātnieka nāves cēloni.

-   Viņš sevi un savu gudrību vērtēja augstāk par Dievu. Lepnība pārsniedza kritisko līmeni, un notika bloķēšana ar nāvi. Viņš gudrībai pieķērās, nicinot un pazemojot neveiksmīgākos.

-  Vai zināt, - sieviete atdzīvojās, - viņš pazemoja savus asistentus. Es dzirdēju, ka autokatastrofā cietis tikai viņš viens pats: viņš guva smagu galvaskausa un smadzeņu traumu, bet olas, kas gulēja paciņā uz automobi|a aizmugures sēdekļa, pat nesasitās. Viņš pēc tam ilgu laiku gulēja bez samaņas.

Es nodomāju, ka ētikas likumi jūtu līmenī, kurus mēs bieži neievērojam, - tie pirmkārt ir mūsu pašu izdzīvošanas likumi. Zinātnieki ilgi centās noskaidrot to, kas kopīgs ir ilgdzīvotājiem. Izrādījās, ka viņiem ir pareiza emocionālā attieksme pret pasauli. Visi ilgdzīvotāji ir labsirdīgi cilvēki, viņi neatbild ar naidu un nosodījumu uz* sev nepatīkamu situāciju. Tā ir iekšēja samierināšanās, māka nepieķerties piezemētajam, nedievišķot to. Bet, kad cilvēks ir spēcīgi piezemēts, viņš var atteikties no kāda vai nodot kādu, tas ir, miesas loģika uzvar gara loģiku.

Manā priekšā sēž jauns cilvēks, kuru nomoka diezgan nopietna problēma. Iepriekšējās tikšanās reizē es paskaidroju viņam, ka viņa dvēsele pieķērusies lepnībai un gudrībai. Viņš esot lūdzies un, nožēlodams grēkus, izskaudis sevī naidu pret citiem cilvēkiem, kā arī sevis nosodīšanu. Šodien viņš ir atnācis uz otro seansu, taču viņa laukā skaidri redzamas paš- nosodīšanas struktūras.

-Jūs līdz galam neesat spējis beigt sevi nosodīt.

- Kā lai es neizvirzu pats pret sevi pretenzijas, ja es esmu vainīgs, nevis citi? Es taču esmu nepilnīgs, kā lai es sevi nevainoju?

-Saprotiet vienkāršu patiesību - pilnība un nepilnība tiek dotas un atņemtas, identificēt sevi ar tām nedrīkst. Smalkajā līmenī jebkurš cilvēks, lai kas viņš būtu, stāv augstāk par tādiem jēdzieniem kā pilnība un nepilnība. Šie jēdzieni attiecas uz materiālo pasauli, bet materiālais pakļauts pārmaiņām un sagrāvei. Ja jūs uzskatāt sevi par gudru, izjūtat prieku par to ne tikai ārēji, bet ari iekšēji, jūs pieķeraties gudrībai. Tātad būs situācija, kad jūs nosauksiet sevi par muļķi, ienīdīsiet, nosodīsiet sevi un saņemsiet par to slimību vai nāvi. Cilvēks ir dialektiska būtne, kas sastāv no diviem pretstatiem: Dievišķā kodola, kur nav jēdzienu «pilnība» un «nepilnība», «spēks» un «vājums», un ar materiālo pasauli saistītā kodola, kurš atšķirībā no pirmā pastāvīgi tiek sagrauts, kur jēdzieni «spēks» un «vājums», «pilnība» un «nepilnība» pastāvīgi maina jēgu. Jo lielāks potenciāls, spriedze starp tiem, jo vairāk mēs tiecamies pie Zemes un jo vairāk tiecamies pie Dieva un otrādi. Vieglāk ir tiekties pēc Zemes labumiem nekā pie Dieva, tādēļ jātop saglabātai prioritāšu sistēmai. Nedrīkst balstīties uz Zemes labumiem - gan redzamiem un materiāliem, gan neredzamiem, kas saistīti ar Zemes dzīvi. Cenšoties rast atbalstu tajā, kas mums liekas stabils un iziet ārpus vienas dzīves robežām - trešā līmeņa laicīgajās vērtībās, mēs pieļaujam kļūdu.

Balstīties var tikai uz mīlestību uz Dievu. Tā sajušana dod cilvēkam patiesu laimi.

Manas grāmatas iznāk pietiekami lielā tirāžā. Informāciju par to sniedz televīzija. Un tomēr kaut kā pietrūkst. Nepieciešama pasaules uzskata mainīšanas sistēma, kuru gribu dot šajā grāmatā. Vakar pārliecinājos par to vēl vienu reizi. Pie manis no citas pilsētas atbrauca māte, kuras dēlam ir smadzeņu audzējs. Stāvoklis visai sarežģīts.

-Jums ir liela lepnība, skaidroju mātei. - Turklāt vēl arī vēlēšanās savu gudrību vērtēt augstāk par Dievu. Pēc jūsu domām, visi jūs ir netaisni apvainojuši, muļķīgi izturējušies, un tāpēc jūs visus nosodījāt, īpaši vīru. Vīram arī piemīt pārmērīga augstprātība, taču bērnā šīs īpašības nevis vienkārši pastiprinās, bet notiek šo programmu sprādziens. Tas tiek bloķēts ar onkoloģiju. Atstāstiet manis sacīto savam vīram. Pēc dažām dienām es jums piezvanīšu.

Un nu es pa telefonu sarunājos ar zēna tēvu; viņa laukā ir trīs milzīgi paralēlskaldņi, trīskārša nāve, pašiznīcināšanās programma. Bērnam tas pats. Tēvs stostās, un tas mazliet bloķē bīstamās programmas.

-   Jums piemīt liela augstprātība, divreiz lielāka par nāvējošu. Tā tiek bloķēta ar onkoloģiskām slimībām, epilepsiju, stostīšanos, psoriāzi. Jums ir maigs bloķējums, dēlam bargāks. Vai jūs skatījāties manu uzstāšanos televīzijā?

-Jā, un esmu ar jums pilnīgi vienisprātis.

Labi, tad, lūk, dvēsele kļūst lepna, ja piesaistās kaut kam piezemētam. Jūsu dvēsele pieķērusies ģimenei un laimīgam liktenim. Kad jūs bloķēšanai saņēmāt apvainojumus, jūs tos pavērsāt pret sevi. Jums radās grūtsirdība, spēcīga nevēlēšanās dzīvot. Vai jums bija tāds stāvoklis?

-Jā, bija.

-   Grūtsirdība tas ir naids pret sevi, bet naids izraisa galvas slimības. Tāpēc jums ir stostīšanās, bet dēlam smadzeņu audzējs. Jums jāpārskata sava dzīve un, nožēlojot grēkus, jānoņem šī agresija.

Viss, ko jūs sakāt, ir diezgan primitīvi, - viņš man atbild. Vai jūs nevarētu paskaidrot labāk, dziļāk?

-  Diemžēl šodien tas ir mans visaugstākais līmenis. Bet to pašu, ko saku jums, esmu teicis citiem onkoloģiskiem slimniekiem, un, vai zināt, palīdzēja.

-  Labi, - viņš saka, - esmu izstrādājis savu metodi bērna ārstēšanai.

-  Pastāstiet.

-    Tas ir sarežģīti, es nevaru visu izstāstīt pa telefonu.

-Ja jūsu metodes pamatā ir mīlestība uz Dievu, strādājiet. Ja ne - būs problēmas, tā ka izlemiet pats.

-  Ko tad man darīt? - viņš man jautā.

-   Jūsu dzimtā septiņpadsmit paaudzēs pa tēva līniju tiek pārmantota vēlēšanās vērtēt sevi un mīļoto cilvēku augstāk par Dievu un attīrīšanas nepieņemšana. Lūdziet par visu dzimtu, par sevi, par saviem pēctečiem. Varat to darīt divdesmit četras stundas dienā. Tad zēnam kļūs labāk.

Viņš piekrīt.

1994. gada 19. jūnijs. Šodien ir Vasaras svētki. Pirms divām dienām pie manis bija atnākusi paciente. Skatījos viņas lauku.

Savādi, jums ir spēcīga bērnu iznīcināšanas programma. Vai jums ir bērni?

-Jā, divas meitas.

Skatījos pirmās meitas lauku. Tam apkārt kūniņa, bet ārpusē - septiņi nāves hieroglifi. Spēcīga iznīcināšanas programma. Kas viņu aizsargā? Viņas nākamo bērnu dvēseles. Sieviete ir dzīva tāpēc, ka ir garīgs un labsirdīgs cilvēks un viņai ir ļoti harmoniski pēcteči.

-Vai jūsu meitai ir bērni?

-Jā, - viņa atbildēja.

Skatījos mazbērnus, un man viss kļuva skaidrs.

-Kāda jums ir diagnoze? - jautāju viņai.

-  Olnīcu audzējs. Vēl kaut ko atrada kuņģī. Pašlaik gatavo analīzes.

Skatījos viņas lauku un pēc tam sāku skaidrot:

-Jūsu slimības cēlonis ir vienkāršs, taču ar sevi strādāt nāksies ilgi. Pārveidot dvēseli ir daudz grūtāk nekā apziņu. Slimības cēlonis ir šāds: cilvēka dvēselei jābūt vērstai pie Dieva, bet apziņai un ķermenim - pie Zemes. Kad dvēsele pieķeras Zemei, tā kļūst lepna un agresīva.

-Bet mana dvēsele netiecas ne pēc naudas, ne pēc kādiem citiem zemes priekiem.

-Nauda jums citādi izskatās. Jums nauda - tā ir gudrība un ģimene. Un, kad to sāk atņemt, jums sāp. Samierināties ar to jūs nevarējāt un nevarat.

Sieviete skatījās manī un pūlējās saprast, taču laikam vēl nespēja. Es turpināju:

-Nu, piemēram, ir organisma šūniņa, kas dzīvo divos režīmos: sev un organismam. Jebkura organisma komanda aizskar šūnas personiskās intereses. Taču jāaizmirst par sevi un jādomā par visu organismu, kaut arī organisma komandas ierobežo šūnas personiskās intereses. Tsā laika posmā intereses tiem ir atšķirīgas, ilgstošākā - vienotas. Šūnas prasme pieņemt traumējošu situāciju, tas ir, organisma komandu, ir tās veselības rādītājs. Šūnas nevēlēšanās pieņemt traumējošu situāciju padara to par vēža šūnu, un organismam tā jāiznīcina.

Cilvēks ir Visuma šūna. Cilvēka māka pieņemt jebkuru situāciju, jebkuras nepatikšanas un nelaimes kā Dieva dotas ir viņa garīgās un rezultātā arī fiziskās veselības rādītājs. Kristietībā to sauc par lēnprātību. Ja cilvēks traumējošā situācijā aizmirst par Dievu, kurš attīra viņa dvēseli, bet redz tikai pāridaritāju, viņš līdzinās vēža šūnai. Kristietībā to sauc par lepnību un uzskata par galveno grēku. Jebkura šūna dzīvo divos režīmos, ar divām loģikām: ar organisma loģiku - kā primāro un pašas loģiku - kā otršķirīgo.

Arī cilvēkam gluži tāpat piemīt divas loģikas: gara loģika, kas saista viņu ar Dievu, un miesas loģika, kas saista viņu ar Zemi. Gara loģika vienmēr ir augstāka par miesas loģiku. Kad kuģis grimst, pirmās glābj sievietes un bērnus, vīriešus - pēc tam. Un, ja vīrietis glābdamies atgrūž sievietes un bērnus, viņu vajag nogalināt, lai apstādinātu patoloģisko procesu. Kad cilvēkam ir problēmas, vispirms tiek glābta viņa dvēsele. Pēc svarīguma dvēsele ir deviņdesmit septiņi procenti un tikai trīs procenti - ķermenis. Ja ķermenis cenšas glābties, pazudinot dvēseli, šis ķermenis ir jāiznīcina. V. Visockim ir laba frāze: «Mēs nenomirsim mokošā dzīvē. Mēs labāk drošā nāvē atdzimsim.» Mūsu ķermenis - tas ir vienreizējas lietošanas apģērbs, paredzēts vienai dzīvei. Turpretī mūsu dvēselei nāksies vēl iemiesoties. Ja tā netiks attīrīta, mēs nevarēsim iemiesoties nākamajās dzīvēs. Tas, starp citu, pašlaik ir viens no daudzu sieviešu neauglības iemesliem. Iekšējā augstprātība var sasniegt to bīstamo robežu, aiz kuras ir neauglība, visas cilvēces izviršana.

Sieviete kādu laiku domāja un tad izbrīnīti jautāja:

-  Bet kādēļ tā notika?

-   Attīstība notiek caur patoloģiju. Dieva iepazīšana notiek caur atteikšanos no viņa. Jau trīssimt gadu cilvēce pamazām zaudē Dievišķā loģiku un darbojas tikai pēc Zemes loģikas. XVII gadsimtā cilvēce radīja klasisko ļaundabīgā audzēja formulu: «Cilvēks - dabas saimnieks». Pārtulkota organisma valodā, tā nozīmē: «Šūna - organisma saimnieks». Tas arī ir vēža šūnas princips. Pašlaik cilvēces garīgās struktūras ir tik ļoti piesaistītas Zemei, ka cilvēci no nāves var glābt tikai pastiprināta tieksme pie Dieva. Cilvēcei jāizjūt mīlestība pret Dievu, ko līdz šim tā nav jutusi. Un jums tas vajadzīgs pirmām kārtām, jo, kad es ar jums runāju, mainās jūsu pasaules uztvere, reakcija uz notikumiem, tātad mainās arī jūsu raksturs. Tā kā raksturs nosaka likteni, mainās arī jūsu liktenis, tas ir, jūsu karma, ieskaitot fizisko stāvokli. Paskatīsimies, kā tas izskatījās pirms mūsu sarunas. Es zīmēju skalu. Jebkuras situācijas pieņemšana par 80-100 % - absolūta veselība, 50-80 % - cilvēks vesels, 10- 50% - cilvēks slims, mazāk par 20% - smagi slims, mazāk par 5 % - ir iznīcināms. 1990. gadā šis līmenis cilvēcei bija 3 %. Šobrīd - 10-12 %, tas ir, lauka līmenī cilvēce ir smagi slims organisms. Pirms atnācāt pie manis, gatavība pieņemt traumējošu situāciju jums bija 1-2 %, tagad, pēc pusstundas sarunas ar mani, - lielāka par 50%. Taču, lai tas tā būtu pastāvīgi, jums nāksies strādāt ar sevi. Pārskatiet savu dzīvi. Viss, kojās uzskatījāt par nepatikšanām, pārida- rījumiem un pazemojumiem, 3 % ir taisnīgi jūsu ķermenim un apziņai, bet 97 % - jūsu gara attīrīšanai. Un rezultātā - tiek glābta jūsu dzīvība. Ja jūs pieņemat jebkuru situāciju kā Dieva dotu, tad šādā gadījumā radies spēku uzliesmojums tiek izmantots jūsu garīgai attīstībai. Ja nepieņemat - rodas agresija. Sākumā rodas naids un nosodījums pret tiem, ar ko jūs tikāt glābta, bet pēc tam - naids pret sevi. Tas viss padarīja jūsu dvēseli melnu. Naidu pret sevi, tas ir, grūtsirdību, depresiju, nevēlēšanos dzīvot, jūs nodevāt mantojumā meitām un mazmeitām. Es sākumā teicu, ka jums darbojas pašas bērnu iznīcināšanas programma. Nevēlēšanās dzīvot sievietei pirmām kārtām ir savu bērnu iznīcināšanas programma. Bērnos tā daudzkārt pastiprinās. Reizēm vecmāmiņa vairāk nosaka mazbērnu pasaules uzskatu nekā māte. Mazmeitai lepnība pārsniegusi nāvējošu līmeni. Traumējošu situāciju viņa neparko nevēlas pieņemt. Cik viņai tagad gadu?

-  Desmit.

-   Viss ir pareizi, karmisk.ā atmiņa aktivizējas piecu gadu vecumā, kā arī dzimumnobriešanas periodā - vecumā no desmit līdz četrpadsmit gadiem. Šajā laikā bērni ir visvairāk ievainojami. Tieši tad vecāki bieži saslimst, lai glābtu dzīvību bērniem, pie viņiem atgriežas tas, ko viņi bērniem nodevuši. Mazmeita varēja nomirt, tāpēc pusgada laikā ātri sāka attīstīties audzējs, tātad jums ir par maz mainīt sevi. Vajag, nožēlojot grēkus, atbrīvot no visiem aizvainojumiem un nosodīšanas, kā arī greizsirdības un nevēlēšanās dzīvot ne tikai savu dvēseli, bet arī bērnu un mazbērnu dvēseles un tālāk pēctečus līdz septītajam augumam. Lūgšanā jāatzīstas mīlestībā uz Dievu ne tikai pašai, bet jālūdz arī par bērniem, mazbērniem un pēcnācējiem līdz septītajam augumam. Par padarīto cilvēks atbild četrkārši: par to, ko izdarījis iepriekšējās dzīvēs; par to, ko izdarījis šajā dzīvē; par to, ko nodevis bērniem; par to, ko nodevis mazbērniem, mazmazbērniem un tālākiem pēcnācējiem. Jo spēcīgāka ir agresija, tas ir, Dievišķā nepieņemšana, jo dziļāk tā iekļūst dvēselē, jo vairāk pēcteču paaudžu cilvēks nomelnos un jo ilgāk un nopietnāk par to maksās. Jo lielāku mīlestību uz Dievu sajutīsiet, jo dziļāk sapratīsiet, ka visas nesaskaņas personiskajā dzīvē, pazemojumi un pāridarījumi bija jūsu gara glābšana, jo vairāk attīrīsies jūsu pēcteču dvēseles. Tikai tad tiks atļauts izveseļoties jūsu ķermenim.

Mēs vēl kādu laiku runājāmies, un es ievēroju, ka sieviete pamazām kļūst maigāka un mierīgāka.

Es pašlaik izeju ķīmi jterapijas kursu, vai man tā jāturpina? - viņa jautāja.

-  Ķīmijterapija bloķē sekas, bet ne cēloni. Varat turpināt ārstēšanos, bet jums jāsaprot, ka cerēt un paļauties vajag nevis uz medicīniskiem preparaticm, bet uz gara izaugsmi un dvēseles attīrīšanu.

Šodien es skatījos četrus pacientus. Pirmajai sievietei bija problēmas ar dēlu - tam bija atpalikusi garīgā attīstība. Otrs pacients - jauns cilvēks, kam bija mazasinība. Trešais - meitene, kurai pēc autokatastrofas traucēta psihe, kustību koordinācija. Ceturtais - kāds pāris, kuram nebija bērnu. Un visos gadījumos es redzēju vienu un to pašu mehānismu, kas tikai dažādi izpaudās. Visiem bija viens slimības cēlonis - vēlēšanās mīlestību pret savu gudrību un citu gudrību vērtēt augstāk par mīlestību uz Dievu. Un pirmais posms piesaistei pie Zemes tic ir tēvs un māte. Ja es tēvu un māti vērtēju augstāk par Dievu, tad nākamajā dzīvē man tiks doti dumji vecāki, kas nesaprātīgi izturēsies un mani nesapratīs, un viņu nosodīšana un nicināšana radīs visbīstamāko augstprātību. Nauda, kas jums ir, var jums piederēt gadu, divus, desmit, bet agri vai vēlu jūs to zaudēsiet kopā ar dzīvību. Spējas un garīgās īpašības līdz ar šo dzīvi var arī nezust, tās var eksistēt trīs līdz piecu dzīvju garumā, tādēļ ir kārdinājums balstīties uz tām, nevis uz mīlestību uz Dievu. Gudrība - tas ir kapitāls, kuru var pārvaldīt vairāk nekā četrdesmit dzīvju laikā, tāpēc kārdinājums atteikties no Dieva ir maksimāls.

Sātans - tas ir eņģelis, kurš savu gudrību vērtēja augstāk par Tēva gudrību. Sieviete, kas nicina savu vīru, savu nesaprātīgo tēvu un dumjus, nepilnīgus ļaudis, dzemdē bērnus, kas tiecas pie sātana, nevis pie Dieva. Pēdējā simtgadē cilvēce ir pieķērusies gudrībai. Zinātnes panākumi, apzinātas, darbības augļi kļuvuši par absolūtu vērtību, tāpēc cilvēce sliecas uz sātanismu.

Es skaidroju kādai pacientei: - Pa senču un arī pa vīra līniju mantojumā nāk spēcīga piesaiste gudrībai, kas izpaužas, nicinot nepilnīgos, apvainojoties uz sevi muļķīgās situācijās, krāpjot citus un nīstot tos, kas piekrāpuši, tādēļ jums ir spēcīgāka lepnība nekā citiem un arī izteikta vēlēšanās vērtēt likteni augstāk par Dievu. Tāpēc jums - ārēji pilnīgi nemotivēti vajadzēja saņemt triecienus, un, ja jūs saglabātu situācijas saprātīguma izjūtu, bērns būtu vesels. Jūs redzējāt tikai tos cilvēkus, kas jums dara pāri, un aizvien stiprāk balstījāties uz ķermeņa, nevis gara vajadzībām, tādēļ bērnam agresija un piesaiste laicīgajam ir daudz lielāka par normu. Lai attīrītu viņa dvēseli un glābtu no nāves citus ļaudis, viņš tiek bloķēts nevis ar vieglu psihisku traucējumu vai šizofrēniju, bet ar daudz skarbāku kaiti - atpalikušu garīgo attīstību.

Pirms iemiesošanās ķermenī dvēsele redz un zina, kas ar to notiks, tā jau iepriekš mokās un cieš, redzot, kādu tai gatavo ķermeni, un tas attīra dvēseli. Tādēļ smalkajos dvēseles līmeņos bērnā notiek spēcīgs radošs process. Ja atbalstīsiet viņu, mainot garīgo struktūru orientāciju no laicīgā uz Dievišķo, tad noteikti palīdzēsiet savam bērnam, pat ja nemanīsiet uzlabojumu fiziskajā līmenī.

Otrajam pacientam skaidroju:

-Jūs un māte esat pieķērušies gudrībai, ģimenei un labklājībai. Māte ienīda tos cilvēkus, ar kuriem viņu attīrīja. Pēc tam tas viss pārvērtās par naidu pret sevi, par nevēlēšanos dzīvot, bet jums pieķeršanās laicīgajam ir daudz lielāka. Redziet, naids pret sevi tas- ir naids pret savām garīgajām struktūrām un tām ļoti bīstams, tādēļ tas tiek pārslēgts uz ātru ķermeņa sagrāvi. Cilvēks, ziedojot savu dzīvību citu labā, nogalina savu ķermeni, taču attīra savu dvēseli. Cilvēks, kas beidzis dzīvi pašnāvībā, lielāku kaitējumu nodara dvēselei nekā ķermenim. Sākumā vajag nožēlot nevēlēšanos dzīvot un nožēlojot likvidēt visus aizvainojumus pašam pret sevi, pret likteni, pēc tam nožēlot to, kas ir bijis šo aizvainojumu pamatā: nicinājumu, naidu un nosodījumu, kas vērsts pret citiem ļaudīm, - un, visbeidzot, nožēlot to, kas ir agresijas pamatā: vēlēšanos mīlestību pret laicīgo vērtēt augstāk par mīlestību uz Dievu, neizpratni par to, ka mīlestība uz Dievu ir augstākā laime.

- Situācija ir sarežģīta, - skaidroju slimās meitenes vecākiem. - Jums, - vērsos pie mātes, - ir tendence nicināt vīriešus un savu gudrību vērtēt augstāk par visu. Bet jums, - vērsos pie tēva, - vēlēšanās vainot sevi neveiksmēs un sodīt sevi par tām. Tas ir garīgāks ceļš, taču arī tas piesaista laicīgajam. Ja būtu piedzimis zēns, viņš būtu nomākts, slimīgs, taču spētu to visu pārvarēt un viņa perspektīvas būtu labas. Tā kā piedzima meitene, viņa pārņēma sliktāko, tādēļ izredžu palikt dzīvai un radīt bērnus viņai nebija. Trauma un psihiskie traucējumi fiziski mazināja viņas lepnību un saprātu. Atkarībā no tā, cik daudz jūs un viņa lūgsieties un labprātīgi attīrīsiet dvēseli, mainīsies viņas veselības stāvoklis.

-Viņas labākie gadi ir zaudēti, - ar asarām acīs teica meitenes māte, - viņa dzīvoja vientulībā un praktiski ne ar vienu nesatikās.

-Jums taisnība ir tikai daļēji. Viņas dvēsele bija tik gatava dievišķot mīļoto cilvēku, ka, dodot viņai šādu iespēju, viņas atteikšanās no Dieva pastiprinātos tik ļoti, ka viņa izkropļotu savas garīgās struktūras. Ja tas tā būtu bijis, viņai nevarētu rasties bērni un ar viņas nākamo iemiesošanos būtu problēmas. Labākos gadus viņa pavadīja ar Dievu, nevis ar draugiem.

Lūk, kā tas notika agrāk. Iedomājieties šādu situāciju. Sieviete iemīlēja vīrieti un vērtēja viņu augstāk par Dievu. Drīz viņš aizgāja bojā. Bēdas bija tik lielas, ka, ja viņa nebeidza dzīvi pašnāvībā, tad atdeva visu mīlestību Dievam un aizgāja klosterī. Nākamajā dzīvē viņai tika dots tas pats vīrs. Viņa atkal neprātīgi mīlēja to. Taču šoreiz no iepriekšējās dzīves līdzat- nestā tieksme pēc Dieva bija daudz lielāka un spēcīgāka nekā viņas mīlestība pret vīru šajā dzīvē, tādēļ vīrs nenomira un viņi bija laimīgi. Lai ārstētu meitu, jums vajag mainīt savu pasaules uztveri. Kad lūgsiet, jums jāzina: lūgšanas laikā nevajag diedelēt no Dieva veselību un laimi. Lūgšanas laikā cilvēks balstās uz mīlestību uz Dievu, lai vieglāk varētu mainīt savu garīgo konstrukciju; galvenais grēku nožēlā ir tieksme pie Dieva un vēlēšanās sevi mainīt. Un šajā procesā viss jau vairāk atkarīgs no jums nekā no manis.

Un nu ceturtais gadījums. Ģimene, kurai nebija bērnu.

-Jūsu dvēseles stipri pieķērušās Zemei, taču tas noticis nezināšanas dēļ. Jūsu personiskā orientācija uz Dievu, kura izpaužas labsirdībā, tieksmē uz garīgo, ir liela. Jūsu situācijā citi ļaudis slimotu - un diezgan smagi, bet jūsu labsirdības dēļ jūs tiekat pasargāti un esat veseli. Bet tik un tā jūsu pasaules uzskats ir nepareizs un harmoniskus pēctečus jūs radīt nevarat, tādēļ jums liegta iespēja radīt bērnus.

Pārskatiet savu dzīvi, attīriet savu dvēseli. Gribu jūs brīdināt: kad sāksiet attīrīties, visi karmiskie slāņi nāks augšā un fiziskais stāvoklis un situācija var krasi pasliktināties. Kad attīrīsiet sevi, lūdziet par nākamajiem pēctečiem, jo viņu sārņi atnāks pie jums un jums vajadzēs viņus attīrīt. Ja jums paredzēti pēcteči ar netīrām dvēselēm, tad iemesls tam slēpjas jūsos pašos, tikai iepriekšējās dzīvēs. Jūs izmētājāt akmeņus iepriekšējās dzīvēs un lasīsiet tos nākamajās. Jums jāsaprot, ka smalkajā līmenī nav dumjo un gudro, nekrietno un cēlo, spējīgo un neapdāvināto. Smalkajā līmenī mēs visi esam vienoti un vienādi tīri- kā saknes, kas stiepjas pie tā, kurš mās baro, - pie Dieva. Un viss atkarīgs no jūsu pūliņiem.

Es sen zināju, ka iedarbība uz vienu cilvēku ietekmē arī viņa radiniekus. Pēc sarunas ar pacientu mainās arī radinieku fiziskais stāvoklis. Taču es negaidīju, ka var mainīties arī cilvēka garīgais stāvoklis. Izrādās, ka atkarībā no tā, cik daudz biju pavirzījies savā izziņā, pacientiem parādījās iespēja mainīt sevi daudz dziļākā līmenī. 1994. gada pavasarī pie manis griezās jauna sieviete. Viņas lauks diagnosticējot izskatījās pēc onkoloģijas. Arī pēc vairākām veiktajām operācijām stāvoklis joprojām pasliktinājās. Es paskaidroju, ka situācija ir nopietna un, ja viņa nepārskatīs savu attieksmi pret dzīvi, tad ārsti viņai diez vai palīdzēs.

-Ārsti man tā arī teica: «Paļaujies tikai uz sevi.»

Mēs sarunājāmies aptuveni stundu. Pēc pusgada viņa atnāca atkal. Teica, ka pie ārstiem neejot un jūtoties lieliski. Es diagnosticēju: lauks tīrs, pretenziju nav. No mana viedokļa - vesela.

- Zināt, viņa man stāstīja, - tas, ka pasaule man kļuvusi pilnīgi citāda, ir saprotams, taču arī abām manām māsām mainījies raksturs uz labo pusi, kaut arī es viņām neko nestāstīju. Palikusi tikai viena problēma - mans māsasdēls paņem grāmatu un nespēj to lasīt, nespēj mācīties.

Pa sieviešu līniju jums mantota pieķeršanās gudrībai, tāpēc rodas nicinājums pret citiem ļaudīm, nosodīšana un naids pret tiem, kas piekrāpuši, pretenzijas pret visu pasauli. Jūsu māsa līdz bērna ieņemšanai un grūtniecības laikā pār mēru nosodīja un nicināja vīru: viņai likās, ka tas krāpj, muļķīgi uzvedas, nesaprot sievu, neizprot dzīvi un tā tālāk. Viņa tā piesaistīja dēlu gudrībai, ka tagad viņam gudrība tiek liegta. Ja jūs attīrītos dziļākā līmenī, tad attīrītos jūsu māsasdēli un mazbērni.

Trausla sieviete ar nogurušu, raižpilnu seju stāstīja man par savām likstām:

Manu acu priekšā viss sabrūk, neko nespēju saprast. Mana māte darbā raujas pāri saviem spēkiem, bet vīrs, prātīgs cilvēks, neko nedara un negrib darīt, turklāt vēl apvaino māti un mani. Vīramāte nekaunīgi izturas pret mani un māti. Arī bērni nav labāki - viegli aizkaitināmi, viņus ir grūti kontrolēt. Nesen biju pie gaišreģes, un viņa man pateica, ka var nomirt gan mana māte, gan mans vīrs. Visa dzīve pārvērtusies par vienu vienīgu nelaimi, - bezcerīgā balsī viņa sacīja.

Diagnotikai pietika ar dažām sekundēm. Smalkajā līmenī viss bija neticami vienkārši.

-Jūs un jūsu māte it kā darāt visu, lai situāciju normalizētu, bet tā vietā - pilnīgs haoss. Un jums liekas, ka pasaule ir nesaprātīga un netaisna. Tagad mēģināšu paskaidrot šīs situācijas cēloņus. Lūk, skatieties: diagnosticējot jūsu lauku, es skaidri ieraudzīju tajā struktūras ar kolosālu agresiju: puika un meitene -tic ir divi sātaniņi. Tie ir jūsu bērni. Tagad noskaidrosim, kāpēc viņu dvēseles kļuvušas tādas. Jūsu dzimtas sievietes, sākot ar vecvecmāmiņu, vērtējušas tēvu, viņa gudrību, labklājību augstāk par Dievu, un, lai dvēsele neatrautos no Dieva vēl vairāk, viņām to visu vajadzēja atņemt. Viņām vajadzēja saņemt tādus tēvus un vīrus, kas allaž jutās pazemoti, uzvedās muļķīgi, tas ir, tādus, ko sauc par neveiksminiekiem. Ja viņas neapvainotos, nenosodītu, tad būtu attīrījušas savas dvēseles un viņu pēcnācēji būtu harmoniski. Taču viņas nicināja, nosodīja, ienīda un pieķērās gudrībai, laimīgam liktenim vēl vairāk. Ja tēvu, viņa gudrību un visus ar viņu saistītos labumus mīlu vairāk par Dievu, tad, tā kā esmu sava tēva daļa, tam visam pieķeros arī pats, un tad mani pašu jāatrauj no tā. Sievietēm bija jāpazemina lepnība, gudrība un liktenis. Ja nespēsiet atturēties no nicinājuma - dvēsele tiks attīrīta, pazemojot jūs. Ja nepieņemsiet to - tā tiks attīrīta ar slimību un nāvi. Jūsu māte nicināja, nosodīja un apvainojās uz vīru, un tādējādi viņa aptraipīja jūsu dvēseli un it īpaši jūsu bērnu dvēseles. Agrāk viņiem tiktu ļauts palikt dzīviem, bet pašlaik ir pārāk daudz sārņu cilvēces dvēselē un sātaniem jātop iznīcinātiem, taču, tā kā lielākā daļa šo sārņu nākuši no vecāsmātes un mātes, tad vecmāmiņa var attīrīt savu dvēseli ar nāvi, bet māte - ar likteņa sabrukumu. Pastāvīgi nosodot vīru, jūs ieprogrammējāt bērnos atteikšanos no Dieva un tēva nosodīšanu un tādējādi izkropļojāt viņu dvēseles.

-  Un to vairs nevar labot? - sieviete šausminājās.

-  Labot var - dvēsele ir elastīgāka par ķermeni.

Sieviete saspringti domāja. Es viņai netraucēju.

Bet tad jau iznāk tā, ka, ja vīramāte mani pazemo, tas man nāk par labu?

Protams. Lepnība tiek ārstēta ar ķermeņa pazemošanu, slimību, nāvi.

-Šķiet, es kaut ko sāku saprast, - sieviete sacīja.

Lai attīrītu manu bērnu dvēseles, jāmazina viņu

lepnība. Tādēļ jācieš šīs lepnības rašanās cēlonim man un mātei. Pazemojot un apvainojot mūs, vīrs it kā neviļus attīra bērnu dvēseles.

Pilnīgi pareizi, - es sacīju, - jo ātrāk pieņemsiet to iekšēji, jo ātrāk attīrīsiet savas un bērnu dvēseles. Un pazemojumi nebūs vajadzīgi.

-Tātad tas, ka mani mazie bērni metas virsū cilvēkiem un viņiem kož, un tas, ka viņus sauc par maziem bandītiem, nāk no manis un manas mātes?

-Protams, - es atbildēju.

-Nu labi, lūgšos un lūgšu piedošanu par visiem apvainojumiem un nosodījumu, nicinājumu pret citiem cilvēkiem un vīru. Es sapratu, ka augstprātīgi izturēties pret pazemoto, nīst un apvainot to, kas pazemo mūs, - tas nozīmē manu bērnu slimību un nāvi. Bet kādēļ gan es nedrīkstu mīlēt vīru un viņa gudrību?

-Ja jūs vīru mīlat caur Dievu, jūs pievelkat viņu pie Dieva. Bet, ja vispirms mīlat vīru, tad atgrūžat viņu no Dieva, ar savu mīlestību iemīdāt viņa dvēseli zemē un padarāt to lepnu. Tādēļ viņš var iet bojā.

-  Piedodiet, es tik un tā nespēju saprast - kā ar mīlestību var kaitēt? - sieviete gurdeni jautāja.

-   Šajā vietā nesen sēdēja cita sieviete, kura man jautāja:

«Paskaidrojiet, lūdzu, - kāpēc mani mīļākie mirst?»

«Un cik ir nomiruši?» es painteresējos.

«Divdesmit cilvēku.»

«Jūs mīļoto cilvēku un viņa gudrību vērtējat augstāk par Dievu. Jums ir spēcīga enerģētika, un jūs ar to viņus vienkārši sagraujat. No naida var aizsargāties, bet no mīlestības tas nav iespējams. Tādēļ mīlestība, kas vērsta uz laicīgo, nogalina ātrāk par naidu.

Ja gribat, lai mīļotais cilvēks būtu vesels, no rīta piecelieties un sakiet: «Dievs, es mīlu tevi vairāk nekā jebkuru cilvēku uz Zemes, vairāk nekā viņa gudrību un visu zemes laimi, kuru viņš var man dot.» Pēc tam noņemiet «piesaisti», ar kuru «piesaistījāt» sevi pie vīriešiem un viņu gudrības: nicinājumu, augstprātību un dumju vīriešu nosodījumu. Tad viss būs normāli.»

Es agrāk lūdzu, lai mani bērni būtu veseli. Jūsuprāt, tā nedrīkst darīt. Bet baznīcā taču liek svecīti par veselību. Kā tad tā?

- Kad jūs baznīcā liekai svecīti par veselību, tad ieslēdzas kristietības egregors, kurā veselība - tā ir dvēseles veselība. Dievam var lūgt tikai to, lai tiktu dota iespēja mīlēt viņu vairāk nekā jebkuru Zemes laimi. Bet, lūdzot Dievam nevis garīgu, bet fizisku labklājību, jūs nelūdzat, bet zogal. Ja lūdzat tikai fizisko veselību, tad tas notiek uz dvēseles aplaupīšanas rēķina. Šajā brīdī dabūsiet kapeiciņu - vēlāk pazaudēsiet rubli. Jūsu bērniem būs pastāvīgs kārdinājums saskatīt ļaudīs tikai slikto. Ar tādu ievirzi viņi neizdzīvos. Katru dienu māciet viņus, ka iekšēji visi ļaudis ir labi un saistīti ar Dievu. Un ka viss dzīvais ir saprātīgs. Pirms maltītes lai skaita lūgšanu. Pirmo konfekti lai atdod otram un tikai tad paņem sev. Māciet viņus palīdzēt citiem, domāt un rūpēties vispirms par citiem, pēc tam par sevi. Biežāk esiet ar viņiem dabā. Biežāk staigājiet kopā ar viņiem kājām un peldiniet viņus aukstā ūdenī. Mazāk lietojiet gaļu, asus ēdienus un delikateses. Nekad nespiediet bērnus izēst šķīvi tukšu. Nespiediet ēst, ja bērns negrib. Dzejoļu lasīšana, spēles, teātris, mūzikas nodarbības - viss, kas novērš no miesas interesēm un virza uz gara interesēm, palīdzēs viņus glābt. Cik spēsiet mainīt savu dvēseli, tas ir, pasaules uztveri un savu raksturu, tik laimīgi būs jūsu bērni.

Likteņa pielūgsme

Es biju pārsteigts, kad konstatēju, ka arī laimīgam liktenim var pieķerties līdz nāvējošam līmenim. Kādai manai pacientei bija nesaskaņas ar vīru. Es viņai paskaidroju, ka viņa vērtē sevi un ģimeni augstāk par Dievu, tādēļ ar nepatikšanām un pāridarīju- miem tiek attīrīta viņas dvēsele. Sieviete to saprata, sāka lūgties, un stāvoklis uzlabojās. Pēc kāda laika viņai vajadzēja lidot uz Indiju. Dienu pirms izlidošanas es paskatījos pacientes lauku un ieraudzīju diezgan nelāgu ainu: lepnība bija sasniegusi nāvīgu līmeni. Es piezvanīju viņai.

Jums jālido, bet jums var būt lielas problēmas. Jūs esat pārāk pieķērusies laimīgam liktenim. Jās pastāvīgi sapņojat par labklājību. Padomājiet, kāpēc Kristus teica: «Nedomājiet par rītdienu, dzīvojiet kā putni.» Nākotni nosaka Dievs. Ja es pastāvīgi domāju par nākotni, emocionāli sevi noskaņoju uz to, tad tas pāriet smalkajā līmenī un mana programma cīnās ar Visuma programmu. Es sāku līdzināties vēža šūnai, kurai tās personiskā programma ir svarīgāka par organisma programmu. Manai programmai jāsabrūk. Viss, kam esmu pieķēries savos sapņos, man jāzaudē. Bet jūsu pastāvīgie sapņi par laimīgu likteni un pārmetumi vīram, kas to nav spējis sagādāt, noveduši jūs līdz bīstamai robežai. Pārskatiet savu dzīvi un lūdzieties!

Otrās dienas vakarā atskanēja zvans. Tā atkal bija mana paciente.

Es aizbraucu uz lidostu, un, kad mēs ar draudzeni gaidījām iekāpšanu, uznāca it kā stingums. Mēs devāmies, lai sēstos lidmašīnā, taču izrādījās, ka lidmašīna jau pirms desmit minūtēm izlidojusi. Bez mums nokavēja vēl vienpadsmit cilvēku. Es neko nesaprotu. Vai jūs varētu paskaidrot, kas notika?

-Uz šo reisu ieradās cilvēki, kam bija pastiprināta piesaiste liktenim. Jūs varējāt kļūt par pēdējo pilienu, un lidmašīna ciestu avāriju. Es jums tagad neieteiktu tiekties pēc labklājības, citādi jums tiks atņemta gan veselība, gan dzīvība.

Sieviete man nenoticēja un vairāk nezvanīja. Pēc mēneša es piezvanīju viņas draudzenei, kurai bija problēmas ar bērnu, un viņa teica, ka nesatiekas ar draudzeni tādēļ, ka to interesē tikai viņas labklājība. «Jā, starp citu,» viņa atcerējās, «noskaidrojās, ka lidmašīnai, kuru draudzene nokavēja, bija nopietns bojājums un ekipāža ar grūtībām spēja novērst katastrofu.»

Sieviete kautrēdamās stāstīja par sevi: Man ir ļoti viegli sevi noskaust. Pietiek tikai pateikt, ka viss ir labi, un tūdaļ pat viss izjūk. Vai jūs nevarētu paskaidrot, kāpēc tā notiek?

-Jūs esat pieķērusies laimīgam liktenim, es jums to jau teicu. Pietiek jums izrādīt prieku par savu veiksmi - un pieķeršanās krasi pastiprinās. Un, lai dvēsele neaptraipītos, jums visam jāsagrūst.

Sieviete bēdīgi noplātīja rokas.

-  Un ko lai tagad daru?

-   Vai zināt, kāpēc cilvēks, kad baidās kaut ko noskaust, saka: «Tfu, tfu, tfu…»? Spļāviens - tā ir nicinājuma zīme. Tāpēc, kad sakāt: «Tfu, tfu, tfu …» - jūs it kā atgrūžat no sevis veiksmi un tādā veidā līdzsvarojaties.

Kad skaitāt lūgšanu pirms ēšanas, jūs it kā atgrū- žat no sevis laicīgo labklājību; arī vēlme labi paēst liecina par pieķeršanos. Dariet to, ko darīja cilvēki agrāk. Ja jums ir prieks, pateicieties Dievam par to, tas ir, pirmās prieka jūtas vienmēr atdodiet Dievam, tad jūs nekam nepieķersieties un dvēseles attīrīšanai jums nebūs vajadzīgs visa laicīgā sabrukums. Mums grūti noticēt tam, ka mīlestība, kas vērsta vispirms uz Zemi, bet pēc tam uz Dievu, nogalina. Tā piesaista dvēseli Zemei un kropļo to. Bet sākas viss ar nevainīgu orientācijas novirzi. Mīlestībai un piesaistei sāk pievienoties naids un aizvainojums. Mēs nepievēršam tam lielu vērību, taču tā ir zīme, ka piezemētais ir pārsvarā.

Pēdējā laikā esmu pamanījis, ka pacienti pārstāj mani saprast. Es uzrakstīju pirmo grāmatu, lai būtu vieglāk sarunāties ar pacientiem, jo informācija bija pārāk neparasta. Katru reizi man nākas vienkāršot un sablīvēt informāciju. Kāda paciente man jautāja:

-Es saprotu, ka aizvainojums, naids un greizsirdība kaitē un tāpēc vajag lūgties, lai nodarīto ļaunumu mazinātu. Bet sakiet; lūdzu, - ko nozīmē pieķerties liktenim, kā var pieķerties liktenim?

- Redziet, ir mēbeles, kas jums patīk. Ir dzīvoklis, kas jums patīk. Ir mašīna, kas jums patīk. Tas viss ir nedzīvā daba. Ir telefons, kurš jūs reizēm nokaitina un kuru jūs ienīstat. Ar emocijām pieķeroties pie labas mašīnas, jās smalkajā līmenī pieķeraties visai nedzīvajai dabai. Nīstot telefonu, jūs nīstat visu nedzīvo dabu. Jūsu dzīvē ir simtiem dažādu situāciju, kas saistītas ar jūsu ķermeni. Visas šīs situācijas apvieno jēdziens «liktenis» un tās saistītas ar jūsu ķermeni. Taču jums ir liktenis ne tikai uz Zemes, bet arī uz citām planētām, citās pasaulēs. Ir daudz augstākas pakāpes liktenis, tas ietver vairāk par četrdesmit deviņiem dažādiem iemiesojumiem šajā un citos Visumos.

Liktenis - tā ir reāla būtne, tikai lauka līmenī. Es teicu, ka, būdami agresīvi, mēs pieķeramies laicīgajam. Minēšu vairākus piemērus, kā var pieķerties liktenim.

Pirmais piemērs. 1994. gada jūnijā man bija lekcija Rīgā. Es apsēdos pretī mikrofonam, paskatījos uz zāli un sāku lekciju. Šajā brīdī man uz deguna nosēdās muša, es to atgaiņāju, taču tā nosēdās uz mikrofona. Pēc tam atkal uz manas sejas. Centos sākt sarunu, taču nesekmīgi - muša riņķoja man apkārt. Pāris reižu mēģināju to noķert, bet kas to deva! Zāle sāka smieties un es arī. Neviena situācija nav nejauša, es paskatījos smalkajā līmenī, kāds tam ir iemesls. Izrādījās, es biju pieķēries veiksmīgam liktenim, tā sakot - «kaut tik viss būtu labi». Es vairs nelikos par mušu zinis, sāku lūgties un tīrīt sevi. Lauka struktūra mainījās, muša palidoja sāņus un apsēdās uz puķēm, pēc tam visu lekcijas laiku ložņāja tuvumā, laupot man pašapmierinātības izjūtu.

Otrais piemērs. Mēs pērāmies pirtī, visi izgāja, bet es paliku uz lāvas. Man sagribējās nospļauties, es nodomāju: «Nu un kas?» Taču izrādījās, ka tas ir likumpārkāpums, pieķeršanās liktenim, tas ir, vēlēšanās labvēlīgu likteni vērtēt augstāk par mīlestību uz Dievu. Tas saucas «citiem uzspļaut», ka tik man būtu labi. Cilvēks sāk turēties pie šī principa, un sākumā viņam viss it kā veicas, bet paiet gadi - un programma nolaižas smalkajos dvēseles slāņos, kur cilvēks jau kontaktējas vairs ne ar Zemi, bet ar Visumu, un šeit tas vairs netiek piedots un tiek ārstēts ar likteņa sabrukumu.

Trešais piemērs. Jauns cilvēks nokļuva avārijā. Viņam bija smaga galvas smadzeņu trauma, nomāca milzīga depresija, nepatikšanas sekoja cita citai, bet tā visa pamatā bija pieķeršanās veiksmīgam liktenim, kuru viņš bija atnesis no iepriekšējās dzīves un kuru viņam bija nodevuši vecāki. Viņu jau no bērnības ārstēja ar nepatikšanām. Sākumā puisis apvainojās un nosodīja tos cilvēkus, kas sagādāja viņam nepatikšanas, bet vēlāk sāka izjust grūtsirdību, depresiju, tādēļ ka naida programma pavērsās pret viņu. Naids rodas galvā un tiek bloķēts ar galvas traumu, tāpēc viņš guva galvas smadzeņu traumu. Tikai izsakot pateicību Dievam par jebkurām nepatikšanām, kas viņam dzīvē bijušas, varēja glābt viņa dzīvību.

Galvenais, kas jāsaprot, lai nepieķertos laimīgam liktenim, ir sekojošais: palīdzība citiem ir viena no karmas attīrīšanas metodēm, un, jo nesavtīgāka ir palīdzība, jo ātrāk attīrās karma, tas ir, tiek likvidēta pieķeršanās Zemes laimei.

Ceturtais piemērs. Rīgā, braucot uz lekciju, pie apdegušas mašīnas redzēju stāvam cilvēku bariņu. Trieciens pret dzelzsbetona balstu bijis tāds, ka mašīna pāršķēlusies uz pusēm. Motors bija aizsviests divdesmit piecus metrus uz priekšu. Man vaicāja, kāds ir avārijas cēlonis.

Es paskatījos bojā gājušā laukā un redzēju divas piesaistes: lepnībai un laimīgam liktenim. Piesaiste bija radusies, nicinot citus cilvēkus.

Minēšu vēl divus gadījumus. Sieviete palūdza mani paskatīties viņas dēlu. Viņam bija kroplas kājas. Kājas ir saistītas ar likteni. Šī slimība bloķēja pieķeršanos liktenim. Vecāki apvainojās uz tiem, kas viņiem sagādāja nepatikšanas, un negribēja dzīvot, kad šo nepatikšanu bija pārāk daudz, un zēnam piesaiste Zemes laimei un laimīgam liktenim kļuva tik spēcīga, ka samierināties ar nepatikšanām viņš nespētu. Tas nozīmē, ka tās viņam jāsaņem mazās devās, taču pastāvīgi. Tāds pazemojums liktenī izsauc slimību, turklāt nekad bloķējums netiek dots skarbi, tas sākas tāpat kā manā gadījumā ar mušu - ar sīkumiem.

Kāds pacients Amerikā izstāstīja situāciju, kura vairāk līdzinājās anekdotei.

Man hroniski neveicas, - viņš stāstīja. - Nu, piemēram, iedomājieties. Stāvam ar sievu autobusa pieturā. Autobusam jābūt pēc piecām minūtēm. Taču tas nenāk ne pēc piecām, ne desmit, ne divdesmit minūtēm. Sieva saka: «Paej malā, citādi autobuss nepienāks.» Paeju nostāk no pieturas, un viss ir normāli autobuss piebrauc. Un tā man gadās bieži. Ja stāvu rindā veikalā, kases aparāts salūst tieši manā priekšā.

Es paskatījos viņa lauku un paskaidroju viņam:

-Jūs esat laimīgs cilvēks. Jums pieķeršanās liktenim ir lielāka par nāvējošo līmeni, bet, tā kā jūs esat garīgs un labsirdīgs cilvēks, jūs tiekat apturēts nevis ar pletni, bet maziem knipjiem un pietiekami ilgi. Ass un agresīvs cilvēks knipju vietā saņem pletni.

- Manai meitai ir epilepsija, - stāsta sieviete. - Esmu vedusi viņu pie vairākiem profesoriem, bet labuma nav nekāda.

Skatos meitenes lauka struktūras. Viņas dvēsele pieķērusies naudai un laimīgam liktenim. Rezultātā spēcīga pašiznīcināšanās programma, kas tiek bloķēta ar epilepsiju. Viņa jau iepriekš negrib dzīvot, kaut gan nepatikšanas, kas saistītas ar naudu un labklājību, vēl nav sākušās. Pret sevi vērstās agresijas iemesls ir mātes agresija, kas vērsta pret citiem cilvēkiem.

-Vai jums ir bijis daudz nepatikšanu, kas saistītas ar naudu un labklājību?

-Jā, protams, - viņa atbild.

Vai jūs ienīdāt, nicinājāt un nosodījāt tos, kas jums tās sagādāja? -Jā.

-  Agresija, kojās esat uzkrājusi, lai to vērstu pret citiem cilvēkiem, ir pavērsusies pret jūsu meitu. Attīriet savu un meitenes dvēseli, paskaidrojiet viņai, lai tā izpilda trīs noteikumus. Pirmais - kad viņai ir daudz laicīgu labumu un viss ir kārtībā, viņa nedrīkst nicināt un augstprātīgi izturēties pret citiem, nedrīkst pazemot ar vārdiem, domām un rīcību cilvēkus, kam tā visa trūkst. Otrais - lai neapvainojas, nenicina un nenosoda tos cilvēkus, ar kuriem Dievs viņu pazemos attiecībā uz naudu un labklājību. Trešais - lai neapvainojas un nenicina visu pasauli, kad viņai būs slikti. Meitenei jālūdz Dievs, lai, attīrot dvēseli ar miesas un gara ciešanām, viņa nenogalinātu mīlestību sevī ar vārdiem, domām un rīcību.

-  Kāpēc jūs nosaucāt vispirms vārdu un tikai pēc tam domu? Doma taču ir primāra.

Izteiktā vārdā vienmēr ir divi aspekti: vārds kā domas iemesls un vārds - kā domas sekas. Bībelē teikts: «Iesākumā bija Vārds, un Vārds bija pie Dieva, un Vārds bija Dievs.»

Vīrietis, kurš sācis ar mani nejaušu sarunu, interesējas:

-  Man ir divas problēmas: pats esmu aizrāvies ar alkoholu, bet meitai viena acs slikti redz. Kāds tam ir cēlonis?

Iemesls ir viens un tas pats - jūsu dvēsele pieķērusies laimīgam liktenim, tas ir, ja jums galvenais 'ir īstenot savu nodomu, bet visam pārējam uzspļaut, tad jūs pieķeraties savai labklājībai. Ja jūs kādam sagrausiet likteni, lai pašam būtu labāk, jūsu pieķeršanās būs dubulta. Jūs apspiedāt citus iepriekšējās dzīvēs, bet šajā dzīvē apspieda jūs. Par atbildi jūs visus nicinājāt. Nicinājums ātri pārvērtās par pašiznīcināšanās programmu. Un šo programmu jūs cen- tāties slēgt ar alkoholu. Bet jūsu meitai pašiznīcināšanās programma ir daudz spēcīgāka, jo gatavība nosodīt un nicināt ir lielāka. Tādēļ viņai ir vai nu smaga narkomānijas forma, vai sakropļojums, vai epilepsija un citi galvas smadzeņu funkciju traucējumi, vai arī redzes un dzirdes pasliktināšanās. Tas ir pirmais pašiznīcināšanās bloķēšanas posms. Ja jūs pratīsiet pareizi audzināt meitu, virzīt viņu uz sapratni par to, ka jebkuras laicīgās laimes formas ir tikai līdzeklis un ka mīlestības jūtas ir svētas un neaizskaramas pašas un citu ļaužu dvēselēs, tad jūsu abu problēmas atrisināsies.

Garīga teva pielūgsme

Pēdējā laikā aizvien stiprāk sāk iezīmēties cēloņi, kas izraisa vissmagākās slimības. Lepnība, kas pārkāpusi bīstamo robežu, un traumējošas situācijas, Visuma komandu nepieņemšana tiek bloķēta ar aizvien magākām slimībām, tas notiek tādēļ, ka pēdējā desmitgadē krasi pieaugusi cilvēces lepnība un zemapziņas agresija.

Mēs visi esam pasažieri vilcienā, kas dodas uz strupceļu. Dvēsele kļūst lepna tad, kad tā pieķeras Zemei. Jo smalkāks, garīgāks ir piezemētais, jo vieglāk tam pieķerties. Tāpēc trešā līmeņa laicīgais, kā es to saucu, - spējas, garīgās īpašības, gudrība un liktenis - ir neredzams, taču pastāvīgs lepnības veicināšanas avots, un cilvēks, kurš cenšas atgrūst no sevis laicīgo, nespēj saprast, ka arī tas ir laicīgais.

Viena no bīstamākajām piesaistēm ir pieķeršanās gudrībai. Pirmais posms - tēvs. «Mans tētis ir pats labākais, pats gudrākais, bet visi pārējie ir zemāki par viņu» cilvēkam ar šādu uzskatu iespējami sarežģījumi ar veselību. Tas, kurš nicina, ir augstprātīgs, skaudīgs un aizvainojams, tas laicīgo vērtē augstāk par mīlestību uz Dievu, pieķeras tēvam un viņa gudrībai un ar laiku augstāk par Dievu vērtē arī savu gudrību.

Nesen es diagnosticēju pasaules reliģijas attiecībā uz pieķeršanos laicīgajam. Izrādījās, ka reliģijas nebloķē piesaisti garīgajam tēvam un viņa gudrībai. Tātad visām reliģijām, virzot cilvēku pie Dieva, vienlaicīgi ir arī zemūdens straume: aizvien spēcīgāka pieķeršanās Zemei, un tā pēdējā laikā pastiprinās. Pamazām es aptvēru, kāpēc tas tā ir. Visas reliģijas zaudē spēku, lai dotu ceļu jaunam lolojumam - reliģijai, kas kļūs par zinātni, jaunam domāšanas veidam, kurā zinātne un reliģija apvienosies. Tā kā pieķeršanās gudrībai netiek bloķēta, pēdējā laikā, iespējams, pastiprināsies sātanisma tendence, jo sātans - tas ir eņģelis, kurš atteicies no Tēva, no Dieva, nosodot to par nesaprātību. Kādēļ gan tomēr reliģijā nav bloķēta piesaiste gudrībai? Tādēļ, ka visu reliģiju bāze ir ticība. Ticība ir posms, kas savieno cilvēku ar to, kas reliģiju radījis, tas ir, ar garīgo tēvu. Tādēļ vēlēšanās vērtēt garīgo tēvu augstāk par Dievu netiek bloķēta, bet, ja reiz tā nebloķējas garīgā aspektā, tad to darīs dzīve. Vēlēšanās vērtēt garīgo tēvu augstāk par Dievu neizbēgami novedīs pie garīgā tēva un viņa gudrības nosodīšanas, tāpēc Jūdasam bija jānodod Jēzus Kristus. Un Kristus zināja, ka Jūdass nav vainīgs. Bet

to, ko Kristus nevarēja pasniegt koncepcijas veidā, viņš skaidroja ar situāciju analīzi. Situācija lika noprast, ka garīgā tēva apvainošana nesaprātīgā rīcībā liecina par slēptu vēlēšanos vērtēt garīgo tēvu un viņa gudrību augstāk par Dievu, un tas noved pie nodevības un nāves. Nav nejaušība, ka Jūdass pakārās. Bībelē sniegtā informācija netieši bloķē bīstamo tendenci - vēlmi vērtēt garīgo tēvu un viņa gudrību augstāk par Dievu. Kristus teica: «Tikai caur mani jūs aiziesiet pie mana Tēva.» Mēs caur garīgo tēvu stājamies kontaktā ar Dievišķo. Grūti ir tēvu un māti vērtēt augstāk par Dievu, bet vēl grūtāk to izdarīt attiecībā uz garīgo tēvu. Jebkura reliģija, nosodot tos, kas nepieņem tās dibinātāja idejas, aizvien stiprāk pieķeras viņam un viņa gudrībai.

Pēdējā desmitgadē cilvēces pieķeršanās lepnībai un gudrībai, kā arī vēlēšanās garīgo tēvu vērtēt augstāk par Dievu ir krasi pastiprinājusies. Visgrūtāk ir saprast, ka mana gudrība, mana pasaules izpratne, mans prāts - tas neesmu es. Man tie ir doti un tiks atņemti. Tieši šī virkne - gudrība, ģimene, nauda, labvēlīgs liktenis tiek bloķēta ar epilepsiju, šizofrēniju, diabētu, astmu, onkoloģiju, sirds un asinsvadu slimībām.

Šīs domas man nāca prātā, kad es lūkojos zēnā, kurš sēdēja manā priekšā. Vājiņš, lielām zilām acīm - viņš vairāk līdzinājās eņģelim, nevis bērnam. Viņam bija sarkoma. Neilgi pirms tam es centos izārstēt meitenīti ar tādu pašu slimību, tomēr viņa nomira. Man bieži bijušas neveiksmes. Vai nu mans zināšanu līmenis vēl nav augsts, vai arī vecāki kaut ko nesaprot un negrib strādāt ar sevi, vai arī slimajam jau paredzēts piedzimt citā vietā vai uz citas planētas, vai arī viņš iepriekšējā dzīvē nodarījis kaut ko tādu, ko var

izpirkt tikai ar slimību vai nāvi. Es cenšos redzēt to, ko varu mainīt. Man galvenais ir saprast slimību cēloņus. Skatījos zēna lauku un skaidri redzēju - viņa laukā bija daudzu cilvēku nāves hieroglifi. Zēna dvēselē bija kolosāla agresija pret cilvēkiem. Un viņš varēja nogalināt, būdams tikai viegli aizkaitināts. Ja ir milzīga agresija, tas nozīmē, ka ir spēcīga dvēseles pieķeršanās laicīgajam.

-Lūk, skatieties, - skaidroju vecākiem. - Par divsimt divdesmit vienībām lielāka zemapziņas agresija ir bīstama Visumam. Tātad, ja zemapziņas agresija ir augstāka par šo līmeni, cilvēku paredzēts iznīcināt vai stingri bloķēt šo agresiju. Jums, - vērsos pie mātes, - zemapziņas agresija ir divsimt vienību, vīram - divsimt desmit, tas ir, gandrīz tuvu bīstamajai robežai. Savukārt bērnos labais un sliktais pastiprinās. Jūsu dēlam zemapziņas agresija ir piecsimt sešdesmit vienību, tātad iespējama vai nu nāve, vai stingra blokāde. Paskaidrošu citādi. Jebkura organisma komanda aizskar šūnas personiskās intereses un traumē viņu tagadnē, taču perspektīvā - strādā pašas šūnas labā. Es ne vienreiz vien atkārtoju, ka, ja šūna pieņem un izpilda lielāko daļu organisma komandu, tā ir vesela, ja mazāk par piecdesmit procentiem - sāk kaitēt organismam un tāpēc saslimst, bet, ja mazāk par pieciem procentiem, - paredzēta iznīcināšanai. Pašlaik, kad es ar jums runāju, mainās jūsu pasaules uztvere un sākas uzlabojums. Paskatīsimies, kas bija no rīta: jūsu gatavība pieņemt traumējošu situāciju bija pieci procenti, - vērsos pie mātes. - Jums arī pieci procenti, - sacīju tēvam. - Bet jūsu dēlam - mīnus simt procentu. Tas nozīmē, ka šūna ne tikai nevēlas uzklausīt komandas, bet cenšas visu organismu pakļaut sev, tas ir, tiecas apkārtējo pasauli padarīt par ļaundabīgu. Lai attīrītu dvēseli, šis process tiek pārnests uz ķermeni.

Agresijas palielināšanās dvēselē - tas liecina par spēcīgu pieķeršanos Zemei. Jums abiem dvēsele pieķērusies ķermenim, tas ir, lepnībai, gudrībai, naudai, materiālajiem labumiem un laimīgam liktenim Tātad pilnīgi nemotivēti cilvēkiem bija jāsagādā jums nepatikšanas, jāpazemo sakarā ar naudu un materiāliem labumiem, lepnību un gudrību. Bet, tā kā jās nesapratāt, ka tā ir pati saudzīgākā attīrīšanas forma, jūs par atbildi tos nīdāt, nosodījāt, apvainojāties uz tiem. Spēcīgais naids un aizvainojums nekur nepazuda, bet iegāja dvēseles dziļumos un pastiprināti pārgāja pie dēla, tāpēc viņš slimo. Viņš saņēma tādus vecākus tādēļ, ka iepriekšējā dzīvē jūsu dēlam bija lielisks likenis un viņš bija ļoti gudrs cilvēks. Viņš sāka nicināt mazāk veiksmīgos un nepilnīgos, tos, kas sagrāva savu likteni ar nepareizu uzvedību. Viņa dvēsele tam visam bija tā pieķērusies, ka šajā dzīvē viņam viss jāzaudē, lai dvēseli attīrītu. Tāpēc viņam jāizcieš lēna, mokoša slimība.

Jo lēnāk dvēsele tiek atrauta no Zemes, jo lielākas izredzes tai ir attīrīties. Tāpēc mēs ne tikai slimojam, bet arī novecojam. Jums jādara sekojošais: jāpārtrauc nosodīt vecāku, īpaši tēva gudrība. Jālūdz piedošana Dievam par to, ka jūs savu gudrību un vecāku gudrību vērtējāt augstāk par mīlestību uz Dievu. Pārskatiet visu dzīvi un savu rīcību ikvienā situācijā. Aizvainojums, skaudība, nožēla, nosodījums piesaistīja jūs gudrībai. Vispirms vēl un vēlreiz pārskatiet savu dzīvi, pacelieties pāri vēlmei savu gudrību un garīgās īpašības vērtēt augstāk par mīlestību uz Dievu. Pēc tam likvidējiet agresiju, pieķeršanos materiālajiem labumiem, labvēlīgam liktenim. Lūdziet piedošanu par to, ka mīlestība pret laicīgo jums ir lielāka nekā pret Dievu un ka jūs to esat nodevuši saviem pēctečiem līdz septiņpadsmitajai paaudzei, par to, ka nepieņēmāt attīrīšanos, kas jums tika dota pazemojumu, apvainojumu un apmelojumu veidā, par to, ka, atbildot uz tiem, jūs nosodījāt, apvainojāties, par to, ka to visu nodevāt saviem pēcnācējiem, un par to ļaunumu, ko tādējādi viņiem nodarījāt. Zēnam jālūdz un jāmīl Dievs vairāk par visu uz Zemes. Zēnam jāzina, ka pasaule ir saprātīga un viss notiekošais jāpieņem kā Dieva dots, lai kā tas izskatītos.

-Un par cik procentiem būs veiksmīgs iznākums?

-Sis jautājums jāuzdod jums. Tagad viss atkarīgs no jums.

Kad otrā dienā viņi atkal atnāca pie manis, zēna lauks bija ievērojami uzlabojies. Taču vēl bija palikuši divi vareni slāņi. Tā bija pieķeršanās laicīgajam, kas bija saistīta ar pretenzijām pret vecākiem un nākamo pēcteču dvēseļu karmu. Es ieteicu lūgt Dievu, lai attīrītos. Man vēlāk atstāstīja, ka māte ar asarām acīs esot vaicājusi: «Vai tiešām tas var palīdzēt?»

Diagnostikas laikā uzpeldēja ļoti svarīgs fakts, kas palīdzēja man saprast, kāpēc daudzas slimības ir neārstējamas. Kad runāju ar vecākiem, zēna lauks kļuva tīrs un pieķeršanās praktiski likvidējās. Taču es esmu pieradis pie tā, ka vajag analizēt desmitiem pieķeršanās veidu. Paskatījies rādītāju, kas liecina par zēna piesātinātību ar mīlestību, ieraudzīju, ka tas drudžaini raujas uz augšu un turpat krīt lejā. Kaut kas to turēja - un ļoti stipri. Vērīgāk ieskatījies, konstatēju, ka tie bija viņa pēcteči sabiedrībā un cilvēcē. Dīvaini, zēns bija it kā pieķēries sabiedrības un cilvēces karmai. Lai viņu izārstētu, jāizārstē sabiedrība un cilvēce, tas ir, praktiski tas nav izārstējams.

Cēlonis bija tēvā. Es atcerējos pieķeršanās principu laicīgajam: visam, ko mēs nosodām, mēs pieķeramies. Ja tēvs un māte nosoda sabiedrību vai cilvēci, viņi savus pēctečus piesaista sabiedrības un cilvēces karmai, un tad pēctečiem jāizpērk ne tikai sava kar- ma, bet arī visas cilvēces grēki. Kā noskaidroju, viens no galvenajiem hemofilijas cēloņiem ir šī tendence. Ja viens cilvēks nosoda otru, tā ir viena agresijas vienība, bet, ja viņš nosoda cilvēku grupu un sabiedrību, - tie ir tūkstoši vienību; ja viņš uzskata cilvēci par nepilnīgu un iegrimušu grēkos, tas ir vēl bīstamāk. Nosodot jebkuru cilvēku grupu - homoseksuālistus, narkomānus, reliģiskas apvienības, citas tautas un valstis rodas naida uzliesmojums pēctečos, un tas visai bargi tiek bloķēts Visumā.

Bērni, kuros ir sabiedrības un cilvēces iznīcināšanas programmas, parasti neizdzīvo. Man nesen gadījās paradoksāla situācija, kas attiecas uz šo tēmu. Mani palūdza pieņemt sievieti, kura nesen bija samaksājusi lielu naudas summu par suņa izārstēšanu. Es viņai paskaidroju, ka, glābjot dzīvību sunim, viņa glāba dzīvību sev, tāpēc ka viņai bija spēcīga vīriešu iznīcināšanas programma, bet no tās cieta vispirms suns. Izredžu palikt dzīvam tam bija divi trīs procenti, bet tik un tā viņa centās to glābt un ar to bloķēja savas agresijas programmu.

Nākamie uz pieņemšanu ieradās vecāki, kuru dēlam bija smaga asins slimība. Paskatījies viņa lauku, izbrīnījos. Tas izskatījās daudz sliktāk par jebkuru onkoloģisku slimību. Visvairāk mani satrieca tas, ka viņa slimības autors bija sabiedrības un cilvēces liktenis, jo viņa dvēselē bija spēcīga kādas cilvēku grupas un visas cilvēces kā veseluma iznīcināšanas programma. Un, ja es uzņemtos izārstēt šo zēnu, izredžu izdzīvot man būtu maz. Ķerties pie šīs lietas negribējās, tobrīd es tam nebiju gatavs un nolēmu sevi pažēlot. Nosaucu vecākiem minimālo summu par ārstēšanas kursu, mazliet lielāku, nekā sieviete iztērēja sava suņa ārstēšanai, un teicu, ka veiksmīga iznākuma iespēja ir tikai divdesmit procentu. Viņi atbildēja, ka gaitenī apdomāsies, un klusi aizgāja.

Vecāku rīcība mani nedaudz pārsteidza, taču es sapratu, ka nejau viņi to noteikuši. Man acīmredzot nebija ļauts ārstēt šo bērnu.

Jaunu diagnostikas metodi un jaunus parametrus es atklāju tad, kad biju nonācis neatrisināmā situācijā. Tad bija vai nu jāatsakās no palīdzības slimniekiem, vai arī jārada jauni redzējuma instrumenti.

Es tikai nesen uztaustīju kādas svarīgas problēmas risinājumu. Man bija mīkla, kāpēc vienā gadījumā notiek krass uzlabojums, bet otrā - tādas pašas slimības gadījumā efekts ir minimāls. Un tad es ievēroju, ka tas saistīts ar tēva iznīcināšanas programmu. Enerģētiskā plānā es pacientam esmu garīgais tēvs, un agresijas programma pret tēvu vai nu tiek atsviesta atpakaļ un sagādā pacientam fiziskas ciešanas, vai arī mans lauks aizveras un viņa pūles zaudē efektu. Izrādās, ka līdz ar personiskām pūlēm cilvēks rod atbalstu arī manās lauka struktūrās.

Manā priekšā sēž meitene, par kuras problēmām es jau stāstīju. Vēlēšanās vērtēt darbu, prestižu, laimīgu likteni augstāk par Dievu ieslēdz pašas bērnu iznīcināšanas programmu. Es viņai paskaidroju, kā jālūdz un ko vajag darīt, lai būtu uzlabojums, taču tas nav iestājies. Tātad ir vēl kāds dziļāks iemesls, kuru uztaustīt es nevaru. Ja es to neuztaustīšu, rezultātu nebūs. Atkal skatos lauka struktūras un redzu spēcīgu bērnu iznīcināšanas programmu. Lūk, tagad jāpadomā. Mazliet novirzīšos.

Daudzi grib apgūt manu metodi. Prātojumi ir apmēram šādi: «Viņš mani iemācīs, kā iziet informatīvajos laukos, iemācīs redzēt struktūras, kas iespaido likteni un slimības, es šīs zināšanas un gudrību saņemšu un sākšu ārstēt.» Taču lietas būtība ir tā, ka smalkajā līmenī es sāku redzēt tikai tad, kad sāku saprast. Manas metodes īpatnība ir tā, ka sapratne tajā ir svarīgāka par redzēšanu. Ieiet smalkajās struktūrās un tās ieraudzīt tie ir pieci procenti, bet deviņdesmit pieci tas ir nepārtraukts apjēgsmes darbs. Koncepcijas, ar kurām ieeju informatīvajos laukos, sniedz atlases iespēju un kolosālu spēku ekonomiju. Paskaidrošu, kā nonācu līdz sapratnes mehānisma apjēgsmei.

Iedomāsimies sitienu pa akmeni un pēc trešā Ņūtona likuma - atbildes sitienu. Dzīvā organismā šie procesi noris mazliet savādāk. Mehānisks uzbudinājums pārvēršas nervu uzbudinājumā. Atbilde seko mazliet vēlāk. Jo lielāks ir laika sprīdis starp uzbudinājumu un reakciju un jo vājāka ārēja reakcija, jo vairāk fiziskās enerģijas tiek patērēts nervu reakcijā. Man kopš bērnības vēlēšanās izprast notiekošo bija lielāka par vēlēšanos izskaidrot situāciju. Sākot ar desmit gadu vecumu, es kļuvu iekšēji savaldīts. Kad mani sita - nespēju aizstāvēties. Visu enerģiju, kas radās mijiedarbībā ar apkārtējo pasauli, apzināti novirzīju nevis uz āru, bet uz iekšu. Aizvien mazāk emocionāli kontaktējos ar ārpasauli, bet aizvien vairāk manī iedegās vēlēšanās saprast un izpētīt pasauli. Parasti šādas tieksmes pāriet un cilvēks atkal sāk reaģēt uz ārpasauli. Taču man šāds iekšējais stāvoklis tā iepatikās, ka es nolēmu no tā nekad neatteikties. Vienīgi saglabājās problēma: kā reaģēt uz ārpasauli. Izeja varēja būt tikai viena - strādāt vienlaikus divos režīmos.

Bet tagad atkal atgriezīsimies pie manas pacientes. Piesaiste imidžam, darbam, liktenim netiek noņemta, un netiek noņemta bērnu iznīcināšanas programma, tātad tas ir sekojošais posms, un tāpēc vajag meklēt iepriekšējo. Cenšos piemērot to shēmu, kuru nesen sāku izmantot, un paskaidroju:

Pastiprināta pieķeršanās laicīgajam rada agresiju un slimību. Taču pamatā visām piesaistēm laicīgajam galvenais ir pirmais posms. Tie ir tēvs un māte. No viņiem atkarīga bērna dzīvība un tālāka eksistēšana. Kārdinājums vērtēt tēvu un māti augstāk par Dievu ir pats lielākais. Tieši tāpēc Kristus galvenajā bauslī min sekojošo: «Iemīli Dievu vairāk par tēvu, māti un dēlu savu.» Ja es tēvu vērtēju augstāk par Dievu, tad arī sevi vērtēju augstāk par Dievu, jo es taču esmu viņa daļa, tātad savus bērnus, mīļoto cilvēku, sievu, māju, kurā dzīvo ģimene, mašīnu, vasarnīcu arī vērtēju augstāk par Dievu. Piezemēšanās avots ir tas, ka mīlestība pret tēvu un māti ir stiprāka nekā pret Dievu. Ja es tēvu vērtēju augstāk par Dievu, tad, lai apturētu šo bīstamo tendenci, viņam vajag mani aizvainot, darīt man pāri, šķirties no manis. Ja šajā dzīvē es tēvu dievinu, tad nākamajā dzīvē man atkal dos viņu, bet jau kā nelieti, nekriet- neli, dzērāju, tas ir, kā tādu cilvēku, kurs izturas tā, lai viņu nepielūgtu. Ja es viņu nenosodu, nenicinu, neapvainojos uz viņu, tad esmu attīrījies un aizvēris pirmo piesaistes posmu laicīgajam. Bet, ja nosodu, apvainojos, nīstu, tad ieslēdzu piezemēšanās programmu un visam piezemētajam pieķēros daudzreiz stiprāk. Šī mana piesaiste tiks bloķēta ar slimībām, traumām, nelaimēm. Tādēļ, nosodot vecākus, rodas mūsu slimības.

Sakiet - vai apvainošanās uz māti ir tikpat bīstama kā uz tēvu?

Kad apvainojaties uz māti, jūsu zemapziņas agresija ir mazāka, tādēļ ka māte jūs dzemdēja un baroja ar krūti. Mīlestības un labestības rezerve neļaus aizvainojumam iekļūt iekšā. Tēvs ir tālāks fiziskajā ziņā, taču tuvāks garīgajā, tādēļ aizvainošanās uz tēvu un viija nosodījums ir daudz bīstamāks, bet nicinājums un augstprātība attiecībā pret tēvu viņa garīgo īpašību vai gudrības dēļ rada pašu spēcīgāko piezemēšanos. Pieķeršanās gudrībai bērniem tiek bloķēta ar šizofrēniju, vājprātību, epilepsiju, onkoloģiju. Sātans - tas ir eņģelis, kurš atteicās no Tēva, uzskatīdams, ka tas nesaprātīgi iekārtojis pasauli, tas ir, savu gudrību tas vērtēja augstāk par Dieva gudrību.

Jūsu dzimtas sievietēm trīs paaudzēs bijusi vēlēšanās tēvu vērtēt augstāk par Dievu, un viņas nav samierinājušās ar pazemojumiem un pāridarījumiem, lai tādējādi attīrītos. Tas ir jūsu piezemēšanās cēlonis.

-Māte ļoti stipri apvainojās uz tēvu, un savu tēvu es neatceros. Ko lai es daru?

-Jūsu māte apvainojās ne tikai uz savu tēvu, bet arī uz savu vīru grūtniecības laikā, un par to viņai jālūdz piedošana. Bet jums tēva iznīcināšanas programma ieslēdzās tad, kad apvainojāties uz citiem. Arī jūsu skolotājs vai priekšnieks pēc enerģētikas var būt jūsu garīgais tēvs, un apvainošanās uz viņiem aktivizē šo programmu. 1990. gādājums tika dota iespēja slēgt šo programmu, jūs to neizdarījāt, tādēļ tagad slimojat.

-Jā, es atceros, - meitene māj ar galvu, - es izšķīros ar savu līgavaini.

-   Redziet, - es paskaidroju, - ja mīļotajam cilvēkam ir spēcīgs kontakts ar Dievu, viņš pēc enerģētikas ir garīgais tēvs. Garīgā tēva iznīcināšanas programma ir vīra un savu bērnu iznīcināšanas programma. Iedomājieties, es ienīstu savu tēvu, bet mana sieva ir stāvoklī. Tātad es esmu tēvs un manis paša programma galēs nost mani. Vīrs sievas grūtniecības laikā vienlaikus ir arī tēvs. No tā izriet, ka iekšā gruzdošais aizvainojums uz vīru ir iznīcināšanas programma, vērsta pret tēvu, vīru un bērniem, jūsu pašas bērniem. Ja jūs būtu izturējusi pārbaudījumu un nepaustu agresiju pret viņu un pret sevi, jūs būtu slēgusi tēva un savu bērnu iznīcināšanas programmu. Bet, tā kā jūs to neizdarījāt, tad ne tikai neslēdzāt šo programmu, bet, gluži otrādi, piesārņojāt pēcteču dvēseles līdz septiņpadsmitajai paaudzei. Tagad jums jālūdz ne tikai par sevi un saviem senčiem pa sieviešu līniju, bet arī par visiem pēctečiem.

-Jūs teicāt, ka man ir bērnu iznīcināšanas programma darba un imidža dēļ, bet tagad sakāt, ka programma saistīta ar apvainošanos uz tēvu. Kā lai to saprot?

-   Pirmkārt, gan vienā, gan otrā gadījumā tā ir atteikšanās no Dieva un tātad - atteikšanās no nākamajiem bērniem. Otrkārt, iepriekšējās dzīvēs jums laimīgs liktenis, sabiedriskais stāvoklis, darbs un spējas nāca no tēva, un jums visi šie posmi ir saistīti. Paveiciet vienu posmu, un tam sekos citi.

-Bet ja es sev tuvā cilvēkā mīlu Dievu?

-  Viss laicīgais - tā arī ir Dievišķā daļa, un vēža šūna - tā ir organisma daļa, tikai tajos pārvietotas prioritātes. Kristus tādēļ arī teica, ka nācis šķirt brāli un māsu, vīru un sievu. Bez jaunas domāšanas saskatīt cilvēkā vienlaikus gan laicīgo, gan Dievišķo ir visai sarežģīti, viens no tiem ņems virsroku: vai nu laicīgais, vai Dievišķais.

Lasītājam var rasties iespaids, ka es bez piepūles saņemu informāciju. Tā tas nav. Jaunu informāciju var saņemt tikai pēc pārbaudījuma izturēšanas.

Reiz pie manis griezās mana paziņa, kurai bija lieli parādi. Es paskaidroju, ka viņa ir pieķērusies labvēlīgam liktenim un naudai, tāpēc ir nonākusi sarežģītā situācijā. Viņa lūdza palīdzēt, bet tādā gadījumā man pašam vajadzēja ierobežot savus izdevumus. Arēji es to izdarīju mierīgi, bet iekšēji - ņerk- stēdams.

Pagāja kāds laiks, un es kārtējo reizi sapratu, kas ir karmas mehānisms. Izrādījās, ka man bija tādas pašas piesaistes, tikai tās glabājās dziļi iekšā un parādījās, kad es apzināti nolēmu samazināt savus naudas līdzekļu. Ja pie jums vēršas pēc palīdzības, tas nav nejauši: atdodot materiālu bagātību, jūs pretī saņemat garīgu bagātību.

Sevi attīrījis, nospriedu, ka paziņai sāks veikties, jo mans lauks bija it kā atbalsta punkts viņas centieniem uz augšu. Taču situācija nemainījās un viņu joprojām vajāja nepatikšanas.

-Jūsu lauks ir izolēts no manējā, un jums grūti pacelties augšā, tādēļ ka jums ir garīgā tēva iznīcināšanas programma, bet es pēc enerģētikas esmu jūsu garīgais tēvs. Ja jūs esat nosodījusi tēvu vai cienījamu cilvēku, tad tēva un garīgā tēva iznīcināšanas programma vai nu atgriežas atpakaļ un kaitējums pašai, vai arī lauki izolējas un man jums palīdzēt ir ievērojami sarežģātāk. 1962. gādājums ieslēdzās garīgā tēva un vīra iznīcināšanas programma. Jūsu vīrs jums vienlaikus bija arī garīgais tēvs.

-   Ko jūs, - sieviete atmeta ar roku, - viņš bija dzērājs - kāds tur garīgais tēvs?

-   Tas nav rādītājs, dzērājs bieži vien ir garīgāks nekā atturībnieks. Viņš dzēra tādēļ, ka mīļoto sievieti un attiecības ar viņu vērtēja augstāk par Dievu un, kad tika sarautas attiecības, negribēja dzīvot. Pašiznīcināšanās programmu viņš bloķēja ar dzeršanu.

-   Jā, - sieviete pamāja, - viņš teica, ka tikai es varot viņu glābt. Es viņu vilku daudzus gadus, bet tad piekusu.

-    Iepriekšējās dzīvēs viņam bija izcils prāts, ļoti daudz naudas un veiksmīgs liktenis. Jūs tam visam pieķērāties, jo vērtējāt viņa gudrību un visu, kas ar viņu saistīts, augstāk par mīlestību uz Dievu. Jūs arī savu gudrību, savu materiālo stāvokli vērtējāt augstāk par mīlestību uz Dievu. Lai glābtu un attīrītu jūs, jums tika dots tas pats vīrs, taču nu jau ne tik naudīgs, gudrs un veiksmīgs. Glābjot viņu, jūs glābāt sevi, taču to nezinājāt. Arēji jūs viņam it kā palīdzējāt, bet iekšēji bieži vien nicinājāt to. Nosodot vīru, paužot neapmierinātību, jūs piesaistījāt dvēseli labvēlīgam liktenim, naudai, un pēc trīsdesmit gadiem jums par to visu jāsamaksā - un diezgan bargi. Nepilnīga nosodīšana ir bīstama veselībai. Lūdziet, pārskatiet visu dzīvi - un jūsu izredzes pieaugs.

Mēs atvadījāmies, bet es pēc tam vēl pārdomāju par to, kas var notikt ar cilvēku, kurš nicina tēvu gudrības, naudas, labvēlīga likteņa dēļ. Atcerējos Bībeli, un tajā brīdī man kļuva skaidra situācija ar Jēzus Kristus krustā sišanu. Pirmais posms - atteikšanās no Dieva un pieķeršanās Zemei - ir tad, ja rodas vēlēšanās vērtēt tēvu augstāk par Dievu. Nākamajā dzīvē, lai mūs attīrītu, mums tiks dots tēvs, kam trūks gudrības, naudas un veiksmīga likteņa. Ja mēs viņu nenodosim, nenosodīsim un neatteiksimies no viņa, mūsu dvēsele attīrīsies un kontakts ar Dievu pastiprināsies. Ja atteiksimies, tad tā būs arī atteikšanās no Dieva, un par to mums jāmaksā ar traumām, slimībām un nāvi.

Jēzum Kristum bija jāsniedz ne tikai informācija, kura noteiktu cilvēces stratēģisko uzdevumu, viņam bija jāatbrīvo cilvēce no pieķeršanās laicīgajam un pastiprinātas atkarības no tā. Tas varēja tikt sasniegts, iznīcinot visu laicīgo, kas bija viņā pašā. Viņam vajadzēja tikt pazemotam fiziski, un viņu sita krustā, viņam bija jāmazina gudrība, nauda un labvēlīgs liktenis, un viņam to visu atņēma. Tas bloķēja pieķeršanos Zemes laimei un darīja informāciju nekaitīgu. Taču ar to bija par maz, vajadzēja ar piemēru izskaidrot attieksmi pret viņa stāvokli. Jūdass nosodīja Jēzu par nepareizu uzvedību, kas saistīta ar gudrību un naudu. Atcerieties ainu ar kukurūzu. Viņa dvēsele pieķērās naudai un gudrībai, un rezultātā viņš beidza dzīvi pašnāvībā. Kristus saprata, ka būtība slēpjas nevis Jūdasā, bet pasaules uztveres nepilnībā. Pēteris trīs reizes atteicās no Kristus labvēlīga likteņa dēļ un izpirka to ar savu krusta nāvi. Austrumu filozofijā gara diženums tika sasniegts ar laicīgā iznīcināšanu. Kristietībā gara diženums un fiziskās iespējas, kuras parādīja Jēzus Kristus, tika nomainītas ar skarbu visa laicīgā pazemošanu. To atzīstot, netika ļauts identificēt gara diženumu ar fizisku varenību un tādā veidā pārtraukt attīstību.

Kad tiek sagrauts laicīgais, cilvēkam, kas uz šo laicīgo balstījies, rodas divas vēlēšanās: pirmā - vēl stiprāk pieķerties irstošajam un izrādīt agresiju, un otrā atgrūsties no tā un tiekties pie Dieva. Un no tā, kuru viņš izvēlēsies, ir atkarīga viņa un viņa bērnu nākotne.

Ar pacientiem es runāju skarbi, reizēm rupji. Man pagaidām nav slēgta garīgā tēva pielūgsmes programma, tādēļ, ja es viņus neatgrūdīšu no sevis, viņi pieķersies man tāpat kā visam piezemētajam. Kārdinājums pieķerties man, vērtēt mani augstāk par Dievu ir daudzreiz spēcīgāks un tādēļ daudzreiz bīstamāks. Es pateicos Dievam par tiem cilvēkiem, kas no manis novērsušies, manī vīlušies.

Ļoti grūti nepadarīt par elku to, kas tevi glābj. Ļoti grūti arī saprast, ka viņš nav noteicējs, bet tikai izpildītājs un caur viņu cilvēks tiek glābts. Ja es izturos skarbi, bet pacients mani nenosoda, es zinu: viņš izķepurosies. Ceru, ka mana sistēma attīstīsies tā, ka man nenāksies ķerties pie dažādiem paņēmieniem un viltībām, lai glābtu cilvēku.

Kārtējai pacientei ir neparasta problēma - personības dubultošanās. Skatos viņas lauku un redzu varenas otra cilvēka pielūgsmes zīmes. Vēlēšanās vērtēt garīgo tēvu augstāk par Dievu ir milzīga, ar to es satiekos pirmoreiz. Sava tēva, kā arī garīgā tēva pielūgsme, kurai pieķeras mūsu dvēsele, jo cilvēks ir tēva daļa, rada pašpielūgsmi. Ja tēvu un garīgo tēvu vērtēju augstāk par Dievu, tendence sevi vērtēt augstāk par Dievu rodas automātiski. Nepieņemot traumējošu situāciju - Radītāja gribu krasi pieaug lepnība. Ja tiek pārsniegtas normas robežas, rodas agresija,' bet pēc tās arī citas problēmas. Šai sievietei nākamās slimības un nāve tiek bloķētas ar personības dubultošanos, kas pazemina viņas lepnību. Ir jānoskaidro, kā radusies šāda garīgā tēva dievišķošana.

Noskaidrojas, ka pirms diviem gadiem šī sieviete nokļuvusi ezoteriskā skolā, kura izmantojusi pirms vairāk nekā simt gadiem miruša domātāja mācību.

Skatos viņas garīgās struktūras. Lauks ir nepietiekami tīrs. Tas vērojams, starp citu, visiem, kas saskaras ar augstām zinībām un uzklausa attīstītus skolotājus no citām pasaulēm. Rodas vēlēšanās vērtēt mīlestību pret skolotāju - informācijas avotu augstāk par mīlestību uz Dievu. To ir ļoti grūti pārvarēt. Skatos šīs skolas piekritēju lauku un saskatu lielas problēmas. Sieviete apstiprina manu informāciju.

-Jā, es aizgāju no turienes. Cilvēki runāja vienu, bet darīja citu.

Tagad kļūst skaidrs, kāpēc rodas un ātri mirst daudzas ezoteriskās skolas. Grupas stratēģisko dzīvības rezervi nosaka tās dibinātāja garīgo struktūru tīrība. Jo vērtīgāka ir informācija, kuru cilvēks saņem, jo lielāks viņam kārdinājums pieķerties tās avotam. Tikai atsevišķi vienpatņi spēj pacelties tam pāri un saglabāt dvēseles harmoniju. Bet kas notiks ar citiem, kuri caur šo cilvēku saņem informāciju, bet viņiem nav spēka, lai saprastu, ka Dieva sūtni nedrīkst vērtēt augstāk par Dievu? Acīmredzot ir tikai viena izeja: informācijas devējam jāpasludina sevi par Dievu, lai neizjauktu cilvēku vērtīborientāciju (droši vien tieši tādēļ Kristus pasludināja sevi par Dievu), vai arī jāpaziņo, ka viņš saņēmis informāciju tieši no Dieva. Apziņas līmenī nav un nevar būt nekā absolūta un negrozāma. Apziņa ir saistīta ar fizisko apvalku un pakļauta pastāvīgai sairšanai. Tāpēc līdz ar cilvēces attīstību notiek pastāvīga koncepciju un formu nomaiņa sekojošos jautājumos: kas ir cilvēks, kāda ir viņa vieta pasaulē, kā nokļūt pie Dieva, kas tas tāds Dievs.

Garīgā tēva informācijas avota - pielūgsme ir vēlme absolutizēt apziņas saņemtās patiesības, tas ir, vēlme padarīt formu nesagraujamu, nemaināmu. Tas virza uz apziņas sastingumu un degradāciju. Lai tas nenotiktu, periodi, kuros absolūti ticēja Dievam, mainījās ar ateisma periodiem. Pirmais periods veicināja informācijas uzkrāšanu. Otrais tās realizāciju, sagraujot formālos rituālus un tradīcijas, tas ir, sagraujot formu, tika attīrīts saturs. Tagad, kad attīstības process paātrinājies, spirāle kļuvusi dubulta.

Pretstati savienojas jau vairs ne ilgstošā laikposmā, bet īsā. Katrs cilvēks var būt ticīgais un ateists vienlaikus. Filozofi vienmēr teikuši, ka pretstati sākumā nesavienojas, jo to savienošanās - tā ir neitralizācija, bet pēc tam tas kļūst iespējams - sākas pretstatu samierināšanās. Patiesībā pretstati vienmēr ir savstarpēji vienoti. Attīstība Visumā ir tā paplašināšanās, uzpūšanās: aizvien vairāk vielas, aizvien vairāk telpas un vairāk laika. Tātad, no otras puses, jānotiek garīgo struktūru koncentrācijai, sablīvēšanai, tas ir, vienā un tajā pašā laikposmā jāuzkrājas aizvien lielākam notikumu apjomam, un tad tas, kas agrāk bija nesavienojams, savienojas un dod varenu impulsu tālākai attīstībai.

Meitenei, kuru tur uz rokām jauni vecāki, ir sarežģīta slimība - poliomielīts.

Jums abiem dzimtā gan pa tēva, gan pa mātes līniju tiek pārmantota vēlme vērtēt tēvu un māti augstāk par Dievu. Tādēļ jums tika doti tādi vecāki, kuriem vajadzēja jums darīt pāri, skarbi pret jums izturēties vai arī otrādi - pazemot sevi, necienīgi uzvesties, lai nepastiprinātu jūsu dvēseles pieķeršanos laicīgajam. Bet jūs abi tā vietā ienīdāt, apvainojāties, nosodījāt. Meitenei vecāku iznīcināšanas programma jau ir milzīga. Tieši šī programma ir pirmais piesaistes posms laicīgajam un velk aiz sevis visus pārējos. Atcerieties situācijas, kad nosodījāt vecākus un apvainojāties uz tiem, un lūdziet piedošanu par to, ka nodevāt to visu meitai un viņas pēcnācējiem līdz astotajai paaudzei, lai jūsu nodarītais ļaunums tiktu noņemts. Jūsu meita ir posms, kas savieno jūsu senčus, jūs un viņas pēcnācējus, tātad jāārstē visa dzimta, lūdzot par jūsu priekšteču dvēselēm, par sevi, par viņu un viņas pēctečiem.

Pastāstīšu par to, kā es sastapos ar zemapziņas agresijas rādītāju. Uzskatot, ka agresija var būt tikai viena - apzinātā, es neiedomājos, ka apziņa ir virzīta uz ķermeni un tā vajadzībām, bet zemapziņa - uz Visumu un Dievu. Man bija viens agresijas rādītājs, un, vadoties pēc tā, es mēģināju noteikt cilvēka raksturu un uzvedību. Viss it kā būtu pareizi, taču reiz man piezvanīja kāda sieviete un palūdza izskaidrot radušos situāciju.

Viņas dēlam skolā kāds no klasesbiedriem piedāvājis nopirkt gāzes baloniņu, taču dēls no tā atteicies. Tad šis klasesbiedrs atnācis pie viņiem uz mājām, priekšnamā uzvilcis filca čības un, ienācis istabā, iepūtis zēnam sejā gāzes strūklu. Kad zēns nokritis, klasesbiedrs izvilcis no lupatu vīstokļa cirvi un sācis viņu cirst. Zēns nokļuvis slimnīcā. Izmeklētājs jautājis pusaudzim, kāpēc viņš atnesis līdzi filca čības, un tas atbildējis: «Tāpēc, lai būtu vieglāk cirst.» Psihiatri atzinuši viņu par veselu.Un neviens nevarējis paskaidrot, kāds ir šādas rīcības iemesls.

Es paskatījos slepkavas lauku un pārsteigs ieraudzīju, ka agresijas tajā ir ļoti maz. Visa mana parametru sistēma pārplīsa kā ziepju burbulis, sabruka vienā mirklī. Taču man raksturīgs tas, ka, kopš bērnības būdams neticami ietiepīgs, es parasti veicu nevis vienu, bet simtiem mēģinājumu, tāpēc arī šoreiz neatlaidīgi turpināju meklēt iemeslu. Un sapratu, ka jāievieš iekšējās, zemapziņas agresijas rādītājs, tieši tas arī izrādījās izšķirošais. Tas ir, zemapziņa vada mūsu apziņu, nevis otrādi. Es sievietei pateicu, ka iemesls atrodas dziļi iekšienē, un apjautājos, kā ārēji izturējies slepkava.

-Tur jau tā lieta, ka tas ir gluži normāls, mierīgs puisis. Un arī vecāki - ļoti pieklājīgi cilvēki. - Es paskatījos lauku un pateicu, ka iemesls zināmā mērā nāk no pusaudža tēva, jo savu naidu un cilvēku nosodīšanu viņš neizpauda ārēji, bet iedzina iekšā, dvēselē, un visu to nodeva tālāk dēlam.

Sieviete pateicās man un nolika klausuli. Es izgāju no mājas pastaigāties, un pēkšņi sajutu, it kā man kāds uzkluptu. Sajūta bija dīvaina, paskatījies es sapratu, ka tā ir slepkavas tēva dvēsele.

Es gāju un domāju par to, ka cilvēki var pat nenojaust, ka it kā pamatots naids pret vienu vai vairākiem cilvēkiem sāk pieaugt un darboties pret visiem, kropļo mūsu dvēseles un padara bērnus par slepkavām. Mēs ārēji smaidām, neizrādām, bet iekšēji nīstam un nosodām, neaptverdami, cik stipri tas kropļo gan mūs, gan mūsu pēctečus.

Pirms diviem gadiem pie manis atnāca cilvēks, kuram bija limfogranulomatoze.

-   Tavs stāvoklis ir nopietns, - es viņam teicu. - Paskaidrošu, kāds tam ir Cēlonis. Tu pastāvīgi meklē sev elku, dievini laicīgo. Es iesaku tev tiekties uz Dievu. Nenožēlo to, kas bijis pagātnē, nebaidies no tagadnes un nākotnes.

Viņš atnāca pie manis uz seansu pēc dažām dienām. Es paskatījos viņa lauku.

-  Lauks tev ir tīrs.

Pēc kāda laika limfmezgli normalizējās.

Es uz tevi skatos kā uz Dievu, - viņš man atzinās.

-   Nekādā gadījumā tā nedari, nedrīkst mani padarīt par elku.

Un vēlāk satiekoties viņš man teica:

-Es tevi neuzskatu par elku.

Situācija mainījās. Viņš pret mani sāka izturēties augstprātīgi.

Nesen šim cilvēkam sāka krasi palielināties limfmezgli, un viņš atkal atnāca pie manis.

-Tu manī redzēji Dievu, bet es kategoriski aizliedzu tev to darīt, un man nebija taisnība. Izrādās, tev jāredz Dievs aiz mana zemes apvalka. Un ne tikai manī, bet katrā cilvēkā.

Viņš man piezvanīja pēc nedēļas. Limfmezgli atkal bija normalizējušies.

-   Kā jūs uzskatāt, cik pašlaik Avatāru ir uz Zemes? - jautā mans sarunu biedrs.

Vienu es nesen redzēju, - es atbildu. - Deviņpadsmitgadīgu zēnu ar milzīgu ļaundabīgu audzēju uz kakla, epilepsiju un aptumšotu apziņu. Iepriekšējā dzīvē viņš bija tas, ko sauc par Avatāru. Taču pieķērās savai misijai. Viņu attīrīt varēja ar šīs misijas pazemošanu. Un viņš bija jāapvaino nevis vienam cilvēkam, bet sabiedrībai un cilvēcei. Un tādēļ viņš sāka apvainoties uz visu pasauli. Šajā dzīvē, lai viņa agresija nenogalinātu cilvēci, viņu bloķēja ar slimībām. Viņš nesen nomira. Jo augstāka un tīrāka dvēsele, jo vairāk tai jāpiepūlas, lai iemiesotos laicīgajā, attīstītu zemes loģiku. Bet, ja neiegremdējas laicīgajā, attīstība apstājas un gars sastingst. Tāpēc vakarējie Avatāri ir slimie un kroplie. Jēdziens «Avatāra» radās Indijā, tāpat kā kastu jēdziens. Ja ir absolūti tīras dvēseles, kas nekad neaptraipīsies, tas nozīmē, ka jābūt arī netīrām dvēselēm, kas nekad līdz pilnīgai tīrībai un Avatāra līmenim ncpacelsies. Tāpēc tās jāsadala kastās.

Viegli ir Svētajā Garā ieraudzīt Dievu, un, kad sieviete mīl garīgu cilvēku, - tas ir dabiski, un tas viņu attīra. Bet, kad sieviete mīl nelieti un draņķi, grūti iedomāties, ka tas vēl vairāk viņu attīsta un attīra. Laicīgais, vienalga, netīrs vai tīrs, ir tikai plāns apvalks, aiz kura slēpjas Dievišķais. Svētais gars - tā ir taisna līnija uz leju. Bet taisna līnija, vienalga, kurp tā būtu vērsta, - tā ir nāve. Dzīvais attīstās pa sinusoīdu. Un, jo augstāks līmenis ir Avatāram, kurš glābj cilvēci, jo vairāk zemes moku tam jāsaņem, lai ar savu vareno garīgo līmeni paceltu un attīstītu vispiezemētākā līmeni.

-Jūs nevarat atbrīvoties no nicinājuma pret to, kas jūs apvainojis, - es skaidroju pacientam, - jo nejūtat, ka viņš ir izpildītājs, ka viņu vada Dievišķais. Jūs pieprasāt no citiem adekvātu uzvedību un uzskatāt, ka cilvēkiem jāizturas pret jums tieši tāpat, kā jūs izturaties pret viņiem. Taču ļaudis reaģē nevis uz jūsu uzvedību, bet uz to, kāds jūs esat iekšēji, tas ir, viņu uzvedība ir adekvāta jūsu iekšējo garīgo struktūru tīrībai. Tas, kājās izturaties tagad, vienlaikus ir rīcība arī nākotnē. Jūsu pašreizējā uzvedība un emocijas noteiks attieksmi pret jums nākotnē. Rīcība nostiprina gan pareizu, gan nepareizu pasaules uzskatu, un, ja jūs uzskatāt, ka mīlestības jūtas dzimst uz Zemes, tad jūsu rīcība veicinās nepareiza pasaules uzskata rašanos. Bet, ja jūs esat sapratis, ka mīļoto cilvēku jūs mīlat tikai pēc Dieva, tad jūsu rīcība atbildīs pareizam pasaules uzskatam.

Katras rīcības pamatā ir noteikts pasaules uzskats. Ja jūs uzskatāt, ka mīlestība dzimst uz Zemes, tad par jūsu augstāko mērķi kļūst laicīgas vērtības. Ja jūs sapratīsiet, ka mīlestības jūtas rada tikai Dievs un dod cilvēkiem tās tādēļ, lai tie tās palielinātu un atdotu atpakaļ, un ja jūs apzināsieties, ka mīlestības jūtas nav jūsu īpašums un jums nav tiesību tās vadīt, tad jums tiks atvēlēta lielākā laime uz Zemes.

Es sarunājos ar pacientu un pūlējos pārvarēt nepatīkamas un mokošas sajūtas. Viņš vērsās pie manis joprojām ar to pašu jautājumu.

Nu jau pagājis gads, kopš jūs novērojat un cenšaties mani izārstēt. Taču rezultātu nav, kaut arī jau gadu es daru visu, kojās man iesakāt. Vai ir jēga turpināt ārstēšanu?

Mokoši meklēju vārdus, ar kuriem varētu palīdzēt. Ja viņš atteiktos no tā ceļa, kuru sācis, viņam tā būtu katastrofa. Lēnām sāku:

Vai jūsu fiziskais stāvoklis mainās vai ne, ir jāsaprot, ka nicināt un nosodīt pat pašus nekrietnākos - tā ir slimība. Lai izārstētos, jums biežāk jāvēršas pie Dieva un jāuzkrāj mīlestības jūtas. Paskatīsimies, kas jums traucē. Jūs daudz lūdzāties un strādājāt ar sevi, taču neizdarījāt galveno - nemainījāt savu raksturu. Lūgšana palīdz tad, kad tā ir nostiprināta ar rīcību. Jūs varat skaitīt lūgšanas miljoniem gadu, taču, ja tajā pašā laikā turpināsiet dzīvot pa vecam un neveiksiet konkrētas darbības, lai mainītu savu raksturu, tad jums nekas nelīdzēs. Tas pirmkārt. Otrkārt, es neparedzēju, ka jūsu agresija pret cilvēkiem, vērsta uz mīlestības nonāvēšanu, iekļūs tik dziļi.

Ir zināms, ka ir Dievs Tēvs, Dievs Dēls, Dievs Gars. Dievs Dēls - matērija, Dievs Gars - lauks, telpa, Dievs Tēvs - tas, kas tos rada kopā. Ja es nosodu, nicinu materiālo, laicīgo vai ari izrādu agresiju laicīgā dēļ, dvēsele pieķeras zemei, nomelnē un mirst. Nedrīkst daļu novērtēt augstāk par veselo, tāpēc ka laicīgais tā ir veseluma, Dieva daļa. Taču Svētais Gars - tā ir daļa no Dieva Tēva, to arī nedrīkst padarīt par elku. Cilvēks, kas pieķēries Svētajam Garam, sāk no tā atteikties, kļūst zemisks, un tas, lai cik dīvaini būtu, viņu attīra, tādēļ ka Svētā Gara kā elka pielūgsme rada kolosālu agresiju un kropļo dvēseles stiprāk nekā laicīgā pielūgsme. Netīrs, zemisks cilvēks ir tas, kurš Svēto Garu vērtē augstāk par Dievu un nicina cilvēkus, kuros ir maz no Svētā Gara. Tā kā vēl pirms mēneša es to nezināju, tad nevarēju dot jums sajūtu, ka Svētā Gara absolu- tizācija - tā arī ir bīstama.

Kā agrāk attīstījās vēsture? Cilvēkam bija materiālie labumi, kas palīdzēja viņam attīstīties, taču viņš tiem pieķērās un pēc tam kļuva par nabagu. Tātad sapnis par to, ka nebūs bagāto un nabago, varētu realizēties tikai tad, ja cilvēks, kam ir vienalga kādas bagātības, iemācītos nepieķerties tām ar dvēseli. Tad nbadzība kā attīrīšanās nebūtu vajadzīga. Tas pats ir ar Svēto Garu. Zemiski un netikumīgi ļaudis eksistē tādēļ, ka Svētā Gara bagātie tam pieķērušies. Ja nebūs garīguma absolutizācijas, vēlēšanās svētumu vērtēt augstāk par Dievu, nicinājuma pret netīro, zemisko, tad šis netīrais, zemiskais nebūs vajadzīgs kā attīrīšanās. Varētu teikt, ka gan svēts, gan zemisks cilvēks - tās ir viena vesela divas puses. Taču gluži tā tas nav. Ja cilvēks grib būt vienmēr tikai bagāts, tad drīz viņš kļūs nabags, bet, ja viņš grib būt vienmēr nabags, tad viņš var nomirt badā. Ja cilvēks grib būt vienmēr tikai svēts, tad viņš kļūs par nelieti, bet, ja gribēs palikt par nelieti, tad, lai kaut ko gūtu, viņam jāpaceļas tam pāri. Lai gūtu laicīgo, jāpaceļas tam pāri un jābūt garīgam, savukārt, lai gūtu garīgo un svēto, jāpaceļas pāri tam. Bet augstāk par Dievu Dēlu, Dievu Garu ir Dievs Tēvs, tas ir - mīlestība.

Jūs visu dzīvi, - vērsos pie pacienta, - bijāt garīgs cilvēks un to, kas aizvainoja jūsu augstākās jūtas, nicinājāt. Lai jūs attīrītu, cilvēkiem bija jāizturas pret jums nekrietni. Par atbildi jūs nosodījāt un nicinājāt viņus. Agri vai vēlu tas viss pārvēršas par pašiznīcināšanās programmu, kas tiek bloķēta ar slimību. Tā saglabāja jums dzīvību. Taču jūs savu agresiju ielaidāt vēl dziļāk par Svēto Garu. Matēriju un telpu rada laiks. Laiks ir daudzslāņains, tam ir apmēram septiņi slāņi. Ja agresija iekļūst laika šūniņu informatīvajās struktūrās, tad par to jāmaksā diezgan bargi. Tas notiek, ja ir sajūta, ka visa pasaule ir netīra, nelietīga un cietsirdīga. Jo bez- dvēseliskāks un zemiskāks ir cilvēks, jo bīstamāk viņu nicināt. Jo garīgāks un cildenāks cilvēks, jo stiprāk viņš var izkropļot savu dvēseli ar nicinājumu. Ir struktūras, kas hierarhijā ir augstākas par laiku. Tās arī ir daudzslāņainas. Es nevaru tām atrast nosaukumu. Taču tās jūs, paldies Dievam, ar agresiju neesat skāris. Enerģijas avots Visumā ir laiks. Augstāk par laiku, kur telpa, viela kardināli mainās, mainās arī enerģijas jēdziens. Bet tie ir tikai apvalki, pakāpieni uz Dievu. Par tiem mēs nerunāsim. Saprotiet galveno: neprasme saskatīt svētajā vai zemiskajā Dievišķo rada vēlēšanos nogalināt mīlestību. Bet tas ir pats lielākais noziegums. Pārskatiet vēlreiz visu dzīvi, saglabājot mīlestības jūtas. Pat ja neredzēsiet ievērojamas fiziskas pārmaiņas, saprotiet, ka jāārstē vispirms dvēsele, bet dvēsele tiek ārstēta ar mīlestību.

IMIDŽS

Ja man pirms dažiem gadiem teiktu, ka vēlēšanās vērtēt darbu un pienākuma sajūtu augstāk par visu pasaulē var novest pie nāves, es būtu sācis smieties. Taču tagad es redzu, ar ko tas var beigties, un cenšos nodot savas zināšanas arī citiem. Atceros sarunu ar kādu ārstu.

Jūs pa tēva līniju esat mantojis vēlēšanos vērtēt darbu un pienākuma sajūtu augstāk par Dievu.

Bet es tur neko sliktu nesaskatu, gluži otrādi, uzskatu, ka tā var vairāk palīdzēt citiem.

Iedomājieties situāciju. Cilvēks ir ārsts. Viņam darbs un pienākuma sajūta kļuvusi par absolūtu vērtību, un viņš var vairāk laba darīt dažiem tūkstošiem cilvēku. Savukārt viņa dēls ir koncentrācijas nometnes komandants, un arī viņam darbs un pienākuma sajūta ir absolūtas vērtības, un tāpēc viņš par diviem miljoniem cilvēku sadedzinās vairāk. Kad cilvēks laicīgo vērtē augstāk par Dievišķo, viņā mirst viss cilvēciskais, tāpēc ka visas augstākās īpašības dvēselē dzimst tikai mīlestībā uz Dievu. Tas ir avots, kurš ir neredzams, taču neizsīkstošs.

Minēšu piemēru, kurš labi to ilustrē. Pirms dažiem gadiem pie manis griezās kādas rūpnīcas direktors. Viņam bija problēmas ar veselību. Es paskaidroju viņam slimības cēloņus.

-Jūs esat pārāk pieķēries darbam. Centieties kaut kādā veidā atslēgties. Jūs pastāvīgi esat iekšēji saspringts. Tas negatīvi ietekmē nervu, sirds un asinsvadu sistēmu. Pacentieties atslābināties. Vakarā pirms gulētiešanas uz piecām, desmit minūtēm atslābiniet ķermeni, muskuļus un atkārtojiet: «Esmu no visa atslēdzies, mani nekas neuztrauc.» Jebkuras ritmiskas kustības, soļošana, peldēšana labi palīdz pret stresu. No rītiem var iet aukstā vai kontrastdušā. Brīvdienās varat pērties pirtī, biežāk dodieties dabā -sēņot, makšķerēt.

Viņš visus ieteikumus izpildīja, stāvoklis mazliet uzlabojās, taču stabils nekļuva. Turklāt viņam nācās griezties pie masieriem, adatu terapeitiem, neiropatologiem. Taču efekts bija apmēram tāds pats. Pagāja vairāk par gadu, un pacientam atkal sākās problēmas ar veselību. Es atkal konstatēju pieķeršanos darbam un apvainošanos uz citiem cilvēkiem.

-Jums vajag pārskatīt visu dzīvi un lūgt piedošanu par tām situācijām, kad nosodījāt cilvēkus un apvainojāties uz viņiem darba dēļ.

Viņš neticīgi palūkojās uz mani.

-Man kolektīvā ir cilvēki, ar kuriem maigi apieties nav iespējams, jo darbu nepadara kārtīgi.

-Labi, tad parunāsim citādi. Vai stingrība var būt vadības metode?

-  Protams, var.

-  Bet vai naids var būt metode?

-  Droši vien ne.

Jūs varat sodīt savus padotos, atlaist, skarbi izturēties pret viņiem, bet, ja jūs nīdīsiet un nosodīsiet sliktus strādniekus, jūsu dvēsele piepildīsies ar agresiju līdz bīstamai robežai. Tad kāds cietīs - vai nūjās, vai viņi.

Pacients centās ieklausīties manos vārdos, taču viņam bija grūti tiem noticēt. Pēc dažiem mēnešiem viņš tikko nenomira. Naids iedarbojas uz galvu, viņam bija pirmsinsulta stāvoklis, vēl mazliet - un sāktos plašs asinsizplūdums smadzenēs, kam sekotu invaliditāte vai nāve. Kad mēs satikāmies, es sapratu, ka pierunāt ir bezjēdzīgi, un sāku runāt tā, kā parasti runāju ar pacientiem pieņemšanā, tas ir, skarbi.

-Skatieties, jums ir trīs izejas: pirmā - kjūstat par invalīdu vai nomirstat, otrā - aizejat no darba, trešā - maināt attieksmi pret saviem strādniekiem.

Iestājās pauze, viņš ilgi domāja.

-  Ārsti man teica, ka es varēju nomirt. Nu, bet tas nenotika, un tagad es jūtos gluži labi Tātad ārsti kļūdās, vai?

Gan jā, gan nē. Ārsti nekļūdās, nosakot jūsu fizisko stāvokli. Kad lauka struktūras ir vairāk vai mazāk labvēlīgas, tad pēc ķermeņa fiziskā stāvokļa var prognozēt. Bet, ja laukā ir spēcīgas deformācijas, tad pat it kā normāla fiziskā stāvokļa gadījumā var būt infarkti un insulti. Viss, kas vien iespējams. - Es noliku viņam priekšā divas lapiņas. - Lūk, jūsu lauka stāvoklis līdz bīstamajai situācijai, bet šis te - šodien. Kā redzat, zīmējumi ir identiski. Ja ārsti būtu diagnosticējuši ne tikai jūsu ķermeņa stāvokli, bet arī jūsu lauka struktūru stāvokli, tad viņi teiktu, ka par spīti gauži labajai pašsajūtai, ko uzlabojuši mūsdienu medicīnas līdzekļi, lauka stāvoklis nav mainījies. Bet tas viss ir tikai uz laiku atlikts, šai atlikšanai ir neparedzamas sekas. Saprotiet, medicīna palīdz tikai tad, kad slimība saskatāma virspusē, bet, kad piesārņoti dziļie dvēseles slāņi, to ārstē tikai ar mīlestību uz Dievu, lūgšanām un nožēlu. Ja tagad nepārskatīsiet savu attieksmi pret dzīvi, ne ārsti, ne ekstrasensi jums nepalīdzēs.

Viņš satraukti raudzījās manī.

-  Es taču esmu jauns vīrietis un negribu iet pensijā -kā lai es mainos?

-   Liktenis tuvina jūs nāvei. Lai mainītu likteni, jums jāmaina savs raksturs. Jūsu raksturs - tā ir jūsu reakcija uz jebkuru situāciju, tā ir jūsu pasaules uztvere. Tātad, ja maināt attieksmi pret tiem notikumiem, kuri kādreiz bijuši, jūs maināt ari savu raksturu, savu likteni, savu karmu. Krustā piesistais laupītājs pārskatīja savu dzīvi, nožēloja grēkus un nokļuva paradīzē. Jums vajag it kā no jauna pārdzīvot savu dzīvi un vēlreiz pārskatīt ikvienu situāciju. Viss, ko jūs uzskatījāt par nepatikšanām, apvainojumiem, pazemojumiem, pazemoja tikai jūsu ķermeni, taču attīrīja dvēseli. Tikai trīs procenti nāca kā pāri- darījumi un pazemojumi, bet deviņdesmit septiņi procenti - kā attīrīšana. Pārskatot savu dzīvi, lūdziet piedošanu par visiem nosodījumiem, aizvainošanos, naidu. Lūdziet piedošanu par to, ka darbu un pienākuma apziņu vērtējāt augstāk par Dievu. Lai attīrītu dvēseli, cilvēkam ir kaut kas jāpārcieš. Tā kā jūs esat pieķēries pienākuma sajūtai, jums apkārt bija jābūt tādiem ļaudīm, kuriem tieši tās trūka. Ir jāsaskata nevis cilvēki, kas jūs apvainojuši, bet Dievs, kurš attīra jūsu dvēseli. Un vēl - no rīta pamodies, sakiet: «Dievs, manas dzīves jēga un augstākā Zemes laime ir mīlestība uz tevi! Vairāk par sievu, bērniem, darbu, vasarnīcu, laimīgu likteni.» Jau iepriekš pateicieties Dievam par tām nepatikšanām, kas jūs gaida. Kad sāksiet to darīt, daudz kas mainīsies, taču negaidiet tūlītējus rezultātus. Savu dvēseli mainīt ir ļoti grūti. Galvenais ir pastāvīgs, nepārtraukts darbs. Un vēl … Jūs tik un tā turpināsiet apvainoties un uzbudināties tas uzreiz nepāriet, galvenais - neturiet aizvainojumu un uzbudinājumu iekšā. Ļaunākajā gadījumā varat kliegt, lamāties, sist ar dūri pa galdu. Ja ar kādu neesat apmierināts, tūdaļ pasakiet to atklāti. Aizskarts un aizvainots cilvēks, kurš notiekošajā nesaskata augstāko jēgu un neredz ikkatrā situācijā Dievu, automātiski virza agresiju pret citiem vai pret sevi. Ja šī agresija ietērpjas precīzi atbilstošā vārdiskā vai izturēšanās formā - tas ir trīskārt bīstamāk. Tādēļ cilvēki ir stihiski izstrādājuši šīs agresijas bloķēšanas formu. Kad cilvēks triec šķīvi pret grīdu vai sāk kliegt, vēlēšanās nogalināt izšķīst muskuļu un skaņu darbībās. Kad cilvēks lamājas mātesvārdiem, tad iznīcināšanas formas vietā bieži skan vārdiska vairošanās forma, tas ir, mātesvārdi kā līdzeklis agresijas transformēšanai tādās formās, kuras nenogalina. Tādēļ neķītriem lamuvārdiem, kuri vienmēr tikuši uzskatīti par aizvainojošu formu, bija vēl viena īpaša nozīme - agresija tika sasaistīta un neiekļuva iekšā. Kā agresijas bloķēšanas piespiedu līdzeklis kritiskās situācijās lamuvārdi bija pat nepieciešami. Slēptas pretenzijas - tā jums ir nāve. Esiet maksimāli patiess ar ikvienu cilvēku, tas jūs glābs.

-Ir nu gan! Un es vienmēr uzskatīju, ka neizrādīt jūtas - tā ir laba audzināšana.

- Laba audzināšana - tas nozīmē nenogalināt ar savām emocijām. Viss sākas ar emocijām. Vecāki ienīst viens otru, taču pieklājīgi smaida, bet bērni jau nogalina. Un neviens nespēj saprast, kāpēc tā notiek. Mūsu iekšējās emocijas - tā ir mūsu bērnu uzvedība un mūsu mazbērnu veselība.

Mēs runājām pietiekami ilgi, un man likās, ka viņš sāka kaut ko saprast. Lauks bija kļuvis tīrāks. Pēc nedēļas es viņam piezvanīju.

-Nu, kā, vai ir panākumi darbā ar sevi?

Cenšos, viņš atbildēja. - Palūdzu sekretāri ciešāk aizvērt abas durvis, kad runāju ar padotajiem.

•Iesākumā arī tas nav slikti.

Vēl pēc kāda laika es piezvanīju viņam un pateicu, ka viss ir kārtībā un viņš ir praktiski vesels.

Es ar neticību uzlūkoju ārstus, kas bija iebāzuši degunu fiziskajā apvalkā un neredzēja kopējo ainu.

Karmas likums darbojas virtuozi, un drīz es saņēmu nopietnu mācību.

Pacienta lauks bija tīrs un stāvoklis normāls. Bet tam par spīti viņu mocīja galvassāpes, kas arvien pastiprinājās. Pēc maniem paziņojumiem viņam bija neērti atkal ierasties pie manis. Viņš vērsās pie speciālistiem un veica visu iespējamo izmeklēšanu: kompjūterto- mogrāfiju, ultraskaņas diagnostiku un citus. Ārsti teica, ka pacienta veselības stāvoklis ir normāls, nav nekādu noviržu, taču galvassāpes nerimās. Preparāti, kurus viņš katru dienu lietoja, nelīdzēja. Pēc tam viņš piezvanīja man un it kā atvainodamies sāka stāstīt, ka ārsti neko nespējot noteikt, bet aknas vairs nevarot izturēt zāles pret galvassāpēm. Es atkal paskatījos viņa lauku un sapratu, kas notiek. Tas nāca no bērniem. Struktūras, kas sasaista kopīgā karmā vecākus un bērnus, ir ļoti maigas. Es tās vienkārši biju palaidis garām. Kad vecāki maksā par to, ko nodevuši bērniem, milzīgu deformāciju nav, bet slimības ir smagas un praktiski neizārstējamas.

-Tagad viss ir skaidrs, - es viņam sacīju. - Jūs un jūsu dvēsele jau ir vesela, taču tagad jūs norēķināties par to, ka ar agresiju pret cilvēkiem un vēlēšanos darbu un pienākuma sajūtu nolikt augstāk par Dievu padarījāt melnas bērnu un viņu pēcteču dvēseles. Pārskatiet vēlreiz visu dzīvi, īpaši bērnu ieņemšanas un dzimšanas periodu, un lūdziet, lai tiktu attīrītas jūsu, bērnu un pēcteču dvēseles.

Saruna notika pa telefonu, bet pēc divām dienām man vajadzēja aizbraukt. Atgriezos tikai pēc mēneša, un mēs ar viņu satikāmies.

-Vai zināt, galva vairs nesāp.

- Un kad pārstāja sāpēt?

-Toreiz, kad pirms jūsu aizbraukšanas parunājāmies, pēc pāris dienām pārstāja sāpēt.

Es nodomāju - cik daudz un cik viegli cilvēks zaudē, un cik ilgi viņš mokās, ja nesaprot, kā iekārtota pasaule un kā pret to izturēties. Mūsu dvēseles aizvien stiprāk pieķeras Zemei. Mēs aizvien biežāk sakām «Dievs», bet cik gan maz jūtam, kas tas tāds ir. Mēs pieķeramies naudai - un mūsu bērni un mazbērni zaudē tikumību, godu un sirdsapziņu. Mēs pieķeramies miesīgām, seksuālām baudām, rīkojam seksuālo revolūciju - un parādās AIDS kā šīs tendences blokāde. Mēs pieķeramies ģimenei, attiecībām un vairojas nodevība, šķiršanās, strīdi un nelaimīgi bērni. Mēs pieķeramies komfortam, ērtībām - un sagrūst māja, kurā dzīvojam, visas Zemes ekoloģija. Garīgā nepilnība pāriet fiziskā nepilnībā, un nekādas ārējas pūles neatrisina problēmu līdz galam. Lai kā mēs censtos glābt ekoloģiju, bet cilvēci no izviršanas un neauglības, bez garīgas harmonijas mēs neieiesim rītdienā, un katra personiskie centieni vai nu iznīcina, vai glābj cilvēci. Katrs no mums var būt tas piliens, kas glābs pasauli vai arī pārpildīs kausu.

Es zvanu pacientei uz citu pilsētu. Viņai ir pastāvīgi paaugstināta temperatūra un dīvaina peldoša sajūta. Pirmajā tikšanās reizē es noteicu, ka viņa mīļoto cilvēku un ģimeni vērtē augstāk par Dievu. Tādēļ viņai ir izteikta agresija pret vīriešiem. Vīra iznīcināšanas programma ir pašas bērnu iznīcināšanas programma. Bet meitiņa, kura atrodas viņas laukā, ir ļoti garīga un grib tikt dzemdēta. Lai tas notiktu, māmiņa kaut kādā veidā jāatrauj no piezemētā. Un šis līdzeklis ir paaugstinātā temperatūra. Pazemināt temperatūru - tas nozīmē nodarīt ļaunu nākamā bērna dvēselei, tāpēc ārsti netiek galā ar šo problēmu. Es piezvanīju viņai pēc desmit dienām - uzlabošanās nebija. Paskaidroju, ka vajag lūgt par nākamā bērna dvēseli, attīrīt to, jo viņa ir atbildīga par savu bērnu. Un jādara tas pastāvīgi. Dvēseles inerce ir milzīga. Pēc desmit dienām zvanu atkal nekādu rezultātu. Dīvaini, situācijai kaut vai cik tomēr '< vajadzēja mainīties …

- Vai zināt, - es viņai saku, - esmu jau noilgojies pēc sarežģītiem gadījumiem.

Vēlreiz skatos smalkajā līmenī, un izpeld jauns slānis, kurš agrāk nebija redzams.

Vai jums patīk jūsu darbs? - es viņai jautāju.

-Jā, protams.

-Bet, ja vīrs pateiks, lai jūs to pametat bērnu dēļ, vai jūs to darīsiet?

-  Nezinu, - viņa lēni novelk.

Lai piedzimtu harmonisks bērns, sievietei jāzaudē tas, kam viņa pieķērusies.

Es skatījos meiteni, kurai strauji bija sākusi pasliktināties redze. Ilgi noņēmos ar šo problēmu, viņa brauca prom uz Ameriku, un man vajadzēja pagūt noskaidrot, kas par lietu. Tikai pirms pašas viņas aizbraukšanas sapratu: viņa bija gatava atteikties no bērniem darba un imidža dēļ. Bet ASV tā ir viena no galvenajām problēmām, tādēļ uz turieni var braukt cilvēki, kas iekšēji no tās brīvi.

Jūs varat braukt, taču nāksies ar sevi daudz strādāt, lai saprastu, ka mīlestība uz Dievu ir augstāka par karjeru un stāvokli sabiedrībā. Tad jūsu meita piedzims.

Viņa prata to izdarīt, un, paldies Dievam, piedzima meitene.

Pie manis uz pieņemšanu bija atnākusi meitene ar nopietnu problēmu: viņai sāka izkrist mati, bet viņa gribēju būt aktrise. Matu izkrišana saistīta ar viņas

nākamo meitu. Meitenei bija spēcīga pašas bērnu iznīcināšanas programma, un nez kādēļ šī programma pastiprinājās, tikko viņa pārgāja uz aktieru fakultāti.

- Redziet, - es paskaidroju viņas mātei, - mati saista mūs ar viņpasauli. Tur atrodas jūsu meitas dubultnieks, bet tas piesātināts ar bērnu iznīcināšanas programmu. Kad mati izkrīt, programma samazinās. Tas pirmkārt. Otrkārt - viņā kopš trīs gadu vecuma ieslēgusies programma, kas tai liek atteikties no nākamajiem bērniem.

Māte izbrīnā skatījās uz mani.

Jā, viņa, maza būdama, teica, ka negribot bērnus.

Jūsu meita iepriekšējā dzīvē atteicās no bērniem karjeras, darba dēļ. Šajā dzīvē, kad viņa iestājās aktieru fakultātē, programma spēji pastiprinājās. Viņai jebkurš prestižs darbs aktivizē pašas bērnu iznīcināšanas programmu. Bet pašreizējās problēmas mazina viņas imidžu un tieksmi pēc karjeras.

Šos divus gadījumus es pastāstīju tādēļ, lai jūs saprastu, es sacīju, vēršoties pie pacientes pa telefonu, - ka sievietes augstākajai laimei jābūt mīlestībai pret Dievu, tikai pēc tam pret bērniem, vīru, ģimeni un visu pārējo. Jo iekšējās nostādnes taču tiek nodotas turpmākajās dzīvēs. Ja viņas dvēsele gatava to visu pieņemt, tad viņai var būt gan nauda, gan darbs, gan prestižs.

Ko jūs iesakāt man darīt? - jautāja paciente.

-Vispirms viss labi jāapdomā un jāizprot arī tas jau ārstē.

Es nodarbojos ar biznesu, - stāsta paciente, taču man radusies problēma, kas var iznīcināt visus manus darījumus, bet līdz šim taču man viss veicās

labi. Ārsti piedāvā man veikt operāciju, kurā izņems sieviešu orgānus. Un nav zināms, kas notiks tālāk. Sakiet - vai man ir izredzes izdzīvot?

Visa atkarīgs no jums, es saku viņai. - Jums pa sieviešu līniju tiek pārmantota pieķeršanās trim lietām: lepnībai, naudai, materiālajiem labumiem un veiksmīgam liktenim. Tātad jāsu dzimtas sievietēm tiek doti tādi tēvi un vīri, kuri gribot negribot jūs aizskar šajā ziņā. Jūs to pieņemt nespējāt, tāpēc, lai jūs atrautu no Zemes, bija jāiedarbojas ar spēcīgāku piespiedu mehānismu. Ja jums izjuktu naudas lietas, tad slimības varēja nebūt, bet, tā kā jūs esat laba speciāliste, - sabruka jūsu ķermenis. Ja pārskatīsiet visu dzīvi un, nožēlojot grēkus, likvidēsiet agresiju pret citiem cilvēkiem un agresiju pret sevi, tas ir, nevēlēšanos dzīvot pēdējo vienpadsmit gadu laikā, un ja lūgsiet katru dienu, tad veselību varēsiet apvienot ar materiālo labklājību. Ja ne, nāksies izvēlēties vienu no diviem.

Vai operācija man palīdzēs?

-  Ja pacelsiet ies pāri Zemei, operācija nebūs vajadzīga, ja pieķersieties stiprāk - operācija nelīdzēs.

-Kā lai pārskata dzīvi? No bērnības līdz šodienai vai otrādi?

-   Varat sākt no tā punkta, kurā atrodaties, un šķetināt atpakaļ, bet pēc tam atgriezties pie tā brīža, ar kuru sākāt. Tas ir svārstību process.

-   Es pašlaik esmu izvēles priekšā: atgriezties apvidū, kur esmu dzimusi, vai dzīvot Pēterburgā. ICo man darīt?

Es skatos smalkajā līmenī šos apgabalus.

-Apgabals, kurā esat dzimusi, tāpat ir pieķēries naudai, lepnībai un labvēlīgam liktenim. Jūsu izredzes uz veiksmīgu iznākumu tur krasi samazinās, bet Pēterburgā lauka struktūras ir tīras, tā ka izdariet secinājumu. Pēterburga ir lieliska vieta radošam darbam, un, ja pareizi izmanto šo potenciālu, cilvēks var daudz sasniegt, pirmkārt garīgā zirjā, bet, ja attīsta garīgo potenciālu, tad iespējams attīstīties laicīgajam potenciālam. Tā ka viss tagad atkarīgs no jums.

Sakiet, - man jautā pacients, - ko man darīt? Man nesen garīdznieks teica: «Vajag nožēlot grēkus!» Bet es atbildēju: «Nevaru! Esmu rūpnīcas direktors. Dzīvoju Ukrainā. Ar manu algu pietiek divām kannām benzīna, bet man vajadzīgas četras. Tad, lūk, divas pārējās es tik un tā zogu. Kā lai es nožēloju grēkus, zinot, ka tik un tā zagšu benzīnu?»

-  Vai jūs esat lasījis Bībeli? - es viņam prasu.

-  Esmu, - viņš atbild.

-   Bet vai atceraties Jēzus Kristus stāstīto līdzību par kalpu, kurš iztirgoja sava saimnieka eļļu? Šīs līdzības jēga ir tā, ka cilvēks drīkst pārkāpt laicīgos zemes likumus, bet nedrīkst pārkāpt Dievišķos likumus. Ja dzīve spiež jās pārkāpt laicīgos likumus, tas nenozīmē, ka jānicina sevi par to, ka zogat, vai jānosoda otrs, kurš nokļuvis tādā pašā situācijā. Vai arī jātiesā sevi un citi. Tā ka grēkus sūdzēt varat. Par zemes likumu pārkāpšanu jūs atbildēsiet valsts priekšā, bet par Dievišķo likumu pārkāpšanu atbildēsiet Dieva priekšā. Un vēl: valsts likumi nekad nebūs mūžīgi, attīstoties sabiedrībai, mainīsies arī tie. Tādēļ pārāk stingra laicīgo likumu ievērošana noved pie to izkropļošanas. Viens otrs laicīgā likuma pārkāpšanas elements veicina tā izmaiņas un attīstību. Atšķirībā no tā Dievišķie likumi ir nemainīgi un mūžīgi. Mīlēt Dievu vairāk par visu, kas ir lielākā laime uz Zemes, - šis likums ir mūžīgs. Zemes likumi līdzinās formai, bet Dievišķie - saturam. Forma sairst, bet saturs - ne.

Manā priekšā sēž pacients, kurš man stāsta: Izlasījis jāsu grāmatu, es pilnīgi pārmainījos. Manī radās kaut kāda vienaldzība pret pasauli, nevēlēšanās strādāt. Sakiet - ko man darīt?

-   Šis vienaldzības periods ir pārejošs. Tas drīz beigsies. Jūs bijāt pārāk pieķēries laicīgajam. Drīz viss normalizēsies.

Viņš kādu brīdi domā, bet pēc tam, skatīdamies uz mani, prasa:

-  Bet mans darbs ir tāds, ka jāmāna cilvēki, bez mānīšanas nevar, ko lai es daru?

Es viņam skaidroju:

-Ja jūs kādu esat piekrāpis un jūtat prieku par to un nicinājumu pret piekrāpto, tad jūsu liktenis pieķeras gudrībai, lepnumam, spējām un kļūst melns. Lūk, iedomājieties: ringā ir divi bokseri. Viņi sit viens otru fiziskā līmenī. Taču dvēselē viņi neizjūt naidu, pazemojumu, nicinājumu pret pretinieku. Un, kad viņi paspiež viens otram roku, tas liecina, ka viņu dvēselēs nav agresijas. Atcerieties, ko teica Jēzus Kristus: «Mīliet savus ienaidniekus.» Ar ienaidnieku var cīnīties un nogalināt viņu kaujā, taču viņu nedrīkst nīst un nicināt. Caur ienaidniekiem, kurus Dievs man sūta, notiek mana attīrīšanās, ja es nenicinu un neapvainojos. Ja kāds dauza mani ringā, tad par sportu un attīstību tas kļūst tad, kad es iekšēji esmu vienaldzīgs. Reizēm atņemt nozīmē palīdzēt, bet ar bagātīgu dāvanu var kaitēt. Nekad nestrādājiet naudas dēļ, tas rada niknumu un naidu. Mēs šajā dzīvē esam pretinieki ringā, un sadursmes, sasitumi, sacensības ir neizbēgamas. Konkurences, izdzīvošanas, sāncensības likums ir taisnīgs un stimulē attīstību. Taču taisnīgs tas ir tikai fiziskajam apvalkam. Ja tas iekļūst dvēselē, tad notiek degradācijas process un tad pakritušo pretinieku neceļ vis augšā, bet cenšas piebeigt. Nicinājums, nosodījums, niknums ir daudz bīstamāks par jebkādu krāpšanu. Krāpšana darbā - tā ir laicīgo likumu pārkāpšana, bet dvēseles piesārņošana ar niknumu un agresiju - tas ir Dievišķo likumu pārkāpums.

Kāds mans paziņa, kurš dzīvo Ņujorkā, Bruklinā, stāstīja, ka viņam ir draugi kāds laulāts pāris, kuri pirmo mēnesi pēc viņa atbraukšanas palīdzējuši ar padomiem, snieguši nepieciešamo informāciju. Es biju pārsteigts: nu un kas tur sevišķs?

«Nu kojās, te nav pieņemts šādi palīdzēt. Katrs, kam tu palīdzi ar padomu, varbūt ir tavs nākamais konkurents.»

Amerika visai pasaulei iemācījusi konkurences, sāncensības likumus un devusi stimulu attīstībai, ko mēs saucam par šodienas civilizāciju. Taču aktieris aizrāvies ir aizmirsis, ka nedrīkst izjust personāža emocijas un to, ka tad, kad aktieris raud īstām asarām, - māksla pazūd un teātris mirst.

Es īpaši skaidri ieraudzīju, ka tagad Savienotās Valstis raud īstām asarām. Kā teicis kāds filozofs: «Kultūra rada civilizāciju, civilizācija nogalina kultūru.»

Mans sarunu biedrs nogaidoši skatās manī un smaida.

-Nu, vai es drīkstu strādāt?

-Protams.

Sieviete satrauktā balsī man stāsta:

- Es visu dzīvi nevarēju atrast iemīļotu nodarbošanos. Un tagad, kad es atradu savas dzīves jēgu, īsto aicinājumu, iemīļotu darbu, man veselība neļauj strādāt ar pilnu spēku. Pēdējo desmit gadu laikā nevaru atcerēties nevienu dienu, kad es būtu fiziski labi jutusies. Pēc katras operācijas drūp zobi, pastiprinās saaugumu slimība, pasliktinās kuņģa un zarnu trakta darbība, nomocījusi osteohondroze un varikoze, bet galvenais - jūtu, ka ir maz enerģijas, lai atdotos darbam.

-   Jums netika dots iemīļots darbs tādēļ, ka jūs varējāt nomirt. Pat viscēlākā misija, ja mīlestību uz to vērtē augstāk par mīlestību uz Dievu, nogalina. Jums pa tēva un mātes līnijām ir izteikta vēlēšanās sevi, savas garīgās īpašības, darbu un pienākuma sajātu vērtēt augstāk par Dievu. Kad nosodījāt citus, jums bija problēmas ar aknām, kāju vēnām, kad apvainojāties uz sevi un negribējās dzīvot - tika traucēta zarnu trakta un uroģenitālās sistēmas darbība. Jūsu meitai pieķeršanās pienākuma sajūtai un darbam ir augstāka par nāvējošu līmeni, taču viņa ir harmonisks cilvēks un viņai jābūt harmoniskiem bērniem, tāpēc tas viss atgriezīsies pie jums. Kad jums kaut kas neizdevās vai arī jūs piekrāpa, tas ir, skāra sāpīgos punktus, atraujot no piezemētā, jās tā vietā, lai izjustu notiekošā augstāko jēgu, sākumā nicinājāt, nosodījāt citus, apvainojāties uz viņiem, bet pēc tam uz sevi un to visu nodevāt tālāk meitai un viņas pēctečiem. Lūdziet par sevi un par viņiem, un jūsu problēmas zudīs.

Manā priekšā sēž puisis un meitene.

-  Mūsu draugs ir talantīgs mākslinieks, tādi mēdz būt tikai daži no tūkstošiem. Viņam ir spēcīgi apdegumi - sešdesmit procentu no ķermeņa, nieres pārstājušas strādāt, un, ja divu stundu laikā tās nesāks darboties, viņš nomirs.

-  Kur ir viņa sieva?

-  Viņš ir šķiries.

Sāku skaidrot jaunajam cilvēkam:

-  Mīlestībai uz Dievu jābūt augstākai par jebkuru zemes laimi. Jums ir ļoti spēcīga vēlēšanās vērtēt mīļoto darbu un ar to saistīto likteni augstāk par Dievu. Bet, kad dvēsele pieķeras laicīgajam, tā kļūst agresīva. Sākumā agresija tiek vērsta pret citiem, vēlāk - pret sevi. Jums šobrīd notiek spēcīgs agresijas pagrieziens pret sevi.

-   Atvainojiet, - puisis skatās uz mani kā uz nenormālu, - mans draugs mirst slimnīcā, bet jūs piecpadsmit, divdesmit minūtes runājat par manām problēmām. Vai jūs varat kaut kā palīdzēt vai ne?

Es jau piecpadsmit minūtes to daru. Jūsu drauga un jūsu lauks darbojas rezonansē. Jums ir vienādas programmas. Mūsu sarunas laikā notiek jūsu lauka līdzsvarošana un vienlaikus es caur jums nododu informāciju, kas vajadzīga jūsu draugam izdzīvošanai. Jūsu draugs savu darbu un ar to saistīto likteni vērtēja daudz augstāk par Dievu. Lai viņu līdzsvarotu, viņam tika dota sieva un divi bērni, rūpes par kuriem spēcīgi novērstu viņu no darba. Taču viņš nesajuta augstāko jēgu tajā, un, kad darba dēļ atteicās no visa, viņš atteicās no Dieva. Viņa dvēsele sāka deformēties, pildīties ar agresiju, bet, tā kā viņš ir garīgs cilvēks, agresijas pavērsiens pret sevi notika diezgan ātri. Pašiznīcināšanās programma noveda viņu pie traumas un vienlaikus pie dvēseles attīrīšanas. Kad cilvēks par mērķi, galveno jēgu uzskata kaut ko laicīgu, viņa dvēsele tam pieķeras, kļūst melna un viss laicīgais kļūst par moku, nevis laimes avotu. Neveiksmes, zaudējumi sagādā milzīgas sāpes, psihotraumu. Kad viņam gadījās neveiksmes, viņš negribēja dzīvot, bet tas viss skar uroģenitālo sistēmu, tāpēc arī nieres viņam nedarbojas. Cik pamatīgi jūs tagad sapratīsiet, ka lielākā laime uz Zemes - tā ir mīlestība uz Dievu, un mainīsiet savu attieksmi pret daudzām situācijām, tik jūsu draugam kļūs labāk. Jūs ejat pa to pašu ceļu un pēc gada varat nonākt analogā situācijā. Jūsu draugs mazliet apsteidzis jūs, padomājiet par to. Atstājiet savu telefona numuru, es jums piezvanīšu, lai uzzinātu par viņa stāvokli.

Jaunie ļaudis jūtamā nesaprašanā aiziet, laikam es neesmu spējis pietiekami saprotami viņiem visu paskaidrot, taču reanimācijā guļošā mākslinieka lauks ir kļuvis labāks. Vakarā es piezvanu un uzzinu, ka nieres sākušas darboties, stāvoklis uzlabojies. Tomēr jaunā cilvēka balsī es nejūtu vēlēšanos runāties ar mani tālāk. Man pagaidām ir grūti izteikt vārdos saņemtās zināšanas. Tā ir mana galvenā problēma. Saņemt informāciju man ir ievērojami vieglāk nekā nodot to citiem. Cik daudz darāmā vēl priekšā!

Man ir pieņemšana kādas amerikāņu firmas birojā. Pa logu paveras skats uz Atlantijas okeānu. Manā priekšā sēž pacients un stāsta:

Mēs ar dēlu esam mākslinieki. Pirms dažiem mēnešiem dēls bija Maskavā un apmetās mana drauga mākslinieka mājā. Viņa māte bija vai nu burve, vai zīlniece. Pēc atgriešanās mājās dēls sāka slikti justies un nespēja strādāt. Ekstrasensi pateica, ka esot uzsūtīts spēcīgs lāsts. Tad mana drauga sieva nolēma aizbraukt uz Maskavu, lai tiktu skaidrībā, vai tas tiesa: «Ja tas viss apstiprināsies, tad es nolikšu par viņu svecīti mirušo piemiņai.» Taču ceļā notika nelaime: viņa nomira. Vai varat pateikt, vai mans dēls ir noburts vai ne un kas viņu nobūris?

Protams, ir, un tieši tā sieviete. Pateicieties Dievam, ka tā noticis.

Mākslinieks brīnās.

- Par ko gan man jāpateicas Dievam?

Amerikā ir ļoti stipras piesaistes lepnumam, imidžam, laimīgam liktenim. Jūsu dēlam ir šīs pašas piesaistes, tātad sākās rezonanse. Jo lielākas jūsu dēlam iespējas izpaust savu talantu, jo spēcīgāk viņš pieķersies šiem piezemētībAS elementiem un tiks atrauts no laicīgā ar smagu slimību vai nāvi. Iespējams, pirms šī atgadījuma viņš būtu nomiris, jo viņa lepnība spēcīgi pieauga, taču lāsts pazemoja lepnību, imidžu un likteni, ar to izglābjot viņam dzīvību. Dievs caur šo Maskavas sievieti deva viņam vissaudzējošāko piespiedu attīrīšanās variantu. Drauga sieva, braukdama uz Maskavu pazudināt cilvēku, negribot atraisīja programmu, kas vēl nāvi Dievišķajam, kura daļa ir jebkurš cilvēks. Tas viss tūdaļ atgriezās atpakaļ un nogalināja viņu. Jums jāpateicas Dievam par jebkuru situāciju, kurā tikusi mazināta lepnība, imidžs, labvēlīgs liktenis. Ir jāsajūt notiekošā saprātīgums un pirmā skaistuma un prieka izjūta jāatdod Dievam, nevis gleznai. Agrāk attīstība notika pa spirāli un mākslinieks, kurš uzkrāja garīgumu, atsakoties no laicīgā iepriekšējā dzīvē, to visu realizēja ar tiekšanos pēc laicīgā šajā dzīvē, turklāt tagad attīstība notiek pa dubultspirāli, tas ir, māksliniekam vienlaikus jābūt gan vientuļniekam, gan laicīgam cilvēkam. Dvēselei aizvien vairāk jātiecas pie Dieva, bet apziņai - pie Zemes. Ja jūs un jūsu dēls spēsiet to izdarīt, jums secen ies slimības, traumas, nobūrumi un lāsti.

Jauns pāris atnācis pie manis uz pieņemšanu.

Bērnam gadās lēkmes. Esam griezušies pie visiem ārstiem. Izskaidrojiet, lūdzu, kas viņam kaiš.

-  Lūk, skatieties. Apzinātā agresija - nulle, zemapziņas - trīssimt, Visumam bīstama ir divsimt desmit līdz divsimt divdesmit. Tātad tā jāaptur vai nu ar slimību, vai nāvi. Bērna zemapziņā notiek tas, kas bijis vecāku apziņā.

Jūs, - vēršos pie tēva, - esat nodevis dēlam pieķeršanos mīļotajam cilvēkam un attiecībām. Galvenās jums ir attiecības. Bet jums, - vēršos pie mātes, - lepnība, imidžs, gudrība, labvēlīgs liktenis.

-  Nekā tamlīdzīga, - sieviete iebilst, - nekad man nav bijis pārākuma sajūtas pār citiem savas gudrības vai sabiedriskā stāvokļa dēļ. Un nav bijis agresijas, kad tiku pazemota.

-Jūs esat pieķērusies vīra imidžam un gudrībai. Jūs nicinājāt un nīdāt cilvēkus, kuri nicināja un krāpa viņu.

-  Bet vai tad tā arī ir pieķeršanās?

Protams. Agresija sevis, tuvinieku, bērnu dēļ vienalga ir agresija un piesaista Zemei ne tikai jūsu, bet arī pēcteču dvēseles. Zēnam ir tik liela agresija tādēļ, ka jūs, - vēršos pie mātes, - līdz bērna ieņemšanai un dzemdēšanai nosodījāt sabiedrību. Tas izskatījās apmēram tā: «Valsts priekšgalā ir idioti, mēs dzīvojam muļķu zemē, mēs dzīvojam sabiedrībā bez morāles un tikumības.» Ja jau katra cilvēka liktenis ir noteikts no augšas, tad ļaužu grupas liktenis vēl jo vairāk. Arēja agresija stresa laikā pārvēršas aktīvā darbībā, kas vērsta uz situācijas mainīšanu, iekšēja agresija pārvēršas māsu un mūsu bērnu slimībās un nāvē.

-  Tad jau jāpiedzimst no jauna, lai tā nebātu?

-  Es to arī piedāvāju. Pārskatiet savu dzīvi vēlreiz, izdzīvojiet no jauna visas situācijas. Taču tūlītējas pārmaiņas negaidiet. Kad ar lūgšanu tīrīsiet bērna dvēseli, apstādiniet apziņas darbību. Apziņa piesaista mūs Zemei un rada agresiju. Apziņai raksturīga darbība: situācijas novērtēšana, salīdzināšana, kritika. Uz kādu laiku atmetiet jebkuras situācijas kritiku, neko neanalizējiet, nedomājiet par pagātni. Ja jutīsiet, ka ar to ir par maz, lietojiet apziņas apstādināšanas tehniku: gavēni, badošanos, lūgšanas, atrašanos tumsā bez kustībām, absolūtas atslābināšanās stāvokli. Arī elpas aizturi vai elpošanu noteiktā plūstošā ritmā. Tikai ar lūgšanām un grēku nožēlu jūs mainīsiet savu un sava bērna likteni.

Kāds pacients lūdza tikt skaidrībā par šādu situāciju:

-Esmu advokāts, man diezgan labi veicās, turklāt es pilnīgi skaidri zinu, ka mans profesionālais līmenis nav pazeminājies. Gluži otrādi, esmu pilnīgi pārliecināts, ka mana pieredze un zināšanas ir pat pieaugušas. Taču viena lieta pēc otras izgāžas, un es neko nevaru līdzēt.

-Jums liksies smieklīgi vienkārši, kad es nosaukšu jūsu problēmas iemeslu. Lai būtu saprotamāk, paskaidrošu ar piemēru: iedomājieties divus tiesas procesus. Vienā advokāts teic spīdošu runu - spilgtu, skaistu un pārliecinošu. Visi sajūsminās par aizstāvību, taču tiesājamais nez kādēļ saņem maksimālo termiņu. Otrā advokāts it kā neko īpašu nepasaka, taču apsūdzēto attaisno. Kādēļ? Tādēļ, ka pirmajā gadījumā advokāts pats personiski grib vinnēt procesu - tas ir viņš, kas tagad pierādīs, ka apsūdzētais ir nevainīgs, un tikai viņš. Bet otrajā gadījumā advokāts it kā paskaidro: «Es šeit neesmu galvenais, un aizstāvēt šo cilvēku nevajag, jo viņš ir nevainīgs, vai patiešām tas nav skaidrs?» Aizstāvība rit it kā pati no sevis, bez redzamas advokāta piepūles.

Lai vadītu situāciju, jābūt nevis tajā iekšā, bet ārpus tās. Jo mazāk manāma jūsu iedarbība uz situāciju, jo labāk jās to kontrolējat. Iedomājieties: ir divi priekšnieki. Viens izsauc padoto un saka: «Tu šitāds un tāds, darbu neesi padarījis, kā nākas, tikai traucē, es tevi atlaižu.» Padotais par atbildi sāk nīst vai atriebties, un priekšniekam rodas problēmas. Un izsauc otrs: «Es saprotu, ka tu centies, taču tev it nekas nesanāk, gribētu tevi paturēt, bet nevaru. Gan kolektīvs ir pret, gan visa situācija neliecina tev par labu, un tu pats darbojies pret sevi.» Šajā gadījumā, ja padotais apvainosies, tad uz visu kolektīvu vai uz visu apkārtējo pasauli, un viņam pašam radīsies daudz problēmu, kas savukārt ies secen priekšniekam. Skaidrojot karmas valodā, pirmajam advokātam un priekšniekam ir uzpūsta lepnība un piesaiste imidžam, viņiem personiski kaut kas jāpierāda, kaut kas jāmaina. Tātad arī citos cilvēkos viņi redz vairāk personiskas vainas, un aizvien vairāk agresijas attiecībā pret cilvēkiem viņos rodas. Jums pieķeršanās lepnībai, imidžam tiek bloķēta ar neveiksmēm darbā. Ja to būs maz, jūs sabruksiet arī fiziski. Krasa situācijas pasliktināšanās var izpausties arī šādi: tā kā savu nepareizo attieksmi pret pasauli jūs esat nodevis bērniem, jums var nebūt mazbērnu. Tikko situācija smalkajā līmenī viņiem pasliktinās, jūs tiekat attīrīts kā viņu nepatikšanu avots. Viss, ko esat sējis jaunībā, tagad dīgst. Atgriezieties jaunībā, pareizi nodzīvojiet dzīvi no jauna, mainiet attieksmi pret cilvēkiem, un problēmu būs mazāk.

LEPNĪBA UN LEPNUMS

Lepnība un lepnums. It kā viens un tas pats. Agrāk noteikt atšķirību starp šiem jēdzieniem es nevarēju, taču tagad man tā kjuvusi skaidra.

Kareivjus ved trīs dienas caur tuksnesi, līdz beidzot pieved pie ūdens. Vieni alkatīgi metas tam klāt un dzer, aizmirsuši par visu, bet otri dara to mierīgi un ar pašcieņu. Šie otri kareivji uzvarēs kaujā. Viņiem garīgie principi ir svarīgāki par ķermeņa vajadzībām. Un kareivis kaujā uzvar ar gara spēku, nevis ar miesas spēku. Tādus ļaudis es saucu par lepniem. Lepnums - tā ir nepakļaušanās situācijai, kura prasa miesas intereses vērtēt augstāk par gara interesēm, tas ir, nevis videi jāpakļauj mani, bet man jāpakļauj sev vide, rīkojoties saskaņā ar saviem garīgajiem principiem. Cilvēkā apvienotas divas pretējas būtnes. Viņa fiziskais apvalks pievērsts laicīgajam, tas tiecas pret- darboties un pakļaut sev apkārtējo vidi. Mūsu iekšējais garīgais apvalks tiecas pie Visuma un pie Dieva. Un tam vajag visās laicīgajās izpausmēs redzēt Dievišķo. Arēja situācijas nepieņemšana rada attīstību, iekšēja nepieņemšana noved līdz degradācijai. Cilvēka domāšana vienmēr bijusi dialektisks process, taču pretstatu spriedzes pakāpe katrā laika posmā bija citāda. Cilvēks vai nu nepieņēma situāciju visos līmeņos, vai arī sludināja ikkatras situācijas pieņemšanu. Kādā veidā radās dialektiskā domāšana? Cilvēkam kopš bērnības skandināja patiesības, kas orientēja viņa garīgās struktūras. Mīli Dievu, bet viss laicīgais - tas ir grēcīgs. Ja tev iesit pa vienu vaigu, pagriez otru, tas ir, cilvēka audzināšana sākās ar jebkuras situācijas pieņemšanu kā Dieva dotu. Cilvēks pieauga un saprata, ka ar tādu attieksmi kaut ko radīt un sasniegt ir neiespējami, un nonāca pie situācijas nepieņemšanas un nepakļaušanās tai. Radās šķietami dīvains stāvoklis. Reliģija aicināja uz pakļaušanos un samierināšanos - un kopš bērnības tas tika iedvests , taču cilvēki rīkojās otrādi, un it kā viss bija kārtībā. Tas arī radīja pasaules dialektiskās uztveres pamatu. Cilvēks pēc inerces savās smalkajās garīgajās struktūrās situāciju pieņēma, bet ārēji dzīves pieredze spieda viņu darīt pretējo. Tādā veidā, kaut arī dialektiskās domāšanas modeļa nebija, pati situācija bija dialektiska. Tāpat kā Bībelē - tā informācija, kuru nevarēja pasniegt vispārējos jēdzienos, tika dota situāciju aprakstos un līdzībās. Pats spilgtākais piemērs Jēzus Kristus krustā sišana. Šo informāciju par absolūtu Dievišķā pieņemšanu tajā laikā nebija iespējams izteikt ar baušļiem. Dzīve un notikumi paši par sevi ir dialektiski, taču, lai radītu domāšanu, kura uzsūc sevī dialektiku, ir jāpaceļas augstāk par šiem notikumiem, jāsavieno tie vienkopus. Bet tas iespējams tikai to pilnīgas iekšējas pieņemšanas gadījumā. Šis ir tas domāšanas veids, kuru sauc par iekšēju samierināšanos.

Samierināšanās ir augstākā gara attīstīšanas tehnika. Filozofija ir zinātne, kas apkopo visas redzamās pasaules parādības. Tam nepieciešama jebkuras parādības kā vienotā veselā daļas pieņemšana, bet tas iespējams, tikai sajūtot vienoto veselo un tiecoties pēc tā. Tā ir ticība Dievam. Filozofijas pamatā ir reliģija. Filozofija, dodot pasaules koncepciju, radīja līdzekļu, metožu un paņēmienu komplektu, kas kļuva par zinātni, un tātad visi cilvēces nozīmīgie intelektuālie sasniegumi dzima, tiecoties pie tā lielā, nedalāmā, neizpaustā, kas mūs radījis. Tuvojas laiks, kad dialektiskajām situācijām jāvainagojas ar dialektisko domāšanu, tas ir, attīstības cēlonim jātiek pārvietotam dziļumā. Kad dzīve mani grūž uz attīstību - tā ir dialektiska situācija. Kad es pats, kaut ko sapratis, eju uz priekšu - tā ir dialektiskā domāšana.

Reliģija kopš bērnības deva cilvēkam kontakta sajūtu ar Dievu caur samierināšanos. Galvenās autoritātes šeit bija ticība un garīgo postulātu neapstrīda- mība. Ticība ir vērsta uz cilvēka dvēseli, apejot apziņu. Taču tieši cilvēces apziņa dažās pēdējās simtga- dēs tik ļoti augusi, ka tagad cilvēka audzināšana nav iespējama bez orientēšanās uz apziņu. Tātad ar ticības palīdzību pieradināt bērnu pie samierināšanās kļūst aizvien neicspējamāk. No tā izriet, ka situācijas iekšēja un ārēja nepieņemšana ievērojami pastiprināsies, kontakts ar Visumu krasi samazināsies un cilvēce kļūs dzīvotnespējīga. Vienīgais veids, kā pieradināt bērnu pie samierināšanās no mazotnes, ir vēršanās ne tikai pie viņa dvēseles, bet arī pie saprāta. Tas nozīmē, ka reliģijai jākļūst par zinātni. Bez šīs savienošanas, bez dialektiskas domāšanas sistēmas radīšanas cilvēce neieies rītdienā. Lai tādu domāšanu radītu, katram cilvēkam jāspēj atbrīvoties no visa, kas traucē samierināties, pieņemt pasauli un izprast to. Tas nozīmē nepieņemt tādus notikumus, kas izpaužas naida, aizvainojuma, nožēlas, nicinājuma un nosodījuma formā. Mēs pašlaik visi esam slimi garīgi - neatkarīgi no tā, vai mūsu ķermeņi ir slimi vai ne. Tādēļ mums katram jāpilnveido sava garīgā pasaule un pasaules uztvere. Mainot savu pasaules uztveri, mēs mainām savu pasaules uzskatu, bet tieši pasaules uzskats maina mūsu likteni, mūsu karmu šā vārda visplašākajā nozīmē.

Tātad lepnība un lepnums. Garīgās uzvedības likumu nezināšana rada aizvien vairāk problēmu fiziskajā ziņā. Nesen es ar savu ģimeni biju atpūtas bāzē. No rīta izgāju ieņemt rindu pēc biļetēm uz saunu. Tajā brīdī pie administratora pienāca sieviete un lūdza atļauju piezvanīt uz pilsētu. Uztvēru aprautas frāzes: «…pilnīga atūdeņošanās… ūdeni dzert nespēj… viņam nāk vēmiens, izmēģināju visu: gan kālija permanganālu, gan ogli… saindēšanās ir ļoti stipra … ārstu nav… ko darīt, palīdzi, dod padomu.» Sieviete nolika klausuli un pagāja malā. Es piedāvāju palīdzību, sieviete piekrita, un mēs uzkāpām pie viņas numurā. Es paskatījos zēnu.

-Jūsu dēlam nav saindēšanās. Caureja, vemšana -tās ir tikai ārējās pazīmes. Iemesls ir cits. Tā ir varena agresijas programma, kas vērsta pret tēvu. Zēnam tagad ir četrpadsmit gadu, un virja pašreizējā pasaules uztvere ļoti stipri noteiks viņa turpmāko dzīvi. Tieši tagad jāapstādina visas bīstamās programmas, kuras var deformēt dvēseli, bet pēc tam arī ķermeni. Ieslēdzas bloķēšanas mehānisms, proti, slimība vai pārejošs funkciju traucējums, šajā gadījumā - žultspūslī un aizkuņģa dziedzerī. Agresija pret tēvu ir mantota no jums. Sieva, kura apvainojas un nosoda vīru, arī bērnos ieprogrammē to pašu. Bērni sarjem tēva iznīcināšanas programmu, taču jau daudzkārt pastiprinātu. Jūsu dvēsele ir pieķērusies zemes lietām, bet attīrīt dvēseli, kas pieķērusies Zemei, var ar nāvi, slimību vai netaisniem apvainojumiem, ko sagādā tuvi ļaudis. Jums tika dots pats saudzējošākais variants, taču jums ir liela lepnība, tas ir, jūs nepieņēmāt traumējošu situāciju un tā vietā, lai attīrītos, paudāt agresiju, kas pastiprināta tika nodota dēlam.

Es paskaidroju viņai, kā jālūdz un jānoņem agresija.

Viņas atbilde mani pārsteidza:

- Bet es taču pat nenojautu par to, ka lepnība - tas ir slikti.

Pēc pāris stundām es atkal iegāju pie viņiem numurā. Sieviete teica, ka pēc mūsu sarunas dēls spējis iedzert ūdeni un viņam vairs nenācis vēmiens.

Viņš mierīgi iemiga un nogulēja līdz pusdienām. Nākamajā rītā sieviete pati pienāca pie manis un jautāja, ko viņai tālāk darīt: vest dēlu uz pilsētu vai ne. Zēnam bija pazuduši jebkādi slimības simptomi. Es teicu, ka viņš ir vesels ne tikai ārēji, bet arī iekšēji, tā ka uztraukties nav par ko.

Es sarunājos ar sievieti, kurai ir diezgan sarežģīta slimība.

-Jūsu problēmas saistītas ar to, ka jūs savu miesīgo apvalku vērtējat augstāk par garīgo. Ja parasts cilvēks ir greizsirdīgs, viņš pēc tam saņem slimību. Lepns cilvēks greizsirdībā atklāti vēl greizsirdības objektam nāvi un nomirst pats. Ja jūs dabūtu vīru, kas nēsātu jūs uz rokām, jums netiktu ļauts, aptraipot dvēseli, pieķerties lepnībai un ģimenei. Glābt jūs un jūsu bērnus var ar vīru, kurš pazemo jūsu lepnību, dara jums pāri un traucē ģimenes stabilitāti. Taču jūs to pieņemt negribat, tāpēc pieķērāties vēl stiprāk un nodevāt to visu bērniem un mazbērniem.

- Bet kā lai to pieņem, - viņa sāpīgi teica, - ja viņš vienkārši ņirgājās par mani? Vai man vajadzēja nolaist rokas un samierināties ar to?

Viņš šajā gadījumā nav noteicošais, pateikties vajag Dievam, bet, ja pateiksieties cilvēkam, tas būs mazohisms. Arēji jūs varējāt darīt, ko gribat, kaut vai gāzt ar šķīvi pa galvu, jo jūsu ārējais kontakts - tas ir kontakts ar cilvēku, toties iekšēji jūs kontaktējaties ar Dievu. Iekšēji jāizjūt tikai mīlestība un pateicība. Bet, tā kā cilvēks nejāt, kā apzināta agresija pāriet zemapziņā, tad labāk, īpaši sākumā, neizrādīt ārēju agresiju, tas ir, absolūti viss jāpieņem kā Dieva sūtīts.

Vai tas nozīmē, ka tad, ja viņš mani pazemo, apvaino, man jāpriecājas? Tas ir mežonīgi un netaisni!

-   Bet vai tad var būt humānisms attiecībā pret vēža šūnu? Mums nav acu, kuras redzētu, kas notiek ar mūsu dvēseli. Tāda redze bija tikai svētajiem. Iedomājieties, cilvēks slīkst, viņu grābj aiz matiem un velk ārā no ūdens. Viņš izbīlī ķeras pie glābēja un traucē viņam. Kad slīkstošais saprot, ka tādā veidā viņu glābj, tad pārstāj būt agresīvs. Kristietībā to sauc par lēnprātību. Tagad ir iestājies laiks, kad pat ar lēnprātību ir par maz. Sāpes nevis vienkārši jāpieņem, bet jāpriecājas par to, ka tās glābj dvēseli un, protams, arī miesu. Iekšēji, ejot sāpēm pretī, nevis vienkārši lēnprātīgi jāpieņem sāpes, bet jāpalīdz ar to glābt ķermeni. Mūsu glābējs ir Dievs, bet mēs esam viņa palīgi mūsu dvēseļu attīrīšanā, kad lūgšanā jau iepriekš pieņemam visus pazemojumus un nepatikšanas, caur kurām attīrās mūsu dvēsele. Jo vairāk ciešanu pieņems dvēsele, jo mazāk to paliks ķermenim.

-  Tad jau jādzīvo bez emocijām? Kas tad tā par dzīvi?!

-Nē. Dzīvot vajag ar emocijām. Tikai iekšēji jāizjūt laime un starojoša mīlestība, bet ārēji tās jāpauž atbilstoši situācijai. Arēji jūs varat skumt un bēdāties, bet iekšēji jums jāizjūt tikai prieks un mīlestība. Viss laicīgais ir pakļauts sagrāvei, bet garīgais - nekad. Mums ir sāpīgi, kad sagrūst ķermenis. Tā kā mūsu ķermeņi pieder Zemei, tad mēs slimosim, mocīsimies un mirsim. Taču ir mokas un ir ciešanas. Māka saprast, ka viss laicīgais pakļauts sagrāvei, - tā ir māka nāvējoši nepieķerties Zemei un balstīties nevis uz laicīgo, bet uz mīlestību pret Dievu. Senajiem romiešiem bija paraža: dzīru un jautrības karstumā atskanēja bungu rīboņa un uz nestuvēm zālē ienesa pussa- trūdējušu mūmiju. Pāris minūšu visi klusēdami skatījās uz to, pēc tam mūmiju aiznesa, un jautrība turpinājās. Senie romieši prata līksmoties, taču viņi redzēja un zināja, kas notiek ar cilvēku, kurš aizmirsis, ka nedrīkst nodoties tikai laicīgiem priekiem.

Mūsu saruna ieilga. Es redzēju, ka sievieti nomāc kāda problēma. Un viņa pastāstīja:

- Pašlaik es neesmu precējusies. Man ir mīļotais cilvēks, taču viņš ir precēts, tāpēc es negribu ar viņu tikties. Viņš tomēr zvana, uzstājīgi pieprasa tikšanos. Es saprotu, ka, tiekoties ar viņu, es grēkoju, un acīmredzot manas problēmas lielā mērā saistītas ar to.

-Jā, tās ir saistītas, tikai jūsu grēks ir tas, ka jūs gribat samīt savu mīlestību un novērsties no cilvēka, kuru mīlat. Iekšēji jūs vairāk domājat nevis par grēku, bet par jūsu ambīcijām, lepnību un vēlēšanos, lai jums būiu stabilas attiecības. Sievietei, kura pieķērusies attiecībām un lepnībai, tiek dota mīlestība pret precētu cilvēku, tādēļ ka tieši šī situācija iznīcina lepnību un ģimenes pielūgsmi, labvēlīgi ietekmē viņas dvēseli. Mīlestības pamats atrodas Debesīs, ambīciju pamats - uz Zemes. Kad piezemētais cenšas nomākt Dievišķo, cilvēkam par to jāmaksā. Mīlestība ir svarīgāka par pieklājību, ģimeni, materiāliem labumiem, nodevību un visu pārējo. Kāda sieviete man teica, ka viņai nav mīlestības tādēļ, ka viņu nodevuši. Es atbildēju, ka diez vai tā bija mīlestība, jo nodevība attīra mīlestību, nevis nogalina to. īsta mīlestība nav atkarīga ne no kā laicīga, tādēļ laicīgā sagrāve nevar to nogalināt, bet nodevība - tā ir attiecību sagrāve, īstai mīlestībai tā kaitēt nevar.

Cilvēks dzīvo, pildot pienākumu Dieva un citu cilvēku priekšā. Bet, kad pienākums Dieva priekšā nonāk pretrunā ar pienākumu ļaužu priekšā, cilvēkam, kurš vēlas sev veselu dvēseli, veselus bērnus un pēctečus, bez šaubīšanās augstāk jāvērtē pienākums pret Dievu. Vēlēšanās pienākumu pret cilvēkiem nolikt pirmajā vietā ātri pārvēršas par savu pretstatu.

Tā sociālisma laikos strādnieku šķiras glābšanai slepkavoja tos, kas nepiederēja šai šķirai, bet pēc tam, lai atjaunotu taisnīgumu, ideja nogalināt vienus, lai ļautu dzīvot otriem, realizējās, nogalinot gan vienus, gan otrus. Kad laimi mēģina gūt, balstoties uz laicīgā, tas ir, uz šķiru, rasu, kastu, īpašuma un citu ideju bāzes, tas beidzas ar laicīgā paātrinātu sairšanu. Jo vairāk šūna domā tikai par sevi, jo ātrāk tā iet bojā. Mīlestība - tās ir tās jūtas, kas neļauj mums pieķerties Zemei, un tikai cilvēks, kas mīlestības vārdā pacēlies pār rasu, šķiru, īpašuma, fiziskām un citām barjerām, var gūt patiesu laimi, kas lemta cilvēkam uz Zemes.

Uz pieņemšanu ir atnākusi sieviete ar divpadsmit gadus vecu dēlu. Viņa palūdz zēnam iziet un sazvērnieciskā balsī paskaidro:

-   Ziniet, man ir cietsirdīgs dēls, viņš ir agresīvs pret cilvēkiem. Un, kad viņš niknojas, tad visu laiku kliedz, ka viņš ir sātana dēls, un vispār ar viņa dvēseli notiek kaut kas dīvains.

Es uzmanīgi skatos uz sievieti un uzdodu jautājumu:

-   Kā jūs domājat, kādēļ tā noticis, ar ko tas ir saistīts?

Viņa parausta plecus.

Nu, kaut kādi melnie, spēki apsēduši, par to tagad visur raksta.

-Bet ja vēl labāk padomā? - es smaidu. Viņa arī smaida, taču pēkšņi smaids pazūd no viņas sejas.

-  Vai es esmu tas iemesls, vai?

Nevis jūs, bet jūsu nepareizā attieksme pret notikumiem. Jums ir pārāk liela lepnība un vēlēšanās

savas spējas, garīgās īpašības, gudrību vērtēt augstāk par Dievu, tā jūsu dzimtā izpaudusies desmit paaudzēs pa sieviešu līniju. Visas jūsu dzimtas sievietes uzskatīja sevi par pārākām, talantīgākām, krietnākām par vīriešiem. Jūsu augstprātība un nicinājums pret vīru bērnos pārvēršas par augstprātību pret tēvu. Tas rada milzīgu lepnību. īpaši bīstama ir pieķeršanās gudrībai, nicinājums pret neveiksminiekiem. Un tas rada sātanismu. Sātans - tas ir eņģelis, kurš nolēma, ka ir gudrāks par Tēvu. Lai attīrītu jūsu un jūsu dēla dvēseli, vīram vajadzēja mazināt jāsu lepnību, gudrību, garīgās īpašības, tas ir, bija jāsauc jūs par dumju, muļķi, nekrietni pret jums jāizturas, jānostāda jūs muļķīgās situācijās.

Sieviete skatās uz mani un lēnām saka:

- Bet to bija tik grūti pieņemt.

Protams, slimot, mirt un dzemdēt nepilnīgus bērnus ir daudz vieglāk. Tagad no tā, cik lielā mērā jās mainīsiet savu attieksmi pret pagātni, tagadni un nākotni, ir atkarīgs jāsu dēla liktenis. Un vēl viens svarīgs moments. Lepns cilvēks ir viegli aizvainojams un saniknojams. Iemācieties izmantot katru jās pazemojošu situāciju, lai attīrītos. Es iemācīšu jums paņēmienu, kurš ļoti labi palīdz. Ja jūs rupji pagrāduši domās lādziet piedošanu. Ja jums uzkāpuši uz kājas - lūdziet piedošanu. Ja jūs apvainojuši vārdiski - domās lūdziet piedošanu. Tas tikai liekas dīvaini, bet īstenībā ir ļoti vienkārši. Ārējo agresiju pret jums vienmēr izsauc jāsu iekšējā agresija. Un, jo mazāk agresijas jūs raidāt pretī, jo ātrāk aizveras jūsu zemapziņas agresija. Kad jūs domās lūdzat piedošanu Dievam par cilvēku, kas \ jūs rupji pagrūdis, tas nozīmē, ka jūs lūdzat piedošanu par zemapziņas agresiju, kura izraisījusi ārējo, par to, ka ar savu iekšējo agresiju izprovocējusi ārējo.

Pie manis atnāca sieviete, kura sāka savu stāstu mazliet neparasti.

Man ar veselību viss ir normāli, tikai kaut kā neveicas. Pēdējā laikā pat parādījusies vēlēšanās visu pamest un aiziet klosterī.

Skatījos lauku smalkajā karmiskajā līmenī un saskatīju spēcīgu pašiznīcināšanās programmu, kas trīs reizes pārsniedz nāvējošu. Dīvaini, cilvēks runā par kaut kādām neveiksmēm, bet pats nav dzīvotājs.

Skatījos blīvāku lauku slāni, kas saistīts ar ķermeni. Ķermenis apvīts ar aizsargkāniņu un it kā aizzīmogots ar Dievišķā zīmi. Skatījos nodrošinājuma iemeslus - viņas laukā atradās nākamo bērnu dvēseles. Garīgums un labsirdība ļāva realizēt šo aizsardzību. Skatījos, kam pieķērusies viņas dvēsele uz Zemes: mīļotajam cilvēkam, lepnībai, gudrībai, sabiedriskajam stāvoklim, laimīgam liktenim.

Iepriekšējā dzīvē dzīvojusi ASV dienvidrietumos. Principā viņai jau sen bija jānomirst, jo pārāk spēcīgi bija pieķērusies laicīgajam iepriekšējā dzīvē. Taču nāve nepietiekami attīrīs viņas dvēseli, un viņas bērni nepiedzims nākamajā dzīvē. Tātad, no vienas puses, viņu vajag pasargāt no nāves, un, no otras puses, - jāuzsūta tai biežas neveiksmes. Laicīgajam, kuru viņa sākusi mīlēt vairāk par Dievu, jākļūst viņai nebaudāmam. Tā kā viņa ir labsirdīgs un garīgs cilvēks, ar nepatikšanām un nelaimēm viņu var attīrīt pietiekami labi, neķeroties pie stiprākas iedarbības. Šajā vai nākamajās dzīvēs viņas bērni grib nākt pasaulē, taču tad viņu mātes dvēselei jābūt pietiekami tīrai. Šajā gadījumā pāridarī- jurni, strīdi un nepatikšanas ir ideāls līdzeklis.

Nesen pie manis uz pieņemšanu bija ieradusies sieviete, kura bija pieķērusies mīļotajam cilvēkam, ģimenei un bija ļoti greizsirdīga. Vīra iznīcināšanas programma bija sasniegusi bīstamo robežu. Tā kā viņas vīrs bija ļoti harmonisks cilvēks, šai agresijai bija jāatgriežas atpakaļ pie viņas un viņa jānogalina. Vai arī tai būtu krūšu vai dzemdes vēzis. Bet, tā kā viņa bija garīgs un labsirdīgs cilvēks, tad no augšas nāca aizsardzība, viņas programma tika paralizēta. Taču nekāda pasargāšana nevar būt mūžīga, tas visu tikai paildzina - cerībā, ka cilvēks pats spēs izkļūt uz pareizā ceļa. Sievietei šī aizsardzība pavājinājās, radās endokrīnie traucējumi. Es viņai skaidroju, ka nepareiza attieksme pret aizvainojumiem, strīdiem un nepatikšanām, neizpratne par to, ka viss laicīgais var būt tikai līdzeklis, bet nekādā gadījumā ne mērķis, var novest viņu pie daudz nopietnākām problēmām.

Mīlestības jātas pret cilvēku ir svarīgākas par šo cilvēku. Cilvēks nav mērķis, bet līdzeklis, kad runa ir par mīlestību. Kad mēs mīlam otru cilvēku, tad mēs pirmām kārtām mīlam to, kas viņš reāli ir: garīgo, lauka struktūru. Bet viņa fizisko struktūru, kuru mēs parasti saucam par cilvēku, mēs mīlam tāpat kā mīļotā cilvēka apģērbu, kas mums atgādina par viņu. Kad mēs neredzam cilvēka dvēseli, viņa patieso būtību, kas ir Dievišķā daļa, mums var rasties kārdinājums pieķerties fiziskajam apvalkam. Kad es saku, ka Dievu mīlu vairāk nekā mīļoto, tas nozīmē, ka garīgo šajā cilvēkā es mīlu vairāk nekā fizisko. Tāda mīlestība nesairst, neizjūk arī tad, kad mīļotais cilvēks ir zaudējis rokas un kājas, sakropļojis seju, uz daudziem gadiem tiek piekalts pie gultas vai miris. Tāda mīlestība negaist, kad izkropļojas cilvēka dvēsele un viņš kļūst par dvēseles invalīdu, jo tā nav atkarīga no laicīgā. Un tāda mīlestība ved mās pie Dieva.

KLāds jauns cilvēks bija tuvu nāvei tādēļ, ka atteicās no meitenes, kuru mīlēja, un centās uzsākt attiecības ar otru.

-Otru es vairāk iemīlēju, pirmajai bija riebīgs raksturs, viņa man tikai nervus bojāja.

-Tu pārliecini sevi, ka mīli viņu, un uzvedies kā meitene, kura pārliecina sevi, ka mīl cilvēku, kaut arī iziet pie viņa par sievu tādēļ, ka viņš ir bagāts. Tavas jātas pret šo meiteni ir savtīgas, un tā nav mīlestība.

-   Nekā tamlīdzīga, - viņš man atbildēja, - man uzspļaut naudai, jebkuriem materiāliem labumiem, kad tas saistīts ar viņu.

-  Ir nemateriāli labumi, bet arī laicīgi. Saki - ar ko viņa atšķiras no pirmās?

Pirmā mani absolūti nesaprata un tikai bojāja man garastāvokli, bet otra mani saprot un vispār ir gudrāka.

-  Prāts - tas arī ir kapitāls un pat svarīgāks nekā nauda. Tu otro mīli tās pašas naudas un bagātības dēļ, tikai nauda tev citādāk izskatās. Tu esi pieķēries gudrībai un lepnībai, kas ir tuva nāvējošai. Tāpēc tev tiek dots mīļotais cilvēks, kuram jāpazemo tava gudrība, muļķīgi jāuzvedas un nav jācenšas tevi saprast. Mokošu attīrīšanos tu vērtēji augstāk par vieglu un mierīgu dvēseles piesārņošanu, tāpēc tavas izredzes uz izdzīvošanu sāka kristies.

Savai šīsdienas pacientei skaidroju: - Visam laicīgajam periodiski jākļūst nebaudāmam, lai mēs atcerētos par Dievu. Parasti mēs atceramies Dievu vai nu nāves priekšā, vai arī tad, kad nelaimes nāk rindām vien. Lai dzīvotu ilgāk, vispirms jāatbrīvojas no pretenzijām pret cilvēkiem un sevi un no nevēlēšanās dzīvot.

-  Tātad man jāiet klosterī, vai ne? - viņa jautā.

-   Klosteris jums ir pārāk viegls ceļš. Protams, laimīgs liktenis, gudrība un lepnība tur būs krietni ierobežota un jāsu dvēsele attīrīsies. Kad vairs nav spēka pacelties pāri piezemētajam, tad tas jāatgrāž no sevis, bet, tā kā jūsu garīgais potenciāls ir diezgan augsts, jūs to pašu varat darīt, paliekot šaisaulē. Tikai jāattīra dvēsele no tiem sārņiem, kurus esat uzkrājusi, nepieņemdama attīrīšanos, kas jums nāca pazemojumu, strīdu un neveiksmīga likteņa veidā.

Sieviete aizdomājas.

-  Man bija mīlestība, kura pārveidoja visu manu dzīvi. Es mainīju darbavietu, tagad strādāju lielā firmā, mainīju profesiju, kļuvu gluži cits cilvēks, un tas viss mīlestības dēļ. Viss, ko es daru, mani panākumi - tas ir mēģinājums līdzināties mīļotajam cilvēkam, sasniegt viņa līmeni. Taču mani pastāvīgi vajā neveiksmes. Sakiet - kāpēc tā ir?

-Ja jūs tiektos pēc panākumiem un attīstības sevis dēļ, jūs varētu iet bojā, jo vēl stiprāk pieķertos laicīgajam, bet, tā kā jūs to darāt citu dēļ, tas jums darbojas kā bloķējums. Tas ir tieši tāpat kā ar naudu. Ja nauda jums ir mērķis un jums tā vajadzīga personiskai laimei, jūs to pazaudēsiet, bet, ja jums tā vajadzīga kā līdzeklis, lai palīdzētu citiem, jums tās bās pietiekami daudz. Gūt panākumus jums ir laicīgs mērķis, tāpēc notiek sabrukums. Jūsu dvēsele, nākot no iepriekšējās dzīves, pēc inerces pieķeras laimīgam liktenim, gudrībai, imidžam. Bet jās tā vietā, lai attīrītos, negribat dzīvot, tas ir, krītat grūtsirdībā. Pateicieties Dievam par šīm nepatikšanām. Tās ir lieliskas zāles, kaut arī pretīgas.

Sievietes aura sāk laistīties zeltainās un sudrabaini zaļās nokrāsās. Pēc mēneša varēs satikties un apkopot rezultātus.

SUICĪDS

Pašlaik aizvien aktuālāka kļūst suicīda problēma - tā ir pastāvīga nevēlēšanās dzīvot. Notiek likumsakarīgs process, kuru es minēju pirmajā grāmatā. Pārlūkodams cilvēces matricu, es ieraudzīju, ka kopš 1995. gada beigām var pastiprināties cilvēces pašiznīcināšanās programma.

Pēdējās trīs simtgadēs cilvēce, pieķērusies laicīgajam, sāka pārpildīties ar agresiju. Cilvēku dvēseles ir piesātinātas ar naidu, un, kad šis stāvoklis sasniegs pārsātinājuma punktu, notiks programmu pavēršana atpakaļ. Agrāk, sadūries ar nepatikšanām, cilvēks nīda un apvainoja citus un viņam radās vēlēšanās nosist otru, tas ir, pāridarītāju, turklāt tagad analogā situācijā cilvēks sāk nīst sevi un viņam rodas vēlēšanās nogalināt sevi. Es saucu tādu stāvokli par gauso, slēpto suicīdu ar paasinājumu. Ārsti to sauc par depresiju, bet kristietība - par grūtsirdību. Tā ir viens no septiņiem nāves grēkiem. Cilvēces pašiznīcināšanās programma jau ir ieslēgusies, tās sekas ir onkoloģiskās slimības, psihiskie traucējumi, vispārēja imunitātes pavājināšanās bez redzama iemesla, hronisku slimību paasināšanās un jaunu parādīšanās. Tas viss ir likumsakarīgi un norit pēc klasiskā sižeta: cilvēks iet mežā sēņot vai ogot un pēkšņi saprot, ka apmaldījies. Viņa pirmā reakcija - niknums uz sēnēm un ogām. Viņš nolād tos, kas viņu sūtījuši uz mežu. Pēc tam cilvēks sāk vainot sevi. Un tikai pēc tam, saprotot, ka šeit nav vainīgo, meklē ceļu ārā no meža. Kamēr cilvēce cenšas atrast vainīgos tās labākā daļa vaino sevi visās nelaimēs. Ceļu mājup vēl neviens nemeklē. To mēs sāksim meklēt tad, kad pārstāsim vainot sevi un citus. Taču pastāv kādas lielas briesmas: mēs esam uzkrājuši tik milzīgu agresiju, ka cilvēces pašiznīcināšanās programmas darbības rezultātā uz Zemes var palikt tikai 10-30% iedzīvotāju. Pirms dažiem gadiem es dzirdēju, ka Zemes iedzīvotāju skaits 2000. gadā būs ap desmit miljardiem cilvēku. Pirms gada dzirdēju, ka planētu apdzīvo 6,5 miljardi cilvēku. 1994. gada sākumā paziņoja skaitli - 5,2 miljardi. Nesen man pateica, ka uz Zemes iedzīvotāju ir mazāk par 5 miljardiem. Sācis analizēt šos datus, sapratu, kādēļ tik daudz mocību bijis jāpiedzīvo Padomju Savienības valstīm. Cilvēce neizturētu pašiznīcināšanās programmu, tā būtu civilizācijas bojāeja. Cilvēci varēja glābt, iedodot tai poti, tas ir, kādā valstī iepriekšminēto procesu sākot par dažām desmitgadēm agrāk. Lai cilvēces pašiznīcināšanās programmas ieslēgšanās brīdī būtu tauta, kas jau izgājusi šo stadiju un kas spētu ar savām garīgajām struktūrām izvilkt visu cilvēci. Tādēļ tieši tagad Krievijas domāšana un filozofija var sniegt lielu labumu Zemes civilizācijai.

-Sakiet, - man vaicāja viena no pacientēm, - jūs teicāt: ja sieviete apvainojas uz vīru, tad viņa nogalina savus bērnus, ja viņa nosoda vīru, tad bērniem būs milzīga lepnība un viņi nebūs dzīvotspējīgi. Bet, ja vīrietis nicinās un nosodīs sievieti, vai tad viņš par to netiks sodīts?

-  Protams, tiks sodīts, taču sievietei nicinājums un nosodījums ir vairāk bīstams, jo viņa taču dzemdē bērnus.

-   Bet kāpēc Austrumos sievietes dzemdē veselus bērnus, attieksme pret sievietēm taču tur ir nejēdzīga?

Redziet, visu, ko mēs tagad dievinām, vēlāk nicināsim. Cilvēks sākumā rada elku un tā dēļ atsakās no Dieva. Pēc tam viņš to nicina un vēl stiprāk pieķeras Zemei, slimo, mokās, cieš. Tikai pēc tam viņš intuitīvi sāk vērtēt mīlestību uz Dievu augstāk par mīlestību uz laicīgo. Rietumos sieviete iegūst aizvien lielāku brīvību, viņas lepnība aug. Viņa sāk nicināt vīriešus un savā nākamajā dzīvē piedzimst Austrumos. Un tā pārmaiņus - te Rietumos, te Austrumos, pārejot no rietumnieciskās visa laicīgā dievināšanas uz austrumniecisko visa laicīgā nicināšanu. Cilvēks sāk pārvietot atbalsta punktu ārpus Zemes robežām. Katrs savā laikā aiziet turp. Vieni - kad atnāk smaga slimība. Citi, garīgāki, cenšas apturēt nicinājumu, nosodījumu, taču tam jāpatērē vairāk pūļu. Vēl mazāk ir to, kas spēj pacelties pāri šim līmenim, apzināti vēršot savu mīlestību uz Dievu, paceļoties pāri piezemētajam. Pēdējos nepiemeklē slimības, traumas, nelaimes, netiks piesārņota viņu dvēsele, nebūs naida, nicinājuma. Taču šis ceļš prasa vislielākās pūles. Kad es skatos pacientus, skaidri redzu šo mehānismu. Vieniem tas ir it kā dzēsts, otriem skaidri izteikts. īpaši izteikta ir zemošanās kāda priekšā, bet pēc tam nicinājums pret viņu, ja viņš nav attaisnojis cerības. Agresija pret citiem cilvēkiem un rezultātā pret sevi spilgti izpaužas Rietumos.

Atceros kādu pacienti Amerikā. Bezkaislīgs skatiens, nekustīga seja ar mierīgu, aukstu skaistumu. Lauks viņai bija tīrs, līdzsvarotība laba, taču vienlaikus attīstīta spēcīga pašiznīcināšanās programma. Tas varēja novest pie nāves. Fiziskajā līmenī līdzsvars lielisks. Smalkākā garīgā līmenī - sabrukums. Tātad visdrīzāk viņu gaidīja nevis slimība, bet slepkavība vai problēmas ar psihi.

Tie, kas aizraujas ar fiziskām atveseļošanas metodēm un sistēmām, bieži kaitē savai psihei, liktenim, noveļ problēmas uz saviem bērniem, paši nenojaušot par to. Nedrīkst glābt tikai vienu parametru, garīgajai attīstībai jāiet pa priekšu fiziskajai.

Kādas jums ir problēmas? - es jautāju sievietei.

-Esmu zaudējusi dzīves jēgu, negribu dzīvot, esmu pilnīgi vienaldzīga pret visu.

«Viss skaidrs,» es domāju. «Kad viņai dzīvē bija nepatikšanas, viņa izjuta grūtsirdību, depresiju, un tas viss sapresējās tik blīvi, ka radās neapzināta nevēlēšanās dzīvot. Viņai jāpārskata visa dzīve, ar lūgšanām jānoņem nevēlēšanās dzīvot, un viņa būs vesela.» Tikko grasījos to visu pastāstīt pacientei, kad sajutu dūrienus galvā - un visai stiprus. Kāda cilvēka liktenis centās dot man informāciju. Tas izrādījās pacientes liktenis. Ja nāk tieša informācija, ar priek- šāteikšanu, tad esmu kaut ko palaidis garām.

«Pasaki viņai,» pieraksta mana roka, «ka viņa nicina vīriešus.»

-Atvainojiet, - vērsos pie sievietes, - jūsu liktenis man ziņo, ka jūs nicināt vīriešus.

-Dabiski, - viņa paraustīja plecus, - par ko gan viņus cienīt? Mēs, sievietes, dzemdējam, mokāmies, bet vīriešiem ir lopu psiholoģija un viņi ar to lepojas.

- Saprotiet, - centos paskaidrot, - sievietei jāiznēsā bērns, jādzemdē, tāpēc viņai vairāk jārūpējas par savu ķermeni, tas ir, jādomā par laicīgo. Savukārt vīrietis biežāk riskē, biežāk mirst, tāpēc mazāk pieķēries laicīgajam un vairāk vērsts uz garīgo.

Paciente cieši skatījās manī un jautāja:

-Ja jums nazi pie kakla pieliks, vai jūs neatdosiet visu, kas ir?

-Protams, atdošu, - es atbildēju. - Galvenais ir, ko es jūtu šajā brīdī. Es saku, ka sievietei bailes par savu ķermeni ir dabiskākas nekā vīrietim. Mēģināšu izskaidrot, kas notiek, ja nicina vīriešus. Nosodījums, nicinājums - tās arī ir citu ļaužu iznīcināšanas programmas. Jebkura iznīcināšanas programma pārvēršas par pašiznīcināšanās programmu, rodas nevēlēšanās dzīvot. Tā rada onkoloģiju, epilepsiju, insultus, traumas, pašnāvības un īpaši stipri traumē bērnus un nākamās paaudzes. Savu bērnu iznīcināšanas programma nogalina ātrāk nekā svešu. Ja ūdens gāžas no krāna, tas ir pamanāms un to var apturēt. Tievu strūkliņu mēs neredzam, tāpēc tā ir daudzreiz bīstamāka. Lūk, skatieties, naidam tiek tērētas divsimt divdesmit vienības enerģijas, tāpēc to ilgi saglabāt ir grūti. Aizvainojumam - astoņdesmit līdz deviņdesmit vienību, tas arī prasa lielus tēriņus. Bet nicinājumam, nosodījumam, negribēšanai dzīvot tiek patērētas trīsdesmit piecas līdz četrdesmit piecas vienības. Emocionālu nogurumu cilvēks jāt, patērējot vairāk par piecdesmit vienībām enerģijas. No tā izriet, ka cilvēks nejāt briesmas, kad nicina, nosoda un izjūt grūtsirdību. Šīs emocijas rada vislielāko agresijas uzkrājumu.

Tas, ka jums tagad nav bērnu, un tas, ka negribas dzīvot, esat zaudējusi interesi par visu, ir sekas nicinājumam pret vīriešiem. Nicinot un nosodot citus, jās atsakāties no Dieva, jo smalkajā līmenī, kurā esam saistīti ar Dievu, nicinājums un nosodījums iekļūst dziļāk. Jūsu dvēsele tik ļoti pieķeras Zemei, ka tūdaļ pat ieslēdzas laicīgā sagrāves mehānisms. Ar laicīgo saistīto dvēseles struktūru sairšana - tā ir nevēlēšanās dzīvot. Jums ir dots pārāk daudz spēju - kā ārēju, tā iekšēju bet sava īpašā stāvokļa sajūta vispirms pacels, bet pēc tam samīs. Cilvēkam jāizprot pasaule ar garu un saprātu, bet, tā kā saprāts saistīts ar ķermeni, tad tas ir otršķirīgs. Intelekts, saprāts sliecas uz šābrīža problēmu risināšanu, bet gars, kas saistīts ar

Dievišķo loģiku, vienmēr virza uz perspektīvu. Prātīgais vinnē sākumā, gudrais - beigās. Jūsu saprāts aizēnojis jūsu gudrību, tāpēc jūs esat garīgi slima. Un, jo veselāks ķermenis, jo vairāk mokās dvēsele.

Es atceros citu gadījumu. Vecāki atnesa meiteni un apguldīja viņu gultā, tāpēc ka sēdēt meitene nevarēja. Ārsti precīzu diagnozi nebija noteikuši. It kā psihes traucējumi, it kā insults. Vairākas dienas pēc kārtas es tikos ar vecākiem un praktiski atkārtoju vienu un to pašu:

-  Jūs visu savu dzīvi, īpaši līdz meitas ieņemšanai, nicinājāt cilvēkus, kas uzvedās nekrietni un rupji, krāpa jūs un slikti pret jums izturējās. To darījāt ne tikai jūs, bet arī jūsu vecāki, vectēvi, vecvectēvi. Tāpēc vecākos un jūsos sāka attīstīties pašiznīcināšanās programma. Grūtsirdība, depresija, kad jums darīja pāri citi, pastiprinājās. Tātad no vienas puses - augstprātība un nicinājums, no otras - grūtsirdība un depresija. Jūsu bērnā pašiznīcināšanās programma pārsniegusi bīstamo robežu.

Nevēlēšanās dzīvot skar trīs līmeņus: galvu, pirmo čakru, likteni. Nicinājums, nosodījums, nevēlēšanās dzīvot ir bīstami ar to, ka tie ātri kļūst par pasaules uzskatu, maina cilvēka raksturu, tāpēc no tiem tikt vaļā ir diezgan grūti.

Vai zināt, - pēkšņi ierunājās meitenes tēvs, - pirms gada, kad meitai bija vienpadsmit gadu, viņa teica, ka mēs nomiršot agrāk par viņu, tāpēc viņa pati dzīvot negribot. Teica, ka nekad neiziešot pie vīra un dzīvošot tikai ar mums. Lai kā mēs mierinājām meitenīti, viņas grūtsirdība, depresija nepārgāja.

-  Vajadzēja tūdaļ pat aizvest viņu uz baznīcu un lūgties, - es atbildēju. - Pirms ieņemšanas cilvēka dvēselei ir ļoti ciešs kontakts ar Dievu. Bet pēc tam cilvēks pa pakāpieniem nokāpj lejup uz Zemi, un ar katru pakāpienu viņam arvien vairāk jāpiepūlas, lai nostiprinātu kontaktu ar Dievu. Pirmo pakāpienu pārvarēšana pirms ieņemšanas un dzimšanas noris gandrīz neapzināti. Šajā laikā ļoti daudz nosaka mātes tieksme pie Dieva. Trešais pakāpiens tiek pārvarēts trīs līdz piecu gadu vecumā. Šajā periodā, lai bērns būtu vesels, viņā jāieaudzina apzināta tieksme pēc Dievišķā. Ļoti daudz pūļu jāvelta garīgās un Dievišķās loģikas attīstīšanai. īpaša uzmanība jāpievērš, lai attīstītu labsirdību, rūpes par citiem, ticību Dievam un visa notiekošā saprātīgumam. Ja bērnam nav rezerves tieksmei uz augšu, tieši šajā periodā visbiežāk viņi tiek atrauti no Zemes ar slimībām, nelaimēm, traumām, nāvi. Nākamais kontakts ar visu laicīgo - un tas ir pats spēcīgākais - veidojas dzi- mumnobriešanas periodā. Visspēcīgākā piezemēšanās - mīlestība pret laicīgo - un atbilstoši pats augstākais garīgums bērnā parādās četrpadsmit piecpadsmit gadu vecumā. Ja piezemētība ir augstāka par normu, notiek asa agresijas aktivizācija un sekojoša tās bloķēšana ar slimībām, traumām, nāvi. Bagātīgs ēdiens, pārmērīgi erotiski iespaidi, agresīva uzvedība, nicinājums pret citiem cilvēkiem un, galvenais, neticība Dievam un mīlestības trūkums pret visu pastāvošo kā Dievišķā daļu piesaista bērna dvēseli pie Zemes tik stipri, ka neizbēgami seko slimības un citas nelaimes. Nākamie būtiskākie cilvēka mūža periodi ir astoņpadsmit, trīsdesmit un septiņdesmit gadi. Daudz ko nosaka cilvēka pasaules uzskats, viņa raksturs.

Galvenais pedagoģijā nav bērni, bet vecāki. Kādu konkrētu tēva rīcību bērns uztver labāk nekā simtiem pamācību. Demonstrēt bērnam nesavtības piemērus, rūpes par citiem, veidot attiecības ar cilvēkiem tā, kā pēc Zemes loģikas tas ir nepieciešams, - tas ir tas, no kā veidojas cilvēka veselība un laime.

Tagad cilvēcē aizvien vairāk aktivizējas pašiznīcināšanās programma. Nevēlēšanās dzīvot ietekmē likteni - rodas traumas un citas nelaimes -, kā arī atstāj iespaidu uz galvu, jo naids rodas galvā. Spēcīgs suicīds padara neiespējamu pēcteču nākšanu pasaulē. Tādēļ, lai cik tas dīvaini būtu, laukā atrodošos bērnu dvēseles iespēju parādīties pasaulē sev cenšas saglabāt ar vecāku redzes un dzirdes pavājināšanos, aizdegunes, vidusauss iekaisumiem, galvas traumām, insultiem, meningītiem un galvassāpēm. Un, jo efektīvāk pret šīm slimībām cīnās medicīna, jo ātrāk sagrūst pirmās čakras enerģētika, un tas padara bērnu rašanos neiespējamu.

Lai bērnu nākšana pasaulē kļūtu iespējama nākamajās dzīvēs, pašiznīcināšanās programma vīriešiem un sievietēm tiek apturēta ar uroģenitālās sistēmas orgānu onkoloģiskām slimībām. Aizvien lielāks neauglīgu sieviešu skaits, onkoloģisku un sirds asinsvadu slimību uzliesmojumi saistīti ar šo mehānismu. Nejau velti grūtsirdība, ko medīcinā sauc par depresiju, bet kas īstenībā ir gausa pašiznīcināšanās programma, kristietībā tiek uzskatīta par vienu no galvenajiem grēkiem.

Ja jums radusies sajūta, ka pasaule ir nesaprātīga un netaisna, ja zudusi ticība cilvēkiem, tas nozīmē, ka zudusi vēlēšanās dzīvot un sagaidāmas lielas problēmas un slimības.

Reiz es sēdēju somu pirtī un sarunājos ar savu kaimiņu.

- Piedod, ka apgrūtinu, bet vai tu nevarētu paskatīties, kā man ir ar veselību?

Es paskatījos viņa lauku un ieraudzīju tur spēcīgu pašiznīcināšanās programmu. Depresija parasti izsauc vēzi, un šis gadījums nebija izņēmums. Visi parametri atbilda lauka onkodeformācijai. Taču galvenais parametrs - piesātinātība ar mīlestību -, pēc kura es nosaku onkoloģiju, bija stabils, turklāt stabilizācijas iemesls - labsirdība.

- Tu esi laimīgs cilvēks, - es viņam teicu, - tev varēja būt vēzis, tādēļ ka tu visu laiku sevi nosodīji un līdz ar to biji depresīvā stāvoklī.

-Un kurā vietā vēzis? - viņš prasīja.

Priekšdziedzerī, visticamāk. Suicīds īpaši stipri skar pirmo čakru.

Jā, bija aizdomas, ka man ir kakla vēzis, bet vēlāk šī diagnoze neapstiprinājās.

Mani tas ieinteresēja - kādēļ gan kakla vēzis? Bet pēc tam es sapratu, ka bloķēts tiek tas, kas izsaucis suicīdu. Viņš sevi pastāvīgi lamāja, tāpēc bloķēšana sākās caur kaklu. Ja viņš sevi nicinātu vai nīstu, varētu būt smadzeņu vēzis. Ja apvainotos - kuņģa vēzis, ja atteiktos no mīlestības pret sevi un citiem - priekšdziedzera vēzis.

Es lasīju par kādu mūku, kurš bija kritis miesiskā kārdinājumā un ilgi mocījies tā dēļ. Pēc dažiem mēnešiem viņš nomiris no vēža un pirms nāves teicis, ka Dievs viņu tādā veidā sodījis par miesaskārību. Iemesls tomēr bija pavisam cits: nosodīt sevi par padarīto viņš drīkstēja, taču viņš nedrīkstēja sākt nicināt, tas ir, galēt nost ne tikai savu ķermeni, bet arī savu dvēseli un savu garu.

Onkoloģija aptur vēlēšanos nogalināt savu dvēseli, taču ne tikai onkoloģija. Es aplūkoju fotogrāfijā sievieti, kura atzīta par pašu smagāko cilvēku uz Zemes. Mēģinājusi novājēt, bet bez panākumiem. Iemesls ļoti vienkāršs: viņai ir izteikta vēlēšanās vērtēt mīļoto cilvēku, ģimeni augstāk par Dievu. Un, kad no tā atrauj, tad rodas tikpat milzīga nevēlēšanās dzīvot. Pieaugošais resnums bloķē šo programmu. Tātad jācīnās nevis ar ķermeni, bet ar dvēseles nepareizo orientāciju.

Eju pa ielu un redzu cilvēku, kuram ir liels kupris. Iepriekšējā dzīvē, nesaprotot, ka dvēsele tiek attīrīta no nepatikšanām, viņš izjuta lielu aizvainojumu pret tuviniekiem un nomira no tā. Šajā dzīvē, lai dvēsele attīrītos, viņam ir jādzīvo. Ir jābloķē kolosālais aizvainojums. Uzradies kupris sasaistīja aizvainojamību, kas bija kļuvusi par neatņemamu rakstura sastāvdaļu.

Sievietei ir depersonalizācija, viņa jūtas it kā ārpus sava ķermeņa. Viņa cilvēkos saskatījusi tikai nepilnības, viņu sliktākās puses, izjutusi nicinājumu un augstprātību, un tas pārvērtās par spēcīgu pašiznīcināšanās programmu. Slimība glābj viņai dzīvību.

Bērns - daunis: mīļotais cilvēks un ģimene - absolūtas vērtības. Kad dara pāri un no tevis novēršas tuvi ļaudis, nevēlēšanās dzīvot ieslēdzas ar tādu jaudu, ka to vairs nevar nobloķēt ne ar kupri, ne ar sirdskaiti, ne pārmērīgu svaru, ne vēzi, pat ne ar šizofrēniju. Emociju līmenī pilnībā jāatsakās no piesaistes attiecībām. Daunim jēdzieni ģimene un attiecības ir sveši. Kāpēc rodas šāda slimība? Tāpēc, ka dvēsele, kas pārāk stipri pieķērusies piezemētajam, uz Zemes var arī attīrīties. Tātad bērnam jādzīvo un jāattīra sava dvēsele, taču ar ķermeņa un psihes deformācijām viņš ir droši pasargāts no piesaistes laicīgajam.

Medicīna, virzīdama visas pūles uz ķermeņa patoloģiju novēršanu, veicina dvēseles patoloģiju pastiprināšanos. Bet mūsu dvēsele un mūsu gars - tā ir māsu un mūsu pēcteču nākotne.

GREIZSIRDĪBA

To informāciju, kuru saņēmis lasītājs, es izklāstu praktiski katram pacientam. Dvēseles inerce ir nesalīdzināmi lielāka par mūsu apziņas inerci. Un, lai pareizi orientētu dvēseli, ir ilgi un mokoši jāstrādā. Jo skaidrāk un dziļāk es atklāšu situāciju, jo vieglāk būs pacientam izķepuroties.

Tā nu es stāstu to pacientam, kurš guļ gultā manā priekšā. Viņam ir smaga smadzeņu trauma. Pēdējā laikā bijuši strīdi ar sievu, aizvainojums un greizsirdība. Tā kā greizsirdība nozīmē naidu, tiek bloķēta galva, un tas savukārt nozīmē galvas traumas, insultus, izkaisīto sklerozi, dzirdes un redzes pasliktināšanos, aizdegunes iekaisumus un vēzi.

- Greizsirdība un agresija ir cēlonis jūsu problēmām. Greizsirdības pamatā ir vēlēšanās vērtēt mīļoto cilvēku un attiecības ar viņu augstāk par mīlestību uz Dievu, tāpēc tieši tuviem ļaudīm bija jūs jāaizvaino, jāķildojas un jāsarauj ar jums attiecības. Nesamierinoties ar to, jūs uzkrājāt agresiju, kurai agri vai vēlu bija jāizsauc slimība. Bet tagad uzklausiet galveno. Šai agresijai jūsos bija jābūt piecreiz mazākai, taču jūsu gadījumā uzkrāšana notika daudz ātrāk nekā citiem. Iemesls ir jūsu milzīgā lepnība, kuras cēlonis ir jūsu dvēseles pieķeršanās gudrībai. Jūs pieķērāties gudrībai, nosodot savas organizācijas vadību par nepārdomātām darbībām. Lūk, skatieties, peld laiva, zem tās ir akmeņi. Akmeņi - tā ir pieķeršanās naudai, materiālajiem labumiem, labvēlīgam liktenim. Ja lepnība nav pārāk liela, tad ūdens ir daudz, triecieni pret dibenu vāji un agresija neliela. Slimības var arī nebūt. Liela lepnība nospiež cilvēku pie zemes, ūdens slānis samazinās, un akmeņi caursit dibenu.

Pēdējos pāris gados jūs pārāk bieži jutāt iekšējas pretenzijas pret cilvēkiem, īpaši pret vadību, apvainojāties un nosodījāt visus par nesaprātīgu rīcību. Jūsu lepnība sāka strauji augt. Pastiprinājās arī pieķeršanās mīļotajam cilvēkam un ģimenei. Lai dotu jums iespēju izdzīvot, jūsu sievai aizvien aktīvāk bija jūs jāapvaino un jāstrīdas ar jums. Tas bija pats saudzīgākais variants, lai jās glābtu. Jūs to nepieņēmāt. Tātad jānāk slimībai vai traumai.

-Jā, - domīgi piekrīt pacients, - tas viss tā varētu

būt.

Viņš brīdi saspringti domā un tad uzdod jautājumu:

-Tātad, lai izveseļotos, man jāpārskata visa dzīve un jāpieņem viss kā Dieva sūtīts? Es to izdarīšu. Vienīgi nesaprotu, kā man rīkoties darbā. Skatīties uz to stulbumu un neko nedarīt?

-Jūs visu laiku cenšaties strādāt vienā režīmā- vai nu kreisajā, vai labajā. Situācija ir jāpārvalda, un to var izdarīt, absolūti nepieņemot situāciju ārēji, cīnoties ar to un pakļaujot to sev. Un absolūti pieņemot iekšēji. Arēji jūs kontaktējaties ar cilvēkiem, bet iekšēji - ar Dievu. Tas, ko jūs darāt ārēji, ienests iekšā, kļūst par paša pretstatu. Arēji jūsu pretdarbība situācijai, vēlme ietekmēt to sev par labu stimulē jūsu veselību, turklāt, ienesta iekšā, tā izsauc slimību. Agrāk cilvēks bija harmoniskāks, tādēļ ka kopš bērnības viņu audzināja garīgā un Dievišķā mīlestībā, tas ir, bez naida, agresijas un pieņemot visu eksistējošo kā saprātīgu. Kad bērns izauga un dzīve grāda viņu uz pretējo, tad iekšēji noformējies gaišais kodols neielaida agresiju. Tā bija stihiskā dialektika. Bet tagad tā kļuvusi par koncepciju, un pieņemt to ir visai sarežģīti.

Zinātnieki ir novērojuši, kas notiek, kontaktējoties divām civilizācijām, divām tautām un divām ciltīm. Izrādās, ka ātri notiek apmaiņa ar sadzīves priekšmetiem, darba un ražošanas rīkiem. Daudz lēnāk rit apmaiņa ar paražām un visgrūtāk - apmaiņa ar reliģijām, ticējumiem. Reliģiskais pasaules uzskats ir augstākā sistēma, kā abstrahēties no laicīgā, tā iziet gara slāņos, kam ir programmas izplatība Visumā, tāpēc tās inerce un masa ir milzīga. To es stāstu tādēļ, lai jūs saprastu, ka jums nāksies pārkārtot dziļākos pasaules garīgās uztveres līmeņus, taču tas notiks lēnām un smagi. Un tomēr tieši tāds ceļš ļaus jums neatlikt problēmas risinājumu uz laiku, bet likvidēt to pavisam.

Pie manis pieņemšanā pacienti bieži saka:

«Es taču tagad pareizi uzvedos, kāpēc es tomēr slimoju?»

Es atbildu:

«Iedomājieties, ka tvaikoņa kapteinis aizsnaudies un kuģis stundu gājis uz rifiem. Viņš pamostas un, berzēdams acis, saka: «Pēdējās piecas minūtes es uzvedos normāli, tātad viss beigsies labi.» Lai noņemtu agresiju pret cilvēkiem, jums jāsaprot, ka smalkajā līmenī mēs esam absolūti līdzīgi, nav gudro un dumjo, nav ļaundaru un svēto, nav bagāto un nabago. Atšķirības ir tikai virsējā slānī, un tās pa sinusoīdu mainās. Komunistiskā ideoloģija centās uzspiest tautai mīlestību pret visiem ārēji un iekšēji, un mīlestība pārvērtās naidā. Cilvēki nav vainīgi, nepilnīga ir ideja, nepabeigta koncepcija izraisa tūkstošreiz lielāku ļaunumu, nekā jebkura ļaundarība. Bet līdz galam nepārdomāta koncepcija - tās ir nepietiekamas gara attīstības sekas. Tāpēc, ja cilvēce tuvākajā laikā neieviesīs stingru garīgo vērtību prioritāti ekonomikā, politikā, zinātnē, mākslā, pedagoģijā, medicīnā un citās cilvēku darbības slerās, tad tiks ieslēgti aizvien jaudīgāki piespiedu mehānismi.»

Turpinu sarunu ar pacientu.

-Es jums teicu, ka attiecības ar mīļoto cilvēku jūs vērtējat augstāk par mīlestību uz Dievu, un tas rada lielas problēmas. Aizvainojoties, nosodot un izrādot greizsirdību, jūs pieķērāties sev tuviem cilvēkiem. Jūsu gadījumā ir vēl kas bīstams - jūs nicināt sievietes. Nicinājumam neizbēgami seko nosodījums. Vai esat dzirdējis teicienu: «Vista nav putns, sieviete nav cilvēks»? Iekšēji jūs sievieti uztverat tieši tā. Ja jūs nosodāt skopu vai izšķērdīgu cilvēku, jūsu dvēsele pieķeras naudai un jums tās nebūs. Ja jūs nicināt sievietes, jums nekad nebūs labu attiecību ar viņām. Viss attīstās dialektiski, un vīrietim tiek dota māte, no kuras klēpja viņš iznāk un no kuras lielā mērā ir atkarīgs fiziski, un tēvs, kurš ir tālāk un no kura viņš vairāk atkarīgs garīgi. Garīgā attīstība nav iespējama bez fiziskas attīstības, tāpēc arī cilvēka dzimšanu nosaka tas pats. Cilvēci dzemdējusi Zeme, no kuras mēs esam atkarīgi fiziski, un izrādās, ka sieviešu enerģētika ir identiska Zemes enerģētikai, bet vīriešu enerģētika identiska Saules enerģētikai un cilvēces ieņemšana notikusi Zemes atmosfērā virs Dienvidpola. Cilvēks, kurš nicina sievieti, nicina Zemi un visu laicīgo, bet nicinājums un nosodījums piesaista mūs tam, ko mēs nosodām. Spēcīga piezemētība aktivizē sabrukuma procesu fiziskā ķermenī. Tāpēc vīrietis, kurš nicina sievietes, degradējas garīgi un sāk slimot, un noveco ātrāk nekā parasti. Vīrieša garīgumu lielā mērā nosaka viņa attieksme pret sievieti, tāpēc, - es vēršos pie pacienta, - vairākkārt pārskatiet visu savu dzīvi un mainiet attieksmi pret sievietēm un pret situācijām, kas saistītas ar viņām.

Iestājas klusums. Manu informāciju nav viegli pieņemt, tādēļ ka visniecīgākos sīkumus es saistu ar kosmiska mēroga parādībām. Informācija - tā ir konstrukcija, un, lai to pieņemtu, vajag mainīt, pareizāk, kontrolēti graut savu garīgo struktāru. No tā izriet, ka pārāk liels neprecīzi orientēts informācijas apjoms var sagraut pacienta psihi, veselību un dzīvību. Tāpēc es cenšos atbildēt uz ikvienu pacienta uzdotu jautājumu. Reizēm seanss izvēršas par īstu diskusiju, tā tas ir arī šajā gadījumā.

Labi, - pacients smaida, - jūs sakāt: ja es nosodu piezemēto, tad pieķeros Zemei, kļūstu agresīvāks un tāpēc arī slimoju. Vai var minēt vēl kādu piemēru bez manējā?

Vakar vakarā man piezvanīja paziņa. Viņai trūka elpas, vairākas reizes tikuši saukti ārsti, taču viņi nekādi nevarējuši līdzēt. Viņa piezvanīja man. Es teicu, ka viņai pastiprinājušās piesaistes ķermenim, attiecībām un krasi pieaugusi agresija.

Pēc stundas viņa piezvanīja vēlreiz. Pateica,lai kā viņa tīrījusi sevi no visiem aizvainojumiem un pretenzijām pret vīriešiem, labāk viņai nav kļuvis.

«Reizēm es atpūšos pie draudzenes, un, kad pie viņas aizbraucu, man paliek sliktāk, varbūt tas saistīts ar viņu?»

«Vai jūsu draudzene ir skaista?»

«Jā, ļoti. Bet kādēļ jūs tā jautājat?»

«Draudzenes dvēsele pieķērusies miesai, miesīgām baudām, seksam, savam skaistumam. Iekšēji viņa nicina visus vīriešus un nīst tos, kas sarāvuši ar viņu attiecības vai sagādājuši tai nepatikšanas. Jūs nosodījāt draudzeni par sliktu izturēšanos pret vīriešiem un pieķērāties viņas sārņiem un agresijai, tāpēc jums jābeidz nicināt vīriešus un jālūdzas - jālūdz piedošana par to, ka nosodījāt draudzeni.»

-Skaidrs, - saka pacients. - Cilvēkam ir divi ceļi pie Dieva: mistiskais, kad no Dieva viņš nolaižas uz Zemes, - tas ir Austrumu domāšanas tips; un pakāpienu pēc pakāpiena kāpt no Zemes pie garīgā un Dievišķā - tas ir Rietumu domāšanas tips.

-   Primitivākie ļaudis ķērās pie redzamiem materiāliem labumiem, tas ir, pie pirmā laicīgā līmeņa, ar laiku viņi savu atbalsta punktu pārvietoja uz otro līmeni - attiecībām starp cilvēkiem, pienākuma sajūtu un sabiedrisko stāvokli. Pagāja laiks, enerģētika pastiprinājās, un garīgākie cilvēki pacēlās pāri otrajam līmenim, tas ir, pārstāja izrādīt agresiju, kad tika sagrauts otrais līmenis, tāpēc ka viņu apziņa pieķērās augstākas pakāpes garīgumam.

Un kur jāpārvieto apziņas atbalsta punkts, lai paceltos pāri trešajam līmenim - izietu nākamajā?

Es smaidu.

Labāk balstīties uz mīlestību uz Dievu. Bet nākamo līmeni pēc trešā es saucu par «Dievišķās sūtības punktiem». Tā ir mana terminoloģija. Nu, teiksim, jums ir pilnībā jāsagrauj liktenis, lai attīrītu jūs no piesaistēm, tātad notiks atraušana no visa laicīgā. Katram ir Dievišķās struktūras, kas praktiski ikdienā nedarbojas, bet, ja jums sagrūst liktenis un jūs ķeraties pie šīm struktūrām, tad tās atdzīvojas un sāk darboties.

-  Piedodiet - vai jūs nevarētu to paskaidrot vienkāršāk, minot kādu situāciju?!

-Protams, - es piekrītu. - Šīs struktūras aktivizējas tad, kad, pilnībā sagrūstot jūsu liktenim, jūs nezaudējat ticību Dievam. Ateistam tas var izpausties kā ticība pasaules saprātīgumam un harmonijai. Ja jūs smagos, kritiskos brīžos sakāt: «Es neticu augstākajam taisnīgumam, uz pasaules nav taisnības,» - un ja jūs sakāt: «Es neticu cildenumam un augstākām jūtām cilvēkos,» - tad jūs zaudējat ticību un atsakāties no savām augstākajām garīgajām struktūrām, garīgā tēva struktūrām. Tāda nostāja īpaši kropļo pēcnācēju dvēseles.

Atkal iestājas pauze, mēs abi kādu laiku klusējam. Pēc tam viņš ierunājas:

- Tātad iekšēji man jākontaktējas ar Dievu, bet ārēji - ar cilvēkiem. Agrāk mana apziņa tiecās vai nu tikai pie Zemes, vai tikai pie Dieva, taču tagad tam visam jānotiek vienlaikus. Sakiet - kā rodas šie divi pretējie domāšanas veidi?

-Zināšanas, kuras uzkrāja cilvēce, aizvien stiprāk piesaistīja to Zemei. Kad šie procesi sasniedza noteiktu līmeni cilvēces karmā, bija jāuzliesmo pretējam procesam - tā bija atteikšanās no visa laicīgā. Bet, lai atteiktos no visa laicīgā un ķermeņa, kurš saistīja cilvēku ar Zemi, vajadzēja dot ķermenim atelpu, aizsardzību. Tas varēja notikt teritorijā, kam būtu saistība ar citām tautām, civilizācijām un kas vienlaikus būtu droši izolēta no pastāvīgiem uzbrukumiem, kariem un citām kataklizmām. Tādi punkti uz Zemes bija vairāki, un galvenais starp tiem kļuva Indija, kas līdzinājās pudelei, kuras kakliņš vērsts uz Vidusjūras pusi. Mijiedarbība starp pastāvīgu formas sagrāvi Vidusjūras rajonā un satura kristalizāciju Indijā bija pamats tam, lai rastos filozofija, kura sludināja pilnīgu atteikšanos no visa laicīgā un aicināja visus spēkus veltīt cilvēka garīgo struktūru attīstībai. «Nogalini sevī visas laicīgās vēlēšanās, sagrauj visu laicīgo sevī, tad būsi ar Dievu» - tāds ir Austrumu filozofijas princips. Visa laicīgā ignorēšana zemē, kurā bija karsts klimats un barības pārpilnība, stimulēja lielu ļaužu grupu garīgo attīstību. Uzkrātajam garīgajam potenciālam neizbēgami bija jārealizējas materiālās struktūrās. Bija jārodas pretējas ievirzes filozofijai ar absolūtām laicīgā prioritātēm. Tas bija materiālisms.

Cilvēks, nicinādams laicīgo, pieķeras tam un sāk to dievināt. Cilvēks, kurš nicina sievieti, agri vai vēlu tiks nolikts viņas priekšā uz ceļiem. īsts materiālisms varēja rasties tikai Indijas un Tibetas teritorijā kā ideālisma sekas. Šīm divām filozofijām, sākot savstarpēji sadarboties, bija jārada jaunas reliģijas, jauni filozofiski strāvojumi, kuros tām netiešā veidā bija jābūt apvienotām. Tie bija aizmetņi jaunam pasaules uzskatam, kurš «izšļakstījās» no «pudeles kakliņa» uz Palestīnu, Vidusjūras valstīm. No šī potenciāla radās pasaules reliģijas, pie kurām šobrīd pieturas cilvēces vairākums. Tas bija dzimšanas, veidošanās un apvienošanās process garīgā līmenī uz Zemes. Šo divu pretējo tendenču apvienošana mūsu ēras otrās tūkstošgades beigās būs aizsākums jaunai teorijai, jaunai koncepcijai, kurā apvienosies zinātne un reliģija, materiālisms un ideālisms, kosmiskā un zemes domāšana. Cilvēces iziešana un eksistēšana Kosmosā nav iespējama bez pasaules uztveres, kas atbilst šai filozofijai.

Es beidzu sarunu un skatos pacienta lauka struktūras. Redzu ievērojamu uzlabošanos. Šai dienai pietiks. Seansu var beigt. Mēs atvadāmies.

Sieviete, balsij aizlūstot, pa telefonu stāsta par nelaimi, kas viņai gadījusies.

-Mums ir nemitīgas nesaskaņas ģimenē, arī meitai ar vīru lielas problēmas. Bet te pēkšņi drausmīga nelaime. Mazmeitiņa auga kā brīnišķīgs, veselīgs bērns. Četrus gadus nodzīvoja praktiski bez slimībām, taču pilnīgi negaidīti - insults, asinsizplūdums, un viņa mirst. Ārsti nespēj saprast un paskaidrot, kāpēc tā.

Lauks meitenei tiešām veras ciet, milzīgs sabrukums galvas rajonā, apzinātā un zemapziņas agresija divas reizes lielāka par nāvējošu līmeni. Iemesls ir naids, bet naida pamatā - greizsirdība. Greizsirdības iemesls ir pieķeršanās mīļotajam cilvēkam un ģimenei. Stāvokli sarežģī tas, ka greizsirdība iet līdzi vairākās paaudzēs pa tēva un mātes līnijām. Trīs līdz piecu gadu vecumā cilvēks iekļaujas visās zemes problēmās, tāpēc piezemētam bērnam ir sarežģītāk līdzsvaroties. Bet meitenei šajā periodā lauks satikās ar nākamā vīra lauku. Agrāk snaudošā programma atdzīvojās, un tūdaļ sākās bloķēšana. Daba ir gudra, un bērna nāve šajā dzīvē ļaus viņam normāli attīstīties nākamajā. Zemapziņā nogulsnēsies atziņa: greizsirdība - tā ir nāve.

Es pirmajā grāmatā rakstīju, ka vecāki ietekmē bērnus. Taču arī bērni var kaitēt vecākiem, tiesa, daudz smalkākā dziļajā līmenī, tāpēc sods pāriet uz nākamo dzīvi. Tādā veidā jebkura darbība vienmēr izsauks pretdarbību, tikai ne vienmēr mēs varam ieraudzīt un saprast šo mehānismu.

Sarunājos ar kādu cilvēku.

- Viss patiešām atgriežas atpakaļ, es to izjutu uz savas ādas. Jaunībā mīlēju meiteni, bet viņu man atņēma cits. Es nolīgu bandītus, un tie sāncensi piekāva. Pēc tam viņi piezvanīja man pa telefonu un pajautāja: «Varbūt kaut ko viņam nogriezt?» Tad es izbijos un sāku viņus lūgt nekādā gadījumā to nedarīt. Ar meiteni es tik un tā izšķīros, bet tagad, re, kas ar mani noticis. - Viņš paceļ kreklu, un es redzu garu rētu mugurkaula rajonā. - Man ir starpskriemeļu trūce. Varēja paralizēt kājas, taču Dievs mani pažēloja, netīšām trāpījās lielisks speciālists, un tagad es staigāju, taču normālas personiskās dzīves man līdz šim brīdim nav.

-Viss pareizi, - es saku, - infarkti, osteohondro- zes un mugurkaula lūzumi taču mēdz būt ne tikai no tā, ka apvainojies, bet arī no tā, ka nodari pāri. Ja tu būtu piekritis sakropļot otru cilvēku, tad tagad gulētu ar paralizētām kājām un nākamajā iemiesojumā tev nebūtu veselības un personiskās dzīves. Man stāstīja par kādu cilvēku, kurš, mājās pārbraucis, uzzināja, ka sieva viņu krāpusi. Viņš viņu nogalināja, un par to viņam piesprieda desmit gadu cietumsoda. Es paskatījos, kas ar viņu notiks nākamajā dzīvē. Izrādījās, ka no šī vīrieša cietsirdības un agresivitātes vairs nepaliks ne pēdu. Tas būs kautrīgs, bikls cilvēks, kuru pazemos un apvainos, sievietes viņu pametīs un krāps, un viņš visu agresiju vērsīs pret sevi, apvainojoties uz visu pasauli, izjūtot pazemojumu, tas ir, nevēlēšanos dzīvot. Pakāpeniski viņš zaudēs potenci, bet pēc tam, iespējams, sāksies priekšdziedzera vēzis. Viņš nomirs, un tā tas atkārtosies vairākas dzīves, atkarībā no tā, cik spēcīgi viņš nogalinājis mīlestību otrā cilvēkā un sevī. Tā būs tik ilgi, kamēr mīlestības jūtas viņam nekļūs svētas un viņš nepārstās tām uzbrukt. Tikai tad viņam tiks dota zemes laime. Bet, ja mīlestības jūtas pret Dievu kļūs viņam par dzīves mērķi un jēgu un viss laicīgais - par līdzekli šīs mīlestības pastiprināšanai, tad viņam tiks ļauts izjust zemes laimi pilnā mērā.

Es atcerējos šo sarunu, kad ieraudzīju mazu meitenīti, līdzīgu eņģelim. Māte lūdza paskatīties viņas sešgadīgo meitu.

Sāku skatīties nieres, un kreisās nieres enerģētiku uztvert bija grūti, lauks kvadrātveidīgi noslēdzās tai apkārt. Arī labā niere nebija kārtībā, bija vērojamas lauka deformācijas. Sieviete, skatoties man sejā, vaicāja:

-  Kā ir, vai slikti?

-   Nelāgi, - es atbildēju. - Vai viņai ir izoperēta kreisā niere?

-   Jā, - atbildēja māte. Un turpināja: - Es jau kādus divus mēnešus cenšos tikt pie jums uz pieņemšanu un sāku strādāt pēc jūsu sistēmas. Sajutu, ka sāku mainīties. Vai varēja pozitīvi ietekmēt meitu?

Es skatījos, kāda pāri palikusī niere bijusi pirms mēneša. Lauka līmenī niere toreiz bija mirusi, bet tagad tā bija dzīva, tikai vērojamas dažas lauka struktūras deformācijas, kas varēja izraisīt funkcionālus, bet ne vairs organiskus traucējumus.

-Jā, - es atbildēju, - labvēlīgas pārmaiņas notiek. Taču meitas raksturā un pasaules uzskatā slēpts milzīgs naids pret vīriešiem greizsirdības dēļ. Viņa jau iepriekš nīst un vēl nāvi savam nākamajam vīram. Agresija sasniegusi bīstamo robežu, aiz kuras viņa nogalina nevis vienu vien cilvēku, bet visu cilvēci. Programma apgriežas un sāk nogalināt viņu. Māte nīst vīru, meita nīst sevi. Ja pratīsiet pārskatīt visu dzīvi un caur lūgšanām un pareizu izturēšanos mainīt savu raksturu un pasaules uzskatu un ja lūgsiet par meitu un pēctečiem, lai viņiem mīlestība uz Dievu kļūtu par dzīves jēgu, bet vīrs un ģimene par līdzekli tam, tad meita būs vesela un laimīga.

Pēc kādas manas uzstāšanās pie manis pienāca sieviete.

-Lekcijas laikā jās pārteicāties, un es nolēmu jūs palabot. Jūs stāstījāt, kā ieteicāt savai pacientei iepriekš iedomāties situācijas, ka vīrs viņu krāpj, un vienlaikus lūgties un piedot viņam. Jo skaidrāk viņa to iedomāšoties, jo ātrāk vīrs izbeigšot kreisos sānso- ļus. Jums nav taisnība, ka vīru vajag iedomāties sliktu. Es pati nodarbojos ar parapsiholoģiju un iesaku pretējo: vīru vajag iztēloties kā labu, prātīgu, un, jo labāk mēs to iztēlosimies, jo labāk viņš uzvedī- sies. Jūs taču pats rakstījāt: ja iztēlojas nelaimes un nepatikšanas, tad šādas situācijas pievelk.

Es mazliet samulsu: «Varbūt esmu pāršāvis pār strīpu ar saviem padomiem?» Pieslēdzos un diagnosticēju situāciju, un tad man atausa gaisma.

- Nelaimes jūs pievelkat, nevis tās iztēlojoties, bet no tām baidoties. Nogalina nevis stress, bet nepareiza attieksme pret stresu. Tas pirmkārt. Bet, otrkārt, ja jūsu dvēsele pieķērusies vīram, ģimenes attiecībām un ja jūs nelūdzat, neattīrāties, netiecaties uz augšu, tad jūs tiksiet attīrīta piespiedu kārtā. Tā var būt jūsu vai vīra nāve, viņa vai jūsu slimība, strīdi un šķiršanās. Ja ar saviem centieniem nespēsiet panākt, lai vīrs labi uzvedas, tad jums abiem attīrīšanās notiks caur slimībām un nāvi, jo jums izslēgta pati saudzīgākā attīrīšanas forma. Problēmas cilvēkiem, kas nodarbojas ar ekstrasenso- riku un parapsiholoģiju, ir tās, ka, attīstot sev plašu iedarbības diapazonu uz garīgajām struktūrām, šie ļaudis nepārslēdzas uz garīgā loģiku, kura nesakrīt ar miesas loģiku. Nepareiza iekļūšana Šajā jomā, laicīgu interešu, ar fizisko apvalku saistīto intelekta un saprāta interešu prioritāte attīstības vietā rada garīgo un rezultātā arī fizisko struktūru degradāciju.

Vīrietis man pieņemšanā jautā:

-  Sakiet kā man izlūgties grēku piedošanu? Es agrāk krāpu sievu, bet tagad esmu sācis ticēt Dievam un sapratis, ka tas ir grēks.

Vajag paskatīties, vai tas ir augstāko likumu pārkāpums.

Skatos viņa un sievas lauku un saku:

-  Jums ir ļoti greizsirdīga sieva. Jo stabilākas ir ģimenes attiecības un jo stiprāk viņa tām pieķeras, jo lielāka ir viņas agresija pret jums. Tā kā jūs esat harmonisks cilvēks, tad viss atlec atpakaļ un viņa var nomirt. Jūsu gadījumā grēks būs uzticība sievai.

-  Bet Bībelē taču teikts: «Tev nebūs laulību pārkāpt.»

Robeža tādās situācijās ir tik nenosakāma un katrs gadījums tik individuāls, ka vienīgā mēraukla var būt tikai mīlestības jūtas. Ja jūsu izturēšanās un attieksme nogalina mīlestību jūsos vai citā cilvēkā, tas ir nepieļaujami un tāpēc sodāmi. Nav nekā tāda Visumā, kas varētu attaisnot mīlestības nogalināšanu.

Pirms dažiem mēnešiem piezvanīja mans pacients, kuru es vadīju ilgu laiku. Viņš man teica, ka mirstot. Viņam esot sajūta, ka nenodzīvos ne diennakti. Es paskatījos viņa lauku un patiesi ieraudzīju nāvi. Viņš ir precējies piecpadsmit gadus. Sieva visos šos gadus, kā saka «dzērusi viņa asinis». Viņš iepazinās ar citu sievieti, sieva aizbrauca komandējumā, un ar šo sievieti viņš nedēļu nodzīvoja mierā un idillē. Es viņam teicu, ka viņš ir neticami greizsirdīgs tādēļ, ka sievu un ģimeni vērtē augstāk par Dievu. Ar vienu nedēļu izrādījās pietiekami, lai viņš pieķertos Zemes laimei un iekšēji atteiktos no Dieva - pat līdz nāvējošam līmenim.

Stabilas attiecības ar jebkuru sievieti jums ir nāvējošas, - es viņam teicu. - Jūs palikāt dzīvs tikai tāpēc, ka Dievs deva jums iecirtīgu sievu. Lūdzieties, lai jūs Dievu mīlētu vairāk nekā sievietes un laimīgu ģimeni. Lūdziet piedošanu Dievam par visiem greizsirdības, aizvainojuma, sieviešu nosodīšanas brīžiem. Un atcerieties, ka māka būt laimīgam - tas, pirmkārt, nozīmē mīlēt un tiekties pie Dieva, otrkārt, visu ar mums notiekošo pieņemt kā Dieva sūtītu, nebūt agresīvam pret citiem un sevi, bet visu uzņemt tikai ar mīlestību un pateicību. Bet tagad, lūdzu, paaiciniet savu sievu, es parunāšu ar viņu.

Jauna sieviete nogaidoši lūkojās uz mani.

-Iedomājieties situāciju, - es viņai sacīju. - Jaunas meitenes dvēsele ir ar mieru līgavaini un ģimeni vērtēt augstāk par Dievu. Viņa mīl jauno cilvēku, viņš mīl viņu, un viņi grib apprecēties. Jo stabilākas būs ģimenes attiecības, jo ātrāk dvēsele pieķersies piezemētajam un jo greizsirdīgāka un agresīvāka tā kļūs. Agresija var nogalināt vīru. Taču viņš ir harmonisks cilvēks, nav pieķēries laicīgajam, tāpēc iet bojā viņa. Kas var glābt vjņai dzīvību? Ja pēkšņi kaut kas stāsies ceļā viņu laulībām un viņus izšķirs vai arī viņš pārdomās un apprecēsies ar citu. Taču viņai tiek dots pats saudzējošākais variants: viņa atnāk pie līgavaiņa dienu pirms kāzām un atrod viņu gultā ar citu sievieti. Viņa viņu nenosoda un savas jūtas nepūlas dzēst. Tātad pieķeršanās mīļotajam cilvēkam un ģimenei ir noņemta. Viņi dzīvo kā divi balodīši, un viņiem ir stabilas attiecības. Paiet pieci, septiņi gadi. Viņas dvēsele aizmirst par pārciestajām sāpēm un atkal sāk pieķerties laicīgajam. Tātad atkal slimība vai nāve. Kā var glābt viņas dzīvību? Ļoti vienkārši… Vīrs izmetis sānsoli un inficējies ar venerisku slimība. Viņa viņu atkal nenosoda, viņš ārstējas un piecus, astoņus gadus dzīvo harmoniskā laulībā. Bet pēc tam viņas dvēsele atkal pieķeras ģimenei un vīram, bet kādā jaukā dienā vīrs atnāk un saka: «Dārgā, man ir cita sieviete, es aizeju pie viņas.» Sieva nezina, ka ar to tiks glābta viņas dzīvība, taču nav greizsirdīga un neapvainojas: «Tu neesi vainīgs, es pieņemu visu kā Dieva dotu, un manā dvēselē nav aizvainojuma, nosodījuma un greizsirdības.»

Paiet daži mēneši. Kad viņas dvēsele galīgi atraisās no Zemes un vēršas pie Dieva, tad vīrs atkal pie viņas atgriežas, un viņi dzīvo kā divi balodīši. Viss, ko jās iemīlēsiet vairāk par Dievu, jums tiks atņemts un sagrauts. Ka gribat vīru un stabilu ģimeni, lādzieties, lai jūs Dievu mīlētu vairāk nekā vīru un ģimeni, un atbrīvojieties no vismazākā aizvainojuma, nosodījuma un greizsirdības. Saviem bērniem pastāvīgi atgādiniet, ka svarīgāka par visu ir mīlestība uz Dievu.

- Bet kā tad cilvēki agrāk dzīvoja? - sieviete izbrīnīti jautāja.

-Kad cilvēks bieži lūdzas, viņa dvēsele uzlido virs Zemes un attīrās, un, kad viņš mīl otru cilvēku, viņš tik un tā vispirms mīl Dievu, bet pēc tam tikai kādu citu. Baušļos pareiza attieksme jau ir sniegta. Cilvēku varētu salīdzināt ar zarnu. Tai ir divas pamatfunkcijas. Pirmā - ēšana, otrā - vairošanās, tas ir tas, kas saucas «mīla un bads valda pār pasauli». Bet te pēkšņi atnāk Mozus un saka: «Ēdiens ir otršķirīgs, un pirmās prieka jūtas vajag atdot Dievam, nevis bļodai ar strebekli.» Un cilvēki sāka skaitīt lūgšanas pirms ēšanas, lai vispirms sajustu mīlestību pret Dievu un tikai pēc tam remdētu izsalkumu. Kristus savukārt teica, ka vairošanās arī ir otršķirīga, pirmās mīlestības jūtas jāatdod Dievam un tikai pēc tam mīļotajam cilvēkam. Visa pamatā ir galvenā funkcija - mīlestība uz Dievu. Un bez šīs funkcijas nebūs ne ēdiena, ne vairošanās. Viss dzīvais ir pilns ar mīlestību, garīgumu un Augstāko vienotību, lai kādā līmenī šis dzīvais atrastos. Nedzīvais arī tiecas uz vienotību, taču tas izpaužas mazliet citādi.

Bet vai bērnus arī nedrīkst mīlēt vairāk par Dievu?

-Es jums pastāstīšu divus gadījumus.

Reiz vilcienā man pretī sēdēja jauna māmiņa ar piecus sešus gadus vecu meitenīti. Neviļus diagnosticējis meitenes lauku, es ieraudzīju tajā nāvi. Tās cēlonis bija māte, kura vērtēja meitu augstāk, par Dievu. Es uzdevu mātei trīs jautājumus:

«Vai jās zināt, ka cilvēkam Dievs jāmīl vairāk nekā viss pārējais uz Zemes?»

«Jā, zinu.»

«Bet vai zināt, ka cilvēkam Dievs jāmīl vairāk nekā savi bērni?»

«Jā, zinu, bet man tas pagaidām neizdodas.»

«Bet vai zināt, ka Dievs paņem to, ko mēs vērtējam augstāk par viņu?»

Viņa neatbildēja. Taču pēc kāda laika es ieraudzīju, ka meitenes lauks ievērojami uzlabojies. Māte kaut ko bija sapratusi.

Tagad minēšu otru piemēru.

Reiz man pastāstīja sekojošo:

«Jūs sakāt, ka naidīgi, ļauni ļaudis slimo un tiek sodīti. Mums kaimiņos dzīvoja sieviete - ārkārtīgi labsirdīgs un krietns cilvēks. Nevienam pat slikta vārda neteica. Taču nomira viņa no vēža.»

Es paskatījos šīs sievietes un viņas bērnu laukus, un man viss kļuva skaidrs. Viņas dvēsele vērtēja ģimeni un mīļoto cilvēku augstāk par Dievu, viņa nosodīja vīru, caur kuru viņa tika attīrīta, tāpēc vēl stiprāk pieķērās tam un visu savu mīlestību atdeva bērniem. Mīlestība, kura vispirms tiek veltīta laicīgajam, bet tikai pēc tam Dievam, nogalina spēcīgāk nekā naids. Šī sieviete sāka ar mīlestību galēt nost savus bērnus, un viņi varēja aiziet bojā, tāpēc viņa saslima ar vēzi un nomira. Atra nāve daudz mazāk attīra dvēseli, paceļot to pār laicīgo, nekā lēna. Mokoši viņa mira tādēļ, lai nākamajā dzīvē ar mīlestību nenogalinātu bērnus.

Laulātie atvadījās un aizgāja.

Manā priekšā sēž septiņpadsmit gadus veca meitene un viņas māte, kas ar cerībām un bailēm skatās uz mani: meitai ir limfogranulomatoze. Meitenei galvā uzvilkta parāka. Drīz paredzams kārtējais ķī- mijterapijas kurss. Viņai šī slimība ilgst jau trīs gadus, un ārsti cīnās, cenšoties glābt viņas dzīvību. Meitenes laukā redzu varenu pašiznīcināšanās programmu. Un blakus iezīmējas vēl viena figūriņa, kurai uzlikts nāves hieroglifs, - tas ir viņas nākamais vīrs. Es agrāk domāju, ka slimība tiek dota par jau izdarīto, bet vēlāk sapratu, ka slimība novērš kaut kādus notikumus. Viņa slimo tādēļ, lai nenogalinātu vīru ar greizsirdību.

- Lūdzu, uzklausiet mani, - vēršos pie meitas.

Pirmajā grāmatā es rakstīju, ka slimība bloķē zemapziņas agresiju. Zemapziņas līmenī mēs visi esam vienoti un tajā, nogalinot vienu, es nogalinu visus. Slimība, trauma, nelaime, nāve apstādina šo agresiju. Jums apzinātā agresija ir sešdesmit vienību, bet zemapziņas - divdesmit vienību, - vēršos pie mātes. - Jūsu meitai apzinātā agresija ir desmit vienību, bet zemapziņas - divsimt sešdesmit vienību. Nāvējošais līmenis vīrietim, kuru viņa mīlēs, - simt sešdesmit vienību. Secinājums ir šāds: jebkurš vīrietis, kurš ar viņu apprecēsies, nomirs. Un tā nav vecāku karma, bet viņas personiskā. Tā ka strādāt nāksies galvenokārt viņai pašai.

Jebkuras slimības pamatā ir agresija, kas iekļuvusi dvēselē. Atliek noskaidrot pašu galveno: kas ir agresijas pamatā, un kas to izsauc? Agresija parādās tad, kad dvēsele pieķeras Zemei. Tas notiek, ja mēs mīlestību vēršam pirmām kārtām uz Zemi un tikai pēc tam uz Dievu.

Lūk, skatieties, - es paceļu rokas, - es vispirms mīlu Dievu, bet tikai pēc tam vasarnīcu: kaut arī žogu salauzuši, es esmu mierīgs. Vasarnīca - tas ir viens, mana dvēsele - kas cits. Ja mana dvēsele vasarnīcu mīl vairāk, nekā vajadzīgs, tad viņa tai pieķeras, un parādās agresija. - Lieku rokas uz galda un iekrampē- jos tajā. - Ja lauž žogu, tad man tas ir sāpīgi un aizvainojoši, tāpēc ka es un vasarnīca esam viens vesels. Bet, ja es to ļoti mīlu, - un es izbolu acis, vēl stiprāk apskauju galdu un piespiežos tam, - tad jau ienīstu un esmu gatavs nogalināt par šo salauzto žogu. Jo vairāk es ienīstu, apskaužu, apvainojos, jo stiprāk pieķēros un jo ātrāk kļūst melna mana dvēsele. Tātad nākamajā inkarnācijā vai nu mana dvēsele nevarēs iemiesoties, vai arī es tikšu dzemdēts ar smagu slimību vai kroplību, lai nespētu uzcelt vasarnīcu un nepieķertos tai vēl stiprāk. Pats saudzīgākais no visiem piespiedu attīrīšanas variantiem ir tās vasarnīcas zaudēšana, kuras dēļ es biju gatavs atteikties no Dieva. Un, jo ātrāk es to pieņemšu, jo ātrāk attīrīšos.

Sievietes dvēsele var pieķerties naudai, un tad viņai tiek dots vīrs, kuram neizdodas nopelnīt vai kurš nedod viņai naudu vai arī to zaudē. Sievietes dvēsele var pieķerties seksuālam apmierinājumam, un tad viņai tiek dots vīrs, kas šajā ziņā ir vājš, vai arī tāds, kam tas ir vienaldzīgs. Ja viņa nenicina un neapvainojas, tad viņas dvēsele attīrās. Sievietes dvēsele var pieķerties sabiedriskajam stāvoklim, un viņa dabūs vīru ar zemu sociālo stāvokli. Sievietes dvēsele var pieķerties mīļotajam cilvēkam, un tad tieši tuvi un mīļi cilvēki viņai darīs pāri, lai pirmās vienotības un mīlestības jūtas vērstos pie Dieva, nevis pie Zemes. Visu to, kas saucas par zemes laimi, sieviete parasti saņem caur laimīgu ģimeni, tāpēc kārdinājums mīlēt sev tuvo cilvēku vairāk par Dievu ir ļoti liels. Lai attīrītu dvēseli, viņai vai nu netiks dots vīrs vispār, vai tā dzīvos civillaulībā, vai arī vīrs dzers, krāps ar citām sievietēm, vai arī viņam būs riebīgs raksturs. Māka nenicināt un nenosodīt - tā ir iespēja attīrīties un dzemdēt veselus bērnus.

Jūsu meitai ideāls vīrs būs tas, kurš viņai periodiski darīs pāri, krāps uņ pazudīs no mājas. Viņai tas jāpieņem par simt divdesmit vienībām, bet, ja pieņems par divām trim vienībām, viņas agresija nogalinās vīru. Tāpēc jāsaprot, ka ir veltīgi rēķināties ar veiksmīgu ģimeni. Jo stabilākas būs ģimenes attiecības, jo lielāka būs greizsirdība. Jo ātrāk sieviete sapratīs, ka patiesā laime ir mīlestībā pret Dievu, bet ne pret mīļoto cilvēku un ģimeni, jo lielākas viņai izredzes dzemdēt veselus bērnus. Vesels bērns viņai piedzims, ja nebūs oficiāli nodibinātas laulības. Ja viņa gribēs iziet pie vīra, tad lai vispirms dzemdē un tikai pēc tam precas. Šajā gadījumā jāstrādā ne tikai ar vienas reizes emocijām, ir jāmaina savs raksturs un savs pasaules uzskats. Ritot sarunai, es redzu, kā meitenes lauks pakāpeniski uzlabojas. Pats bīstamākais ir tas, ka mēs nesaprotam, ka ģimene un mīļotais cilvēks ir tikpat otršķirīgi kā Zeme un laicīgie labumi. Tieši tādēļ par Kristus galveno bausli kļuva: «Mīli Dievu vairāk par tēvu, māti un dēlu savu». Un nejau nejauši viņš teica: «Esmu nācis šķirt brāli un māsu, vīru un sievu, lai viņi Dievu mīlētu vairāk nekā viens otru.» Milzīgu skaitu slimību, ģimeņu izjukšanu mūsdienu sabiedrībā izraisījis tieši tas, ka mūsu pasaules uztverē likts akcents uz laicīgo.

-Bet vai mums turpināt ārstēšanās kursu? - jautā meitenes māte.

-   To izlems ārsti. Principā ķīmijterapija - tā ir ķermeņa un atbilstoši arī dvēseles pazemošana, atraušana no Zemes. Ar apstarošanu un zālēm notiek straujā atraušana no piezemētā, kam pieķērusies dvēsele. Es piedāvāju darīt to pašu labprātīgi, mainot savu raksturu un pasaules uzskatu.

«Ja ir greizsirdīgs - tātad mīl,» šo frāzi es dzirdu pastāvīgi. Ja reiz greizsirdīgs, tātad gudrs, tātad kontrolē situāciju, nepieļaus nekādas muļķības, tāpēc viss būs normāli. Un vienlaikus notiek kas cits. Pusaudža vecumā dzirdēju par pastāvīgiem skandāliem kādā ģimenē, kurā sieva bija neprātīgi greizsirdīga. Naktī, kad vīrs aizmiga, viņa piešuva tā apakšbikses pie palaga. No rīta pamodās un pārbaudīja, vai viss ir vietā, un, ieraudzījusi, ka apakšbikses joprojām piešūtas, klupa vīram virsū un sita viņam pa seju.

-  Es visu sapratu, tu naktī uzmanīgi izslīdēji no biksēm un skrēji pie savas mīļākās.

«Droši vien viņa ir nenormāla,» es toreiz domāju, uzskatot, ka mūsu apziņa, mūsu saprāts mūs vada, jo vēl nezināju, ka saprāts vada mūsu izturēšanos tikai par 10-15%. Jebkādi mūsu loģiskie apsvērumi izšķīst, tiklīdz uzduras pret mūsu spēcīgo vēlēšanos.

«Tu tāpēc vien esi vainīgs, ka man gribas gaļu,» - apmēram tā izskatās šī shēma.

Mūsu dziļās emocijas vienmēr pārvar mūsu saprātu. Mēs varam nepadoties atklātām, virspusējām emocijām, taču sekosim tām, kas iepītas mūsu raksturā un pasaules uzskatā. Dvēselē ir divi emociju slāņi. Vienas saistītas ar apziņu un ķermeni, tajās ir daudz agresijas un kaislību. Otras saistītas ar garu, ar smalkajām laika struktūrām, kas savieno mūs ar Visumu. Tajās pārsvarā ir altruisms, vienotība un mīlestība. Māka ķermeni pakļaut garam, zemākās emocijas augstākām - tā ir māka būt veselam un laimīgam.

Es no astoņu gadu vecuma centos saprast apkārtējo pasauli un darīju to patstāvīgi, bez ārēja pamudinājuma. Redzēju, ka greizsirdīgs cilvēks ir smieklīgs un reizēm pat briesmīgs. Greizsirdīgam cilvēkam nevajag iemeslus, viņš pats tos izdomā. Bet ko lai es daru - vai lai atsakos no kontroles pār situāciju un noskatos, kā viss sagrūst? To es arī pieņemt nevarēju. Samierināt vienu ar otru bija neiespējami, atlika izvēlēties vai nu vienu, vai otru. Toreiz es nezināju, ka šo uzdevumu ir atrisinājis Jēzus Kristus. Kad divu pretstatu cīņā iejaucas trešais, kurš ir augstāks par tiem, tad problēmas atrisinās.

Ja tuvu cilvēku mīl ar atliekām no mīlestības pret Dievu un ja sākumā viņā saskata un mīl Dievu, tad greizsirdība pazūd pati no sevis. Un tā attiecība, kas nemitīgi tika izjaukta, kļuva stabila. Kamēr starp sevi un to, kuru tu mīli, nenoliksi Dievu, laime visu laiku tiks indēta ar agresijas indi, naidu, bailēm un gaidām. Jaunībā es domāju, ka greizsirdība - tā ir varonības un vīrieša spēka pazīme, un nezināju, ka tajā vairāk ir pazemojoša nekā varonīga. Mīlestība - tā ir vēlme atdot, nevis ņemt. Toreiz es nezināju, ka vairumu slimību rada tieši greizsirdība.

Redzu sievieti ar smagu poliartrītu. Slimības cēlonis - greizsirdība. Aizvainojums, nicinājums un nosodījums attiecībā pret vīriešiem, kuri viņu mīlējuši, pārvērtušies par spēcīgu pašiznīcināšanās programmu. Nevēlēšanās dzīvot - tā ir emocija, turklāt smalkā līmeņa. Bet emocija - tas ir lauks. Nevēlēšanās dzīvot - tā ir ne tikai ķermeņa, bet arī garīgo lauka struktūru iznīcināšanas programma. Un tas ir īpaši bīstami, tāpēc ka mūsu garīgajās lauka struktūrās jau ir mūsu pēcteču dvēseles. Tā kā ar ķermeņa interesēm saistīta agresija sagrauj dvēseli, ir jāapstādina programma, kas iznīcina nākamās dzīves un nākamās paaudzes. Poliartrīts pietiekami labi bloķē šo programmu.

Es sarunājos ar sievieti, kura, kā stāstīja viņas vīrs, palīdzību meklējusi pie Eiropas un pasaules medicīnas spīdekļiem. Taču neviens nav spējis palīdzēt.

- Tagad man ir daudz labāk, - viņa atzinās.

Viņai bija labdabīgs hipofīzes audzējs. Es atceros, kā skaidroju viņai slimības iemeslus:

-Jūs esat greizsirdīgs cilvēks, bet greizsirdība tas ir naids, kurš nāk no galvas. Tātad daba apturēs jūsu mīļotā cilvēka un sevis iznīcināšanas programmu. Sākumā,,kad greizsirdība attīstās, var būt problēmas ar aizdeguni, zobiem. Pēc tam vienlaikus var rasties naids pret sevi. Sekos galvassāpes, galvas traumas, redzes un dzirdes pavājināšanās, meningīti, insulti, audzēji, psihes sabrukums. Pirms gada es skatījos kādu sievieti, kurai sākās šizofrēnija.

«Jūs savu vīru bezprātīgi mīlat, vairāk nekā Dievu,» es viņai teicu, «kaut arī ārēji pārliecināt sevi par pretējo.»

Iestājās ilga pauze. Pēc tam sieviete ierunājās: «Ja es krāptu vīru, mans stāvoklis uzlabotos.» «Jums ir taisnība,» es teicu, «taču tā ir jautājuma risināšanas piespiedu metode. Ir cits ceļš - labāks, taču ļoti grūts: sava rakstura un pasaules uzskata maiņa. Ja jās katru rītu lūgsieties un jutīsiet, ka Dievu mīlat vairāk nekā savu vīru, un ja sapratīsiet, ka jebkurš cilvēks, kas jūs nodevis vai ar jums sastrīdējies, ir nevainīgs, ka viss tas, ko jūs uzskatījāt par nepatikšanām, ir attīrīšana, ko devis Dievs, tad jums nebūs vajadzīgi piespiedu līdzekļi. Taču labprātīgi centieni prasa lielus garīgus spēkus. Kreklu, kas pieaudzis pie miesas, vienmēr ir vieglāk ar rāvienu noplēst nekā mērcējot lēnītēm atlobīt pa milimetram. Noplēst ir vieglāk, taču, vinnējot sākumā, mēs zaudējam pēc tam.»

Es atkal vērsos pie pacientes: -Jūs esat ļoti greizsirdīga, un to pastiprina jūsu lepnība. Jums ir spēcīga piesaiste krietnumam un prātam. Kad strādājāt par komjaunatnes darbinieci, jūs nicinājāt nepilnīgus ļaudis un uzkrājāt tādu lepnību, ka tā jebkuru agresīvu emociju desmitkāršoja. Taču tas ir no nezināšanas. Pēc dabas jūs esat labsirdīgs un krietns cilvēks, tāpēc jūs, kā saka, Dievs sargā. Jums varēja būt smadzeņu vēzis, taču jūsu labsirdības dēļ jums tika dots labdabīgs audzējs. Ja medicīnas spīdekļi būtu jūs izārstējuši, tad vai nu vīrs, vai bērni, vai jūs pati aizietu bojā.

Gandrīz vai katram trešajam pacientam, kurš atnāk pie manis, ir problēmas ar redzi un dzirdi. Es visiem atkārtoju: - Greizsirdība.

Katram trešajam ceturtajam bērnam, kuru atved pie manis, nākotnē ir iespējama neauglība. Iemesls tas pats.

1993. gada decembri draugs lūdza mani nodiag- nosticēt kādu cilvēku.

-  Iedomājies kaut ko par viņu, - es viņam teicu.

Uztvēris informāciju, ieraudzīju, ka šis cilvēks ir neticami greizsirdīgs. Viņa greizsirdība bija pārsniegusi bīstamo robežu. Jau bija sākusi darboties nāves vēlēšanas programma sievai un sev.

-   Ar ko tas var viņiem draudēt? - draugs man uzdeva jautājumu.

-Ar nāvi gan viņam, gan sievai.

-Pirms nedējas viņiem noteica diagnozi: viņam - mazasinība, viņai - taisnās zarnas vēzis.

Pie manis uz darbnīcu bija atnākusi sieviete. Es toreiz nodarbojos ar pētījumiem, tāpēc slimniekus nepieņēmu.

-Varu veltīt jums tikai trīs minūtes, - sacīju viņai.

Kādas jums ir problēmas?

-Esmu atbraukusi pie jums no Tālajiem Austrumiem. Vīram ir smadzeņu audzējs.

-   Jūsu vīrs ir ļoti greizsirdīgs. Viņa zemapziņas agresija ir nāvējoša sievietei, kurai viņš pieķēries. Tā jūs varētu pat nogalināt, ja nebijis jāsu labsirdības un garīguma. Tāpēc agresija atgriežas pie viņa atpakaļ un traumē viņa galvu.

-  Bet viņš nepavisam nav greizsirdīgs! - satriekta izsaucās sieviete.

-   Greizsirdīgs gan, - es sacīju. - Tikai greizsirdība viņam izpaužas aizvainojumu formā.

-Jā, viņš ir ļoti aizvainojams, - sieviete apstiprināja.

-Ja kāds ķildojas ar mani un pamet mani, bet es jūtu aizvainojumu, apskaužu, esmu greizsirdīgs, nīstu, tad pieķeros attiecībām un kļūstu vēl greizsirdīgāks.

Iedomājieties situāciju: greizsirdīga sieviete zemapziņā nogalina vīru, un viņš pastāvīgi slimo. Pēkšņi viņu nodod vai ar viņu sastrīdas tuva draudzene, un viņa sāk nīst arī draudzeni. Pēc mēneša vīrs nomirst. Sievietei pat prātā nenāk saistīt šos divus gadījumus. Taču smalkajā līmenī tie ir saistīti - un turklāt cieši. Pasakiet savam vīram, lai pateicas Dievam par jebkuru situāciju, kurā viņš ticis apvainots vai nodots. Un lai lūdz Dievam piedošanu par visiem aizvainojumiem un nosodījumu.

Sieviete nomākta šūpoja galvu:

-ViņŠ to nedarīs, viņš netic Dievam.

Es paraustīju plecus. Labprātīgi vai piespiedu kārtā mēs tik un tā nonākam pie Dieva. Mēs sākam ticēt Dievam, kad jūtam kontakta pastiprināšanos ar viņu. Tas notiek tad, kad tiekam pazemoti, slimojam, kad mirst mūsu ķermenis, bet kopā ar to arī saprāts, apziņa. Labprātīga kontakta attīstīšana aizšķērso ķermeņa sagrāvi.

Atcerējos, kā lēnām attīstījās mana sapratne par to, kas ir ķildas un nepatikšanas.

Pie manis atnāca sieviete, kurai bija problēmas ar bērniem.

-  Jums piemīt liela lepnība un greizsirdība, - es viņai teicu. - Jūs varējāt dzemdēt bērnus tikai no tā vīrieša, kuram gribot vai negribot jūs jāattīra. Saņemot apvainojumus, pazemojumus, pāridarījumus un krāpšanu, jūs varēsiet dzemdēt veselus bērnus.

-  Vai bez tā nekādi nevar?

-   Es runāju par piespiedu metodi, kas jāpielieto tad, kad mums nepietiek sapratnes, vēlēšanās un spēku, lai tiektos pie Dieva. Kamēr nebeigsiet izjust aizvainojumu pret vīru un viņu nosodīt, jūsu bērniem nekas nelīdzēs.

Viņai bija ļoti grūti to izdarīt, tas bija redzams pēc viņas sejas. Taču sieviete apsolīja, ka izdarīs. Kad viņa atnāca uz nākamo seansu, es ieraudzīju, ka viņas bērnu garīgās struktūras kļuvušas tīrākas, bet tikai nedaudz.

-  Ziniet, piecdesmit procenti palikuši, - es viņai teicu.

-  Nevar būt, - viņa negribēja ticēt, - es piedevu visu, kas bijis un kā nav bijis.

Es atkal skatījos viņas lauku un pūlējos saprast, kas par lietu.

-Jā, jums taisnība, - es pēc brīža ierunājos, - taču piedot, izrādās, vēl ir par maz. Vajag ne tikai piedot un pateikties Dievam par to, ka ar šīm nepatikšanām attīrījusies jūsu un jūsu bērnu dvēseles, bet, pats galvenais, - to darot, izjust mīlestības jūtas pret visu notiekošo.

Skatoties viņas sejā, es domāju, ka viņa nespēs to paveikt, taču viņai izdevās.

Greizsirdīgi vīrieši un sievietes nenojauš, ka pirmām kārtām viņi kropļo paši savu bērnu dvēseles un nogalina bērnus, kas vēl nav parādījušies pasaulē. Lai piedzimtu harmonisks bērns, vīrietim un sievietei jāmīl vienam otrs. Šī vienotības, mīļotā cilvēka vienrei- zējības sajāta veicina spēcīgu garīgo struktūru attīstību, kas bērnu veido garīgu un talantīgu. Tā ir milzīga svētība līdz tam laikam, kamēr atrodas otrajā vietā aiz mīlestības uz Dievu. Tikko šīs jūtas ņem pārsvaru pār mīlestību uz Dievu, tikko vienotība starp diviem cilvēkiem kļūst stiprāka par vienotību ar Dievu, mēs zaudējam saikni ar to avotu, kurš veldzē un saglabā mūsu dvēseles. Lai tās glābtu, Dievs sarauj attiecības starp cilvēkiem. Un svarīgākais ir pieņemt šo saraušanu bez agresijas pret citiem un pret sevi. Otrkārt, visi neiztērētie spēki jāvērš uz mīlestību pret Dievu.

Taču, ja cilvēks pretojas sevis atraušanai no laicīgā, viņš slimo un mirst. Ja cilvēks uztver to mierīgi, taču nesper otru soli un savu mīlestību dāļā daudziem partneriem, cenšoties nepiesaistīties vienam, viņa dvēsele pagrimst. Mīlestības jūtas pārvēršas seksuālā tieksmē, un šī cilvēka un viņa pēcnācēju dvēseles izvirst. Tas notiek nemanāmāk nekā pirmajā gadījumā, tāpēc ir bīstamāk. Mīlestība pret laicīgo rada visu skaisto, ko mēs redzam sev apkārt. Un, jo vairāk mēs tiecamies uz piezemētu, miesīgu vēlmju attīstīšanu, jo vairāk mums jātiecas uz augstāko vienotību, ko sauc par Dievu. Tad mīlestība pret laicīgo radīs laimi un mieru, nevis mokas un naidu.

Jo tālāk cilvēce virzās uz priekšu, jo vairāk cilvēks var saņemt no tā, ko mēs saucam par laicīgo laimi, un jo lielāks rodas kārdinājums padarīt to par mērķi, nevis līdzekli. Bērnībā mēs esam vāji un neaizsargāti un zemes laimi saņemam caur citiem cilvēkiem. Ja mums nav pastāvīgas tieksmes pie Dieva, tad periodiski tiekam atgrūsti no laicīgā caur pāridarījumiem, ķildām, nepatikšanām, ko sagādā citi ļaudis ar savu nepilnību. Tātad, no vienas puses, jāpieņem laicīgā sagraušana kā Dieva dota attīrīšanās, un, no otras puses, labprātīgi jātiecas pie Dieva, pastiprinot mīlestības jūtas pret viņu. Tāpēc Kristus teica: «Iemīli Dievu vairāk nekā tēvu, māti un dēlu savu.» Taču var augstāk par Dievu nolikt arī garīgo tēvu vai kādu vīrieša ideālu, un sieviete sāk nicināt savu tēvu vai vīru, kuri neatbilst viņas ideālam, un viņas dvēsele caur agresiju pieķeras Zemei. Tad tēvam vai vīram vēl sliktāk jāizturas pret viņu, lai attīrītu viņas dvēseli.

Neprasme iekšēji to pieņemt atņem pēctečiem iespēju būt laimīgiem. Reiz es sarunājos ar kādu sievieti, un viņa man pastāstīja, ka laikā, kad viņa bijusi stāvoklī ar meitu, viņas dēls kaut kā nelāgi izsitis sev aci, bet iemesls, kā es konstatēju, bija ļoti vienkāršs. No mātes dēls bija mantojis vēlēšanos padarīt mīļoto cilvēku par mērķi, un tātad viņš varēja būt greizsirdīgs un naidīgs pret katru, kas to varētu viņam atņemt. Greizsirdības un māsas nāves vēlēšanās programma ieslēdzās vēl mātes grūtniecības laikā. Naids tiek bloķēts ar redzes un dzirdes pavājināšanos, galvas smadzeņu darbības traucējumiem. Programma bija tik spēcīga, ka to apturēt varēja tikai ar acs zaudēšanu, un tas arī notika.

Kārtējā paciente pieņemšanā runā par pavisam citu problēmu. Viņas mazā meita nodarbojas ar masturbāciju un to nekā nevar pārtraukt. Izklāstu sievietei visu savu sistēmu un pēc tam paskaidroju:

- Jūs mīļoto cilvēku, attiecības un ar viņu saistīto likteni vērtējat augstāk par Dievu. Mīlestība, kas vērsta uz Zemi, rada agresiju pret mīļoto cilvēku. Šī agresija pavēršas atpakaļ un sāk galēt nost autoru. Jūs bijāt greizsirdīga un ienīdāt vīriešus,bet jūsu meita nu jau ienīst sevi un negrib dzīvot. Programma pagriezusies atpakaļ viņas dvēselē. Lai glābtos, virja cenšas palielināt mīlestības jūtas ar masturbāciju. Tātad ārstēt vajag jūs. Jums, no jauna nodzīvojot dzīvi, jāmācās nenogalināt mīlestību citos un sevī.

Sieviete stāsta: Man ir izkaisītā skleroze. Viena acs uz laiku kļuva praktiski akla, taču pēc tam redze atjaunojās. Kļuvu kurla ar vienu ausi, taču to arī spēju atgūt. Vai tas viss saistīts ar greizsirdību?

- Protams. Tikko agresija pret citiem cilvēkiem sasniedz bīstamo robežu, programma apgriežas un pārvēršas par pašiznīcināšanās programmu, un tad cilvēks sāk zaudēt redzi, dzirdi, sākas visa organisma sabrukums.

Nesen uz pieņemšanu bija atnākusi sieviete, kurai bija radušās problēmas ar meitu. Ārsti lauzīja galvu, kas viņai kaiš: sākas izkaisītā skleroze vai iekodusi encefalīta ērce. Es paskaidroju, ka greizsirdība, kas saņemta no mātes, meitai pārvēršas par pašiznīcināšanās programmu. Ja māte pārskatīs savu dzīvi un lūgsies par sevi un savu meitu, tad meningīti, encefa- līti, izkaisītā skleroze vai kaut kas cits tamlīdzīgs apstādinās agresiju.

Pirms nedēļas es runāju ar kāda jauna cilvēka vecākiem. Puisim bija galvas trauma, pēc kuras viņš tikai brīnumainā kārtā palika dzīvs. Iemesls bija greizsirdība, mantota no mātes un tēva.

Cilvēkam negaidīti agri sākas vecuma skleroze. Ārsti cenšas attīrīt galvas smadzeņu asinsvadus. Milzu līdzekļi tiek tērēti jaunām zālēm, taču ārstēt vajag pirmkārt nevis viņu, bet viņa pēctečus. Viņš saviem bērniem nodevis pastiprinātu greizsirdību. Un tādēļ, lai piedzimtu un neietu bojā mazbērni, tiek traumēts viņš. Ja greizsirdību padziļina lepnība, tas ir divkārt bīstami.

-Jūsu lepnības iemesls, skaidroju sievietei, - ir pieķeršanās spējām un gudrībai. Tāpēc jūs visai ātri uzkrājāt milzīgu agresiju pret vīriešiem, nicinot viņus, būdama greizsirdīga, un tagad esat vientuļa. Agresijas līmenis ir tik augsts, ka tā sāk beigt jūs nost un rodas nevēlēšanās dzīvot. Uz jebkurām nepatikšanām jūs reaģējat ar agresiju pret citiem un sevi. Jūsu meitai tas viss pārvērties pašiznīcināšanās programmā. Jūs spēsiet izdzīvot, tikai palielinot mīlestības jūtas savā dvēselē. Ja jūs pieņemsiet to, ar ko jūs piespiedu kārtā tikāt attīrīta, un sapratīsiet, ka laicīga laime ir līdzeklis, bet mīlestība mērķis, tad meitenei kļūs vieglāk. Pārdzīvojiet no jauna katru siluāciju un izejiet tai cauri, saglabājot mīlestības jūtas, tad būsiet vesela jūs pati un jūsu meita.

Kāda ārste vērsās pie manis ar lūgumu:

Lūdzu, sastādiet organisma slimību atlasu un iemeslus, kas tās izsauc.

Tas nav iespējams. Bieži viens iemesls izsauc dažādas slimības. Greizsirdība parasti rada redzes un dzirdes pasliktināšanos, izkaisīto sklerozi, galvas traumas, diabētu, locītavu iekaisumu. Taču, ja greizsirdību pavada nevēlēšanās dzīvot, tad grūst uroģeni- tālā sistēma. Ja agresija pārnesta uz bērniem un mazbērniem, sāk sāpēt ceļi un drupt priekšzobi, kuros agresija uzkrājas visvairāk. Pieņemsim, cilvēkam krasi pasliktinās atmiņa. Tas liecina, ka, iespējams, tiek bloķēta greizsirdība vai savas gudrības pielūgsme, vai negribēšana dzīvot, kas radusies liktenīgu nepatikšanu dēļ. Greizsirdība - tas ir naids pret citiem ļaudīm, nevēlēšanās dzīvot - naids pret sevi. Nicinājums pret cilvēkiem - tā ir īpaša naida forma. Naids rodas apziņā, tāpēc tiek bloķēts ar galvas slimībām. Taču tās pašas programmas var pietiekami labi bloķēt ar ādas slimībām, pie tam tas ir pats saudzējošākais variants. Ada ir viena trešdaļa no cilvēka ķermeņa. Enerģētiski ādas izsitumi liecina ne tikai par to, ka kaut kas nav kārtībā, bet arī par

spēcīgu aizsardzību. Vieta, kurā rodas kāda ādas slimība, nav cieši saistīta ar iemeslu, taču saikne tomēr ir. Ja sievietei ir izteikta lepnība un greizsirdība ' vai arī savas ārienes dievināšana, tad rodas defekti uz sejas un kakla. Ja ir noturīga nevēlēšanās dzīvot - tiek skarti gurni, vēders, jostasvieta. Ja traucējumi nodoti bērniem un mazbērniem - cieš kājas. Ja ir savu spēju pielūgsme - cieš rokas. Lūk, kā, piemēram, attīstās vēzis greizsirdības gadījumā. Ja cilvēkam ir ass raksturs un to pastāvīgi nomoka sliktas, greizsirdības pilnas domas par citiem, rodas smadzeņu vēzis. Ja ir bieža agresīva apvainošanās uz tuviniekiem, rodas aknu vēzis. Aizvainojums uz sevi un nevēlēšanās dzīvot izsauc uroģenitālās sistēmas audzējus. Ja greizsirdība izpaužas nicinājuma veidā, kas parasti pārvēršas pašiznīcināšanās programmā, tad iespējams smadzeņu un uroģenitālās sistēmas vēzis, ko nosaka nianses, dzimtas vājās vietas. Bīstamākā ir mīlestības nogalināšana sevī vai citā greizsirdības dēļ. Ja nepiedzimst bērns, kuram bija paredzēts tikt ieņemtam, rodas plaušu vai uroģenitālās sistēmas vēzis vai astma. Taču var būt ne tikai uroģenitālās sistēmas bojājums, lauks deformējas pirmās čakras rajonā, tātad var būt arī zarnu trakta vai taisnās zarnas vēzis. Var būt arī smagas traumas, redzes un dzirdes pasliktināšanās vietā var būt epilepsija. Tātad stingras atbilstības starp saslimušo orgānu un iemeslu, kas to izsaucis, nav.

Man Maskavā kāds žiguļa šoferis sāka žēloties par to, ka nepanes slēgtu telpu, tāpēc nevar braukt metro.

- Pārstājiet cilvēkos redzēt slikto un nosodīt viņus, un varēsiet mierīgi braukt ar metro.

Vadītājs bija apstulbināts.

- Bet kāds tam sakars ar metro?

-Jūs tikko manā klātbūtnē nemitīgi visus lamājāt. Jums lepnība ir nāvējošā līmenī. Tātad gaidāma vai nu nāve, vai smaga galvas trauma, vai slimības. Bet, tā kā jūs tomēr esat labsirdīgs cilvēks, jūsu lepnība tiek mazināta saudzējošā veidā. Pārstājiet nosodīt cilvēkus, lūdziet piedošanu Dievam par to, ko agrāk esat sastrādājis, un būsiet vesels.

Vai arī cits piemērs. Kāds vīrietis man pastāstīja, ka viņi divatā ar draugu izklaidējušies ar vienu dāmu, bet viņa izrādījusies slima ar venerisko slimību. Draugs inficējies, bet viņam nekas neesot noticis. Ārstiem šī situācija ir neizprotama, kaut arī tādi gadījumi nav retums. Es viņam paskaidroju:

Tu esi labsirdīgs pret sievietēm, un tu neesi pieķēries miesīgām baudām. Kad gadījās neveiksmīgi seksuāli piedzīvojumi, krāpšana, apvainojumi, venēriskās slimības, tu nevienu nenicināji un nenosodīji, tāpēc imunitāte tev ir lielāka. Tas nedod simtprocentīgu garantiju, taču dod iespēju ātrāk izārstēt slimību vai nesaslimt vispār.

Reizēm cēloņa un seku atbilstība izskatās paradoksāli. Reiz lidojuma laikā mans kaimiņš atzinās, ka paniski baidās lidot lidmašīnā, turklāt bērnībā un jaunībā viņam tas paticis, bet pēc tam pēkšņi radušās milzu bailes.

-Jums grūti būs tam noticēt, taču jūs baidāties ne jau no augstuma un ne no lidmašīnas. Jūs iekšēji esat ļoti greizsirdīgs cilvēks. Greizsirdība - tā ir pieķeršanās attiecībām un, kad tās trūkst, cilvēks izjūt paniskas bailes vai naidu, vai nevēlēšanos dzīvot. Šajā gadījumā jūs izjūtat bailes tādēļ, ka pārtrūkst saikne ar Zemi un visu laicīgo, bet bailes parādījās, kad jūs kļuvāt stipri greizsirdīgs pirmo reizi.

Sarunu biedrs paraustīja plecus.

-Izklausās dīvaini.

-Nekā dīvaina. Kad jūs pirmo reizi iemīlējāties?

-  Deviņpadsmit gadu vecumā.

-Kad sākāt baidīties no augstuma?

-Divdesmit gados.

-Nu tad arī izdariet secinājumus. Jūs iepazināties ar meiteni un sākāt baidīties, ka attiecības ar viņu izjuks. Tā radās greizsirdība, aizvainojums, bet viens no to bloķēšanas veidiem ir bailes no augstuma.

-Tātad lidot ar lidmašīnu es drīkstu?

-Ja pārvarēsiet baiļu sajūtu, tad jā. Taču kosmiskajā kuģī jums iesēsties būs grūti un kosmonauts no jums neiznāks.

-  Un par kosmonautu būt ir bīstami?

-   Protams, ja ir pārāk stipras piesaistes laicīgajam, tad psihotrauma var pārsniegt bīstamo robežu. Taču tiem, kas bijuši orbītā, pēkšņi atklājas spējas. Mediķi un psihologi ievērojuši, ka orbītā bijušo cilvēku psihe mainās. Viņiem ir vieglāk sākt ticēt Dievam, kļūt par gaišreģiem, atklāt savas spējas, sajust Visuma vienotību un garīguma prioritāti tajā. Tāpēc iziešana kosmosā, skats uz Zemi no malas, mēģinājums saprast citu pasauļu un civilizāciju loģiku aktivizē cilvēka garīgās struktūras, samazina pieķeršanos laicīgajam un rezultātā ārstē. Aizraušanās ar fantastiku jauniešu vecumā ļoti labvēlīgi darbojas tai pašā virzienā. Turklāt fantastika no fantastikas atšķiras. Tagad pārsvarā ir tā, ka- viss laicīgais vienkārši tiek pārvietots uz citu Visuma punktu. Tikai vienpatņi var radīt darbus, kas nepakļaujas Zemes loģikai. Kosmosa loģika pārsteidzoši atšķiras no mūsējās. Tur ir pilnīgi cita materiālo vērtību sistēma, kaut arī Dievišķie likumi ir vienādi visiem. īsts fantasts nepārnes uz Kosmosu sakņudārzu, lāpstu un grābekli, saglabājot Zemes loģiku un sakaru. Viņš var uz Zemes paņemt tos pašus priekšmetus, taču, piesātinājis tos ar ārpuszemes loģiku un izveidojis citus sakarus, rada fantastisku, no Zemes atšķirīgu pasauli. Pasaules pamatkonstrukciju nosaka nevis priekšmeti, bet sakari starp tiem, tas ir, lauka struktūru kodējums, jo jebkuras pasaules konstrukciju nosaka tās garīgā loģika. Tātad mākslinieks, kas gleznā attēlo nevis priekšmetus, bet sakarus starp tiem, kuri pauž no Zemes loģikas atšķirīgu loģiku, ir fantasts, kaut arī viņš visu dzīvi var gleznot klusās dabas ar krūzēm un sīpoliem. Māka izslēgt Zemes loģiku un pārslēgties uz citu pasauļu loģiku noteica cilvēka spēju līmeni, vai viņš būtu mags vai gaišreģis, mākslinieks vai darījumu cilvēks. Tagad, lai pilnvērtīgi audzinātu bērnus, pasaku lasīšanai, spēlēm ar pārvērtību elementiem, teātra izrādēm, labām fantastikas filmām līdztekus ar ētiku un ticību Dievam jākļūst par nepieciešamu audzināšanas elementu. Tas viss mās gaida tuvākajā nākotnē.

Mana paciente godīgi atzīstas:

Esmu gatava pieņemt jebkuras nepatikšanas, zaudējumus, kataklizmas, bet kā lai pieņem to, ka tuvs cilvēks var izrādīties par nodevēju un nelieti, ar vārdiem var tā apvainot, ka dzīvot negribas? Un vai viņš tik un tā jāmīl?

Domāju, ka pirms dažiem gadiem es viņai būtu piekritis. Man pašam grūti pieņemt tās patiesības, pie kurām esmu nonācis. Taču tagad atbildu:

-    Kļūstiet par dzīvnieku, un jums nebūs tādu problēmu.

-  Kāpēc par dzīvnieku?

-Tāpēc, ka mīlestības jūtas dzīvo pēc vieniem un tiem pašiem principiem. Ja tās pieķeras Zemei, tad piepildās ar agresiju un iet bojā. Lai attīrītu mīlestību no šīs iekšējās un nepamanāmās agresijas, vajadzīga ārēja agresija. Programma tiek dzēsta ar kontrpro- grammu. Šī ārējā agresija nāk pie mums kataklizmu, bēdu un nelaimju formā. Dzīvniekiem tas īstenojas ar tiešu fiziskā apvalka sagrāvi, bet cilvēkiem sākumā ieslēdzas smalkāks mehānisms. Notiek nevis ķermeņa, bet ar to saistīto lauka struktūru, tas ir, emociju sagrāve. Māka atdalīt ar ķermeni saistītās emocijas no augstākām emocijām - mīlestības jūtām, kas nav saistītas ar laicīgo, - tā arī ir attīstība. Prasme pieņemt ķermeņa un ar to saistīto emociju sagrāvi - tā ir prasme saglabāt mīlestību sirdī. Ir jāsaprot, ka ārēja pretošanās tam rada agresiju, kas nogalina mīlestības jūtas. Agresija - tā ir līme, kas formu pielīmē saturam, visu laicīgo un materiālo - mīlestības jūtām. Iedomājieties, ka jāsu dvēsele aptraipījusies ar agresiju, taču ar dažām situācijām, kas pazemo jūsu ķermeni, agresiju var noņemt. Tomēr, ja piesārņojums ir dziļāks un smalkāks, tad bieži vien nedz ar nāvi, nedz slimību, nedz nelaimi dvēseli nav iespējams attīrīt, ir jābūt daudz izsmalcinātākam trāpījumam. To var veikt tikai ar tuva cilvēka palīdzību, caur kuru tiek skartas vissmalkākās un visjutīgākās stīgas. Prasme minētajā situācijā saglabāt mīlestību attīra dvēseli daudz efektīvāk nekā desmitiem nāvju, sakropļojumu, traumu un slimību, tas ir, māka dvēseles mokās saglabāt mīlestības jūtas dod iespēju pacelties attīstības pakāpēs, kas ir augstākas par tām, kurās mēs atrodamies pašlaik.

-  Tas ir pārsteidzoši, bet mans vīrs atmetis dzeršanu, - stāsta paciente.

-Dabiski. Jās noņēmāt agresijas programmu pret viņu savā zemapziņā. Šajā gadījumā - greizsirdības dēļ, tas ir, no vēlēšanās mīļoto cilvēku, ģimeni un likteni padarīt par dzīves jēgu. Saprotiet vienkāršu atzinumu radinieku karma ir līdzīga. Sievas un vīra pieķeršanās laicīgajam principā ari līdzīgas. Jo lielāks ir nosodījums un nicinājums pret dzīvesbiedru, jo ātrāk jūs viņu slīcināt un slīkstat kopā ar viņu. Jo dziļāk jās attīrāties, jo drīzāk glābjat viņu un sevi. Sievietes iekšējais stāvoklis lielā mērā nosaka vīrieša izturēšanos. Vai esat dzirdējusi teicienu: «Augstdzimušu sievieti var pazīt nevis pēc tā, kā viņa uzvedas, bet pēc tā, kā pret viņu izturas vīrieši»? Vīrieša taktisko izturēšanos nosaka sieviete, bet sievietes stratēģisko rīcību - vīrietis. Iekšējais un ārējais ģimenes stāvoklis ir atkarīgs no abiem.

Vīrietis man konfidenciāli paziņoja:

-   Man ar manu dāmu nekas nesanāk. Sākumā viss bija normāli, bet pēc tam - nekā. Arī pamest viņu nevaru un tāpēc mokos.

Jūs iekšēji esat ļoti greizsirdīgs cilvēks. Tagad viss it kā ir rimies, taču jaunībā jās ielaidāt dvēselē daudz agresijas. Jo stiprāk jūs piesaistāties sievietei, jo spēcīgāka ir jūsu agresija. Arī viņai agresija atbilstoši pieaug, jo viņa arī ir greizsirdīga. Jums vēlams izdarīt divas lietas: pirmā - attīriet savu dvēseli no greizsirdības, otrā - nespiediet ķermeni darboties, ja tas negrib. Nebaidieties no periodiskas potences mazināšanās. Viss dzīvais virzās pa sinusoīdu. Nespiediet ķermeni darboties, ja nav sākusi darboties dvēsele. Aizejiet pie savas dāmas, runājieties ar viņu, taču izslēdziet seksuālos elementus.

-   Vai tikai ar dvēselēm kontaktēties? - viņš jautāja.

-Jā, bet pirms tam obligāti attīrieties no greizsirdības.

Pēc pāris dienām viņš atkal ieradās pie manis uz pieņemšanu.

Divas dienas lūdzos, visu dzīvi pārskatīju, no agresijas atbrīvojos, pēc tam satikos ar savu dāmu, domāju neko «tādu» nedarīt tikai dvēseles apmierinājumu saņemt. Bet te man tā sacēlās!

-  Sakiet, ja es ar savu iepriekšējo agresiju provocēju otru cilvēku uz to, lai viņš mani apvainotu, pazemotu un aizvainotu, tas ir, pavedinu viņu uz grēku, tātad man jālūdz Dievam piedošana par to, ka ar savu iekšējo nepilnību esmu ievedis otru kādinājumā?

-Jā, - es atbildu.

-  Un jālūdz piedošana arī par otru cilvēku, kuru esmu ievedis grēkā?

Samulsis skatos uz viņu.

-Ziniet, acīmredzot jums ir taisnība.

LAULĪBAS PĀRKĀPŠANA

Reizēm sarunas ar pacientiem izvēršas filozofiskos disputos. Lai izārstētu cilvēku, jāmaina viņa pasaules uzskats. Tas ir sarežģītāk nekā vienkārši aprakstīt cilvēka dzīvi un pateikt viņam, par ko tam jālūdz Dievs.

-Jūs apgalvojat, - paciente man saka, - ka tad, ja vīrs krāpj sievu, ķildojas ar viņu, nerādās mājās, viņš viņu ārstē. Uz ko gan jūs aicināt? Tā jau ģimenes jūk laukā.

-Jūs mani esat nepareizi sapratusi. Ja cilvēkam ir gangrēna, tad kāja viņam jānogriež un tas jāuztver kā glābšanas mehānisms, bet tas nenozīmē, ka es aicinu griezt kājas visiem cilvēkiem. Esmu speciālists dvēseles «augoņu» un «netīrumu» jomā, kas izraisa slimības. Tas viss, ko es stāstu, ir dvēseles piespiedu attīrīšanas mehānisms. Ja mēs pratīsim pieņemt tādu attīrīšanos, arī dvēsele attīrīsies. Cilvēces attīstība sākas ar attīrīšanās piespiedu metodēm. Apkārtējā vide traumē viņu, pazemo, lauž. Ja cilvēks to iekšēji pieņem, tad vairs nevis vide dzen viņu uz priekšu, bet viņš pats iet uz priekšu. Labprātīga attīrīšanās - tā pirmkārt ir tieksme un vēlēšanās savienoties ar Dievu. Tā ir tieksme uz garīgu pilnveidošanos, tas ir miesas vēlmju ierobežošanas periods, lai tiktu vairāk dots garam.

- Sievietei vīrs ir impotents, un viņa sameklē sev mīļāko. Vai viņa pārkāpj laulību?

Lai tiktu skaidrībā par šo jautājumu, jums jāsaprot mana sistēma. Es jums to īsumā izstāstīšu. Cilvēkam ir divas pamatfunkcijas - paēst un vairoties. It kā pareizi. Taču patiesībā šis formulējums nav precīzs, tāpēc ka cilvēkam ir trīs galvenās funkcijas: pirmā - mīlestība uz Dievu, pēc tam ēšana un vairošanās. Cilvēks skaitīja lūgšanu pirms ēšanas, periodiski atteicās no ēdiena un seksuālajām baudām, lai bloķētu galvenos pieķeršanās punktus laicīgajam. Ēdiena un miesas kults veicina dvēseles un miesas izviršanu. īpaši bīstama ir aizraušanās ar seksuālajām baudām. Vecāki, piesaistījušies ķermenim, aplaupa savu bērnu dvēseles un pārslēdz viņu tieksmi pēc garīgā uz piezemētām vajadzībām. Ienācis zemapziņā, tas sekmē dzimtas deģenerāciju.

Piemēram, līdz X gadsimtam stingri tika ievērota garīgā prioritāte pār laicīgo. Pēc X gadsimta kristietība vairs neuzturēja šo attiecību un sākās pandēmijas. No XIV līdz XV gadsimtam - Renesanses laikmets, viss iepriekšējās trīspadsmit simtgadēs uzkrātais realizējās laicīgās formās. Laicīgā un Dievišķā prioritātes pielīdzinājās. Agrās renesanses laikmetā pārsvarā bija bībeliski sižeti, sajūsma par laicīgo, taču saistītu ar Dievišķo. Vēlās renesanses laikā sākās ķermeņa un ēdiena kults. Renesanses laikmetu pavadīja ne tikai mākslas sprādziens, bet arī visai izlaidīgi tikumi, radās bloķējums - sifiliss, kas bija ievests no Amerikas. Pieķeršanās miesas baudām un vēlēšanās vērtēt mīlestību pret ķermeni augstāk par mīlestību uz Dievu zemapziņā iegāja vienas simtgades laikā un pat ilgāk. Tagad šis process notiek daudz ātrāk. XX gadsimta sešdesmitajos gados Rietumos sākās seksuālā revolūcija. Notika šīs programmas iekļūšana zemapziņā, un septiņdesmito gadu vidū tā cilvēces karmā bloķējās ar AIDS un ģimenes kā tādas deģenerāciju. Tas, starp citu, ir viens no islama aktivizācijas iemesliem. Tajā attieksme pret ķermeni ir diezgan skarba. Islamā ir spēcīga sieviešu pazemošanas programma.

Mūsu Zeme pēc enerģētikas ir mūsu māte, bet Saule - tēvs. Sievietes pazemošanas programma ir visa laicīgā pazemošanas programma. Un šajā jomā islams un citas Austrumu reliģijas darbojas kā pretsvars Rietumu civilizācijai, kurā laicīgā aspekts ir pastiprināts. Sistēma darbojas nevainojami. Jo stiprāk Rietumu civilizācija pieķertos piezemētām vērtībām, jo stiprāk būtu jāpieaug agresijai pret laicīgo. Un šis process var noslēgties ar visa laicīgā sagrāvi, starp citu, arī ar atomkaru. Lai cik dīvaini, situācija ir atrisināma, tikai Rietumu kultūrai atgriežoties pie garīgu vērtību prioritātes un garīgas audzināšanas.

Laicīgo, materiālo iemiesojošās sievišķās sākotnes pazemošana notiek vīrišķās, tas ir, garīgās sākotnes pielūgsmes, absolutizācijas dēļ. Agrāk attīstība norisa, šīs sākotnes pārmaiņus pazemojot. Tagad amplitūda ir tā pieaugusi, ka tas var beigties ar bojāeju. Spirālei jātop nomainītai ar dubultspirāli, tas ir, priekšroku dodot nevis tikai laicīgajam vai garīgajam, bet tos dialektiski savienojot un izejot jaunā līmenī.

Es redzu, ka sieviete neizprot manis teikto, tāpēc apstājos un atkal atgriežos pie aizsāktās tēmas.

- Paskaidrošu jums ar piemēru.

Pie manis griezās sieviete ar tipisku problēmu. Viņas septiņpadsmitgadīgā meita bija nonākusi nepatīkamā situācijā. Jauns puisis bija iemīlējies viņā un gribēja izdarīt pašnāvību. Māte bija ļoti uztraukusies un nezināja, ko darīt.

«Sakiet,» es apvaicājos mātei, «vai jūsu meitu nav mēģinājuši izvarot?»

Māte bija ļoti izbrīnīta.

«Nekā tamlīdzīga, kāpēc jūs tā jautājat?»

«Jūsu meita programmē visus puišus uz seksuālu tieksmi pēc viņas. Tas notiek neapzināti. Mīlestība pret vīriešiem un seksuāliem priekiem viņai ir daudzreiz stiprāka par mīlestību uz Dievu. Bloķēts tas tiek visai bargi - ar izvarošanām, venēriskām slimībām, sieviešu slimībām, neauglību. Tas, ka puisis gribēja beigt dzīvi pašnāvībā, liecina, ka viņas programma ir lielāka par bīstamo līmeni. Kamēr viņas emocionālā pasaules uztvere nemainīsies, izredzes uz laimīgu dzīvi, laimīgu ģimeni un veselu bērnu dzemdēšanu ir ļoti mazas.»

«Bet vai to var kaut kā novērst vai ne?» jautāja māte.

«Protams. Jās pati taču viņai to visu nodevāt gan iepriekšējā dzīvē, gan šajā. Līdz viņas ieņemšanai jās, skatoties uz vīriešiem, domās nodarbojāties ar seksu ar viņiem. Jūs pastāvīgi veidojāt programmu seksuālai tieksmei pēc vīriešiem. Un vēl - iekšēji jūs izvirzījāt pretenzijas pret vīru, tātad ilgu laiku «griezāt riteni», kurš tagad «griež» jās un jāsu meitu. Pārskatiet vēlreiz visu dzīvi. Lūdzieties un lūdziet piedošanu par visiem brīžiem, kad apvainojāties uz vīru un nosodījāt viņu, un lūdziet piedošanu par to, ka daudzus gadus jūs savas jūtas vērsāt nevis uz garīgo, bet uz piezemēto, lūdziet, lai no vēlēšanās padarīt miesas apmierinājumu par mērķi, galveno prieku tiktu atbrīvoti bērni un mazbērni.»

Apklustu un skatos uz pacienti, kura sēž man blakus un kurai esmu pastāstījis šo gadījumu. Dažkārt ar piemēru var izskaidrot labāk nekā ar pārliecināšanu.

-Atgriezīsimies pie tā, ar ko jūs sākāt. Pie manis bieži griežas vīrieši, kuriem sākusies impotence vai zūd vēlēšanās pēc tuvām attiecībām ar sievu. Un iemesls parasti ir nevis viņos, bet sievās. Sieva zemapziņā jūt spēcīgu tieksmi pēc seksuāla apmierinājuma, un tas viņai var maksāt dzīvību vai izvērsties par smagu slimību. Piespiedu bloķēšana izskatās tā: vai nu vīrs saslimst ar venerisku slimību, vai pastāvīgi krāpj, pazemojot viņu kā sievieti, vai arī atrod darbu, kura dēļ reti ir mājās. Ja tas nenotiek, viņam samazinās potence. Jo mazāk sieva viņu nosoda un izsaka viņam pretenzijas, jo vairāk ir izredžu, ka viss atjaunosies, un otrādi - jo vairāk pretenziju un apvainojumu, jo mazāka būs vīra vēlēšanās un tieksme pēc sievas. Miesaskārām sievietēm tiek doti impotenti vīri, vai arī liktenis padara viņas par prostitūtām, lai liegtu tām vēlēšanos gūt seksuālu apmierinājumu. Tāpēc māka neizvirzīt pretenzijas pret likteni, kad jums kaut ko iedevuši par maz, un neiztērētos spēkus atdot garam, kad nav iespējas atdot miesai, - tā ir māka būt veselam.

Pastāv vairāk nekā septiņdesmittūkstoš slimību, un katra no tām tiek ārstēta citādi. Garīgā līmenī ir mazāk cēloņu, tādēļ mazāk arī zāļu. Galu galā visām slimībām iemesls ir viens - nepietiekama mīlestība uz Dievu. Mīlestība - tā ir vēlēšanās savienoties ar kaut ko. Ja cilvēkam ir cēla vēlēšanās savienoties ar Dievu, tad viss notiekošais, lai cik nesaprātīgs un netīrs tas būtu no laicīgā viedokļa, vienmēr ir piepildīts ar slēptu augstāku jēgu un Dievišķu loģiku. Ar tādu uztveri dvēsele nepieķeras Zemei, un tad arī slimības nenomoka. Apkopojot manu pētījumu jēgu, var teikt tikai vienu: dzīves mērķis ir mīlestība uz Dievu.

Tas viss taču jau izsenis it kā ir zināms. Atšķirība ir tā, ka cilvēce vadīja mašīnu, spaidot pedāļus un grozot stūri. Motoru pārzināt vadītājam nevajadzēja. Mehāniķis, kurš pārzināja motoru, aizgāja, bet šoferis palika. Motors nopietni saniķojās. Lai to izlabotu, bija jāzina konstrukcija. Manas dzīves jēga bija pasaules konstrukcijas pētīšana - ne tikai fiziskās, bet arī garīgās. No garīgās pasaules konstrukcijām veidojas visi cilvēku pasaules postulāti, likumi un baušļi. Es nevienu ne uz ko neaicinu, es cenšos saprast pasaules baušļus un cilvēku ārstēšanas pieredzi un šo informāciju nodot citiem.

Pēdējā laikā mani aizvien biežāk lūdz izskaidrot sarežģītas un neizprotamas situācijas. Es to daru ar prieku. Lai saprastu Visuma mehānismus, ir nepieciešamas situācijas, kas neiekļaujas parastās loģikas ietvaros. Es braucu mašīnā un sarunājos ar pieredzējušu ārstu par to, kas ir slimība. Viņš lūdz mani, lai es to diagnosticēju medicīniskā līmenī.

-Viss ir normāli, tikai aknām un aizkuņģim traucēta enerģētika. Uzkrājies daudz nicinājuma pret sievietēm.

-  Agrāk bija, - viņš atbild, - tagad tā nav.

-Viss, kas agrāk bijis, pastāv mūsos visu laiku. Ja

mēs daudzkārt paužam negatīvu attieksmi pret kaut ko, tad emocija neaiziet un pakāpeniski saēd dvēseli. Tikai nesen es uzzināju, ka nicinājums ir daudz bīstamāks par naidu. Nicinājums ļoti ātri pagriežas atpakaļ un pārvēršas par pašiznīcināšanās programmu. Izrādās, emocijas bīstamību nenosaka tās spēks, bet tas, cik dziļi tā iekļūst dvēselē. Bieži vien cilvēks atmet naidu un aizvainojumu, bet turpina nicināt un nosodīt un pēc tam saslimst un nomirst. Pateikt: «Es nejūtu naidu,» - un pārstāt nīst ir diezgan vienkārši. Pateikt: «Es neapvainojos,» - un pārstāt apvainoties - to izdarīt ir krietni grūtāk, tādēļ ka aizvainojums iekļūst dziļāk par naidu. Nejust nicinājumu pret nepilnīgu cilvēku, kurš izturas pretēji Zemes loģikai, bieži vien nav pa spēkam pat līdzsvarotiem cilvēkiem. Tikai nedaudzi spēj nejust nicinājumu pret nelieti, muļķi un nodevēju. Ir ļoti grūti mīlēt cilvēku, kurš to nav pelnījis.

-   Ko nozīmē - mīlēt cilvēku? Bet ja es pret šo cilvēku esmu pilnīgi vienaldzīgs?

Mīlestība - tas ir garīgo struktūru eksistences veids. Ķermenim, lai dzīvotu, jāuzņem barība un jāvairojas, bet lauks pastāvīgi jāuztur pirmavotam. Lauks rada vielu, un savukārt lauku uztur pirmavots, tas ir, primārā informācija realizējas kā lauka struktūra, bet pēc tam - kā viela. Mūs radījušais pirmcēlonis turpina mūs veidot pastāvīgi. Uzskats, ka Dievs rada Visumu, eksistē ne vienu vien gadsimtu. Dvēsele ir lauka struktūra, un, lai eksistētu, tai pastāvīgi jātiecas uz pirmavotu. Mīlestība uz Dievu - tā arī ir šāda kontakta realizācija. Dvēseli piepildījušas mīlestības jūtas liecina par spēcīgu kontaktu ar pirmcēloni. Šīs jūtas cilvēkos pastāvīgi auga, un tagad mīlestības piepildītības līmenis ir krietni augstāks nekā pirms dažiem tūkstošiem gadu. Taču, lai izdzīvotu, šim līmenim šobrīd jābūt vēl daudz augstākam.

Mēs visi mīlam viens otru, tikai neapzināmies to. Teiksim, es mīlu cilvēku par deviņdesmit procentiem, bet mana apziņa pieņem to kā absolūtu vienaldzību. Ja es mīlu viņu par simt procentiem - tā jau ir milzīga, neprātīga mīlestība. Ja mīļotais cilvēks pret mani izturējies nelietīgi un manas mīlestības līmenis nokrities līdz deviņdesmit procentiem, tad man par to slimības nebūs, bet, ja līdz septiņdesmit astoņdesmit procentiem, tas man var beigties ar slimību un nāvi. Lai tas nenotiktu, man savā pasaules uzskatā jāpieņem, vienkārša patiesība: lai cik nelietīgs pret mani būtu bijis cilvēks, man nav tiesību atteikties no mīlestības pret viņu. Mīlestības jūtu mazināšana — tā ir atšķelšanās no pirmavota un rezultātā - garīgo un fizisko struktūru degradācija. Tāpēc jebkurā situācijā jādarbojas stingram likumam: mīlestības jūtas ir svētas un neaizskaramas, un tām uzbrukt nedrīkst. Bet, lai būtu vieglāk pildīt šo likumu, jāsaprot, ka nicinājums un nosodījums nogalina mīlestību pret otru cilvēku.

Mēs turpinām sarunu, un pēkšņi mans sarunu biedrs negaidīti atceras:

- Zini, bet es esmu sajutis, ka nicinājums ir ļoti bīstams. Man bija sarežģīta situācija. Mans paziņa faktiski nodeva mani. Es sajutu tādu naidu pret viņu, ka nespēju viņu ne redzēt. Pēc tam sapratu, ka tas slikti beigsies - pirmām kārtām man. Centos ar gribasspēku aizliegt sev nīst, taču bez panākumiem. Tad es sāku lūgt piedošanu Dievam, un naids izgaisa, taču pēkšņi sajutu, ka esmu sācis šo cilvēku nicināt, un šoreiz man nebija tāda spēku zuduma kā tad, kad nīdu. Jutos normāli, taču dvēselē pakāpeniski sāka uzkrāties kaut kādi netīrumi, ar ko bija grūti likt galā, taču ar lūgšanām un grēku nožēlu man izdevās to likvidēt.

Tev ir labi attīstīta pašsaglabāšanās sistēma. Dvēsele visvairāk piesārņojas, kad tā atsakās no mīlestības, un vislabāk atteikšanos ārstē smagas slimības. Slimība - tās ir zāles dvēselei. Mīlestība arī ir zāles dvēselei, bet, kādas zāles dzert - rūgtās vai saldās, - to cilvēks izvēlas pats.

-  Daudziem mīlestība ir kaut kas abstrakts. Ko lai viņi dara?

Katra cilvēka dvēselē uzliesmo mīlestības dzirksts. Sākumā jāiemācās tās nedzēst, tas arī nav maz.

Mēs turpinājām apspriest šos jautājumus un sākām runāt par kādu interesantu gadījumu. Pirms dažiem gadiem mans sarunu biedrs bija lūdzis paskatīties meiteni, kurai no acīm periodiski - kā asaras - pilēja asinis. Ārsti diagnozi nevarēja noteikt. Es paskatījos meiteni distancēti un teicu, ka ir jāārstē tēvs, viņa pasaules uzskats. Vecāki uz pieņemšanu neatnāca, un es aizmirsu par šo gadījumu.

-  Vai zini, ar ko viss beidzās? Meiteni vajadzēja vest izmeklēt uz Vāciju, un neilgi pirms tam man bija vīzija, - stāsta mans sarunu biedrs, - ka vajag aiziet uz baznīcu un nopirkt trīs sudraba krustiņus, un apsvētīt tos. Es aizgāju un to izdarīju. Atceros, ka pavaicāju garīdzniekam, vai krustiņi jānēsā vai jātur mājās. Viņš teica, ka jāuzkar kaklā, taču pastāvīgi varot arī nenēsāt. Diena bija apmākusies, taču, izgājis no katedrāles, ieraudzīju sev virs galvas žilbinoši zilu debesu apli, kurā spoži spīdēja saule. Pēc piecām minātēm mākoņi atkal visu bija aizklājuši. Vēlāk es pajautāju mācītājam, ko tas varēja nozīmēt. «To sauc par Svētā Gara nolaišanos,» viņš paskaidroja. Vācijā meitenei nekādu patoloģiju neatklāja, pēc mēneša asiņainās asaras pazuda.

Es paskatījos meitenes lauku un ieraudzīju to pašu nāves hieroglifu, ko pirmajā reizē, taču tagad tas bija kļuvis izplūdis, neskaidrāks. Pamēģināju novērtēt meitenes lepnību, kura agrāk bija nāvējošā līmenī, un ieraudzīju, ka programma ir slēgta. Pēc tam paskatījos viņas tēva lauku un visu sapratu. Lauku bija sarāvušas un deformējušas spēcīgas pašiznīcināšanās programmas.

Vai zini, sargeņģelis aizsargā meiteni, taču tēvam jāsavāc tas, ko viņš nodevis meitai. Tēvam piemīt milzīga lepnība, augstprātība un nicinājums pret cilvēkiem un apkārtējo pasauli. Nicinājums rodas galvā, apziņā, tāpēc vispirms cieš galva. Nicinājums pret mīļoto cilvēku var izsaukt redzes pavājinā- šanos, priekšzobu izkrišanu, sāpes ceļos, pēdu deformācijas un tā tālāk. Asiņainās asaras liecināja, ka meitenes organisms gatavojās tam, ka bargi tiks bloķēta viņa lepnība, augstprātība un nicinājums pret cilvēkiem. Pieskaršanās tam, ko sauc par Svēto Garu, attīrīja meitenes dvēseli. Tā kā meitene* apziņa bija tīra, sāka attīrīties viņas dvēsele un ķermenis, bet tēvam pasaules uzskats un apziņa neattīrījās, tāpēc viņa dvēseles attīrīšana bija saistīta ar ātrāku tā sabrukšanu, kas viņu piesārņojis: ķermenis un tā interešu absolutizācija. To, ko tēvs varēja saņemt pēc divdesmit trīsdesmit gadiem, viņš saņems divu gadu laikā, tādējādi glābjot meitu no slimības un nāves.

- Tas nozīmē, ka ātrs sods - tā ir svētība?

-Jo ātrāk cilvēku soda par nepareizu uzvedību, jo gudrāks viņš kļūst, bet, lai cilvēks attīstītu savu individualitāti, viņu nedrīkst uzreiz sodīt, bet jādod patstāvīgas attīrīšanās iespēja. Iepriekšējās simtgades bija brīvības gadsimti, kas veidoja individualitāti, intelektu un civilizāciju. Tagad, kad šis potenciāls izsmelts, iestājas kārtējais Visuma likumu, garīgā un Dievišķā loģikas iepazīšanas periods, tāpēc ikkatrs tagad paspēj pamanīt tiešu saikni starp rīcību un sekām, iestājas laiks, kad cilvēku apziņā rodas sapratne par to, ka Dievišķie likumi ir primāri un laicīgie - sekundāri. Jo tīrāka ir cilvēka dvēsele, jo ātrāk viņš tiek sodīts par pārkāpumu. Ja dvēseli attīrīt cilvēkam ir grūti un viņš nepaspēj to izdarīt, tad tiek sodīts vienreiz un uz ilgu laiku. Taču no augstākā skatupunkta starp viņiem nav atšķirības: katram ir savs ceļš pie Dievišķā. Dvēseli Zemei piesaista un karmu padara smagu intelekts, saprāts un spējas. Jo vairāk ir to, jo vairāk laicīgu labumu. Pārvarēt to var, ja pārstāj balstīties uz intelektu un laicīgām vērtībām. Taču, jo lielāka cilvēka dvēselē ir mīlestība uz Dievu, jo vairāk saprāta, spēju un laicīgu vērtību tas saņem. Un, jo stiprāka ir saikne ar dievu, jo vairāk dots ir spēju un iespēju, un zemes laimes, un jo stiprāka ir dvēseles piezemēšanās un karmas smagums. Lai to pārvarētu, vairākkārt ir jātiecas pie Dieva. Tāpēc cilvēki ar tīru dvēseli atšķiras no cilvēkiem ar netīru dvēseli tikai laicīgā plānā. Dievišķajā viņi vienkārši atrodas uz dažādiem pakāpieniem tieksmē pie Dieva. Visi tie, kam iepriekšējās dzīvēs bija spējas, augsts intelekts, nodrošināta materiālā labklājība un kas tam visam pieķērās un sāka atteikties no mīlestības pret cilvēkiem, nicināt viņus, šajā dzīvē ievāc neveiksmju un slimību ražu. Izdzīvo tikai tie no viņiem, kas par savu dvēseli rūpējas vairāk nekā par ķermeni.

Bet ja cilvēks ir gatavs mīlēt tikai vienu, bet pārējos neieredz?

- Mīlestība - tā ir tieksme savienoties ar to, ko mīli, bet viss, kas cilvēkam apkārt, - tas ir mīlestības izpaušanas līdzeklis. Ja es mīlu Dievu, tad mīlēšu visu, kas man apkārt, un nekam nepieķeršos. Mīlestība pret visu pasauli un pret cilvēkiem - tā ir zīme, ka es Dievu mīlu vairāk par visu. Bet, ja es pret visu esmu vienaldzīgs, visu nicinu un mīlu tikai vienu cilvēku, - tā ir zīme, ka es viņu vērtēju augstāk par Dievu. Pieķeršanās tikai mījotajam cilvēkam rada ļoti daudz problēmu un slimību. Kamēr cilvēks apziņā absolutizē seksu, tas nav bīstami, bet, tiklīdz tas iekļūst dvēselē un zemapziņā, tad vai nu ieslēdzas neauglības mehānisms, vai pielīp veneriskās slimības kā šīs programmas bloķēšana. Kāpēc sifilisu ārstēja ar badošanos? Ēšana, dzeršana un vairošanās ir galvenās ķermeņa funkcijas. Ja šīs funkcijas absolutizē, ir sarežģītāk ārstēt slimības. Tātad periodiska atturēšanās no dzimumattiecībām, bagātīga ēdiena, alkohola ir ne tikai ārstniecisks, bet arī profilaktisks pasākums pret daudzām slimībām, ieskaitot veneriskās.

Mans sarunu biedrs aizdomājas un pēc brīža ierunājas:

-Lūk, fakts, kuru grūti izskaidrot. Tādi gadījumi sastopami aizvien biežāk. Sievietei ņem uztriepes - analīzes ir tīras. Grūtniecības laikā apskatē tiek atklāta infekcija, piemēram, trihomonas. Ārstēšana

nenotiek. Pēc dzemdībām atkal ņem uztriepes analīzes tīras, infekcijas nav. Jautājums - kur sēž infekcija?

Es smaidu, jo esmu jau pētījis līdzīgu gadījumu un varu paskaidrot, kas par lietu.

-Reiz skatījos kādu dāmu, un viņa man pastāstīja dīvainu gadījumu. Viņas vīru iesēdināja cietumā, un tas viņai atvadoties pateica: «Ja ar kādu pārgulēsi, dabūsi gonoreju.» Un, lūk, jau pēc pirmā kontakta viņai atklājas gonoreja, bet partnerim viss tīrs. Otro reizi - atkal tieši tas pats. Trešo reizi - atkal tas pats. Interesantākais ir tas, ka partneriem neko neatrod, bet viņai katru reizi nākas iziet ārstēšanās kursu.

Es paskatījos, kas notiek smalkajā plānā. Infekcija slēpās olnīcu un olvadu rajonā, un vīra dotā programma aktivizēja to noteiktos periodos. Es spriedu tā: kādreiz viņai bija infekcija, kura iekļuva audos un tur palika, bet vīra vārdiskais lāsts to aktivizēja. Atceros, ka iekšēji jutu viņai līdzi: ja pēc tik daudziem ārstēšanas kursiem infekcija saglabājusies, diez vai sieviete varēs izārstēties pilnībā. Toreiz es nezināju galveno - organismam ir izdevīga šī infekcija, un organisms to slēpj un sargā no medikamentiem. Jebkuru infekciju organisms var izdzīt ļoti ātri un bez jebkādām zālēm, bet, ja viņš to neiznīcina, tātad tā viņam ir izdevīga un tiks izmantota noteiktiem mērķiem. Kad seksuālo baudu absolutizācijas programma iekļūst zemapziņā, tā izsmeļ garīgās struktūras un īpaši spēcīgi kropļo bērnu dvēseles. Ja bērna garīgais potenciāls krītas, viņš piedzimt nevarēs, bet, ja piedzims, tad būs ar tik piezemētu dvēseli, ka sāksies deģenerācija. Tāpēc daba bērna piedzimšanas labad piedāvā dažādas bloķēšanas formas: vai nu labprātīgas, kad grūtniecības laikā laulātie ierobežo seksuālās attiecības un vīrs pārslēdzas uz garīgām struktūrām, vai arī piespiedu - apvainojumus, ķildas, krāpšanu un slimības. Ja sieviete gaidību laikā nav spējīga attīrīties, samierinoties ar pāridarījumiem un strīdiem, vai arī ja vīrs rakstura dēļ viņai to nenodrošina, organisms slēptuvē glabā variantu - infekciju, kas, parādoties grūtniecības laikā, zemapziņā bloķēs seksuālā apmierinājuma absolutizācijas programmu un ļaus saglabāt bērna garīgās struktūras un dzīvību. Vai bērns piedzimstot saņems infekciju vai ne, to nosaka vecāku emocijas un viņa personiskā karma. Ja viņa dvēsele ir tīra un nav pieķērusies miesas baudām, bērns būs tīrs visos rādītājos. Tā kā mātes organismam infekcija vairs nav vajadzīga, tas paslēpj to atkal tajās pašās slēptuvēs. Ņemot to vērā, var pieņemt, ka zāles tuvākajos gados zaudēs iedarbības spēku, bet visas infekcijas klās dzīvotspējīgākas, tādēļ ka ir organismam vajadzīgas, jo bez tām garīgo struktūru degradācija var pārsniegt bīstamo robežu un izvērsties pēcteču fiziskā degradācijā. Tātad zinātniekiem galvenokārt jādomā nevis par zāļu izmantošanu, bet par garīgo struktūru kā galvenā cilvēces izdzīvošanas faktora izpēti un attīstību.

ONKOLOĢIJA

Cilvēki mēģina tikt galā ar savām problēmām, vadoties pēc manas pirmās grāmatas, taču es jau sen esmu aizgājis uz priekšu. Lai izārstētu smagu slimību, ar slimnieku jāstrādā pieci seši seansi. Vissarežģītākajos gadījumos jāiziet speciāls ārstēšanas kurss. Ja situācija ir sarežģīta, pacienti man zvana katru dienu. Piecas līdz astoņas lekcijas vakarā pa telefonu - tas man ir normāli, taču, ja gadās kas nopietnāks, kad, neskatoties uz visām manām pūlēm, situācija pasliktinās, tad gan izjūtu mežonīgas pārslodzes. Vienīgā izeja ir atrast jaunus problēmu risinājumus.

Tieši šobrīd man ir tāds gadījums: vai nu vecāki mani nesaprot, vai ir vēl kas cits, taču viņu bērna stāvoklis pasliktinās. Viņš nespēj tikt vaļā no aizvainojuma pret citiem cilvēkiem, īpaši pret vecākiem, bet nosodījums un nicinājums pret vecākiem - tie taču ir paši bīstamākie posmi.

Saprotiet, jūs nevarēsiet piedot cilvēkam, ja uzskatīsiet, ka viņš ir vainīgs, ka viņš ir pāridarījuma autors. Tad, kad jūs ne tikai sapratīsiet, bet arī sajutīsiet, ka autors ir Dievs un ka jebkurš cilvēks ir tikai attīrīšanas instruments, tad nespēsiet apvainoties, pat ja gribēsiet. Jūsu bērnam ir onkoloģija, un viens no galvenajiem lepnību veicinošajiem iemesliem ir vēlēšanās savu gudrību vērtēt augstāk par Dievu. Lepnība - tā ir nevēlēšanās samierināties ar traumējošu situāciju. Laicīgā sagrāve pastiprina kontaktu ar Dievišķo. Atbalsta punkts no laicīgām vērtībām pārvietojas uz mīlestību pret Dievu. Ja jūs nepieņemat attīrīšanās iespēju, kas tiek sniegta, paužot agresiju pret jums, un pievēršat pārāk lielu uzmanību savam ķermenim, tas liecina par jūsu lepnību. Šūnai jārūpējas par sevi un jāstrādā savā labā, bet, ja tā tikai to vien dara, tad kļūst par vēzi. Tā kā galvenā šūnas informācija atrodas lauka struktūrās, tad, tikko rūpes par sevi pārsniedz bīstamo robežu, process jāapstādina, sagraujot to, kas kļuvis par briesmu avotu, tas ir, šūnas fizisko apvalku. Vai arī uz kādu laiku šūnai jāatsakās no rūpēm par sevi un jāstrādā tikai organisma labā. Lai izārstētu bērnu, jums jāmaina savs pasaules uzskats. Kad jūs pārskatīsiet savu dzīvi un to, ko uzskatījāt par nepatikšanām vai nelaimi, pieņemsiet kā Dieva dotu attīrīšanos, kad pateiksieties Dievam par to, tad jāsu laicīgā loģika izslēgsies, bet jās pārslēgsieties uz veselas šūnas režīmu. Kad caur grēku nožēlu noņemat savu agresiju, tinot dzīvi kā kinolentē, un kad lūgšanā atzīstaties mīlestībā uz Dievu, jūs attīrāt dvēseli. Jums tas jādara nepārtraukti. Taču tieši apziņa ar savu pastāvīgo vērtējošo un kritisko attieksmi pret situāciju piesaista jās Zemei un vairo agresiju. Tāpēc tagad laicīgās loģikas un apziņas izslēgšana ir nepieciešama. Vispirms pārtrauciet vērtēt katru situāciju, mēģinājumus saprast situāciju un orientēties tajā. Ja reiz kas noticis - tātad pēc Dieva gribas.

Apziņa sliecas uz diskrētumu un sagrāvi, tāpēc tā ir agresīva. Zemapziņa tiecas uz vienotību, tas ir, uz mīlestību. Mīlestība ir augstākā vienotības forma. Tāpēc, jo lielāku mīlestību jās izjutīsiet pret Dievu un pret visu apkārtējo, jo aktīvāk bērna dvēsele vērsīsies pie Visuma - un slimība paies secen. Varat izmantot jebkuru apziņas apstādināšanas papildtehniku. Tās visas ir saistītas ar ķermeņa prasību ierobežošanu. Gavēnis, badošanās, vientulība, lūgšana - tas viss izslēdz ķermeņa loģiku un aktivizē gara loģiku. Iedomājieties šādu situāciju: cilvēks dzer alkoholiskus dzērienus, pīpē - un normāli jūtas, pārstāj dzert saslimst un nomirst ar vēzi. Kāpēc? Tāpēc, ka alkohols, smēķēšana un narkotikas bloķē apziņu, atslēdz laicīgo loģiku. Taču to pašu un vēl efektīvāk var panākt ar vientulību, gavēni, badošanos, grēku nožēlu, lūgšanu, kā arī veidojot pareizu pasaules uzskatu. Agrāk nekādi nevarēju saprast, kāpēc jogi iegriež mēles pamatni un ierij tās galu meditācijas laikā. Izrādās, ka jebkura doma liek drebēt mēles pamatnei, jo doma ir saistīta ar vārdu. Mēles nekustīgums apstādina domu, tas ir, apziņu. Notiek krasa enerģētikas pārslēgšanās no ķermeņa vajadzībām uz gara vajadzībām. Kad jogs stundām ilgi koncentrējas uz vienu punktu vai stāv ledainā ūdenī, vai praktiski pārtrauc elpošanu, kas ir visstiprāk saistīta ar ķermeņa vajadzībām, notiek tas pats process. Taču tās visas ir zemāko līmeņu tehnikas. Augšējo apziņas slāņu izslēgšana notiek, izjūtot mīlestību pret mūsu Radītāju un jūtot vēlmi pastiprināt kontaktu ar Viņu. Tāpēc galvenais, uz ko jums jāvērš spēki, - tas ir sajust mīlestību uz Dievu, viņa augstāko gribu un loģiku visā notiekošajā. Lūgšana vajadzīga tāpēc, lai mīlestība uz Dievu, lielāka nekā pret visu laicīgo, tiktu nodota pēctečiem.

Onkoloģija -tas ir raksturs. Dzīvspriecīgam cilvēkam saslimt ar vēzi tikpat kā nav iespējams. Smagas, neizārstējamas slimības rodas tad, kad notiek cilvēka orientācijas un Visuma gribas sadursme. Spēcīga iekšēja situācijas nepieņemšana - tā jau ir iespējamā smagā slimība. Pirmajā grāmatā es rakstīju par manā pasaules uzskatā notikušo pavērsienu. Smaga stenokardija. Sešas reizes nedēļā ātrā palīdzība. Nekādas zāles un pat ekstrasensorā iedarbība nelīdzēja. Bet tā bija tikai nožēla par pagājušo, iekšā iedzīta situācijas nepieņemšana, un es pilnīgi izārstējos tikai pēc tam, kad mainīju attieksmi pret notikušo.

Mēs visi piedalāmies reālos fiziskos notikumos un esam pieraduši notikumus ietekmēt ar darbību, apkārtējo pasauli pakļaut savai programmai un gribai. Tā ir laicīgā loģika. Taču, pārnesta zemapziņā, viena un tā pati programma rada dažādus efektus. Izrādās, smalkajā līmenī mēs varam mainīt apkārtējo pasauli, tikai mainot sevi un savu attieksmi pret pasauli. Nožēla un pagātnes nepieņemšana ir mēģinājums to mainīt vai iedarboties uz to no laicīgās loģikas skatupunkta, un tāda izturēšanās visbiežāk rada sirds, asinsvadu un onkoloģiskās slimības. Asie slimību uzliesmojumi pagājušos gadsimtos izskaidrojami loti vienkārši. No XVII gadsimta cilvēks ir absolutizējis saprātu un intelektu. Pamazām pasauli pārstāja uztvert kā būtni, kas, salīdzinot ar mums, apveltīta ar augstāko saprātu. Ja mūsu apziņa nevarēja izskaidrot notikušo, tika pieļauta kļūda. Loģiskie procesi izraisīja sprādzienveida enerģijas patēriņu, pievelkot sev emocijas. Saprāts sāka pakļaut jūtas. Tātad saprāts bija jāiegrožo. Psihiskās un fiziskās slimības krasi ierobežo fiziskā ķermeņa iespējas, bet ķermenis ir nesaraujami saistīts ar apziņu un intelektu. Tātad periodiski ēšanas un seksuālā apmierinājuma ierobežojumi ir lieliska slimības profilakse. Un galvenais cilvēka pareiza uzvedība un pareizs pasaules uzskats. Nepilnīga filozofija, pasaules uzskats, uzvedība un barība veido nepilnvērtīgu raksturu. Pēc tam rodas slimība. Es pat iedomāties nevarēju, ka labākās zāles pret vēzi ir pasaules uztveres un sava rakstura mainīšana.

Man pašam tika sagādāta Šāda iespēja 1991. gada vasarā. Augstprātība un nicinājums pret cilvēkiem izraisa nevēlēšanos dzīvot, dzīves jēgas zaudējuma sajūtu. No iepriekšējām dzīvēm es uz savu bērnību atnesu sava izņēmuma stāvokļa sajūtu, augstprātību un nicinājumu pret citiem. Jau vienpadsmit gadu vecumā parādījās bloķējums - aizvien pieaugošs suicīds. Milzīgs skaits traumu, slimību un nepatikšanu, kuras es pārcietu bērnībā, kādu laiku līdzsvaroja mani, atraujot no piezemētā. Sākot ar vienpadsmit gadu vecumu, spēcīgi attīstās ķermenis un atbilstoši arī ar to saistītais intelekts. Bet mans intelekts iepriekšējās dzīvēs bija saistīts ar nicinājumu pret cilvēkiem. Traumas un slimības maz līdzēja. Tātad vai nu bija jāsagrūst psihei, vai arī ar nepārtrauktu suicīdu - dzīves jēgas zaudējuma sajūtu -mani vajadzēja atraut no visa laicīgā; vai nu pakāpenisks sabrukums vai nāve, vai arī jaunas dzīves jēgas iegūšana caur tieksmi pie Radītāja.

Es mokošiem un lēniem solīšiem sāku virzīties augšup, vēl nezinot, kurp un pie kā eju. Man tā bija tieksme uz augstāko garīgumu, mīlestību un labestību. Manas jūtas notrulinājās un zaudēja asumu, taču tas mani nebiedēja, es ieguvu citu atbalsta punktu. Tiekšanās uz garīgu attīstību man toreiz bija neapzināta tiekšanās pie Dieva. Ne vienu desmitgadi vien es atrados kūniņā. No parasta cilvēka viedokļa lielāku spīdzināšanu pat izdomāt nevar. Taču es asi izjutu, ka neizdzīvošu, ja tā domāšu. Visus savus spēkus es aizsūtīju uz augšu. Un atkarībā no tā, kā pastiprinājās tieksme pie Svētā Gara, plānāka kļuva kūniņa, kas rāva mani no Zemes. Pēc divdesmit pieciem gadiem manī atkal sāka parādīties spēcīgas jātas. Manī sāka rasties aizvien vairāk tā, ko sauc par laicīgajām stratēģijām. Zemei nepieķeras iekšēji labsirdīgs cilvēks, bet manī no šīs labsirdības nebija ne miņas, un pats bīstamākais bija tas, ka no 1990. gada manā dzīvē iestājās līdzsvars, kļuva mazāk nepatikšanu un nelaimju. Man visu dzīvi bija atkārtojuši, ka es, kaut arī talantīgs, neko neesmu sasniedzis. Bet 1990 gadā, atklājot karmiskās struktāras un veicot pētījumus, sapratu, ka bāšu slavens un man bās nauda - kaut vai tik daudz, lai būtu normāli paēdis. Tas manu dvēseli Zemei piesaistīja galīgi. Es kāri metos laicīgās baudās, sāku pastāvīgi sapņot par naudu, par to, ka nopirkšu dzīvokli un vasarnīcu. Šo sapņu maksimums bija 1991. gada pavasarī. Tieši tajā laikā ievēroju uz gurna tumšu plankumiņu. Tas bija pirms aizbraukšanas uz Sočiem, kurp man vajadzēja doties atpūsties ar ģimeni un kur dzīvoja mana māte un brālis. Nolēmu aiziet pie pazīstamas terapeites.

Zini, tur asinis sarecējušas, droši vien būsi saspiedis, - viņa man teica.

Kad parādīju šo plankumiņu brālim, kurš arī ir ārsts, viņa reakcija bija citāda.

-Es domāju, tas iespējami ātrāk jāoperē.

Viņam pašam uz kājas bija pigmenta plankums, kuru katram gadījumam izgrieza. Mana dvīņumāsa nomira ar vēzi 1988. gadā. Tagad acīmredzot bija mana kārta. Manai vecmāmiņai ciematā netālu no Sočiem bija mājiņa, kurp aizbraucu atpūsties, kamēr brālis vienojās par operāciju. Kad ķermenis gatavojas nāvei, jādomā par dvēseli. Paņēmu Bībeli un pārlasīju to jau ar pilnīgi citu attieksmi - uzņēmu kā zāles dvēselei. Un visu laiku centos noteikt, vai man ir vēzis vai ne. Nolēmu paeksperimentēt. Izgāju pludmalē un nosēdēju stundu svelmainā saulē. Pēc tam uzzīmēju savu lauku un, ieraudzījis raksturīgas spēcīgas deformācijas, sapratu, ka tomēr man ir vēzis. Aizbraucu uz Sočiem un sāku gatavoties operācijai - bija jānodod analīzes, tai skaitā arī uz AIDS.

- Starp citu, būs gan podi, ja man atklās gan vēzi, gan AIDS vienlaikus.

Brālis pakasīja galvu.

-Jā, grūti izvēlēties. Ja jau jāizvēlas, laikam vēzis tomēr ir labāks.

Operāciju man izdarīja ļoti ātri. Piecus centimetrus lielu ādas strēmeli, kuru izgrieza, aizsūtīja uz izmeklēšanu. Pēc trim dienām bija jābūt gatavām histoloģiskajām analīzēm. Saņēmu lapiņu ar parakstiem un zīmogiem, tajā bija rakstīts, ka man ir me- lanoma ar otrās pakāpes invāziju. Sapratu, ka notiek metastāzēšanās. Mēs ar brāli aizgājām uz šašliku ēstuvi, pasūtījām šašliku un vīnu.

- Vai man ir kādas izredzes palikt dzīvam? - es viņam pajautāju.

-Izredžu nav nekādu. Maksimums - gads, pusotra. - Es toreiz nezināju, ka ar melanomu cilvēks var dzīvot gan divus, gan desmit un pat piecpadsmit gadus. Daudz kas atkarīgs no paša cilvēka. To, ka pat smagāko onkoloģiju var pārvarēt un izārstēties, es nezināju. Un nezināju toreiz pašu galveno - ka onkoloģija ir dvēseles, nevis ķermeņa slimība un ka jāārstē bija dvēsele.

Man ļoti palīdzēja tāda diagnoze. Ja brālis teiktu, ka ir izredzes izdzīvot, es no visa spēka būtu ķēries pie ķermeņa, taču es ļoti ātri atslēdzos no visa laicīgā, man pietika ar trim dienām. Pats mokošākais ir tas, kad tu redzi, kā tevi kā teļu ved uz kautuvi un tu neko nevari darīt. Taču tas attiecas uz ķermeni. Bet, kas attiecas uz dvēseli, te izdarīt var ļoti daudz. Es pārskatīju visus variantus un apstājos pie viena. Ir jāizslēdz visas ar laicīgo saistītās emocijas un man atvēlētais laiks jāizmanto dvēseles apgaismošanai un attīrīšanai. «Galu galā,» es spriedu, «mani uzreiz varēja sabraukt mašīna, bet tagad es skaidri zinu, ka gadu vēl novilkšu.»

Interesanti mainījās mans iekšējais stāvoklis. Visas emocijas atgriezās, taču tās bija prieka emocijas. Nožēla, skaudība, bailes sāka ātri gaist. Pirms manas aizbraukšanas mēs iegājām alus bārā, nokrāvām galdu ar alus kausiem un nolikām uz tā dažus plaužus. Kad iedzērām, brālis sāka gremzties, ka viņam neveicas, pēdējā laikā esot daudz nepatikšanu. Mēs bijām trīs.

-   Vai tad tās ir nepatikšanas? - nepiekrita viņa draugs. - Lūk, man patiešām neveicas. Tikko darbu gandrīz zaudēju un arī atskurbtuvē nokļuvu.

Un viņi sāka strīdēties. Es viņus apklusināju.

-  Puiši, man gan patiešām neveicas, man ir vēzis, drīz jāmirst.

Viņi piekrītoši pamāja ar galvu.

-Jā, tev vairāk neveicas.

Aizbraucis uz Pēterburgu, aizvedu histoloģiskos griezumus uz stikla un medicīnisko slēdzienu uz Onkoloģijas institūtu. Biju nolēmis neārstēties, jo jutu, ka tas ir bezjēdzīgi. Man gribējās, lai institūtā noteiktu diagnozi un pateiktu, cik man atlicis dzīvot, vajadzēja taču paspēt savest kārtībā lietas. Pakāpeniski, slāni pēc slāņa, noņēmu visu, kas mani saistīja ar Zemi. Atceros, pirms operācijas ar sievu un bērniem sēdēju pie galdiņa ciematiņā, kurā mēs atpūtā- mies. Galds stāvēja pagalmā, un no saules to aizsedza vīnogulāju lapas. Sieva sāka liet boršču šķīvjos, bet meita un sešgadīgais dēls salika galdā karotes. Piepeši dēls palīda zem galda un sāka tur kaut ko meklēt. Pēc brītiņa es sajutu, ka viņš ar pirkstu aizskar melno plankumu uz manas kājas. Izlīdis viņš teica: «Tēti, man tevis tik žēl!» Visas šīs atmiņas sagādāja stipras dvēseles sāpes, taču atkarībā no tā, kā manas intereses tiecās aizvien augstāk, laicīgā slāņi pamazām atkāpās un dvēselē radās mierīga starojuma sajūta. Man neatrisināms palika tikai viens jautājums - kāpēc man tika atļauts pieskarties informācijai, kura var palīdzēt daudziem cilvēkiem? Kāpēc man jāmirst tad, kad esmu sācis Šīs zināšanas sakārtot sistēmā? Ja es būtu paspējis uzrakstīt grāmatu un tikai pēc tam nomirtu, tas būtu saprotams, bet kāpēc man jāmirst, kad grāmata vēl nav pabeigta? Bija tikai divi varianti: vai nu esmu tik nepilnīgs, ka nedrīkstu sniegt informāciju cilvēkiem, vai arī gluži otrādi mani attīra, lai grāmata būtu labāka. Es esmu pārāk pieķēries Zemei, un mani no tās tādā veidā atrauj. Bet es taču visu dzīvi strādāju, uzkrājot un apstrādājot informāciju, un jutu, ka tā ir vajadzīga cilvēkiem. Nomirt šajā laikā būtu pārāk muļķīgi. Tomēr ar tādu diagnozi grāmata diez vai izdotos. Domājot par to visu, es neviļus paraustīju plecus. Vienīgais, kas varēja apmierināt visus variantus, bija brīnums. Bija jāmainās analīžu rezultātiem paraugiem uz stikliem, kurus biju atvedis. Mani ieinteresēja, kādu scenāriju izvēlējušies tur augšā. Pēc dažām dienām sēdēju institūtā pie ārsta.

Piemīlīga melnmataina sieviete ilgi pārcilāja slimību vēstures un beidzot izvilka manējo.

- Mēs veicām rūpīgu histoloģisku izmeklēšanu. Primārā diagnoze nav apstiprinājusies.

Biju neizpratnē.

-Sočos šo paraugu skatījās astoņu ārstu konsilijs. Jūs gribat teikt, ka viņi kļūdījušies?

-Jūs neesat apmierināts? - viņa jautāja.

Nē, es biju pilnīgi apmierināts. Bet pēc tam ilgi domāju: «Kurš gan ir kļūdījies?» - un nospriedu, ka kļūdījies nav neviens. Rādās, ka cilvēka garīgais stāvoklis ir saistīts pat ar histoloģiskajiem izmeklējumiem.

Atcerējos krievu tautas pasaku, kurā varonis teica vecākiem: «Ja uz mana krekla parādīsies asinis, tas nozīmēs, ka esmu miris.» Pasakā tika pateikts tas, kas bija reāls, bet nevarēja tikt izskaidrots ar parasto loģiku. Izskatījās, ka viens no pasakas brīnumiem noticis ar mani. Es izgāju no institūta ēkas un pa zaļo aleju devos uz pieturu. Pusstundu izjutu ne ar ko nesalīdzināmu prieku. Bet drīz to nomainīja skumjas un milzīgs smagums.

Trīs dienas es staigāju kā iztukšots un domāju par to, ka vajag pabeigt celt pirti un nokārtot neatliekamas lietas.

Mana dvēsele jau bija attālinājusies no laicīgā un piepildījusies ar vieglumu un laimi, un atkaliegremdē- šanās laicīgajā bija mokoša. Gatavošanās nāvei ļoti daudz deva manai garīgajai attīstībai. Es sapratu, ka sajūta par drīzu šķiršanos no Zemes dzīves cilvēkam jāizjūt pastāvīgi. Tad arī mīlestība pret visu laicīgo nepiesaistīs Zemei.

Pēdējo divu mēnešu laikā diagnosticēju četrus vēža slimniekus. Slimības cēlonis bija viens - lepnība un greizsirdība. Taču atkarībā no psihiskās konstrukcijas katrs slimoja savādāk. Pirmos divus skatījos Ņujorkā. Pirmajam bija aizkuņģa dziedzera vēzis, āda un acu baltumi tam bija dzelteni. Slimnieks jau lietoja narkotikas, viņam bija grūti mani uzklausīt. Paskaidroju, ka greizsirdība, aizvainošanās un milzīgā lepnība, kas to visu pastiprināja, pārvērtušās pašiznīcināšanās programmā. No tā, kā viņš spēs pārskatīt visu savu dzīvi, atkarīgs ne tikai viņa liktenis, bet arī dēla liktenis. Pēc seansa pie manis pienāca viņa dēls.

- Pēc nedēļas tēvam jālido uz Indiju. Mums ir iespēja nokļūt pie ievērojama indiešu dziednieka. Vai tas netraucēs?

Domāju, ka ne. Mēs taču runājam par vienu un to pašu. Tikai diez vai dziednieks palīdzēs. Ārstēt pirmām kārtām vajag nevis tēvu, bet jūs. Jums drīz būs tikšanās ar sievieti, kura kļūs par jūsu sievu un jūsu bērnu māti. Ar to bagāžu, kuru nodevis jums tēvs, jūs varat neizturēt pārbaudījumu, tātad iespējama bērnu un jūsu nāve. Milzīgā agresija un atteikšanās no Dieva, ko tēvs nodevis jums, viņam jāsaņem atpakaļ, lai izdzīvotu jūs un jūsu bērni. Tā kā jūsu lauki ar nākamo sievu jau satikušies, sācies negatīvā avota - jūsu tēva - spēcīgs bloķējums. Ja jūs spēsiet lūgties ļiar sevi un pēctečiem un paskaidrot to tēvam, pieaugs viņa izredzes izdzīvot.

Nākamajā dienā es viņiem piezvanīju. Pie telefona pienāca tēvs.

-Vai lūdzāties? - es viņam jautāju.

-Nē, es nelūdzos.

-  Kāpēc?

-Tāpēc, ka nekad dzīvē neesmu lūdzies.

-   Bet jums arī nekad dzīvē nav bijis onkoloģijas.

Viņš klusēja.

-Tādā gadījumā jums palīdzēt nevarēšu,-es teicu.

Pēc divām dienām piezvanīja slimnieka draugs, kurš viņu bija nosūtījis pie manis, un teica, ka viņam esot ļoti slikti.

-Jums ir slikti tādēļ, ka jūs nosodījāt savu draugu par atteikšanos ārstēties.

-   Kā lai to saprot? - viņš brīnījās. - Bet varbūt viņš man dzīvību glābis ar savu atteikšanos?

-  Man ir paradums neatkāpties, ja esmu pie kaut kā ķēries. Tāpēc katrs smags gadījums, kad mans līmenis nespēj tam līdzināties, man ir bīstams. Es vēl daudz ko varētu paskaidrot, taču jums jāsaprot, ka katra cilvēka rīcībā ir augstāka, mums nepakļauta loģika, tāpēc beidziet nosodīt.

Skatījos sarunu biedra lauka struktūras un redzēju, kā tās uzlabojušās. Tātad viņš visu sapratis.

Bet man tā bija kārtējā mācība. Jebkura negatīva emocija attiecībā uz mani vai pacienta atteikšanās no tikšanās ar mani ir manas nepilnības izraisīta.

Pirmajā gadījumā darbojās spēcīga iznīcināšanas programma, iznīcināšana greizsirdības dēļ. Skaidri izteikta greizsirdība atgriezās atpakaļ un skāra aizkuņģa dziedzeri, jo tas asi reaģē uz attiecībām un izstrāvo agresiju, kas ir radusies greizsirdības rezultātā.

Otrajā gadījumā cilvēks bija maigāks. Tā kā viņš bija pieķēries attiecībām, viņš juta pastāvīgu aizvainojumu pret sievu un ģimeni, bet nevēlēšanās dzīvot izsauca grūtsirdību un depresiju. Rezultātā - priekšdziedzera vēzis. Kaulos un plaušās jau metastāzes. Uz pieņemšanu viņš atnāca ar sāpēm kājās un jostasvietā. Tā kā sāpes kājās bija izskaidrojamas ar metastāzēm, tad, lai noņemtu sāpes, vajadzēja likvidēt onkoloģiju. Es teicu, ka viņam jāpārskata visa dzīve un jālūdz Dievam piedošana par aizvainojumu pret sievu, sevi un likteni. Bija jālūdz piedošana par to, ka izjutis grūtsirdību, negribējis dzīvot. Viņš patiesi centās visu saprast. Es piezvanīju šim cilvēkam pēc dažām dienām. Viņš piecas minūtes nāca pie telefona.

Kā jūs jūtaties?

-   Ļoti slikti, viss ķermenis sāp.

-  Es jūs apsveicu, jūsu lauks ir daudz labāks. Turpiniet strādāt ar sevi.

Pēc vairākām dienām es atkal viņam zvanīju.

-   Man kļuvis vēl sliktāk

-   Kur atrodas jūsu vecākā meita?

-   Bostonā.

-   Piezvaniet, lai atbrauc, es nespēju jūs izvilkt bez viņas palīdzības. Lūdzieties, lūdziet augām dienām piedošanu par to, ka negribējāt samierināties ar jums nevēlamām situācijām un tāpēc jutāt aizvainotību, nosodījumu un nevēlēšanos dzīvot, ko esat nodevis tālāk bērniem un mazbērniem.

Pēc trim dienām viņš un viņa bērni sēdēja manā priekšā. Es paskaidroju vecākajai meitai, ka viņas tēva slimība - tā ir aizsardzība, to procesu aizturēšana, kas var sākties arī viņai. No tā, kā viņa spēs pārskatīt visu dzīvi un attīrīt dvēseli ar grēku nožēlu un lūgšanām, atkarīga viņas dzīve un viņas tēva dzīvība. Sieviete skatījās uz mani, un es redzēju lēnu un mokošu pārdomu procesu. Vēl pēc nedēļas vīrietis atnāca uz pieņemšanu jau manāmi jautrāks. Es piezvanīju viņam pēc diviem mēnešiem.

Paldies Dievam, sāpes pārgājušas, jūtos normāli.

Kad biju Krimā, mani palūdza diagnosticēt jaunu cilvēku. Traucējumi bija uroģenitālajā sistēmā - atkal vēzis. Saskatīju izteiktu vēlēšanos vērtēt mīļoto cilvēku, ģimeni un likteni augstāk par Dievu. Viņa tēvs bija labsirdīgs, atsaucīgs cilvēks, taču viņa dvēselei ģimene, sieva bija svarīgāka par Dievu. Kad viņu sāka attīrīt ar traumām, ķildām, viņš agresiju sāka virzīt sevī iekšā. Dēlam šī programma bija vēl daudzkārt spēcīgāka jau trīskāršs nāves vēlējums sev.

Es jauneklim teicu: - Tava dvēsele ir nāvējoši pieķērusies laicīgajam, un attīrīt to var, tikai padarot laicīgo nepievilcīgu, tātad tieši sievietēm, tuviniekiem jādara tev pāri, jāsagādā nepatikšanas. Bet to, kas var tevi glābt, tu uzskati par nelaimi, katastrofu. Tas rada tevī naidu pret sievietēm un sevi - slikto tu iedzen iekšā, ārēji neizrādi, un tas ir vēl ļaunāk. Vari lamāt, kliegt, raudāt, teikt, ka esi apvainojies, bet neiestūķē aizvainojumu un nevēlēšanos dzīvot sevī iekšā. Pateicies Dievam par jebkuru situāciju, kad tuvinieki sagādājuši tev nepatikšanas. Tā ir tava vienīgā iespēja izdzīvot. Un lūdz par sevi un par septiņpadsmit tavu pēcteču paaudzēm, par to, ka laicīgu laimi vērtēji augstāk par mīlestību uz Dievu un nepieņēmi attīrīšanu, kas nāca caur dvēseles sāpēm. Atbalsta punkts nav jāmeklē materiālos labumos, naudā un sabiedriskajā stāvoklī. Nedrīkst balstīties uz mīļoto cilvēku, attiecībām vai laimīgu ģimeni, kā arī uz savām spējām un gudrību. Tas viss tiks sagrauts un mums atņemts. Jo stiprāk mēs balstīsimies uz visu to, jo ātrāk tas sairs. Balstīties var tikai uz mīlestību uz Dievu. Ja tu to sajutīsi un lūgsies, lai tā dzīvotu arī tavi pēcnācēji, tad būsi vesels.

Pēc mēneša puisis nomira. Viņa dvēsele nebija gatava to visu pieņemt, jo pārāk stipra bija viņa inerce mīlestības nogalināšanā, bet es nespēju viņu pietiekami pārliecināt, ka mīlestība uz Dievu ir augstākā laime uz Zemes.

Atceros, reiz kāda sieviete pieņemšanas laikā jautāja:

-Jus sakat, ka paridarījumi, pazemojumi, apvainojumi - tas viss ir labi. Vai jūs esat pazemojuma apdziedātājs?

- Es esmu garīgas veselības apdziedātājs. Ja cilvēks garīgumu neuzturēs patstāvīgi, viņu piespiedīs to darīt ar pāridarījumiem, pazemojumiem, nepatikšanām un slimībām. Ja jūs pietiekami nestrādājat ar sevi, lai būtu garīgi vesela, tad jūsu dvēseke saslimst un jums tiek dotas rūgtas un pretīgas zāles zaudējumu, nepatikšanu un slimību veidā. Ja, tās saņēmusi, saraucāt degunu, saviebāties, tomēr izdzērāt ar prieku, -jums tiks iedota viena karote. Ja viebāties, stīvējāties, dzērāt negribīgi -ielies vienu glāzi. Ja spļāvāt ārā - ielies vienu spaini. Māka pieņemt nepatikšanas kā Dieva dotu dvēseles attīrīšanu - ta ir māka atbrīvoties no tām.

Ņujorkā man bija interesants gadījums. Meitenei bija sarkoma. Pirms četriem gadiem viņu operējuši Maskavā, pēc tam kādu laiku novērojuši, viss bijis normāli. Pēdējā laikā sākušas traucēt migrējošas sāpes, un vecāki nosprieduši, ka jāaiziet atkal izmeklēties.

Paskaidroju meitenei, ka viņas veselības problēmas saistītas ar pārāk spēcīgu lepnību.

-    Tev ir liela augstprātība un nicinājums pret cilvēkiem. Tu iekšēji uzskati, ka esi prātīgāka, gudrāka un laimīgāka par visiem. Tu savu lepnību, garīgās īpašības vērtē augstāk par Dievu. Visu, ko šajā dzīvē uzskatīsi mazsvarīgāku par Dievu, tu vari saņemt. Viss, ko uzskatīsi svarīgāku par Dievu, tev jāzaudē, un attīrīt tevi vislabāk ir caur tuvu, mīļu cilvēku, visdrīzāk - vīru. Lai attīrītu tavu dvēseli un tavu bērnu dvēseles, viņam jāaizskar tavi sāpīgākie punkti. Tātad ideāls tev būs tāds vīrs, kas apvainos, pazemos tevi, teiks, ka tu esi draņķe un neliete, un nekrietni pret tevi izturēsies. Lai attīrītu no pieķeršanās gudrībai, tevi jākrāpj, jānostāda muļķīgās situācijās, jāsauc par dumju un visiem līdzekļiem jāindē tava dzīve, citādi tu pieķersies veiksmīgam liktenim.

Meitene skatījās uz mani ar šausmām - kā uz monstru. Varbūt reālajā dzīvē viss notiktu maigāk, bet es tīšām sabiezināju krāsas, lai viņa saprastu, cik stāvoklis ir nopietns.

-  Lai dzemdētu veselus bērnus, tev jāiztur pārida- rījumi un pazemojumi vismaz par piecdesmit procentiem, bet tu negribi izturēt pat par vienu procentu. Tā kā tava dvēsele negrib pieņemt attīrīšanu, kas nāk no Dieva caur citu cilvēku, tevi attīra ar slimību.

Es vēl ilgi skaidroju meitenei viņas problēmas, un pēc tam mēs šķīrāmies. Pēc trim dienām distancēti skatījos viņas lauku un īpašu uzlabošanos neredzēju. Zvanīju tēvam, lai viņi abi atnāk. Pieņemšanā tēvs, pavedis mani malā, vainīgi sacīja:

-Viņa tam visam netic.

-   Vai jūs saprotat, ko nozīmē no jauna sākušās sāpes? Ārsti izgrieza audzēju, bet neizgrieza cēloņus. Ja gribat, parunāšu ar viņu aci pret aci, taču man nāksies runāt skarbi.

Tēvs piekrita. Es iegāju istabā, nosēdos iepretī meitenei un sāku skaidrot, taču redzēju, ka iekšēji viņa bija noslēgusies.

-   Klausies mani uzmanīgi. Tu nojaut savu diagnozi. Tev ir mazas izredzes izdzīvot, tomēr tās ir. Un, cik daudz tu spēsi pārskatīt visu savu dzīvi un mainīt dzīves uztveri un sevi pašu, tik lielā mērā pieaugs tavas izredzes izdzīvot. Divdesmit četras stundas dienā audzini sevī mīlestību pret Dievu, lūdzies un jau iepriekš ar pateicību pieņem visu Dieva sūtīto gara attīrīšanai.

Meitene sāka nevaldāmi raudāt. Ienāca tēvs un apmulsis skatījās uz viņu. Ar patiesību cilvēku var salauzt, taču var arī glābt. Ir svarīgi ieturēt zelta vidusceļu. Bet es laikam biju nedaudz pāršāvis pār strīpu. Kaut arī citu veidu, kā viņu glābt, neredzēju.

-   Lūdz par sevi un saviem bērniem, par pēctečiem līdz septiņpadsmitajai paaudzei, lai viņi Dievu mīlētu vairāk par zemes laimi un visu pieņemtu ar pateicību. Tev pa tēva un mātes līnijām nāk līdzi vēlēšanās vērtēt ģimeni augstāk par Dievu, kā arī izteikta greizsirdība. Augstākā laime, kas var būt uz Zemes, - tā ir mīlestība uz Dievu. Tev tas jāsajūt, tad viss būs normāli.

Pēc mēneša es viņiem piezvanīju: stāvoklis šķita normāls. Piezvanīju viņai vēlreiz vakarā, meitene pienāca pie telefona, un es apjautājos, kā ir ar pašsajūtu.

-Normāli, - viņa atbildēja. - Vai es dzīvošu?

- Dzīvosi, tikai vairāk domā nevis par ķermeni, bet par dvēseli, kuru ar savām ambīcijām piesārņoji. Vai tu Dievam tici?

-Ticu, - viņa atbildēja.

-Tad kādēļ baidies? Kad cilvēks tic Dievam, viņš nevar baidīties no nākotnes, bet tu ar savu bailīgumu vari kaitēt savu bērnu dvēselēm. Lūdz piedošanu par to arī, paliec vesela. - Es noliku klausuli.

Astoņos no rīta atskanēja zvans. Zvanīja meitene no Sanfrancisko.

-Reiz jūs atļāvāt manai mātei griezties pie jums. Es gribētu jums izstāstīt mūsu situāciju. Manai mātei ir smaga slimība, bet no ārstēšanās viņa atsakās. Kāds ekstrasenss pateica, ka izārstēs viņu. Viņš ārstē ar tautas līdzekļiem, bet mātes stāvoklis aizvien pasliktinās. Ārsti pateica -ja viņa būtu izgājusi ārstēšanas kursu agrāk, tad izdzīvotu. Taču viņa spītīgi negrib ārstēties. Es lūdzu jūs pārliecināt viņu par to, ka zāles ir nepieciešamas.

Protams, es pacentīšos. Taču vispirms jums jāsaprot, kāpēc viņa tā rīkojas. Vai esat dzirdējusi Kristus bausli: «Mīli Dievu vairāk par savu tēvu un savu māti»? Jūsu māte ģimeni un mīļoto cilvēku vērtēja augstāk par mīlestību uz Dievu, tāpēc tuviniekiem viņa bija jāaizvaino un ar viņu jāķildojas. Bet viņa tā vietā, lai justu Dieva gribu, katrā situācijā redzēja tikai cilvēkus, kas dara viņai pāri. Sākumā apvainojās uz viņiem, pēc tam uz sevi, un viņai negribējās dzīvot. Tas ir viens no viņas slimības cēloņiem.

Tomēr galvenais cēlonis ir tas, ka viņa to visu nodevusi meitai, tas ir - jums. Un māte slimo tādēļ, lai attīrītu jāsu dvēseli, intuitīvi novēršoties no efektīvas ārstēšanas, lai glābtu jūsu dzīvību. Tāpēc no tā, cik spēcīgi jūs mīlestībā tieksieties pie Dieva un cik pamatīgi pārskatīsiet savu dzīvi, būs atkarīgs, vai jūsu māte gribēs izdzīvot. Ja cilvēkam ir onkoloģija, vispirms jāārstē viņa bērnu un mazbērnu dvēseles, pēc tam tuvi cilvēki un tikai pēc tam viņš pats. Kad cilvēks domā par sava ķermeņa glābšanu, tad, jo vairāk viņš koncentrējas uz to, jo netīrāka kļūst viņa dvēsele un jo ātrāk viņš ir gatavs nodot citus. Bet, kad cilvēks glābj savu dvēseli, viņš glābj arī tos, kas ar viņu saistīti, tāpēc ka dziļumā visas mūsu dvēseles - tas ir viens vesels.

Onkoloģiska slimnieka ārstēšanas sarežģītība saistīta ar to, ka bieži mēs saslimstam, lai glābtu savus bērnus un mazbērnus. 1993. gada decembrī pie manis griezās vīrietis, kura mātei bija vēzis ar metastāzēm. Es paskaidroju viņam, ka viņa māti par vēlēšanos iepriekšējā dzīvē vērtēt naudu un veiksmīgu likteni augstāk par Dievu vajadzēja pazemot bez jebkāda redzama iemesla šajā dzīvē. Tā kā viņa nesaprata, kāpēc tas notiek, tad nosodīja, apvainojās un ienīda. Es pastāstīju viņai, ka ir jāpārskata visa dzīve, ar grēku nožēlu un lūgšanām jāatbrīvojas no aizvainojuma un nosodījuma. Sākumā viņas stāvoklis uzlabojās, bet pēc tam apstājās. Pārskatījis dzimtas karmu, es visu sapratu. Savu nepilnīgo pasaules uztveri viņa bija nodevusi dēlam un mazdēlam. Mazdēla laukā jau bija ienākusi nāve. Slimojot un mokoties viņa attīrīja dēla un mazdēla dvēseli, tādējādi glābjot mazdēlu no nāves. Viņas stāvoklis ievērojami uzlabojās tikai pēc tam, kad viņa sāka lūgt piedošanu Dievam par to, ka visu to nodevusi dēlam un mazdēlam, un lūgt, lai viņu dvēseles tiktu attīrītas no šīs agresijas. Un es kārtējo reizi sapratu, kāpēc medicīna bija izrādījusies nespēcīga. Kad mēs norēķināmies par sevi -slimības avots ir mūsos -, tad medicīna var palīdzēt, bet, ja maksājam par mūsu pēctečiem nodoto, - lai cik daudz ārstētos, jēgas tam nebūs. Jo lielāki mūsu pārkāpumi un netīrākas mūsu un pēcteču dvēseles, jo mazāk izredžu ir palīdzēt ķermenim. Neauglības vilnis, kas iet pāri pasaulei, kā arī jaunas slimības rodas no tā, ka esam pārāk aptraipījuši savas dvēseles.

Par to, ka mūsu nepilnība, kuru esam nodevuši pēctečiem, var kļūt par galveno iemeslu, kas neļauj izārstēt slimību, es pārliecinājos Ņujorkā 1994. gada aprīlī. Gadījums bija unikāls. Uz biroju, kurā es pieņēmu pacientus, piezvanīja vīrietis un lūdza palīdzēt viņa mātei.

-   Kāda diagnoze ir jūsu mātei?

-Smadzeņu vēzis ar metastāzēm plaušās un citos orgānos.

-Cik viņai gadu?

-  Septiņdesmit pieci.

-   Kādā stāvoklī viņa atrodas?

-Bezsamaņas stāvoklī.

Lai ārstētu cilvēku, man ar viņu jārunā. Šajā gadījumā es diez vai varēšu palīdzēt.

Māte man ir pats dārgākais cilvēks, varbūt tomēr kaut kā var palīdzēt?

-   Strādāt vajag jums. Viņa mirst tādēļ, ka daļēji nodevusi jums un jūsu pēctečiem tādus netikumus kā cilvēku nosodīšanu, nicinājumu pret viņiem, iekšēju augstprātību. Jums tas ārēji neizpaužas, taču bērnos un tālākajos pēctečos sāk pastiprināties. Taču arī jūs pats atrodaties netālu no liktenīgās līnijas, jo pārāk daudzus esat nosodījis. Ja spēsiet attīrīt savu dvēseli, nākamo bērnu un pēcnācēju dvēseles, pieaugs viņas izredzes izdzīvot. Jums pilnībā jāpārskata attieksme pret citiem cilvēkiem. Jūs pārāk nicināt un nosodāt nekrietneļus un neliešus, un tas izraisījis jūsos lepnību, kas nu jau ir tuvu nāvējošam līmenim. Attīrīt jūsu dvēseli var ar nāvi, smagu slimību vai nekrietnu rīcību pret jums. Ja nenosodīsiet un nenīdīsiet, pieķeršanās mazināsies un dvēsele attīrīsies. Mātes vēlēšanās vērtēt savu gudrību, garīgās īpašības, spējas un lepnību augstāk par Dievu noveda viņu pie vēlēšanās pastāvīgi nosodīt un lamāt citus. Tā kā no iepriekšējām dzīvēm un no vecākiem viņai bija karmas un iekšējās labsirdības rezerve, tā lēnītēm iekļuva zemapziņā un saglabāja viņai dzīvību. Taču jūs tagad esat nonācis pie liktenīgās robežas. Viņa slimo, lai saglabātu dzīvību jums.

Trīs nedēļas es vēroju situāciju. Divas reizes braucu uz klīniku Manhatanā, kur gulēja slimniece. Atkarībā no tā, kā dēls lūdza un mainīja sevi, uzlabojās mātes stāvoklis. Vispirms viņa sāka atgūt samaņu, tad sāka runāt, taču kaut kādā nesaprotamā valodā. Pēc divām nedēļām viņa pilnībā atguvās un sāka runāt normāli.

-Mātei tagad ir laba ēstgriba, viņa sarunājas pa telefonu, taču reizēm jauc situācijas, ar atmiņu kaut kas nav kārtībā.

Mēs ar dēlu braucām pie viņas uz māju. Es paskaidroju viņam un kopējai, ka atmiņas problēmas saistītas ar dvēseles vēlēšanos atslēgties no naida, kuru viņa uzkrājusi pret citiem cilvēkiem un pret sevi. Naids dzimst galvā un tiek bloķēts ar galvassāpēm, redzes un dzirdes pavājināšanos un galvas smadzeņu saslimšanu. Ieteicu viņai pastāvīgi lūgties un pārskatīt savu attieksmi pret cilvēkiem. Tas bija galvenais viņas izdzīvošanas priekšnoteikums. Večiņa cieši skatījās uz mani un purpināja:

- Tas viss ir tāda pati taisnība kā tas, ka uts klepo.

-O, mammai kļuvis labāk! -priecājā dēls.

Pēc tam mēs runājāmies ar dēlu, un viņš man paziņoja interesantu jaunumu:

-Jūs teicāt, ka mana dvēsele pieķērusies gudrībai un garīgām īpašībām un ka man ir nosliece neieredzēt neliešus un tos, kas mani krāpj. Esmu neliela privāta uzņēmuma īpašnieks, pie manis strādāja kāds puisis, kuru es pažēloju. Lai pabalstītu viņu, es maksāju viņam pat tad, kad nebija darba. Bet pirms mēneša viņš atrada ienesīgāku vietu un aizgāja turp, taču drīz tik un tā palika bez darba. Es varēju izdarīt tā, ka viņš aizbrauc no Ņujorkas, bet nez kādēļ to neizdaa rīju. Teikšu godīgi, laikam bijos no Dieva, bet vakar piezvanīju viņam un piedāvāju atgriezties darbā.

Pēc diviem mēnešiem viņa māte nomira. Viņš attīrījās, bet māte nespēja mainīt savu raksturu. Viņai tika dota iespēja, taču viņas dvēsele nebija gatava izjust mīlestību pret Dievu apziņas līmenī. Man vēlāk pastāstīja, ko bija teicis viņas dēls: «Viņš manas mātes labā neko nepaveica, taču manā labā izdarīja ļoti daudz.»

Sieviete, kura lūdza manu palīdzību, bija atbraukusi no citas republikas. - Esmu gatava gaidīt, cik vien gribat, tikai palīdziet. Man ir fibromioma, un izšķiras jautājums par operāciju.

Lauks viņai bija visai nelāgs. Galvenais, ka viņas meitām bija maz izredžu būt veselām. Un visiem trim mazbērniem stāvoklis izskatījās vēl sliktāks. Lauku bija izkropļojušas milzīgas deformācijas, kas raksturīgas suicīdam. Es ievedu viņu blakusistabā un uzliku videokaseti ar savu uzstāšanos Maskavā.

-Labi apdomājiet to, ko tagad dzirdēsiet.

Pēc divām stundām es viņu pasaucu un atkal skatījos lauku. Tas bija daudz labāks. Tas nozīmēja, ka informācija darbojās bez manas tiešas piedalīšanās. Ieraksts kasetē - tā bija tikai daļa no otrās grāmatas informācijas. Tātad, kad ļaudis to izlasīs, daudziem nebūs vajadzības nākt pie manis.

-   Vai jūs noteicāt savas vājās vietas? - es viņai prasīju.

-  Šķiet, ka jā.

-   Jūsu dzimtas sievietes allaž uzskatījušas, ka ir gudrākas, spējīgākas un cildenākas par citiem cilvēkiem. Augstprātīgi izturēties un nicināt otru nozīmē mīdīt viņu kājām enerģētiskā līmenī. Tam visam jāatgriežas pie autora, un tad viņš tiks mīdīts fiziskā līmenī. Enerģētiski uzplūdi emocionālā līmenī analoģiski atgriežas fiziskā līmenī. Programma tiek dzēsta ar pretprogrammu. Jūs sākumā nicinājāt un nosodījāt cilvēkus, bet pēc tam pati negribējāt dzīvot. Meitām, īpaši vecākajai, ir pastiprināta agresija un pretenzijas pret cilvēkiem. Bet mazbērniem tas viss jau pavērsts uz iekšu, un viņiem jau darbojas pašiznīcināšanās programma. Jums vajag vēl vairākkārt izdarīt to, ko jūs paveicāt šodien, tas ir, no jauna pārdzīvot dzīvi un jūtu līmenī mainīt attieksmi pret katru situāciju. Lā- dziet par meitām un mazbērniem, taču par viņiem jālūdz desmit reizes vairāk nekā par sevi.

-   Kāpēc jās uzskatāt, ka mazbērniem ir spēcīga nevēlēšanās dzīvot, viņi taču ir jautri, dzīvespriecīgi?

- Ir vairāku slāņu emocijas. Ir virspusējās, kas saistītas ar apziņu, un ir dziļākas - apziņa tās nejūt. Šis slānis daudz lielākā mērā vada mūsu fizisko stāvokli un likteni. Agrāk, cilvēkam ilgstoši jūtot naidu pret citiem, šī programma pakāpeniski pavērsās līdz piektajam, septītajam augumam un dzimta izmira. Tagad situācija ir mainījusies. Pirmkārt, pēdējos trīs gadsimtos laicīgo vērtību absolutizācijas dēļ cilvēki vairāk ir sākuši nicināt un nīst cits citu, un cilvēces garīgās struktūras pārpildījušās ar ļaunumu. Tāpēc to, kas agrāk tika piedots, tagad soda aizvien bargāk. Otrkārt, procesu norises ātrums krasi pieaudzis, tāpēc tagad pastiprinās visas cilvēces, īpaši jaunatnes, pašiznīcināšanās programma. Turklāt ne tikai paasinās vecās un parādās jaunas slimības, bet samazinās arī imunitāte. Tas izraisa aizvien lielāku pašnāvību -tai skaitā arī masu pašnāvību - daudzumu un sieviešu neauglību. Pie tam tikai daļa no pašiznīcināšanās programmas trāpa autoram, lielākā daļa tiek izmesta nākotnē, bet nākotnē atrodas mūsu bērni un viņu pēcteči. Suicīds skars ne tik daudz pašu autoru, cik viņa bērnus un mazbērnus, un viņu izredzes parādīties pasaulē spēji krītas.

-Kādēļ gan tāda netaisnība, kādēļ jācieš bērniem un mazbērniem?

-Ziniet, svētais Augustīns ir teicis: «Pasaulē nav parādību, kas neatbilst dabai. Pasaulē ir parādības, kas neatbilst māsu zināšanām par dabu.» Mēs kaitējam ne tikai saviem bērniem, bet arī viņu pēctečiem un pēc tam ievācam to, ko esam sējuši.

-Bet, ja ir augstākais taisnīgums Dievs, kāpēc viņš uzreiz nesoda, kāpēc ļauj piesārņot dvēseli?

-Iedomājieties: bērns tik tikko sācis staigāt. Jums viņš jāpietur, bet, ja viņš mazliet sajutis patstāvību, viņu vajag atlaist. Viņš var paiet un nokrist, un viņu atkal vajag pieturēt. Bet, lai iemācītos staigāt, viņam jāiet pašam un jābūt atbildīgam par sevi, jo, turēdamies pie ciešas pavadas, mēs maz ko iemācīsimies - un māsu apziņa neattīstīsies. Cilvēks, aizmirsis par Dievu, sāk veidot apkārtējo pasauli pēc saviem priekšstatiem. Viņam jādod laiks, lai viņš varētu patstāvīgi strādāt. Bet, ja piedos viņam visus pārkāpumus, viņam nebūs vēlēšanās censties saprast Dievišķo un augstākos likumus, tāpēc viņam periodiski jāapstājas un jāpārskata Zemes dzīve no Dievišķā skatu punkta. Savas dvēseles un apziņas harmonizēšana ar Dievišķā loģiku ļauj attīrīt ne tikai pagātni, bet arī nākotni. Mums tiek dots laiks mūsu parādu nomaksai. Ja mēs uzvedīsimies pareizi, tad parādi tiks atlaisti. Laupītājam pie krusta bija jāpieņem ne tikai mokoša nāve, bet arī sodi nākamajā dzīvē. Pārskatījis pagātni un mainījis attieksmi pret to, viņš neizmainīja tagadni, bet izmainīja nākotni. To viņam arī pateica Jēzus Kristus. Cilvēki var mainīt tagadni tikai tad, ja pirms viņiem bijuši tie, kas mainījuši nākotni. Mēs mainām pasauli un iedarbojamies uz to. Taču mēs tikai realizējam to garīgo programmu, kuru radījuši pirms mums garā lieli cilvēki. Vispirms viens garīgs cilvēks ar savu jauno pieeju, varenu garīgu izrāvienu pieskaras Dievišķajām zināšanām, mainot nākotni, bet pēc tam šajos rāmjos ideju realizē citi. Mainot pasaules uztveri, mēs mainām sevi. Atnāciet rīt, - es sacīju sievietei, - paskatīsimies, ko esat spējusi izdarīt.

Nākamajā rītā, kad viņa atnāca, redzēju, ka lauks ir tīrs. Tāds tas bija arī meitām un mazbērniem, tiesa, vienai no mazmeitām lauks vēl bija deformēts ar augstprātību un nicinājumu pret cilvēkiem, un tas vēlāk varēja atsaukties uz viņas veselību, taču tā jau bija mātes, nevis vecmāmiņas vaina.

-    Sakiet, lūdzu, - jautāja sieviete, - es vakar runājos pa telefonu ar meitām un vīru, un viņiem bija pilnīgi cits noskaņojums. Vai tas ir iespējams?

-Protams, - nomierināju viņu. - Jās taču smalkajā līmenī esat saistīta ar vīru un bērniem. Ja attīrāties jās - attīrās arī viņi, tas ir, radinieki ir saistīti - viena ģimenes locekļa stāvoklis ietekmē citus.

-Mēs ar vīru dzīvojam kopā vairākus gadus, taču bērnu mums nav. Vai man vēl ir iespējami bērni?

Skatījos pacientes lauka struktūras.

-Iespējami ir, tikai realizēt to ir visai sarežģīti, jo jūsu dvēsele ir pārāk piesaistījusies Zemei. Gudrība, intelekts, laimīgs liktenis, ģimene un mīļotais cilvēks jums kļuvuši par dzīves mērķi, nevis līdzekli vienotībai ar Dievu. Jūsu lepnība aug, un mīlestības jūtas, kas saista jūs ar Radītāju, samazinās. Bērnos šis process būtu daudzreiz spēcīgāks, un daba aizsargājas no nepilnīgiem bērniem, neļaujot viņiem piedzimt.

-Kas tad man jādara?

-  Pirmkārt jāsamazina lepnība.

-  Un ko darīt ar lepnumu?

Lepnums - tā ir nevēlēšanās pakļauties otram cilvēkam, lepnība - tā ir nevēlēšanās pakļauties Dievam. Šūnai nav jāpakļaujas blakusšūnai, taču tās pienākums ir pakļauties organismam. Jums pāri dara vienmēr divi: Dievs - ar šo cilvēku attīrot jūsu dvēseli, un pats cilvēks, viņa apzinātā izturēšanās, kura no kopējās aizņem piecpadsmit procentus. Viss, kas ar jums notiek, ir Dieva lemts, iemācieties to just katru mirkli, un būsiet vesela, un jums būs bērni.

-Man dzīvē bija tāda situācija, - piepeši sieviete negaidīti sāka stāstīt. - Pirms dažiem gadiem mani ievietoja onkoloģiskajā centrā ar mastopātiju, un es sāku lāgt: «Dievs, paldies tev par pārbaudījumu, kuru tu man esi sūtījis.» Pēc nedēļas izdarīja kontrolap- skati, un viss izrādījās normāli. Sākumā analīzes bija ļoti sliktas.

Skatījos viņas lauku, kāds tas bijis tajā laikā. Saskatīju ne tikai sliktas analīzes, bet pat vēzi. Mēs pat neaptveram, cik bieži mūsu ķermenī sākas procesi, kas var attīstīt onkoloģiju, un cik ātri uzsūcas audzējs, ja mēs pastiprinām kontaktu ar Radītāju un savā dvēselē audzinām mīlestību. Vēzi ārstē mīlestības jātas, kas nav atkarīgas no laicīgā. Esmu centies noteikt vēža cēloni, taču pēc visiem parametriem, ar kuriem strādāju, precīza diagnostika nesanāca. Galu galā esmu uztaustījis divus parametrus, pēc kuriem praktiski nekļūdīgi nosaku onkoloģiju, -tā ir lepnība, tātad traumējošas situācijas nepieņemšana, kas izraisa atbildes agresiju pret citiem vai pret sevi, un galvenais parametrs - piepildītība ar mīlestību. Uz Dievu vērsta mīlestība attīra dvēseli un ķermeni. Ja mīlestība vispirms tiek vērsta pie Dieva un tikai pēc tam pie Zemes, tad tā pieaug. Mīlestība, kas vērsta vispirms uz laicīgo, kuru mēs jūtam savā apziņā, piesaista dvēseli Zemei, un mūsu dvēsele un iekšējā piepildītība ar mīlestību sāk mirt, kaut arī apziņā mīlestības jātas var nemazināties, bet, gluži otrādi, pat pastiprināties.

Ja es nīstu un apvainojos, mīlestība vēl var dzīvot manā sirdī. Bet, ja es nosodu un nicinu, mīlestība sāk mirt. Nicinājums nogalina mīlestību nemanāmi. Naids atrauj lapas un nomāc lapotni, aizvainojums lauž zarus, nosodījums - stumbru, turklāt nicinājums klusi, bet neatlaidīgi saēd saknes. Katrs cilvēks, kas lūdzas un pārskata dzīvi, var atbrīvoties no naida, aizvainojuma un nosodījuma. Ļoti grūti ir pieņemt to, ka nicināt nepilnīgu cilvēku un atteikties no mīlestības pret viņu nedrīkst, un grūti ir sajust Dievišķo tādā cilvēkā. Iekšēji viņš ir pilnīgs, iekšēji mēs visi esam vienādi.

Šorīt visu to skaidroju sievietei, kura pūlējās mani saprast. Taču pieņemt garīgas mokas bieži ir daudz grūtāk nekā slimot un mirt.

-   Cilvēks izvēlas savu ceļu pats, - es viņai teicu. -Ja viņš ir ar mieru ciest dvēseles mokas, samierināties ar netaisnību un uzņemt laicīgus sārņus kā gara attīrīšanu, tad viņam nebūs jācieš fiziskas mokas. Ja jūs gribat izārstēties, jūs nedrīkstat nicināt un nemīlēt tos cilvēkus, kas jūs apvainojuši.

-Es jau sen esmu piedevusi tiem, kas man kādreiz darījuši pāri, un nedusmojos uz viņiem.

-    Un paldies Dievam, - es atbildēju, - tas ir ļoti labi. Taču, piedevusi citiem, jūs attīrījāt tikai apziņu. Ja mīlestības nogalināšana iekļuvusi dvēselē nosodījuma un citu cilvēku nicināšanas formā, tā tur vēl joprojām atrodas. Piedot cilvēkam ir par maz, vajag vēl lūgt piedošanu Dievam par agresiju pret citiem cilvēkiem un par attīrīšanās nepieņemšanu, tad attīrīsies ne tikai apziņa, bet arī dvēsele. Un vēl kas: jaunībā izjūtot nosodījumu un nicinājumu, jūs iesējāt to savu mazbērnu un mazmazbērnu dvēselēs, un tagad, lai viņi neietu bojā, ievācat ražu pati. Tādēļ vajag lūgties ne tikai par sevi, bet arī par saviem pēctečiem un lūgt, lai viņu dvēseles spētu pieņemt attīrīšanos greizsirdības, naida un nosodījuma veidā.

Sieviete klusēja, bet es turpināju:

-   Vecāki ir radījuši manu ķermeni. Es mīlu un godāju vecākus. Bet Dievs radījis manu dvēseli. Dvēsele ir daudz nozīmīgāka par ķermeni, un tātad mans īstais tēvs ir Dievs. Kārdinājums pieķerties vecākiem un mīļotajam cilvēkam ir ļoti liels. īpaši tam pakļautas sievietes. Ir kāds paradokss, kuru būs grūti pieņemt. Skatieties: jo nelietīgāks un netīrāks cilvēks ir jums blakus, jo mazāk jās pieķeraties visam laicīgajam. Laicīgais kļūst nebaudāms, un jūsu dvēsele stiprāk tiecas pie Dieva un tādējādi attīrās. Jo cilvēks ir labāks, cēlāks un krietnāks, jo lielāks kārdinājums ir pieķerties viņam un padarīt viņu par mērķi, un tātad atteikties no Dieva un piesārņot savu dvēseli. Dvēsele attīrās nevis ar laicīgā pilnību, bet ar zemes pīšļiem nelaimēm, slimībām, nāvi.

Man to ir ļoti grūti pieņemt, - godīgi atbildēja sieviete.

-   Jā, to ir ļoti grūti izdarīt, taču tā ir vienīgā iespēja. Tagad jūsu dzīves paildzināšana - tā nav fiziskā apvalka saglabāšana, bet pirmām kārtām iespēja attīrīt dvēseli ar lūgšanām, nožēlu un visas dzīves pārskatīšanu.

-   Es pamēģināšu, - sieviete sacīja.

Galvenais ir iet uz priekšu lēniem, maziem solīšiem, taču iet, - es atbildēju.

Onkoloģija ir zāles dvēseles glābšanai. Šī slimība rodas, mazinoties mīlestības jūtām dvēselē. Kāpēc tieši mīlestības? Kāpēc tik bīstami apspiest šīs jūtas? Atbildi uz šo jautājumu meklēju pakāpeniski un mokoši, taču es spēju to atrast. Sabrūk mājas un materiālie labumi, nonēsājas apģērbs. Ar laiku izirst ģimene, mainās sabiedriskais stāvoklis un darbs. Mūsu jūtas dzīvo ilgāk par vienu dzīvi, taču arī tās izirst.

Sagrūst mūsu spējas, gudrība un viss, kas saistīts ar dzīvi. Pēc viena tūkstoša iemiesojumu vai pēc diviem sabrūk viss, kas dod mums laicīgu laimi. Nesabrūk tikai viens - mīlestība. Tas ir vienīgais kapitāls, kuru mēs varam saglabāt, un uzbrukums tai tiek apstādināts visai skarbi un efektīvi.

Visas pasaules zinātnieki tērē milzu līdzekļus, lai atrastu onkoloģijas cēloni. Amerikā uzcels pieminekli no zelta tam, kas atradīs onkoloģisko slimību cēloni un to ārstēšanas līdzekli. Taču gan cēlonis, gan ārstēšana mums zināmi jau ne vienu vien gadu tūkstoti, un zelta piemineklis jāuzceļ tam > kas Bībelē teicis: «Bet vēl daudzu likumu pārkāpšanas dēļ cilvēkos dziest mīlestība.» Pēdējā laikā mūsu dvēseles pārāk pieradušas pie laicīgā. Laicīgā pilnība kļuvusi mums par galveno mērķi, un māsu dvēseles nomelnē un zaudē mīlestību. Lai neietu bojā dvēseles, iet bojā ķermeņi. Ja cilvēks neprot un negrib audzēt savā dvēselē mīlestību un ar nosodījumu un nicinājumu cenšas to nogalināt, saindējot savu un savu pēcteču dvēseles, tad, lai glābtu dvēseli, sagrauts tiek ķermenis.

Cilvēks - tā ir dialektiska bātne, un tā sastāv no diviem pretstatiem: vielas un lauka. Viela tiecas uz formas nošķiršanu un pilnveidošanu, tas ir, uz tālāku diferenciāciju, turklāt lauks tiecas uz vienotību un kontaktu ar pirmavotu. Lai eksistētu, vielai, tas ir, mūsu ķermenim, ir jāēd un jāvairojas. Bet lauks, tas ir, mūsu dvēsele, līdzinās plūstošam ūdenim, un, lai pastāvētu, tam pastāvīgi jāpapildinās no avota. Šis avots ir pirmcēlonis, kuru mēs saucam par Dievu. Dvēsele pastāvīgi grib savienoties ar Dievu, tas ir tās izdzīvošanas priekšnoteikums. Augstākais vienotības likums - tā ir mīlestība. Tātad dvēseles eksistences noteikums un veids - tā ir mīlestība uz Dievu. Bet, tā kā ķermenis periodiski tiek nomests kā apģērbs un tā nozīmība ir daudz mazāka nekā dvēseles nozīmība, tad pirmajām mīlestības jātām jātop atdotām Dievam, nevis Zemei. Un, kad dvēsele pārāk stipri pieķeras Zemei, tā mīlestība uz Dievu var bāt nepietiekama, tāpēc tā sairst un mirst. Cilvēks vārda pilnā nozīmē ir lauks, bet viņa fiziskais apvalks - tikai niecīga daļa. Tātad cilvēka eksistences veids ir mīlestība. Mīlestība, kas uzliesmojusi mūsu apziņā, iekļūst mūsu dvēselē un ieiet aizvien dziļāk un dziļāk, un pastāv mūžīgi. Vienīgais, kas nepakļaujas sagrāvei, tās ir mīlestības jūtas, tās vieno mūs ar Dievu un ir nemirstīgas.

Pēc kādas manas lekcijas pie manis pienāca klausītājs un teica:

-Jūs teicāt, ka audzējs rodas, ja dvēselē pietrūkst mīlestības, un ka tas tiek ārstēts ar mīlestības uzkrāšanu. Es izdarīju to pašu, kojās. Man bija diagnoze - smadzeņu vēzis, un audzējs bija krietni liels. Es un mani draugi sapulcējāmies kopā un sūtījām audzējam gaismu un mīlestību. Kontrolizmeklējumā man vēzi neatrada. Ārsti bija pārsteigti. «Pēdējo piecpadsmit gadu laikā Burdenko institūtā līdzīgu gadījumu nav bijis,» viņi man teica.

Jūs, tāpat kā es, intuitīvi izvēlējāties pareizo ceļu, - es viņam atbildēju. - Principā tā var izārstēt jebkuru vēzi. Daudz kas ir atkarīgs no pagātnē izdarīto pārkāpumu smaguma, no rakstura deformācijas pakāpes un pasaules uzskata, no tā, cik ir nodots bērniem un nākotnei. Taču galvenais - cik spēcīgi cilvēka dvēsele vēršas pie Dieva, tik dziļi organismā iekļūst labvēlīgas pārmaiņas. Protams, ja to dara pastāvīgi.

NAUDA

«Bagātniekam, muļķim, naktīs nenāk miegs.

Nabagam dziesma skan, sirdī valda prieks.»

Es kopš bērnības esmu dzirdējis daudz pasaku, dziesmu un parunu. Bagātais - tas noteikti ir stulbs, nekrietns un cietsirdīgs cilvēks. Nabags - vienmēr garīgs un labs cilvēks. Bet kāpēc gan viņš ir nabags, ja ir gudrāks un krietnāks par bagāto? Tāpēc, ka viņu ir apzadzis un piekrāpis bagātnieks. Cilvēki zaudē, bēdājas un jūtas nelaimīgi tāpēc, ka bagātie tiecas pēc varas un naudas. Ja atņemtu šo varu un sadalītu līdzīgi starp visiem, visi būtu laimīgi. «Vieglāk kamielim izlīst caur adatas aci nekā bagātajam nonākt debesu valstībā». «Ja gribi būt laimīgs, izdali bagātību un īpašumu nabagajiem» - divus gadu tūkstošus Bībele vēstīja par to, un tomēr bagātnieku skaits nemazinājās. Lai saņemtu un saglabātu bagātību, cilvēkam jābūt apveltītam ar augstu intelektu un lielām spējām. Taču pirmām kārtām - ar garīguma potenciālu, kurš uzkrāts iepriekšējās dzīvēs. Ja šis potenciāls ir zems, tad bagātība degradē, nevis attīsta. Nepareiza attieksme pret naudu un varu padara dvēseli cietsirdīgu un rupju. Bagātība - tā nav tikai zemes laime, bet arī kaut kas bīstams. Pēc maniem pētījumiem smalkajā līmenī X gadsimtā neatlaidīgā tieksme uz garīgo pamazām piekāpās orientācijai uz laicīgām vērtībām. Šis process sākās jau agrāk, taču ap X gadsimtu tas kļuva par realitāti. No vienas puses, attīstījās laicīgo vērtību sistēma, no otras, tika mēģināts atdzīvināt garīgās vērtības. Šīs tendences noteica arī divu pretēju sociālās iekārtas ideju veidošanos. Kapitālisma idejā prioritāte tika piešķirta materiālajam - naudai un personiskai bagātībai, ekonomika un politika prevalēja pār tikumību. Komunisma ideja radās kā vēlēšanās garīgās prioritātes vērtēt augstāk par miesīgajām, kā iespēja apvienot ļaudis, lai noliegtu to, kas tam - no pirmā acu uzmetiena - traucē, tas ir, individuālās apziņas, rīcības un īpašuma formas. Personiskā bagātība tika pasludināta par ļaunumu, visas vērtības atrautas no personības, sabiedriskotas, ekonomika un politika stingri pakļautas teorētiskām konstrukcijām. No tā izrietēja privātīpašnieka tiesību un aizstāvības likumsakarīga pārkāpšana viņa tikumiskajā, intelektuālajā un materiālajā dzīvē. Tika mēģināts tikumību un ideoloģiju padarīt tikai par cēloni, bet ekonomiku un politiku - tikai par sekām, tas ir, absolutizēt garīgās struktūras.

Komunisms radās kā ideja, dvēsele. Kapitālisms - kā ķermenis, kas iekšēji atkarīgs no idejas un ārēji ietekmē to.

Atbilstoši dialektikas likumiem, nav iespējama viena pretstata eksistēšana. Tajā vienmēr pastāvēs pretējās puses elements. Tāpēc komunisms savā tīrajā formā absolūti nebija dzīvotspējīgs. Kapitālisma elementu iekļaušana komunisma konstrukcijā ļāva tam izdzīvot, taču tic netika pieņemti teorētiski, jo tad ideālais nevarētu tikt saskaņots ar materiālo vienas koncepcijas rāmjos. Bija jānotiek kapitālisma elementu piespiedu pieņemšanai, tas ir, atzīšanai, ka ideoloģija nevar pilnībā noteikt ekonomiku. Šī stihiskā sintēze tika nosaukta par sociālismu un pasniegta kā pārejas forma no kapitālisma uz komunismu, kurai it kā jāatmirst un jāpāraug komunismā. Tomēr nevis sociālisms sliecās uz komunismu, bet komunisms uz sociālismu. Tāpat ari reālajam kapitālismam, lai nodrošinātu savu izdzīvošanu, vajadzēja pieņemt komunisma elementus. Taču gan sociālisms, gan kapitālisms saglabāja savas būtiskās ideoloģiskās atšķirības.

Tādā veidā sociālisms un kapitālisms, izveidojušies kā viena vesela divas puses smalkajā līmenī, vēsturiski attīstījās savās formās kā dialektiski pretstati, veidojot savstarpēju pretsvaru un uzturot globālo līdzsvaru.

Atbilstoši pretstatu dialektiskās mijiedarbības principam - jo vairāk tie atšķiras pēc formas, jo spēcīgāk sliecas uz vienotību saturā.

Mūsdienās divu sistēmu vēsturiskā cīņa tuvojas noslēgumam, turklāt laicīgajā līmenī - kapitālisma labā. Smalkajā līmenī situācija ir pretēja, tomēr katrā no līmeņiem līdzsvars ir izjaukts.

Ass pavērsiens uz kapitālisma ideoloģijas pusi automātiski rada varenu iekšēju pretsparu, kas parādās kā garīgā absolutizācija un laicīgā nicinājums. Emocionāli tas izpaužas vēlmē iznīcināt visu cilvēci un visu laicīgo, un fiziskajā līmenī tas parādās dažādu ideoloģisku strāvojumu un sektu veidā. Dažādos planētas punktos lauka līmenī veidojas un attīstās cilvēces iznīcināšanas programmas, kurām jāiedarbojas tajā gadījumā, ja kapitālisma ideoloģija netiks pārvarēta ar jaunu tikumības un ideoloģijas formu radīšanu. Lai cilvēce izdzīvotu, tai vajadzīga pilnīgi jauna filozofija. Taču savienot divus neattīstītus pretstatus nozīmē iznīcināt tos. Tiem vispirms jānoformējas, jānostiprinās, jāiziet noteikts attīstības cikls, savstarpēji balstot vienam otru, un tikai pēc tam jāsavienojas kādā pilnīgi jaunā formā, nesagraujot vienam otru. Tā ir nākotnes cilvēces filozofija. Pastāvīgi nabadzībā slīgstošajam sociālismam bija jāpieņem Rietuma tehnoloģijas, prasme strādāt, citādi attīstība apstātos. Kapitālismam bija jāpieņem sociālistiskās idejas un jāievieš tās, citādi tā attīstība ari apstātos. Visa ASV pēckara ekonomika pamatojās uz kapitālisma un sociālisma principu savienošanu, tas ir, brīvā tirgus savienošanu ar plānveida saimniekošanu. Šos pašus principus Amerika ieviesa Itālijas, Vācijas, Japānas un citu valstu ekonomikā. Sociālismam pēckara gados bija jāsliecas uz tirgus saimniecību. Gan sociālismā, gan kapitālismā nevarēja būt vienlīdzības starp šiem principiem, jo nebija filozofijas, koncepcijas, kas samierinātu abus šos elementus. Tādēļ kapitālismā attīstījās sabiedrība, likumi un ekonomika.Taču smalkās garīgās struktūras izsīka un degradējās. Sociālismā gruva ekonomika, tika iznīcināti cilvēki, tika degradētas sociālās un tiesību normas. Taču vienlaicīgi notika potenciāla uzkrāšana smalkajā garīgajā līmenī. To savstarpējai pabalstīšanai un cīņai bija jānoslēdzas ar jaunas pasaules uztveres koncepcijas radīšanu, kur garīgais elements necenšas iznīcināt materiālo-kā ideālismā. Un kur materiālais necenšas nospiest garīgo - kā materiālismā. Tātad sociālisma krahs vienlaikus ir arī kapitālisma krahs. Ja tagad kapitālisms neveltīs visus spēkus garīgām prioritātēm, tad krahs būs arī fiziskā plānā. Cilvēces karmā sākas krasas pārmaiņas - un ļoti negatīvas. Jārodas jaunai iekārtai, kurā organiski jāsaplūst komunisma un kapitālisma principiem. Taču šī iekārta nav iespējama bez jaunas koncepcijas. Šajā koncepcijā pirmkārt jābūt savādākai attieksmei pret naudu, tas ir, cilvēkam jāsaprot, ka nauda kā laicīgu labumu iemiesojums vienlaikus var. nest gan labumu, gan ļaunumu. Vienam cilvēkam ir bīstama liela nauda un viņam jādomā tikai par garīgo, bet otram - vajag vairāk naudas, lai piesaistītos Zemei. Nākamajā dzīvē viņi mainās lomām. Bagātie agrāk domāja tikai par materiāliem labumiem un aizvien vairāk piesaistījās Zemei, bet nabagajiem, tā kā viņiem nebija laicīgo labumu, vajadzēja domāt par Dievu un par savu dvēseli. Taču nabagie sapņoja par bagātību, bet bagātie - par garīgumu. Tagad gan vieniem, gan otriem nāksies domāt vienādi.

Es izklāstīju savus uzskatus, tiekoties ar lasītājiem Maskavā.

-   Sakiet - vai jās ņemat naudu par ārstēšanu? man uzdeva jautājumu no zāles. - Kā tad tā, jūs grāmatā rakstāt vienu, bet darāt pavisam ko citu.

-   Nauda nekaitē, ja pret to ir pareiza attieksme. Ja dziednieks saņem naudu, taču viņam tā ir otršķirīga, tad viņš var strādāt.

Cilvēki, izlasījuši manu grāmatu, rada sev svētā stereotipu: cilvēks ar sirmiem matiem, apgarotiem sejas vaibstiem, kurš neņem par palīdzību naudu. Satiekoties ar mani, daži jūtas vīlušies, kad uzzina, ka par manu palīdzību jāmaksā. Tā arī ir mūsdienu cilvēku domāšana, kas dala visus svētajos un tirgoņos un kas nevar savienot šos pretstatus. Svēto kļūst aizvien mazāk, bet tirgoņu aizvien vairāk. Tāpēc kari, slimības, deģenerācija, ekonomikas sabrukums un laicīgā sagrāve darbojas kā piespiedu labprātīgs mehānisms.

Katram cilvēkam jākļūst par svēto un darījumu cilvēku vienlaikus. Taču tad ir jāmaina domāšana, bet cilvēkam bieži vien ir daudz vienkāršāk nomirt nekā mainīt sevi. Kā piespiedu veidā tiek attīrīts cilvēks, es jums tūdaļ pastāstīšu.

Es runājos ar jaunu pāri, kuru bērns bija nopietni slims. Iepriekšējā dzīvē viņi pastāvīgi sapņoja par naudu, apskauda tos, kam tās bija vairāk, ienīda tos, kas viņiem atņēma naudu, un uz šo dzīvi viņi bija atnesuši vēlēšanos vērtēt mīlestību uz naudu augstāk par mīlestību uz Dievu. Bet tam seko atteikšanās no visa svētā naudas dēļ, un rezultātā cilvēki degradējas. Tāpēc viņiem jāpārskata attieksme pret naudu un jānoņem visi aizvainojumi pret cilvēkiem.

- Bet kā lai neapvainojas, - izsaucās sieviete, ja labākie draugi piekrāpa mūs par pieciem tūkstošiem dolāru? Iedomājieties, cik gadu mums vajadzēs maksāt šos parādus.

Ja jūsu draugi pārkāpuši augstākos likumus, viņi par to atbildēs. Tagad paskatīsimies, kāpēc tā notika.

Pateicieties Dievam, ka tā gadījās. Jūsu ķermenis ir pazemots, taču dvēsele attīrīta. Vai zināt, kāpēc Mozus teica: «Neradi sev elku»? Elks - tas ir mērķis. Ja augstākie mērķi aprobežojas tikai ar laicīgām vērtībām, tad cilvēka dvēsele iet bojā. Rodas plaisa starp pretstatiem. Gars pakāpeniski atdalās no ķermeņa, un attīstība tiek pārtraukta. Tāpēc nekas uz Zemes nevar būt par mērķi. Augstākajam mērķim vienmēr jāatrodas aiz cilvēka, sabiedrības un cilvēces interešu robežām.

No iepriekšējās dzīves jūs esat atnesuši pārmērīgu mīlestību uz naudu, un šajā dzīvē nauda jums kļuvusi par mērķi, nevis līdzekli, tāpēc jūsu bērns var nomirt, bet jūs - smagi saslimt. Taču tagad nauda uz ilgu laiku jums kļūs nevis par mērķi, bet par parāda atdošanas līdzekli. Pirms cilvēkam gāžas virsū mūris, viņam virsū birst mazi akmentiņi, taču to sitieni ir ļoti sāpīgi. Ja cilvēks paiet malā, viņš paliek vesels, bet, jo vairāk cilvēks uzbudinās un niknojas, jo ātrāk viņam uzgāzīsies siena. Uz Dievu vērstās mīlestības attīstīšana noris, attīstot mīlestību uz Zemi. Taču, ja mīlestība uz Dievu var bāt neierobežota, tad mīlestībai pret laicīgo ir noteikti rāmji. Un galvenais noteikums -dvēselei vispirms jāvēršas pie Dieva, nevis pie laicīgām vērtībām. Tāpēc šajā dzīvē nauda būs tiem, kuriem iepriekšējā dzīvē tās nav bijis un kuri par to nav domājuši.

Reiz kompānijā es satikos ar jaunu cilvēku, kurš bija ļoti bagāts. Viņš teica, ka svaidoties ar naudu pa labi un pa kreisi, bet tā pie viņa tik un tā atgriežoties. Es ieinteresējos, kāpēc tas tā ir. Paskatījos viņa lauku un ieraudzīju tur spēcīgu saikni ar Dievišķo. Cēlonis slēpās viņa iepriekšējā dzīvē, kurā viņš bija mūķene, kas lūdzās visu dzīvi, un tādēļ, lai cik naudas viņam būtu tagad, tik un tā viņa dvēsele nepieķersies laicīgajam. Mums ir atļauts izmantot tik daudz laicīgu vērtību, cik izturēs mūsu dvēsele. Jo stiprāka ir tās saikne ar Dievišķo, jo vairāk laicīgu labumu tiek doti cilvēkam. Distancēti diagnosticējot bagātus cilvēkus, es sapratu, kā darbojas evolūcijas mehānisms. Ja dzīvam organismam rodas teritorija, kuru viņš aizsargā un kontrolē, tas ir solis uz priekšu, uz attīstību. Pirmā tāda teritorija ir viņa paša ķermenis. Attīstoties apziņai, kas saistīta ar ķermeņa interesēm, rodas ķermeni aptverošās teritorijas kontroles jēdziens. Jo lielāka ir teritorijas virsma, jo vairāk sakaru rodas, to kontrolējot, un jo ātrāk attīstās intelekts un apziņa. Jo bagātāks ir cilvēks, jo vairāk viņa zemapziņā rodas sakaru, kas saista viņu ar visu laicīgo. Tie stimulē apziņas un intelekta attīstību. Taču, tā kā prioritāte tiek dota laicīgajam, iestājas garīgo struktūru izsī- kūms. Nākamajā dzīvē cilvēks jāatslēdz no rūpēm par laicīgo. Un tad viņš ir absolūts neveiksminieks, nabadzīgs un slims. Jo vairāk neveiksmju, jo vairāk viņš orientē savu dvēseli uz garīgo, nevis uz laicīgo. Kristietība iedvesa nabagajiem domu, ka viņu nabadzība nav nejauša, ka tā jāpieņem kā Dieva griba un nedrīkst nīst un apskaust bagātos. Prasme to pieņemt izraisīja garīgo struktūru uzplaukumu. Ja cilvēks neuztvers savu pazemojumu ar negatīvām emocijām, tad viņš nepieķersies arī savam paaugstinājumam.

Līdz ar to bagātie cilvēki aizvien vairāk sliecās uz garīgumu, izkopa sevī aizvien lielāku altruismu. Cilvēks, kuram garīgā bagātība ir absolūta prioritāte, var būt bagāts vienmēr. Tātad, rodoties un attīstoties uzskatu sistēmai, kas nodrošina garīgās attīstības prioritāti un pastāvīgu laicīgā mīlestības pārvarēšanu, var pastāvēt sabiedrība, kurai nav vajadzīga sociālā vienlīdzība.

Agrāk bija Rietumi, kur dvēsele aizvien straujāk piesaistījās Zemei, un bija Austrumi, kur tā pakāpeniski attīrījās, turklāt tagad, kad visur valda Rietumi, katrā no mums iekšēji jāvalda Austrumiem.

Agrāk viens bija zemapziņā, bet otrs apziņā, tagad materiālismam un ideālismam jāapvienojas apziņā koncepcijas līmenī, tas ir, apziņai jākļūst dialektiskākai. Es sākumā nesapratu, kāpēc cilvēks, kas nodzīvojis divas reinkarnācijas ASV, tur vairāk dzīvot nevar, jo viņš tur ies bojā, un nesapratu, kāpēc ASV, kur valda absolūta patērētāju filozofija, lieliski tomēr eksistē. Sapratu to tikai tad, kad ieraudzīju, ka Ameriku uztur tiešā un karmiskā emigrācija, tas ir, tās labā strādā visa cilvēce, jo, orientējoties tikai uz civilizācijas labumiem un uz to, kas saistīts ar ķermeni, bez pastāvīga garīga pabalsta izdzīvot nav iespējams. Šis periods tagad ir beidzies. Bez būtiskām pārmaiņām attieksmē pret ekonomiku, ekoloģiju un naudu attīstīties nespēs neviena sabiedrība.

Manam paziņam ir radinieks Ņujorkā. Viņam tur pieder savs debesskrāpis. «Miljardieris,» es nodomāju, «droši vien dvēsele galīgi netīra.» Taču, paskatījies lauku, biju pārsteigts par tā tīrību un starojumu, vēl vairāk - viņa laukā mirdzēja vēl divi tīrāki kokoni - viņa dēlu lauki.

-Tavam radiniekam, - es viņam pārsteigts teicu, - ir ļoti labs lauks, viņš ir krietns cilvēks.

-Tā ir, - tas apstiprināja.

-   Un tam cēlonis ir trīs viņa iepriekšējās dzīves. Viņš dzīvoja Indijā, bija ļoti dievbijīgs cilvēks un bieži lūdzās.

-Viņš arī tagad ir dievbijīgs cilvēks un bieži lūdzas, - atbildēja paziņa.

Kad notiek kaut kādas nelaimes vai arī mēs zaudējam naudu vai ko citu, parasti izjūtam laicīgu pazemojumu un nesaskatām tajā augstāko jēgu, taču tā vienmēr pastāv. Tieši tā un nevis veselais saprāts un sadzīves loģika nosaka situāciju.

Reiz pie manis griezās mans paziņa.

-  Radinieks lūdza pārdot rotaslietu, kuras vērtība ir lielāka par tūkstoš dolāriem. Es atdevu to puišiem, kuri man parasti palīdzēja tādos gadījumos. Šajā reizē viņi pazuda un nerādās. Bet man nav naudas, lai atdotu parādu. Kaut vai jāpakaras.

-Tev jāsaprot, - es viņam paskaidroju, - jebkuru situāciju, kādā tu nokļūsti, nosaka Dievs. Ja reiz ar tevi tā noticis, tad tajā ir augstāka jēga. Ja kāds aizskar tavas laicīgās intereses, tad tev nav viss kārtībā ar dvēseli. Tev pa tēva līniju ir pieķeršanās materiālajiem labumiem, nicinājums pret tiem, kam to nav, naids pret tiem, kas tos atņem, un nevēlēšanās dzīvot, kad tu tos zaudē.

-  Tad jau vairs neko nevar mainīt? - viņš bezcerīgi jautāja.

-  Nē, iespējas tev ir.

-  Kas man jādara?

Jāmaina attieksme pret visu, kas saistīts ar materiālajiem labumiem. Pārskati visu dzīvi un pateicies Dievam par situācijām, kad tev gāja secen materiālie labumi. Lūdz piedošanu par to, ka juti aizvainojumu, naidu un skaudību pret visu, kas saistīts ar materiālajiem labumiem.

-  Vai pēc tam viņi atdos man dārglietu?

Katra cilvēka griba jebkurā situācijā ir apmēram desmit procenti. Tātad, kontaktējoties ar ļaudīm, tu kontaktējies nevis ar viņiem, bet ar Dievu. Tad nu izdari secinājumus.

Pēc pāris dienām viņš ienāca pie manis darbnīcā. Mēs par kaut ko runājām, un pēkšņi es atminējos par dārglietu.

-Starp citu, kā tev veicās?

-Rotaslietu atdeva. Turklāt atdodot teica: «Mēs taču gribējām tevi «piekāst», bet pēc tam pažēlojām.» -«Bet kāpēc?» - «Paši nezinām,» viņi atbildēja.

Kamēr mēs centīsimies savu aizvainojumu cēloni meklēt citos cilvēkos un apsūdzēt viņus vai arī nīst un vainot sevi, kamēr mēs nesajutīsim, ka bez laicīgās loģikas un laicīgiem likumiem pastāv Dievišķā loģika un Dievišķie likumi un tic ir primāri, un kamēr mēs nesapratīsim, ka mūsu aizvainojuma avots nav slikti cilvēki, bet mūsu nepilnība un vainīgo nav, tikmēr rūgtas zāles, kuras mes cenšamies izspļaut, mums tiks dotas aizvien lielākās devās.

Šoferis, kurš sēdēja man blakus, uzdeva jautājumu:

-Es biju jūsu lekcijā, kurā jūs teicāt, ka pieķeršanās naudai - tas ir ļoti slikti. Manā ģimenē ir četri cilvēki, un man jāpelna nauda. K_o lai dara?

-Jūs cenšaties vienpusīgi atrisināt šo jautājumu: vai nu pa kreisi, vai nu pa labi. Ja sapņo par naudu, pastāvīgi domā par to - tas ir slikti un no naudas jāatsakās vispār. Laicīgu labumu pārvaldīšana attīsta cilvēku, kā arī visu zemes civilizāciju kopumā. Vienkārši ir jāsaprot, ka laicīgā laime ir otršķirīga un tā ir līdzeklis, nevis mērķis. Naudai cilvēkam jābūt, taču kādu tās dēļ apskaust, nožēlot, ka tās nav, un izrādīt dvēseles agresiju šī iemesla dēļ nedrīkst.

Es skaidroju, kāpēc radušās problēmas manas pacientes meitai:

-Jūs negribējāt pieņemt nepatikšanas un pārida- rījumus, ko jums sagādāja cilvēki, bet meita nu jau nevar to izdarīt. Tātad viņa tiks attīrīta vairs nevis ar cilvēkiem, bet ar slimību. Aiz jūsu mugurām jau saskatāmas slimības un nāve. Atteikšanās no mīlestības, nosodījums un nicinājums jau ienākuši jūsu raksturā. Ja pratīsiet mainīt pasaules uzskatu un savu raksturu, slimību nebūs.

Pēc sievietes acīm redzēju, ka viņa sāk saprast manis teikto.

-Paskatījusies manu vīru, ekstrasense viņam teica, ka viņš mirs un nāve būs visai baiga. Vai tā ir?

- Tā izskatās, - es teicu, paskatījies uz viņas vīra lauka struktūrām.

-  Bet vai to var kaut kā mainīt?

-Jāsu vīrs pārāk stipri mīl naudu. Dvēselē viņš ir gatavs nogalināt ikvienu naudas dēļ. Tātad ir jānogalina viņš.

-   Jā, viņš no mātes mantojis mīlestību uz naudu.

Cilvēks pirmkārt ir atkarīgs no personiskās

karmas un saņem tādus vecākus, kas atbilst šai kar- mai. Iepriekšējā dzīvē gatavība nodot, aplaupīt, nīst naudas dēļ piesaistīja viņa dvēseli naudai tā, ka šajā dzīvē pietiek dažu kļūdu, lai atmaksas mehānisms sāktu darboties. Lai dāvina naudu, rūpējas par citiem, nedomā sliktu par ļaudīm, tad izdzīvos.

-  Viņš tam netic, saka: «Nelien pie manis ar šīm blēņām.»

Es paraustīju plecus.

-  Katram cilvēkam ir savi pārliecināšanas līdzekli.

-  Tas nozīmē, ka viņam vairs nekas nevar palīdzēt? -Viņa bezcerīgi skatījās uz mani.

Attīriet sevi. Cik jūsu dvēsele ir gatava pacelties pāri visam, tik apkārtējie būs piesātināti ar to.

Draugs piedāvāja man nopirkt žiguli par pieciem tūkstošiem rubļu.

-  Tas ir, par vienu dolāru? - es painteresējos.

-Jā, iedomājies, pārdod kāds jūrnieks. Turklāt

mašīna ir pilnīgi jauna. Notika dīvains gadījums. Viņš vairākus gadus sapņoja par mašīnu un beidzot to nopirka. Piebrauca pie mājas, visiem parādīja, pēc tam uzaicināja sievu pavizināties. Sieva iesēdās mašīnā, un pēkšņi sekoja sitiens un aiztūka labā acs. Viņš aurodams metās virsū sievai, domādams, ka tā viņam iesitusi. Sieva pārbiedēta atbildēja, ka nav viņam ne pirkstu piedūrusi. Viņš lika tai izkāpt no mašīnas. Izkāpa arī pats, pastaigāja apkārt mašīnai, pēc tam piesardzīgi nosēdās pie stūres. Atkal sitiens - un viņam aiztūka kreisā acs, kaut arī mašīnā neviena nebija. Galīgi apstulbis, viņš kūleniski izvēlās no mašīnas, un viņam apkārt salasījās pūlis. Tad viņš piedāvāja vienam no saviem paziņām pabraukāties ar mašīnu. Piesēdies pie stūres, tas apbrauca loku pa pagalmu, apstājās un izkāpa pilnīgi neskarts. Iepriecinātais saimnieks atkal sēdās pie stūres un pēkšņi dabūja triecienu pa zobiem. Galvā sadzirdēja balsi: «Tev jāpārdod mašīna par pieciem tūkstošiem rubļu.» - «Bet es taču to par pieciem tūkstošiem dolāru nopirku!» saimnieks sašutis kliedza. Galvu sāka neciešami spiest. Un viņš apjēdza -ja neklausīs, viss var slikti beigties. Viņš brauca uz tirgu un nedēļu centās pārdot mašīnu. Pircēji tirgojās, cenzdamies pierādīt, ka mašīnas cena nav pieci tūkstoši dolāru, bet mazliet lētāk. Uzzinājuši īsto cenu, visi uz viņu dīvaini paskatījās un gāja tālāk.

-  Vai mašīnu viņš pārdeva? - es painteresējos.

-Nē. Līdz pat šim laikam nav pārdevis.

-   Mašīna steidzīgi jāpērk, - es teicu. - Tūdaļ pat piezvani tam jūrniekam. - Taču izrādījās, ka mašīnas īpašnieks devies reisā. Hs sapratu, kāpēc jūrnieku dauzīja viņa paša dubultnieks. Pastāvīgi sapņojot par mašīnu, viņa dvēsele tā pieķērās tai, ka būt par mašīnas īpašnieku viņam kļuva nāvējoši bīstami. Visdrīzāk viņš būtu nosities autokatastrofā, tātad vai nu viņam bija jāzaudē mašīna, vai veselība, vai dzīvība. Viņš dabūja pašu saudzējošāko, kaut arī dīvaināko izeju no situācijas.

Kādā kompānijā mani pasauca malā paziņa un sazvērnieciskā tonī jautāja:

Gribu īstenot vienu biznesa pasākumu. Vai man tas izdosies vai ne?

-Labāk ar šo jautājumu griezties pie astrologiem.

Bet vai tad tu nevari pateikt? - viņš apmulsis jautāja.

-Varu. Tev pieaug zemapziņas agresija, tu esi sācis sapņot par naudu un labklājību. Apturēt tevi var trijos veidos: vai nu ar tava pasākuma neveiksmi, vai ar roku un kāju zaudēšanu un smagu slimību, vai ar nāvi. Tu aizmirsti, ka situāciju vispirms kontrolē iekšējais stāvoklis un tikai pēc tam ārējās darbības. Ja agresija pieaug līdz bīstamai robežai, tad, jo veiksmīgāks būs tavs pasākums, jo ātrāk tu pazaudēsi rokas, kājas vai galvu. Rietumos biznesmenim ir karmas rezerve, kuru viņš sapelnījis, iepriekšējās dzīvēs dzīvojot Krievijā vai Austrumos. Krievu biznesmenim tādu rezervju ir mazāk. Bizness vienmēr ir saistīts ar risku. Rietumos biznesmenis staigā pa dēli pāri bezdibenim, turklāt Krievijā pa stiepli, bieži vien pat pa dzeloņstiepli. Kad sajutīsi, ka tava iekšējā ētika tev ir svarīgāka par naudu, tad nebūs vajadzības meklēt palīdzību pie speciālistiem.

Pēc pāris stundām runājos ar citu biznesmeni. Pamanījis viņa sarūgtināto seju, prasīju, kādas problēmas to nomoka.

-   Pilnīgi muļķīgi pazaudēju vairākus simtus tūkstošus dolāru.

-Vai atceraties, nesen es teicu, ka jūs varat zaudēt naudu vai dzīvību?

-Atceros, - viņš drūmi atbildēja.

-    Taču manus vārdus neņēmāt par pilnu? - es jautāju.

Viņš pamāja ar galvu.

-   Pirms mēneša es jums teicu, ka jums nav nāvējoša situācija, taču pieķeršanās naudai un labklājībai joprojām pastāv.

Viņš atkal piekrītoši pamāja.

Jāsu nākamo bērnu dvēseles piesārņotas ar mīlestību pret naudu un labklājību. Jo vairāk strādāsiet ar sevi, jo mazāk bās tādu nepatikšanu.

Redzēdams viņa apbēdināto seju, centos palīdzēt citādā veidā.

Vai jūs zināt, kas ir uzvara? - es negaidīti vaicāju. Un uz ieinteresēto skatienu atbildēju: -Tā ir pareiza attieksme pret sakāvi.

Pamanīju viņa sejā smaidu un pastāstīju, kā nesen organizēju firmu savas grāmatas izdošanai.

Šajās dienās mana līdzstrādniece apvaicājās: «Sergej Nikolajevič, jūs pētāt karmas likumus, bet mūs nemitīgi piekrāpj un mēs visu laiku tik tikko savelkam galus kopā. Kur gan ir jūsu karma un jūsu metode? Kāda ir to vērtība?»

Es viņai atbildēju: «Manas metodes un manas karmas vērtība ir tā, ka šī pusgada laikā mēs nevienu neesam piekrāpuši. Laime ir nevis mantā, kas man pieder, bet kā es pret to izturos. Laimes jēdzienā primārs ir iekšējais stāvoklis un otršķirīga ir ārējā labklājība. Mana metode palīdz man pašam pārvarēt iekšējo nepilnību.»

Es atkal paskatījos uz biznesmeni, kas sēdēja manā priekšā. Tas jau bija cits cilvēks. Droši vien viena no lielākajām baudām ir - darīt laimīgu otru.

VĪNA RŪPNIECĪBA

Literatūrā ir minēti daudzi piemēri, kad cilvēks ilgi neēd un tomēr lieliski jūtas. Tagad jau nav sarežģīti saprast, ka galveno enerģiju cilvēks neiegūst no barības. Ēdiens - tas ir attīstības faktors. Ēdiena, apģērba iegūšana un mītnes celšana virza uz priekšu civilizāciju. Agrāk cilvēki pēc kuģu katastrofām nomira no bada trešajā dienā, un sekcija rādīja, ka nāve iestājusies no fiziska izsīkuma. Tagad praktiski katrs var badoties mēnesi un turklāt notiek cilvēka fiziskā stāvokļa uzlabošanās. Jo vairāk lauka garīgās struktūras ir uzbudinātas ar agresīvām emocijām, bailēm, aizvainojumu, nožēlu, grūtsirdību, jo mazāk cilvēks saņem enerģiju no galvenā avota, tātad jo vairāk barības jālieto cilvēkam. Tāpēc badošanās, kuras laikā pastiprinās kontakts ar garīgajām struktūrām un enerģija tiek saņemta no tām -īpaši ilgā laikposmā ir process, kam jānotiek, atsakoties no visa laicīgā, nošķiroties vientulībā un lūdzot. To arī darīja Jēzus Kristus tuksnesī. Šajā gadījumā badošanās neiztukšo fiziskās rezerves, bet attīsta tās.

Kad es smalkajā līmenī skatījos Zemes enerģētiku, tad biju izbrīnīts, ieraugot, ka pirms desmit tūkstošiem gadu no citām pasaulēm uz Zemi bija atnākusi laicīgā pielūgsmes programma, un cilvēku dvēselēm, lai pārvarētu spēcīgo piezemētību, bija nepieciešams radīt jaunu filozofiju, kas pilnībā izslēgtu laicīgo. Vienlaikus ar to tika dots varens stimuls civilizācijas un materiālo labumu attīstībai. Zemes kaislības atrauj cilvēku no garīgā līmeņa, taču virza viņu uz materiālo struktūru attīstību, tāpēc visas laicīgās attīstības jēga ir saglabāt laicīgās kaislības, taču neielaist tās garīgajā kodolā. Tāpēc ēdiens mums nepieciešams civilizācijas attīstībai, tā ir piespiedu svira cilvēka aktīvai rīcībai.

Taču izrādījās, ka ne tikai tā. Tā kā cilvēks radās kā zarna un galveno informāciju viņš līdz šai dienai uzņem ar zarnu traktu, ēdiens ir ne tikai daudzveidīgas informācijas avots, bet arī cilvēka garīgo informatīvo struktūru pārmaiņas svira. Tajā ir zāļu medicīnas jēga. Tpaši liela loma ir augiem. Jo tuvāk augs atrodas zemei, jo lielāka tieksme uz augšu, uz kosmosu. Informācija par atteikšanos no piezemētā līdzsvaroja cilvēka garīgās struktūras, bloķēja dvēseles pieķeršanos piezemētajam, un tas palīdzēja fiziski izveseļoties. Taču šeit ir viens svarīgs moments. Labākās zāles - tie ir augi, tie iedarbojas ne tikai uz cilvēka fizisko ķermeni, bet arī uz viņa garīgajām struktūrām. Kad cilvēka dvēsele pieķeras pirmajam vai otrajam laicīgā līmenim, tad ir iespējama izārstēšanās. Pieķeršanos trešajam līmenim, tas ir, pieķeršanos spējām, garīgajām īpašībām un liktenim, kā arī to bloķējošās slimības, tas ir, onkoloģiju, epilepsiju, izkaisīto sklerozi, Parkinsona slimību, psoriāzi un astmu augi bloķēt nespēs. Palīdzēt var vienīgi tās cilvēka garīgās struktūras, kas nav pieķērušās laicīgajam un kas, saskaroties ar citu cilvēku dvēselēm, aiz sevis ved cilvēku pie Dieva.

Informācija tiek nodota ne tikai sarunājoties. Tā tiek nodota ar ēdienu un šķidrumiem. Odens ir lielisks informācijas uzkrājējs, taču cilvēka asiņu spēja noturēt informāciju ir ievērojami lielāka. Ir vēl viens šķidrums, kura līmenis neatpaliek no asinīm, - tas ir vīns. Dievgalds ar maizi un vīnu nozīmē cilvēka pieslēgšanos Kristus garīgajām struktūrām. Es jau minēju piemēru, kā četrpadsmitgadīgs zēns tikko nenomira no saindēšanās. Cēlonis tam bija zemapziņas agresija pret tēvu, ko zēnam bija nodevusi māte. Vēlāk es sāku domāt, kādēļ ēdiens kādu dienu kļuva viņam it kā par indi. Paskatījos smalkajā līmenī un sapratu, ka zēns bija saņēmis ēdienu, ko pagatavojusi pavāre ar analogām problēmām. Tāpēc, kad cilvēks pirms ēšanas skaita lūgšanu un pateicas Dievam par barību, viņš it kā pieņem to no Dieva un negatīvās programmas ievērojami tiek dzēstas. Taču ir arī ļoti svarīgi, ko tieši ēd cilvēks un kas ēdienu gatavojis.

Ne pārāk sen es atklāju, kas nosaka vīna kvalitāti. Tās nav tikai izejvielas un precīza gatavošanas tehnoloģija, bet arī tā cilvēka dvēsele, kas saistīts ar vīna ražošanu. Šī tēma man pavērās pirms dažiem gadiem. Man ir draugi Krimā, un es bieži tur ciemojos. Reiz mēs apmeklējām vīna rūpnīcu, kur ražoja he- resu. Direktore izrādījās labsirdīga un laipna sieviete, kura labprāt mums parādīja, kā tiek ražots vīns.

- Lūk, te ir iekārta, kurā visas mucas savienotas cita ar citu. Te ir vairāki desmiti tūkstoši litru sausā vīna, kura virspusē peld heresa plēvīte. Dažu gadu laikā tā maina vīna struktūru un enerģētiku, un iznāk tas, ko mēs saucam par heresu. Es noticēju bioener- ģētikai pēc kāda gadījuma. Mūsu rūpnīcu apmeklē ekskursanti, un mēs viņiem rādām, kā tiek gatavots vīns. Un, lūk, vienreiz pie manis bija ieradies vīndaris no Vidusāzijas. Viņš ielūkojās mucas atverē un teica, ka plēvīte esot tāda patumša. Kad visi aizgāja, es nolēmu pārbaudīt pati un ieraudzīju, ka plēvīte kļuvusi melna - praktiski mirusi. Nospriedusi, ka plēvīte acīmredzot gājusi bojā arī pārējās mucās, pasaucu strādniekus, un mēs sākām pārlūkot visas mucas un bijām pārsteigti. Izrādījās, ka citās tilpnēs bija tīrs. Tad es sapratu, ka šo plēvīti vienkārši nobrīnījuši, un mēs pārstājām rādīt to apmeklētājiem.

Reiz man strādnieces ieteica, lai es pārceļu citā darbā kādu sievieti, jo tad, kad tā ienākot pagrabā, heresa veidošanās process pārtraucoties. Es pārbaudīju -un patiešām. Jūs droši vien nezināt, ka, pārvadājot vīnu cisternās, tas nogurst un pēc pārvešanas tam mēnesi jānostājas, jāatpūšas, pēc tam to var saliet pudelēs, citādi kvalitāte krītas.

Kad es nākamreiz nokļuvu šajā rūpnīcā, mani jau sagaidīja kā vecu paziņu. Direktore iedeva man divas izliektas metāla stieples.

-  Nesen mums pārsprāga ūdensvads un mēs meklējām avārijas vietu. Vai jūs varētu paskatīties nelabvēlīgās vietas?

-   Pamēģināsim, tikai skatīsimies nevis vietu, kur atrodas rūpnīca, bet visu, kas saistīts ar vīnu.

Mēs iegājām telpā, kurā stāvēja mucas. Vienā vietā enerģētika spēji pasliktinājās. Vairākas reizes es pārbaudīju sevi un redzēju vienu un to pašu.

-Zināt, šeit enerģētika ir sliktāka, un tas saistīts ar cilvēkiem. Tā nav ģeopatogēnā zona. - Es ievēroju līdzās šai vietai vairākus krēslus. - Tā kā tas ir saistīts ar cilvēkiem, tad tie, kas sēdējuši uz krēsliem, kā redzams, slikti ietekmējuši telpas enerģētiku.

-  Zināt, - it kā atvainodamās sacīja sieviete, - es šos krēslus noliku pirms pusstundas, un uz tiem vēl neviens nav sēdējis.

Man kļuva neērti. Un sieviete, to redzot, centās man palīdzēt:

-  Redzat, blakus krēsliem stāv muca, tajā ir vīns. Varbūt tas kaut kā iedarbojas? Tas nav heress, tas ir vīns no citas rūpnīcas.

Es paskatījos vīnu, un man viss kļuva skaidrs.

-  Enerģētika ir negatīva, un to nosaka šī vīna iz- gatavotājrūpnīcas direktora skaudīgais raksturs. Tāds vīns var kaitēt veselībai.

Direktore bija pārsteigta.

-   Bet jums tiešām ir taisnība par to direktoru.

Es izteicu viņai komplimentu:

Bet jums enerģētika ir līdzsvarota, Jaltas here- sam nav negatīvu programmu, tā kvalitāte ir augsta.

Mēs izstaigājām rūpnīcu. Rāmīši visur uzrādīja augstu enerģētiku un lielisku vīna kvalitāti. Taču blakus vienai muciņai mēs apstājāmies. Rāmīši rādīja kvalitātes pazemināšanos.

-Te kvalitāte ir sliktāka, - es pārsteigts sacīju.

Viņa tūdaļ atcerējās.

Kad lēja vīnu šajā mucā, strādnieki bija iereibuši, visu darīja pavirši, un es dusmojos uz viņiem. Vai tiešām manas emocijas tā iespaido vīna kvalitāti?

-Iespaido - un kā vēl. Rūpnīcas direktors ir it kā savu padoto tēvs, un viņa lauks ietekmē viņu karmis- kās programmas, tas ir, viņu emocionālo noskaņojumu. Tātad rūpnīcas direktora, viņa vadības karma, nosaka, vai vīns labvēlīgi iedarbosies uz cilvēku vai kaitēs tam.

Pēc nedēļas man gadījās būt citā vīna rūpnīcā. Ekskursiju vadīja viens no rūpnīcas strādniekiem. Viņš ieveda mūs glabātavā, kur gulēja pudeles, paredzētas daudzgadīgai izturēšanai. Es nolēmu ar lauka diagnostikas metodi pārbaudīt katra gada vīna kvalitāti. Manu murmināšanu: «… tas ir labāks, tas ir ļoti labs, tas ir nelāgs,» - dzirdēja ekskursanti.

Man pa priekšu ejošais rūpnīcas strādnieks sāka ieklausīties.

Paskatieties, lūk, Šo vīnu, - viņš piedāvāja.

-Vīns ir lielisks, - es atbildēju.

- Un šis?

-Ļoti labs.

Diagnosticējot pudelēs salieto vīnu, ievēroju interesantu faktu. Labs bija dažādu šķirņu 1963. gada vīns. Es sapratu, ka sabiedrības emocionālais stāvoklis arī nosaka vīna kvalitāti. Tikko programma ieiet sabiedrības zemapziņā, mainās šajā zemē ražotā vīna enerģētika.

Pēc ekskursijas mēs devāmies uz degustācijas zāli. Uz koka letes stāvēja divpadsmit pokāli ar dažādām vīna šķirnēm.

Atvainojiet - vai es drīkstu diagnosticēt? - es pajautāju.

-Lūdzu.

-Jūs teicāt, ka vīna kvalitāte nav augsta, bet speciālisti apgalvojot, ka ļoti laba. - Hs pārbaudīju un novērtēju: - Nē, kvalitāte ir zema.

Taču degustatori teica, ka kvalitāte ir augsta.

-Viņi ir kļūdījušies, - es atbildēju.

No malas tas varbūt izskatījās amizanti, taču ko lai dara - es uzticējos savai diagnostikai.

Sakiet, man uzdeva jautājumu dāma, kas sēdēja iepretī, - kas ietekmē vīna kvalitāti?

- Rūpnīcas direktora raksturs, - es atbildēju.

Dāma pasmaidīja, domādama, ka es jokoju.

Ja vēlaties, es pēc glāzēs ielietā vīna noteikšu direktora raksturu, - es teicu un sāku stāstīt: - Šajā rūpnīcā saved dažādu šķirņu vīnu, kurš nostāvas mucās. Un, kamēr vīns nogatavojas, tas uzņem ar tā ražošanu saistīto cilvēku enerģētiku. Uz vīna enerģētiku un sastāvu iedarbojas ļoti daudzi faktori, pat tas, vai to izspiež ar kājām vai speciālu mašīnu palīdzību.

Pēc desmit dienām man gadījās būt kādā no šampanieša rūpnīcām. Meitene, kas vadīja ekskursiju, mums skaidroja:

Mūsu šampanieti gatavo no vairākām vīnogu šķirnēm: aligotes, rislinga, pino-gri. Pašlaik tilpnēs ir aligotes šķirne.

Es diagnosticēju vīnu un teicu viņai:

- Man šķiet, ka rislingam ir labāka kvalitāte, tas vairāk der šampanietim.

Pilnīgi pareizi, - viņa atbildēja. - Bet kājās to

zināt?

Mēs devāmies tālāk un iegājām cehā, kur notiek šampanieša pildīšana.

Meitene pastāstīja, ka «brjuts» - tas ir absolūti tīrs šampanietis, bet sauso, pussauso un saldo dabū, pievienojot vīnogu sīrupu.

Man pēc diagnostikas iznāk, ka sīrupa pievienošana pazemina vīna vērtību, - es izbrīnīts piezīmēju.

Jā, - viņa vaļsirdīgi atbildēja. - Mūsu fabrikā visi, sākot ar direktoru un beidzot ar krāvējiem, dzer tikai «brjutu». Bet citās rūpnīcās pievieno sīrupu, lai noslēptu vīna trūkumus.

Kad ielej sīrupu šampanietī, - es viņai paskaidroju, - tiek sarautas saiknes un traucēta vīna informatīvā struktūra. Tādēļ, ja šampanietis ir kvalitatīvs, labāk dzert «brjutu», bet, ja enerģētika ir nelāga, tad labāk dzert pussaldo. Cukurs pieslāpē negatīvās programmas vīnā.

Rūpnīcas strādnieki ieklausījās mūsu sarunā.

Sakiet - kāds ir mūsu rūpnīcas šampanietis? - jautāja kāda sieviete.

Diemžēl ne visai labs, - es atbildēju. - Jūsu šampanietis ir agresīvs, turklāt tajā ir ieprogrammēta piesaiste lepnībai, naudai, labvēlīgam liktenim, un tas, kurš pastāvīgi dzers šo šampanieti, pieķersies naudai un labvēlīgam liktenim, zaudēs naudu, un viņam sabruks liktenis.

-   Vispār jums ir taisnība.

Sakiet, - jautāja cita sieviete, - kāpēc šampanietis kļuvis sliktāks?

Pēdējā laikā cilvēki jūsu rūpnīcā daudz strīdējušies, izteikuši pretenzijas viens otram. Rūpnīcas direktors, kurš pirmais nosaka vīna enerģētiku, pēdējā laikā zaudējis emocionālo līdzsvaru. Tas viss iespaido šampanieša kvalitāti.

Pēc pāris mēnešiem man piezvanīja paziņa no tCrimas.

Vai jūs atceraties rūpnīcu, kuras pagrabos jūs testējāt pudeles?

- Protams.

Nesen es satiku to rūpnīcas darbinieku, kurš vadīja ekskursiju. Viņš teica: «Lai Sergejs Nikolaje- vičs jebkurā laikā brauc uz mūsu rūpnīcu.» Es pajautāju viņam, cik precīza bijusi jūsu diagnostika. Viņš atbildēja, ka vairāk par deviņdesmit procentiem.

Vēlāk es jau izklaides pēc vērtēju vīna kvalitāti dzērienu veikalos un konstatēju, ka cilvēku neapzinātās garīgās struktūras ir spēcīgi saistītas ar to, ko viņi ražo.

Agrāk spirtoto dzērienu kvalitāti es vērtēju pēc trim faktoriem: stipruma, garšas un mana fiziskā stāvokļa otrā rītā. Garša bieži vien ieņēma pēdējo vietu. Nopietni ķēries pie bioenerģētikas, es mainīju attieksmi pret vīnu. To, ka vīns - tas nav tikai reibinātājs un grādi, bet kaut kas cits, es sapratu septiņdesmito gadu sākumā Sočos, kur strādāju par ekskursiju vadītāju. Daudzi ekskursiju maršruti veda caur Abhāziju, un es šad tad degustēju lieliskos abhāzu vīnus «Absni», «Likva», «Anakopija», «Soo» un līdz pat šim brīdim atceros to garšu. Tā kā ekskursiju laikā ceļā gadījās daudz vīnadārzu, vajadzēja sniegt vismaz kaut kādu informāciju par vīna ražošanu. Studējot literatūru, es pārsteigts uzzināju, ka vīna saturā ir daudz ķīmisku savienojumu, kas labvēlīgi iedarbojas uz cilvēka organismu. Sausajā vīnā ir vairāk nekā piecsimt tādu savienojumu. Tie satur milzīgu daudzumu informācijas un tātad attīsta cilvēku kā informatīvu sistēmu. Stiprinātajā vīnā tādu savienojumu ir daudz mazāk, un, ja piedevām nav ievērota tehnoloģija, šī informācija var kļūt agresīva un kaitīga. Un es biju domājis, ka, jo vīns ir saldāks un stiprāks, jo tas ir labāks, ka vīns - tas ir grādīgais dzēriens, taču izrādījās, ka tas uzņem Saules un Zemes enerģiju un visa šī informācija glabājas tajā. Tā pamazām es sapratu, ka vīnam var bāt gan pozitīva, gan negatīva iedarbība uz cilvēku atkarībā no dzēriena īpašībām.

Cilvēks radās uz Zemes kā zarna. Gan lauka, gan fiziskajā līmenī galvenā informācija tiek uzņemta ar zarnu traktu. Tāpēc ēšana, kaut arī sekundāri, tomēr spēcīgi iedarbojas uz cilvēka fizisko, nervu un dvēseles struktūru. Arī vīns, uzkrājis informāciju no Saules un Zemes, atstāj spēcīgu iespaidu uz cilvēku. Taču galveno informāciju vīns saņem nevis no Saules un Zemes, bet no cilvēkiem, kas to gatavo. Un to es noskaidroju, pateicoties bioenerģētikai. Līdz ar to arī es pats mainīju attieksmi pret manis lietoto vīnu daudzumu un kvalitāti.

DZĪVNIEKI

Pēdējā laikā garīgai nepilnībai rodas aizvien smagākas sekas. Ja dvēsele piesārņojusies, tad cilvēks nesaslimst uzreiz un arī nelaimes uzreiz nerodas. Kad atskan «pirmie zvani», cilvēks var, mainot sevi, mainīt situāciju. Ar ārējām darbībām var mainīt pašreizējo, taktisko situāciju. Reāla kontrole pār situāciju iespējama ne tikai ar ārēju, bet pirmām kārtām ar iekšēju iedarbību, tas ir, strādājot ar apkārtējo pasauli caur darbu ar sevi.

Nesen manās mājās atskanēja telefona zvans.

-     Vai jās nevarētu izārstēt manu kaķeni? - es dzirdēju sievietes balsi. - Viņai pārstājušas darboties nieres, viņa vairs neceļas un gandrīz jau mirst.

Mana pirmā reakcija bija sašutums. Man nepietiek laika, lai pieņemtu smagi slimos, un te izrādās - esmu kaķu speciālists. Un tūdaļ pat es sevi norāju. Kaķene mirst, pēc lauka spriežot, daudz nav atlicis arī saimniecei. Jāārstē kaķis, lai glābtu dzīvību saimniecei. Ja slimo vai iet bojā dzīvnieks, tas nenozīmē, ka tas pats notiks arī ar saimnieku. Nākamajā dienā kaķenes saimniece atnāca pie mani uz darbnīcu, taču man it nemaz nebija laika.

Mums ir piecas minūtes laika. Vai jūs nicinājāt savu tēvu?

-   Jā, bet kāds tam sakars ar šo gadījumu?

Paskaidrošu. Kad dvēsele pieķeras Zemei, tā kļūst lepna un agresīva. To noteikt var pēc augstprātības, nicinājuma, aizvainojuma un naida. Ir pirmais laicīgā līmenis - tas, ko var aptaustīt: ēdiens, mašīna, vasarnīca un tā tālāk. Ir arī otrais laicīgā līmenis: ģimene, mīļotais cilvēks, sabiedriskais stāvoklis. Otrajam dvēsele piesaistās stiprāk. Šīs vērtības ir augstāk, tuvāk Svētajam Garam. Un ir trešais līmenis: spējas, garīgās īpašības un gudrība. Pieķerties gudrībai ir lielākais kārdinājums, tā sniedz daudz lielāku laimi nekā visas pārējās vērtības. Gudrība - tas ir kapitāls, kuru mēs varam pārvaldīt vairākas dzīves. Tāpēc pieķeršanās tai ir liela un atbilstoši arī agresija - pati lielākā. Mūsdienās cilvēce sasniegusi bīstamo robežu, un gudrības radītā agresija tiek bloķēta bargāk nekā agrāk. Kaķim bloķēta galva un nieres. Pieķeršanās gudrībai rada nicinājumu, tas dzimst galvā, tāpēc tiek bloķēts lauks galvas rajonā. Taču nicinājums loti ātri pavēršas pret sevi, tāpēc deformējas lauks ap nierēm un tiek traucēta to funkcija. Suicīds, kas ir sekas nicinājumam pret citiem, sākumā traumē galvu, bet pēc tam uroģenitālo sistēmu. Jūsu lauks ir tāds pats kā jūsu kaķim. Jums ir spēcīgs sabrukums galvas rajonā un nierēs, taču pagaidām tikai smalkajā līmenī. Spriežot pēc lauka, jums nav daudz atlicis, ko dzīvot, kaut ari ārēji jās jūtaties normāli.

Bet kā tomēr palīdzēt kaķim? - sieviete vaicāja.

-   Jās varat nomirt. Ja jūs pārskatīsiet savu dzīvi un ar lūgšanām un grēku nožēlu attīrīsiet sevi, tad automātiski izglābsiet arī kaķi. Jūsu dzimtas sievietes vērtēja mīļoto cilvēku un viņa gudrību augstāk par mīlestību uz Dievu. Tāpēc, lai tās attīrītu, viņām jāsaņem tādi tēvi un vīri, kas muļķīgi uzvedas, pazemo sevi vai arī apvaino un pazemo savas sievas un bērnus. Ja viņas nenicinātu un nenosodītu šos vīriešus, viņu dvēseles attīrītos. Taču jūs rīkojāties pretēji.

Skaidrs, es visu sapratu, - sieviete teica. - Es vairākkārt pārskatīšu savu dzīvi un mainīšu attieksmi pret visiem notikumiem un cilvēkiem. Bet kā noteikt, vai man kļuvis labāk vai ne, vai man radušās izredzes palikt dzīvai? Manā dzimtā taču visi pa sieviešu līniju nomiruši ar nieru mazspēju.

Jūsu indikators atrodas mājās - tas ir jūsu kaķis. Atcerieties - lūgšanas un grēku nožēla. Atnāciet pēc pāris dienām, paskatīsimies jūsu lauku.

Pēc divām dienām viņa atnāca. Mūsu tikšanās ilga desmit sekundes.

-   Lauks jums ir tīrs, - es viņai teicu, - palieciet vesela.

Bet vai zināt, - sieviete smaidot sacīja, - kad es atgriezos mājās, kaķe mani sagaidīja pie durvīm, bet nieres viņai sāka normāli darboties nākamajā dienā.

Noplātīju rokas.

-   Viss normāli. Ejiet un raugieties, lai kaķis vairs neslimotu.

Ja reiz esmu sācis par dzīvniekiem, tad pastāstīšu vēl divus gadījumus. Pie manis pēc palīdzības griezās sieviete:

Nez kādēļ mirst mani paziņas. Es jātu, ka sākas problēmas arī man. Taču tā vēl ir pusbēda. Mans vīrs apgalvo, ka ir vesels, taču jūtu, ka viņam ir ļoti slikti. Mums jau bija nelaimes zīme: mūsu suns pakļuva zem mašīnas un aizgāja bojā.

Skatījos dzīvnieka lauku. Pēc visa spriežot - vīriešu dzimtes, tātad problēmas ir saimniekam.

-   Vai tēviņš?

-   Jā.

Viņas vīra laukā - nāve. Viņam bija jāmirst tuvākā gada, pusotra laikā. Fiziskajā līmenī viss bija brīnišķīgi. Tātad būs trauma vai slimība.

Pēc neilga laika viņi sēdēja manā priekšā. Es skaidroju vīrietim viņa situāciju:

-   Jums ļoti daudz bija dots iepriekšējās dzīvēs, un jūs nicinājāt cilvēkus par viņu nepilnību. Jums atņēma veiksmi un labklājību, un jūs esat sācis nicināt sevi. Cilvēka dzīvotspēju nosaka mīlestības rezerve viņa dvēselē. Cik stiprs ir šūnas kontakts ar organismu, tik tā ir dzīvotspējīga. Mīlestības līmenis liecina par kontakta līmeni ar Radītāju, kas mūs izveidojis. Ja šis līmenis krītas, mūsu ķermenim jāiet bojā, lai neietu bojā dvēsele. Jās tik ļoti nicinājāt sevi un nomācāt mīlestību pret sevi un pret visu pasauli, ka pārkāpāt bīstamo robežu. Nicinājums pret sevi pārvēršas pašiznīcināšanās programmā. Parastā situācijā jums būtu onkoloģiska saslimšana. Taču jums ir līdzsvarots organisms, tāpēc jums bija jāsaņem trauma un lēna nāve. Nekad neiedzeniet pretenzijas pret sevi un pret citiem cilvēkiem sevī iekšā. Tas, kas ir jums iekšā, jums nepieder. Arī savas personiskās problēmas neiedzeniet tur. Atcerieties uz visu mūžu: mīlestības jūtas mums nepieder, mums nav tiesību tās aizskart, mums nav tiesību tās pakļaut sev un vadīt. Mēs esam daļa no mīlestības, kas atrodas vienotajā veselajā, bet daļai nav tiesību uzbrukt veselajam. Mīlestības jūtas ir svētas un neaizskaramas. Mēs kalpojam tām, nevis tās kalpo mums. Jums nav tiesību nogalināt mīlestību ne pret citiem cilvēkiem, ne pret sevi tas ir sodāms. Ja jūs to pieņemsiet un sajutīsiet, jums nebūs problēmu.

Es agrāk domāju, ka dzīvnieki vienkārši uzņem saimnieka karmu, bet dzīvniekiem taču ir spēcīga intuīcija. Kādēļ gan viņi to dara? Dzīvnieka lauks stājas kontaktā ar saimnieka lauku un saņem tā aizsardzību. Teiksim tā - ja kāda garīga virziena priekšgalā stāv svētā personība, tad šis virziens dzīvos un attīstīsies. Bet, ja priekšgalā ir nepilnīgs cilvēks, tad tāds virziens ātri ies bojā. Analizējot šīs situācijas, es sapratu, kāpēc tautām ir tik nepieciešamas reliģijas un cilvēki, kas tās dibinājuši. Kontaktējoties ar dibinātāja lauku un garīgumu, sekotāji iegūst attīrīšanu un aizstāvību. Taču simtkārt palielinās arī trūkumi. Tāpēc tas, cik spēcīgs ir reliģijas dibinātāja kontakts ar Dievu, nosaka viņa garīgo pēcteču likteni.

Beigšu nodaļu par dzīvniekiem ar atgadījumu, kurā ir vairāk humora.

Pie manis uz pieņemšanu atnāca paciente ar neparastu problēmu.

Mūsu kaķim ir blusas, - viņa man stāstīja, mēs esam lietojuši visus līdzekļus, tajā skaitā arī labākos importa, taču nekas nelīdz. Katru dienu atrodam pa četrdesmit, sešdesmit blusām.

-    Jūs nesaprotat, ka nepatikšanas un neveiksmes darbojas jūsu labā un attīra jūs. Tāpēc jūsu grūtsirdība, depresija un nožēla pārvēršas pašiznīcināšanās programmā. Jums krasi krītas imunitāte. Atbilstoši ari jūsu kaķim. Samazinātas imunitātes gadījumā blusas enerģētiski barojas no kaķa un viņu dzīvotspēja pieaug. Uz vispārējas labklājības fona pašiznīcināšanās programma attīstās daudz ātrāk nekā uz daudzu sīku nepatikšanu fona. Blusas tās ir daudzās nepatikšanas. Tās bloķē suicīdu kaķim un arī jums. Tātad, lai tiktu vaļā no blusām, mainiet savu pasaules uzskatu. Vai jūs mani sapratāt?

Meitene apstulbusi skatījās uz mani.

-   Sapratu.

Pēc dažām dienām viņa ieskrēja pie manis.

Tagad katru dienu atrodam tikai divas trīs blusas. Kaķis jūtas daudz labāk.

Lūdziet piedošanu par to, ka nevēlēšanos dzīvot jūs nodevāt saviem pēctečiem.

Ar to arī šķīrāmies.

TEĀTRIS UN MĀKSLA

Es satiekos ar nelielas gleznu galerijas īpašnieku Pēterburgā. Viņš iznes no krātuvēm gleznas un izliek tās gar sienām.

Sakiet - kādas gleznas jums patīk un kādas - ne?

Bez subjektīvām sajūtām es vēl arī pārbaudu gleznas. Ja gleznai ir liela neapzināta agresija, tad tā ir vāja un labāk to neizlikt.

Bet kāda nozīme te agresijai un talantam?

- Gleznām var būt minimāla zemapziņas agresija vienlaikus ar spēcīgu apzināto. Cilvēki nesaprot, kāpēc vairums gleznotāju pļēguro, skrien pakaļ sievietēm, ļoti mīl naudu, kaut arī tas viņiem vispār nav vajadzīgs. Mākslas pamatā ir reliģija. Lai šajā dzīvē būtu labs mākslinieks, iepriekšējā dzīvē bija jābūt vientuļniekam. Sākumā cilvēks tiecas pie Dieva, atsakās no visa laicīgā, neglezno, tāpēc ka viņam laicīgas lietas nozīmē degradāciju. Taču, kad garīgais ir nostiprinājies, nostabilizējies, tad tas pieprasa savu pretstatu - materiālo. Tad parādās mākslinieks, kurš ārēji ir stipri pieķēries Zemei un visiem laicīgajiem labumiem, taču ir absolūti brīvs no tiem iekšēji. Zemapziņas agresijas trūkums liecina par to, ka mākslinieka dvēsele tiecas pie Dieva un nav pieķērusies laicīgajam. Jo lielāks potenciāls ir materiālajam, kas attēlots gleznā, tas ir, virzība uz laicīgo pēc formas, un jo stiprāka tieksme pie Dieva iekšēji, jo labāka ir māksla.

Pirmie padomju varas gadi. Sabrukums un bads, taču mākslā situācija ir pretēja. Parādās jaunas idejas, strāvojumi, rodas jaunas pasaules uztveres formas.

Nelielā zālē sēž viens no teātra mākslas līderiem - Vahtangovs.«PrincesesTurandotas» iestudējums. Aktieriem jāsadarbojas ar zāli, jāapmainās replikām un tūdaļ atkal, aizmirstot par zāli, absolūti dabiski jātēlo savi personāži. Atslēgties no lomas aktieri spēj, no zāles - nesanāk. Atkal un atkal Vahtangovs pieprasa nejaukt sevī aktieri un personāžu, taču nekas neizdodas. Aktieri cenšas no visa spēka, viņi zina, ka režisors drīz mirs, un grib sagādāt viņam prieku, taču veltīgi. Vahtangovs pieceļas un iet prom.

Neaizejiet! - ar lūgumu balsī viņam sauc aktrise.

Viņš apgriežas, izstiepj roku: Tagad tieši tāpat, ar tām pašām intonācijām atkārtojiet repliku savam varonim.

Viņš atkal apsēžas krēslā, mēģinājums turpinās.

Divdesmito gadu padomju mākslas loma un nozīme? Kāpēc tā lielā mērā atstāja iespaidu uz visu cilvēci? Tas bija kārtējais jauna pasaules uzskata radīšanas mēģinājums.

«Teātris,» rakstīja Pīters Bruks, «dzimst, dzīvo un mirst.» Viss sākas ar primitīvo teātri. Personāža nozīme tur ir minimāla. Aktieris tieši vēršas pie pūļa, uzjautrina to, sadarbojas ar to. Pēc tam teātris nobriest, uzplaukst. Turpinās ciešs kontakts ar skatītāju, taču aizvien lielāka uzmanība tiek veltīta spēles mākslai. Un pēc tam teātris mirst. Skatītājus norobežo stingra barjera, aktieris var nedomāt par viņiem, viņš var pārslēgties un strādāt tikai savai lomai, un nekas īpašs nenotiks. Katrā teātrī šīs tendences ir dažādās proporcijās.

Cilvēces uzplauksmes periodos, kas agrāk bija izstiepti garā laika posmā, šie teātri apvienojās vienā. Tas bija iespējams tikai ar vienu noteikumu: aktieris nedrīkstēja sakust ar savu lomu. Vienā no pirmajiem Senās Grieķijas uzplauksmes periodiem šis noteikums tika stingri ievērots. Skatītājiem visvairāk patika traģēdijas, un tajās bija jābūt lielai jūtu amplitūdai starp aktiera un viņa personāža izjūtām. Ja skatītāji redzēja, ka aktieris raud īstām asarām, viņu nomētāja ar sapuvušām olām. Lugas tēls varēja raudāt, bet aktierim bija jāpriecājas. Aktierim jādomā par skatītājiem zālē, personāžam jādomā par notikumiem, kas norisinās uz skatuves.

Renesanses laikmetā viss atkārtojās. Un pēdējais, noslēdzošais periods ir XX gadsimta māksla, kurā aizvien skaidrāk izpaužas jaunā domāšana. Gars iemiesojas ķermenī, un sākumā gars ir stiprs, bet ķermenis vājš un bezpalīdzīgs. Ķermenis attīstās, gars kļūst vājāks. Iestājas uzplaukuma periods, kad tie ir vienlīdzīgi. Bet pēc tam ķermenis kļūst aizvien stiprāks, bet gars - aizvien vājāks. Pēc tam ķermenis nomirst, bet garīgās struktūras pēc nāves uzliesmo, mīlestības un gaismas atbrīvotas, no jauna tiecoties pie Radītāja, kas tās veidojis. Gars kļūst vājš tādēļ, ka dzīves laikā tas aizvien stiprāk pieķeras ķermenim. Ja tiks panākts, ka tas nenotiek, tad attīstība sāks ritēt jau pa dubultspirāli. Divdesmito gadu māksla bija saistīta ar sociālisma idejām, tas bija neapzināts mēģinājums harmoniski savienot zinātni un reliģiju, materiālismu un ideālismu, ķermeni un dvēseli. Diemžēl šis mēģinājums nebeidzās ar jaunas filozofijas radīšanu, jaunas domāšanas sistēmas radīšanu. Aizmirsto Vahtangova sistēmu atjaunoja Bertolds Brehts. Taču Krievijā jau bija sācies apziņas mainīšanas process un centieni pēc jaunas filozofijas.

Sešdesmitajos gados notiek kārtējais jaunu tendenču uzliesmojums: mēģinājums savienot stihiju ar plāna elementiem, ekonomisko reformu mēģinājums un vienlaicīgi mākslas uzplaukums. Parādās Tagan- kas teātris, dzejnieki, mākslinieki, rakstnieki, kuru mākslā vērojams kārtējais gara pacēlums un centieni savienot materiālo un ideālo. Šie centieni arī toreiz nebija nostiprināti ar filozofisku koncepciju, tādēļ tiem agri vai vēlu vajadzēja izgāzties. Tas bija kārtējais posms jauna apziņas līmeņa sagatavošanā. Un tikai tagad radušies visi priekšnoteikumi, lai agrāk neapzinātā, apziņā nesavienojamā absolūto pretstatu vienotība tiktu saprasta un nostiprināta ar jaunām koncepcijām.

Lai cik dīvaini būtu, jaunas domāšanas veidošana taisnā ceļā ved uz slimību. Enerģētikas līmenis ir tā pieaudzis, ka nepareiza emocionāla attieksme pret pasauli izraisa spēcīgu zemapziņas agresiju un tiek bloķēta ar slimībām. Dievmātes tēlā ir augstākās ciešanas un augstākā laime vienlaikus. Ciešanas caururbj laicīgo apvalku Dievmātei, kura zina, ka viņas bērns ies bojā. Laime pārņem viņas garīgās struktūras, jo smalkajā līmenī viņa zina, ka tās sūtība ir glābt cilvēkus un ka ķermenis - tas ir apģērbs. Mazākā Dievmātes dvēseles daļa vērsta pie Zemes, lielākā - uz Dievu.

Cilvēce savos filozofiskajos meklējumos iziet visas dzīva organisma attīstības stadijas. Loma - tā ir mūsu dzīve uz Zemes, aktieris - tā ir tā galvenā mūsu būtība, kas atrodas aiz vienas mūsu dzīves robežas. Viss sākās ar primitīvo teātri, tas ir, Austrumu filozofiju, kur aktieris praktiski nedomāja par lomu, tas ir, par savu dzīvi uz šīs Zemes. Pēc tam sāka attīstīties spēles māksla uz skatuves un parādījās tas, ko mēs saucam par Rietumu civilizāciju. Šobrīd mūsdienu cilvēce - tas ir mirstošs teātris, kas domā tikai par to, kā labāk notēlot uz skatuves, taču, to darot, aizmirst savu lomu. Tāpēc aizvien vairāk pastiprinās tendence strādāt nevis personāžam, bet aktierim. Pastāvīgi ir jāatceras, ka mēs dzīvojam ne vienu dzīvi vien un ka mūsu galvenā būtība atrodas aiz vienas dzīves robežām. Bet savu Zemes dzīvi mums vajag spīdoši nospēlēt kā vienu no lomām - maksimāli ticami, taču ne uz mirkli neaizmirstot, ka tā tomēr ir tikai mūsu loma. Ļoti bieži aktieri, pilnībā pārslēgušies uz personāža emocijām, pēc tam slimo un mirst, atkārtojot savu varoņu likteņus, nesaprotot, kas ar viņiem noticis.

īpaši spēcīgi to veicina kino un televīzija. Kino nav aktiera, tur ir tikai personāži. Kad parādījās kinomāksla, visi runāja, ka teātris nolemts iznīcībai, taču tas ne tikai neapdzisa, bet pat sāka vareni attīstīties. Un, kad mēs redzam teātrī aktierus un personāžus, kas nesaplūst viens ar otru, tad izejam jaunos pasaules uztveres līmeņos. Kino sūtība ir mazliet citāda.

Kad Avicenna, kurš dzīvoja pirms daudziem gadsimtiem, piesēja pie viena staba vilku, bet pie otra - aitu, tad pēc trim dienām aita nomira. Tā bija pirmā izpratne par stresu. Vai cilvēku stress nospiedīs vai padarīs stiprāku - to nosaka cilvēka attieksme pret situāciju. Kino dod mums iespēju abstrahēties no dzīves īstenības. Ar saviem daudzajiem līdzekļiem kinematogrāfs cenšas maksimāli piesaistīt cilvēku notiekošajam. Sākumā cilvēks tiek pārnests it kā citā pasaulē un citās domāšanas sistēmās, tas ir, viņš atslēdzas no pašreizējām problēmām, kas piesaista viņu laicīgajam. Izejot no zāles, viņš, tikko bijis personāžs, kļūst par aktieri. Un šis svārsts ļauj līdzsvaroties tam, kuram nepietiek spēku teatrālās darbības pieņemšanai. Kā aktieris audzina sevī prasmi nesakust ar personāžu, tā arī katram cilvēkam jāizkopj sevī māka atdalīt šo dzīvi no tā, kas atrodas augstāk par to. Ja aktieris virspusē gulošo personāža emociju ielaiž dziļumā, sev dvēselē, tad teātris mirst. Pēc tam slimo un nomirst pats aktieris.

Ja mēs ar mūsu ķermeņa interesēm, tas ir, ar vienu mūsu dzīvi saistītās emocijas ielaižam savas dvēseles dziļumos, tajās struktūrās, kas aptver daudzas dzīves, mēs, tāpat kā slikti aktieri, slimojam un mirstam.

Tuvākajā laikā katram no mums, lai paliktu uz skatuves, jāiemācās būt aktierim un personāžam vienlaikus.

Teātra māksla pēta dvēseli. Ikdienas dzīvē mēs saskaramies ar reāliem notikumiem, kuriem piemērojas mūsu dvēsele, uzskatot sevi par primāru, bet notikumus - par otršķirīgiem. Kaut gan īstenībā notikumi smalkajā līmenī norisinās jau agrāk. Tas, kas notiek māsu dvēselēs, tikai vēlāk notiek mums apkārt. Viss, kas norisinās uz teātra skatuves, ir otršķirīgs. Primāras ir jātas un idejas, kas radījušas lugu, un tikai pēc tam seko izrāde. Galvenais teātra mākslas uzdevums ir veidot neredzamo, taču daudz reālāko nekā fiziskie notikumi uz skatuves. Ja režisors nav sajutis sākotnējo ideju, ja viņš notikumu, informāciju par lugu nav pratis sapresēt, sablīvēt sākotnējā graudā, no kura izdīgusi luga, tad aktieri uz skatuves nevis dzīvo, bet norunā lomu. Ļoti daudz atkarīgs no dramaturga, jo jebkurai lugas darbībai, notikumam jāatbilst sākotnējam graudam. Neatdarināms šajā jomā ir Šekspīrs. Taču es ilgi nenojautu, cik dziļi cilvēka dvēseles noslēpumos iekļuvis Čehovs. Tikai pēc divdesmit gadu ilgiem filozofiskiem meklējumiem un piecpadsmit gadu mēģinājumiem strādāt ar cilvēka lauka, tas ir, garīgām struktūrām, es no jauna sev atklāju Čehovu. Un mazliet miglainā, neloģiskā, nesaprotamā luga «Kaija» pēkšņi man iemirdzējās kā briljants. Nevaru apvaldīt vēlēšanos izklāstīt lasītājiem savus šīs lugas analīzes mēģinājumus.

Jebkura organisma eksistēšanas nepieciešams priekšnoteikums ir nepārtraukts katras tā daļas kontakts ar centru. Lai daļa sekmīgi strādātu veselā labā, tās programmām jāsastāv no divām matricām.

Pirmā - veseluma matrica, ar kuru tā sevi identificē, iekšējais saturs. Un pamatmatrica - tas ir, forma. Tās ir dialektiski pretnostatītas viena otrai. Vienkārši runājot, programmas princips ir tas, ka daļai jāsatur informācija par veselo. Cilvēku var aplūkot kā informatīvu sistēmu, kas ir Visuma daļa. Tā attīstība notiek, pieņemot un apstrādājot no Visuma nākošo informāciju. Jaunas informācijas pieņemšana notiek, sagraujot vecos sakarus un struktūras un radot jaunas, augstāka līmeņa struktūras. Sagrāve var būt nekontrolējama, un tad informācija sāks graut organismu. Tātad jaunas informācijas sekmīgai uztveršanai cilvēkam kā sistēmai vajadzīgs destabilizējošais faktors, periodiska nostiprinājušos saikņu saraušana. Tas var izpausties patstāvīgās, mērķa programmās, kas saistītas ar radošo darbību, meklējumiem, risku. Vēl ir objektīvie faktori, kas darbojas nepārtraukti, - tās ir nepatikšanas, traumas, slimības, nāve. Uz miesas apvalkam atbilstošo saikņu saraušanu organisms atbild ar saikņu pastiprināšanu garīgajā līmenī, galvenajā informācijas nesējā. Vienkāršāk sakot, ar ķermeņa sagraušanu un tā spēju ierobežošanu nostiprinās gars. Turklāt liela loma ir cilvēka psiholoģiskajai nostādnei. Ja cilvēks saprot, ka jebkuras nepatikšanas, nelaimes, slimības - tā ir jauna informācija, kuru viņš nav mācējis pareizi uzņemt, tad visi viņa spēki tiek virzīti adaptācijas palielināšanai un slimību, traumu, nelaimju kā destabilizējošā faktora smagums var tikt krasi samazināts. Nelaimes nostiprina dvēseli un padara cilvēku gudru, taču tas notiek tikai tādā gadījumā, ja viņš iekšēji spēj pieņemt tās kā nepieciešamību. Bet, ja viņš par atbildi cenšas pretoties, tad tas nozīmē mēģinājumu aizvērt savu informatīvo sistēmu, un tas savukārt virza uz degradāciju un bojāeju. Tā kā galvenā informācija atrodas lauka līmenī, ķermeņa destabilizācija bagātina garīgās struktūras.

No visa teiktā izriet vienkāršs secinājums: to, ko mēs saucam par cilvēka spējām un talantu, nosaka nepatikšanu, slimību un traumu skaits. Bībelē sacīts: «Slimība neļauj ļaudīm grēkot .» Tatad jau sen tika saprasts, ka ķermeņa slimība labvēlīgi ietekmē dvēseli. Māka emocionāli samierināties ar nelaimi kā sūtītu no augšas kristietībā saucas par lēnprātību. Traumējošas situācijas nepieņemšana saucas par lepnību. Austrumu tehnikās un filozofijā prasme ierobežot ķermeni un pakļaut to bargiem pārbaudījumiem vienmēr tika uzskatīta par neatņemamu priekšnoteikumu gara attīstībai, kas ietvēra sevī spēju un talantu attīstīšanu.

Atbildēt uz šiem jautājumiem ir vienkārši, ja saprot, ka lugas jēga ir talanta dzimšanas analīzē. Ja cilvēks bez dotībām prot pieņemt likteņa triecienus kā svētību, viņš kļūst talantīgs - tā ir Ņina. Taču ir kāda nianse: talanta veidošanās notiek vairāku dzīvju laikā. Tāpēc cilvēkiem grūti uztvert saikni starp lēnprātību un talantu, vienā dzīvē tie nav skaidri izteikti, kaut arī vientuļnieki un svētie ir snieguši pietiekami daudz piemēru. Ja cilvēkam ir spējas, taču viņš bēg no ciešanām un par atbildi uz nepatikšanām nicina, pazemo, apskauž un apvainojas, viņš un arī viņa pēcnācēji šīs spējas zaudē. Tas attiecas uz Trepļevu.

Kāpēc luga sākas ar izrādi, kuru organizējis Trep- ļevs? Ir svarīga nevis pati izrāde, bet tās veidošanas motīvi. Trepļevam trūkst naudas, spēju un veiksmes. Un no savas māte viņš aizguvis traumējošo situāciju kategorisku nepieņemšanu, tāpēc viņš arī uzrakstījis lugu. Tā pirmām kārtām ir vēlēšanās atriebties, norēķināties, pacelties pār citiem. Viņam jaunu formu meklējumi - tā ir cenšanās pakļaut sev citus cilvēkus. Trepļevam nav satura, viņš ir informatīvi aizvērta sistēma, tāpēc viņa lugas ir tukšas un bezdvēseliskas. Un to ievēro Ņina. Tieši tāpēc viņa iemīlas Trigorinā, kuram viss ir otrādi. Šis cilvēks ir vienaldzīgs pret formu un gatavs pieņemt jebkuru situāciju bez histērijas, pretenzijām un nosodījuma.

Ir tāds jēdziens - «novešana līdz absurdam». Trepļevam traumējošo situāciju nepieņemšana pāriet vēlmē nogalināt otru vai sevi. Tieši tādēļ viņš grib nogalināt Trigorinu un nogalina kaiju. Taču kaijas nogalināšanā slēpjas cita jēga. Lugas kulminācijas brīdis ir nevis Trepļeva pašnāvība, bet kaijas nonāvēšana un Ņinas vārdi, kura salīdzina sevi ar kaiju un izrāda gatavību uzņemties mokas un ciešanas, lai attīrītu un apgaismotu savu dvēseli. Viņai tas izpaužas vēlmē kļūt par aktrisi. Aktiera profesiju aptumšo laicīgi elementi - slava un imidžs, tāpēc Ņinai ne viss ies gludi, taču viņas paziņojumā ir galvenais: vēlēšanās gara intereses vērtēt augstāk par miesas interesēm. Trepļevs nevēlas ciest un samierināties, attīrot dvēseli. Un par atbildi viņu nosoda, ienīst, un kaijas nogalināšanas akts nozīmē, ka viņš savā dvēselē nogalina vēlēšanos saglabāt garīgo vērtību prioritāti. Pēc kāda laika viņa dvēsele kļūst aizvien tukšāka un paliek tikai fiziskais apvalks. Nogalinot kaiju, Trepļevs atsakās no attīstības, tāpēc viņš nolemts arī fiziskai iznīcībai. Viņš padarītu sev galu, pat ja nebūtu saticies ar Ņinu. Tādēļ nav jau obligāti jānošaujas, viņš varētu vienkārši saslimt un neārstē- ties. Ņina jūt, ka viņa iekšējais tukšums pastiprinājies, un tādēļ, pat Trigorina pamesta, atrodoties nožēlojamā stāvoklī, viņa atgrūž Trepļevu. Pieņemt Trepļevu nozīmētu nogalināt savu dvēseli, bet viņa to negrib. Principā katras lugas varoņi risina vienu jautājumu: «Būt vai nebūt?» Tiek risināts mūžvecais jautājums - kas svarīgāks: ķermenis vai dvēsele? Un lugā «Hamlets» katrs varonis katru mirkli, katrā darbībā un katrā frāzē lemj, kas viņam ir svarīgāks - cildenums vai maizes gabals. «Kaijas» varone atrisina šo jautājumu tāpat kā Hamlets.

Trepļeva pašnāvība nav traģēdija, viņš jau no sākuma izvēlējies ķermeni. Cilvēka, kurš «pazaudējis dzīvi savas žaketes dēļ», izdarības ir vairāk komiskas nekā traģiskas. Mūsu ķermenis ir tā pati žakete, tāpēc luga «Kaija» nevar būt drāma vai traģēdija, bet tikai komēdija. Ja runā par lugas traģisko aspektu - tā ir kaijas nogalināšana. Cilvēks nogalina savu dvēseli savu ambīciju, sava fiziskā ķermeņa pārmērīgā svarīguma dēļ. Kā uz putna nogalināšanu varētu reaģēt Trepļeva tipa cilvēks? Putna slepkavu viņš nicinātu, sauktu par nelieti un neģēli. Parasts cilvēks katrā gadījumā šādu rīcību nosodītu. Nogalinot kaiju,

Trepļevs centās sagādāt psihotraumu citiem. Kā šo psihotraumu uzņem Trigorins? Nekā. «Skaists putns,» viņš saka. Nedrīkst uz ļaunumu atbildēt ar iekšēju naidu un nosodījumu. Tas, kas rakstīts svētajās grāmatās, Trigorinam apstiprinās praksē. Tieši tāpēc viņš ir talantīgs. Vadoties no tā, var uzvest lugu, taču tā nebūs pilnīga. «Visa pasaule ir teātris, un ļaudis tajā ir aktieri,» teica Šekspīrs. Ja skatītājam radīsies sajūta, ka Trigorins ir labs, bet Trepļevs slikts, - izrāde būs neveiksmīga. Bet, ja viņš sajutīs, ka nelietis un svētais, ģēnijs un muļķis dara vienu darbu, ja skatītājs sajutīs, ka ar viena vājumu tiek audzināts otra spēks, ka Trepļevs un Trigorins nav autori komēdijai, ko sauc par dzīvi, un ka galvenā problēma un atbalsta punkts ir ārpus mūsu dzīves robežām, un ja skatītājs sajutīs vienādu mīlestību gan pret Trepļevu, gan pret Trigorinu, gan pret citiem varoņiem, tad izrāde var izdoties. Varbūt tajā ietverts vēl viens iemesls, kāpēc lugu sauc par komēdiju?

Katra cilvēka dvēseles attīstība noris kā svārstību process: mīlestība pret Visumu, pret tā Radītāju un garīgo struktūru nostiprināšana un mīlestība pret laicīgo, realizējot uzkrāto. Ja dvēsele jau apkrauta ar laicīgo, tad tālāka iegremdēšanās laicīgajā - tā ir tās piesārņošana un deformācija, bet pēc tam - ķermeņa slimība un nāve. Cilvēks, kurš grib glābt dvēseli, pretojas tās piesārņošanai un tās dēļ ir gatavs izciest fiziskas mokas, lai glābtu ne tikai dvēseli, bet galarezultātā arī ķermeni.

K.aija Čehovam - tas ir pareizas izvēles simbols. Dvēseles intereses ir svarīgākas par ķermeņa interesēm. Un tie, kas izvēlējās kaiju par MHAT emblēmu, pareizi uztvēra varones izdarīto izvēli.

Jūrniekiem ir ticējums, ka mirušo dvēseles iemiesojas kaijās. Trepļevs nogalināja nevis kādu citu putnu, bet tieši kaiju. Nogalinot kaiju, viņš nogalināja savu mīlestību un savu dvēseli. Jautājums: kādēļ viņš to darīja? Viņa ambīcijas, kas saistītas ar fiziskā apvalka nozīmīgumu, sakoncentrētas vēl pirms reālajiem lugas darbības notikumiem, pārmāca mīlestības jūtas. To sauc par «smiekliem caur asarām». Ko dara klauns uz skatuves? Viņš veic ārēji nozīmīgas kustības, iztēlo sevi par svarīgu personu, sarīko nez kādus konfliktus, bet motivācija tam visam ir sīka un tāpēc tauta smejas. Trepļevs ir tāds pats klauns, un viņa izturēšanās loģika ir tieši tāda. Uz skatuves klauns sadabū pistoli un piedāvā šauties pilnīgi nenopietna iemesla dēļ, un tas ir smieklīgi. Mīlestības jūtas nepieder Zemei. Tās nepakļaujas vadīšanai. Jo garīgāks cilvēks, jo mazāka viņam vēlēšanās atvēzēties pret šīm jūtām. Nogalinot citus un nogalinot sevi, Trepļevs pirmām kārtām nogalina savu mīlestību.

Ir vēl viens komēdijas variants. Klauns uzvelk karaļa tērpu un pēkšņi sāk tajā pīties, krist, klupt, un skatītāji atkal smejas. Mīlestības jūtas, kuras Trepļevs saņēma no augšas, - tas ir karaļa tērps, kurā viņš sapinās un sāka krist. Un atkal - smiekli caur asarām.

Kas ir humors un smiekli? Tā ir pretstatu savienošana, negaidīta formas maiņa, kas izraisa spēcīgo garīgo struktūru uzliesmojumu. Humors - tas ir līdzeklis cilvēka adaptācijai apkārtējā pasaulē. Trepļevs absolūti nepieņem formas sagraušanu, viņam forma ir absolūta vērtība. Tāpēc viņa garīgums degradējas, un dzīve viņam ir pastāvīga traģēdija.

Trešais komēdijas variants: klauns raud, lej asaras par to, ka saplīsis baloniņš, - un skatītāji smejas. Ari Trepļeva sakāpinātās traģiskās emocijas, kuru iemesls ir viņa imidža gaisa baloniņi, augstprātība attiecībā pret draugiem, neremdināmās ambīcijas ir smieklīgas. Katrā komēdijā ir galvenā komiskā persona. «Kaijā» tas ir Trepļevs. Taču viņš ir arī galvenā traģiskā persona. Ja ieslīgs tikai komēdijā - būs absurds, ja tikai traģēdijā - tas būs vēl lielāks absurds. Ja tās neveiksmīgi savienos, tad tās iznīcinās viena otru, savārīsies sāja, negaršīga «zupa», bet savienot katrā situācijā komēdiju un traģēdiju vienlaikus - to spēj ne jau katrs režisors. Līdz šim tas ir izdevies tikai vienam režisoram - Tam, kurš mūs radījis, tikai pēc sava ģīmja un līdzības. Tātad arī mums, cenšoties uz skatuves radīt dzīvi, jāiemācās savienot pretstatus.

DARBS AR GRUPĀM

Mūsu garīgajām struktūrām ir milzīga inerce. Apziņa - tas ir mazs, viegls ritentiņš, kurš griežas uz priekšu un atpakaļ. Un rezultējošais spēks sāk griezt zemapziņas - liela un smaga riteņa - spararatu. Sākumā mēs griežam ratu, pēc tam tas griež mūs. Bet, ja centīsies to izdarīt spēji, rezultāts būs bēdīgs. Tāpēc slimības to sākumā ir vieglāk izārstēt, pārorientēt nekā tad, kad dvēsele uzņēmusi pilnu ātrumu. Situācija ir jākontrolē, pirms tā radusies. Kad slimība jau sākusies, vajadzīga daudz lielāka piepūle, lai to likvidētu. Es sajutu, cik tas ir sarežģīti, kad centos līdzsvarot visai neparastu situāciju.

Man piezvanīja paziņa un teica, ka kaut kāda sieviete lūdzot atļauju pārnakšņot, taču pēc nabadzes neizskatoties. Viņa to ielaidusi, pati nezinot, kāpēc. Es paskatījos tās sievietes lauku - tas bija harmonisks; vai viņa pārkāpj likumus? - nē, nepārkāpj. «Viss ir normāli,» es teicu un noliku klausuli. Bet kaut kāda satraukuma sajūta mani neatstāja, es nolēmu paskatīties vēl vienu reizi. Arī bendem taču var būt harmonisks lauks, arī viņš likumus nepārkāpj. Paskatījies atnākušās sievietes lauku plašākā diapazonā, ieraudzīju, ka ļoti augsta ir viņas apzinātā agresija. Sieviete bija spēcīgi pieķērusies naudai un materiāliem labumiem. Pētot tālāk, es ieraudzīju bērnu iznīcināšanas programmu materiālo labumu dēļ. Spriežot pēc zīmējuma, sieviete varēja nogalināt abus saimnieces bērnus un aplaupīt dzīvokli. Mana pirmā doma bija piezvanīt uz miliciju, taču pēkšņi man sāka sāpēt galva un radās spēcīgi lauka bojājumi. Es sapratu, ka man nav tiesību ietekmēt situāciju. Es biju apjucis. Kāds var nogalināt bērnus, bet man nav tiesību pat pateikt to.

«Labi,» es nodomāju, «ja es tomēr pateikšu, ar ko tas beigsies?»

Zemapziņa tūdaļ pat deva atbildi, kas zīmējumā izskatījās vēl sliktāk, - abu bērnu un viņu vecāku nāve pēc dažām dienām autokatastrofa. Mēģināju ieiet bērnu un viņu mātes laukā, taču lauks bija atsperīgs un grūda mani atpakaļ. Pirmo reizi dzīvē saskāros ar tādu situāciju. Es biju gaišreģa lomā, kuram aizlieguši paziņot rezultātus, piedraudot ar nāvi. Tikai pēc piecpadsmit minūtēm sapratu, ka cenšos līdzsvarot situāciju pēc laicīgās loģikas likumiem. Situāciju varēja labot tikai no iekšpuses. Ja bērniem jāiet bojā, tātad viņiem bija analogas programmas - spēju, labvēlīga likteņa un naudas absolutizācija. Līdzīgais pievelk līdzīgo. Piezvanīju bērnu mātei un pateicu, ka situācija ir ļoti nopietna un ka bērniem jālūdz piedošana par tēva nosodīšanu. Tā ir visbīstamākā programma, tā visstiprāk atrauj cilvēku no Dieva. To pašu vajadzēja darīt viņu mātei: pārstāt nosodīt vīru.

Bet kāpēc par nosodīšanu? - viņa man jautāja.

- Ja sieva sāk iekšēji apvainoties uz vīru un nosodīt viņu, tā piesaista sevi un bērnus spējām; ja apvainojas naudas dēļ - piesaista dvēseli naudai; ja apvainojas par to, ka saņēmusi nepatikšanas liktenī, - pieķeras laicīgai labklājībai. Jūs spriedāt tā: «Nu kas gan tā par dzīvi, galīgi nevar nopelnīt, lai dzīvotu normāli!» Ja vienu divus gadus sieviete patur aizvainojumu sevī iekšā un turpina to darīt grūtniecības laikā, ar to pietiek, lai bērnu dvēseles būtu izkropļotas, un izkropļotas dvēseles tiek ārstētas ar izkropļotu ķermeni. Paklausieties, es ar grūtībām valdu pār situāciju, ja jūs ar grēku nožēlu neattīrīsiet savu un bērnu dvēseles, palīdzēt jums nespēšu. Situācija neaprobežojas ar sievieti noziedznieci, kas sēž jūsu mājās. Jūs sākuši sodīt no augšas - un ļoti nopietni. Tagad paņemiet un noslēpiet virtuves nažus, bet to sievieti pasauciet pie telefona, es ar viņu parunāšu. Turpiniet ar lūgšanām izskaust vīra nosodīšanu.

Sarunājos ar mājā ielauzušos sievieti un jutu: laika rezerve vēl ir. Psihe viņai bija nestabila. Pēc sarunas ar mani, kā man vēlāk pastāstīja, ar viņu notikusi dīvaina pārmaiņa. Skaidrais skatiens un mierīgā balss acu priekšā pazudusi, sejā parādījies naids. Vilkam uzvilktā aitas āda izplēnējusi dažu minūšu laikā. Meitenītei, kad viņa ieraudzījusi šo sievieti, kļuvis slikti, zēns paslēpies otrā istabā. Es zvanīju ik pēc piecpadsmit minūtēm un skaidroju, ka galvenie priekšnoteikumi ir lūgšana un grēku nožēla. Situācija no ārpuses vairs nelīdzsvarojās. Pēc četrdesmit minūtēm sajutu lūzumu situācijā.

Kad centos līdzsvarot situāciju ar sadzīves loģiku, lauks mani grūda ārā, un es redzēju, ka tas var beigties bēdīgi arī man. Ar Dievišķo loģiku viss izdevās viegli. Tikko bērnu dvēselēs iestājās uzlabojums, bērnu tēvam, kurš tajā laikā bija pilsētā, no augšas tika atļauts atgriezties mājās. Viņš juta neparastu uztraukumu un saprata, ka mājās kaut kas notiek. K.ad viņš atbrauca, atlika nokārtot sīkumus: piezvanīt uz miliciju, lai savāc to dīvaino sievieti. Tiesa, milicijas vietā atbrauca psihiatriskā dienesta brigāde. Aizejot sieviete atzinās, ka gribējusi kādu nodurt.

Pēc šī gadījuma es sapratu, ka man nav tiesību ielauzties situācijā, ja nevaru līdzsvarot to no iekšpuses. Ja pacients neizrāda lielu vēlēšanos mainīt sevi, par to būs jāatbild man, jo man nav tiesību paziņot cilvēkam informāciju, kas var glābt viņam dzīvību, ja viņa dvēsele negrib attīrīties. Tāpēc manai metodei ir ierobežojumi, iekšēji nekrietns cilvēks man ir neizārstējams. Un, pabijis pie manis uz pieņemšanu, viņš var tikai pasliktināt savu stāvokli.

Reiz man bija vēl daudz sarežģītāka situācija nekā tā, par kuru pastāstīju iepriekš. Arī tā saistīta nevis ar viena cilvēka, bet ļaužu grupas korekciju.

Man bija draugi Pēterburgas kuģniecībā. Un pie manis bieži uz pieņemšanu nāca jūrnieki. Reiz es sarunājos ar kādu kapteini. Aizsākām runāt par viņa paziņu, arī kapteini. Es automātiski uztvēru viņa lauku un ieraudzīju tur milzīgas deformācijas, kas var radīt lielas problēmas - pat nāvējošas. Pēc divām nedēļām viņam bija jāiziet jūrā.

Sakiet - kā saucas viņa kuģis? - es apvaicājos un, distancēti palūkojies uz kuģa lauku, diagnosticēju situāciju un ieraudzīju lauka pārrāvumu kapteiņa kabīnes rajonā. Situācija bija nelāga.

Vai jūs pazīstat kādu no komandas? - es vaicāju paziņam.

-   Jā, kapteiņa palīgu.

-   Lūdzu, nosauciet viņa uzvārdu.

Skatījos lauku un redzēju pazīstamo nāves hieroglifu.

-   Un ko vēl pazīstat?

-   Pavāru.

Skatījos trešā cilvēka lauku - un atkal tas pats.

Es nosaucu savu grāmatu «Karmas diagnostika». «Karma» - Austrumu vārds, «diagnostika» - Rietumu. Ja reiz «diagnostika», tātad meklējumi, analīze un kļūdas iespējamība. Es skaidri redzēju iespējamo kuģa un ekipāžas bojāeju, bet tas vēl nenozīmēja, ka simtprocentīgi tā arī notiks. Es vienmēr redzu to, ko var mainīt, citādi var ieslēgties absolūts latālisms un es pilnībā zaudētu interesi par pētījumiem. Bet šajā gadījumā viss bija jau nu pārāk raksturīgi. Situācijas līdzsvarošana caur komandu nodrošināja 20 % izredžu uz izdzīvošanu, bet caur kapteini - 80 %. Es pat nenojautu, cik ļoti kuģa komandas karma ir saistīta ar kapteiņa karmu un atkarīga no viņa. Ar paziņu starpniecību liku pateikt kapteinim, ka viņam būtu vēlams satikties ar mani. Bet pēc tam man piepeši it kā karstums izskrēja cauri: «Bet ja nu pēkšņi viņš negribēs?» Ja es centīšos līdzsvarot situāciju no ārpuses, tas ir, paziņošu komandai par to, kas var notikt, lai kaut cik viņus sagatavotu, es un mani bērni varam saņemt sodu par to.

Ja kāds vilciens vai lidmašīna cieš katastrofu, cilvēki tam tiek atlasīti jau ilgu laiku pirms tam. Doma, ka jūrā vajag iziet komandai, kurai maz izredžu palikt dzīvai, bija mokoša. Kā saka: «Ja nelūdz - nelien.» Es bez prasīšanas sāku diagnosticēt un tagad tikšu par to sodīts.

Taču man paveicās - kapteinis atnāca. Atnākt uz kaut kādu netīru darbnīcu, uz rajonu, kurš vairāk līdzinās graustiem, un klausīties kaut kāda «burvja- ekstrasensa» iebaidīšanā bija ļoti grūti prātīgam un par sevi pārliecinātam cilvēkam. Tas nebija seanss, bet drīzāk uzskatu cīņa. Kaut vai mazāko manu ambīciju un aizvainojuma gadījumā situācija tūdaļ pat aizvērtos. Man un arī viņam bija grūti cīnīties ar sevi. Es jutu, ka viņš man netic. Pat piecēlās, lai ietu prom.

Padomājiet par komandu, kuru jūs ņemat sev līdzi.

Kapteinis apsēdās, un atkal sākās cīņa. Es esmu ievērojis, ka, jo grūtāk cilvēks kaut ko aptver, jo ilgāk viņā paliek tas, ko viņš sapratis. Sarunas beigās kaut kas bija mainījies, es ieraudzīju to ne tikai laukā, bet arī ārēji. Pēc tam visu novēroju distancēti. Pirms pašas kuģa atiešanas negaidīti mainījās komandas sastāvs. Reiss noritēja normāli. Kapteiņa un ekipāžas lauks bija normāls. Pēc pusgada es paskatījos viņa lauku - tīrs, viss normāli, nekādu pēdu no tā, kas bija iepriekš.

Lai redzētu nākotni, jāprot strādāt ar pagātni. Katrs notikums ir ierakstīts smalkajā līmenī, un tāpēc jebkuru situāciju, kura atgadījusies, var analizēt, lēnām izšķetinot to laikā. Pagātnes pieredze dod iespēju strādāt ar nākotni.

1993. gadā gāja bojā Baltijas jūras kuģniecības kravas kuģis, dzīvs palika tikai viens cilvēks. Es atkal un atkal skatīju notikumu smalkajā līmenī un redzēju vienu un to pašu lauka deformāciju apkārt kuģim un vienus un tos pašus cēloņus, kas izraisīja cilvēku nāvi. Ja tagad es redzēju analogas deformācijas jebkuram citam kuģim, tas liecināja par nākamajām problēmām. Iespēja novērtēt situāciju un mainīt to, pirms tā vēl nav īstenojusies fiziskajā līmenī, var glābt ne tikai dzīvības, bet arī novērst avārijas un finansiālus zaudējumus.

1993. gada rudenī mēs ar draugu pārspriedām sarežģījumus, kas bija radušies Pēterburgas kuģniecībā.

-    Jau kuro mēnesi nemaksā algu, - viņš sacīja, - jūrnieku ģimenēs ir ļoti smaga situācija.

Es puspajokam paņēmu informāciju par kuģniecību un veicu diagnostiku. Kuģniecības likteņa parametri bija nāvējoši. Un, galvenais, tā cēloņi pilnībā sakrita ar kuģa bojāejas cēloņiem. No tā izrietēja, ka kuģniecības enerģētika daudzējādā ziņā noteica kuģu likteņus. Vēlēdamies palīdzēt jūrniekiem, nolēmu satikties ar kuģniecības vadību.

Zini, - es teicu draugam, - bez tikšanās ar vadītājiem situāciju mainīt nav iespējams.

-   Labi, tad es sarunāšu, - viņš apsolīja.

Man par pārsteigumu, pēc dažām dienām tikšanās notika, un viss, ko es teicu, tika nopietni uzņemts. Tika pat noslēgts līgums, saskaņā ar kuru man bija jāveic ekipāžas un kuģu diagnostika pirms iziešanas jārā. Un tad es «uzrāvos» uz tā, ko sauc par «cilvēciskās domāšanas inerci». Izrādās, lai šie cilvēki mani saprastu, man bija saprotami jāizskaidro viņiem sava sistēma. Uz mani labākajā gadījumā skatījās kā uz šarlatānu. Es biju pieradis strādāt ar slimniekiem, kas kāri tvēra katru manu vārdu, taču šeit vajadzēja strādāt ar veseliem cilvēkiem, turklāt skeptiski noskaņotiem. Visiem maniem mēģinājumiem kaut ko paskaidrot nebija nekāda efekta, un pamazām man viss sāka apnikt. Vecais kontrakts beidzās, jaunu ar mani nenoslēdza. Es sapratu, ka šī tēma aizvērusies, un nolēmu aizmirst to. Taču notika gadījums, kas man bija negaidīts. Sākās asas graizes kuņģī. Cēlonis atradās ārpus manis, kāds uz mani apvainojās. Pēc kāda laika atradu cēloni - tā bija kaut kāda sabiedrība.

«Kāda gan sabiedrība varētu uz mani apvainoties?» es lauzīju galvu. «Kā es varēju kaitēt kaut kādai cilvēku grupai?»

Drīz vien es sapratu, kas tā bija par grupu, - tā bija kuģniecība. Izrādījās, ka ārēji savā starpā nesaistīti cilvēki reaģēja uz manām emocijām kā vienots dzīvs organisms. Kuģniecības lauks pretojās tam, ka es šķiros no viņiem, un iedarbojās uz mani, kad es izlēmu vairāk nedomāt par viņu problēmām. Tas nozīmēja, ka lieta nav pabeigta un man nāksies nodarboties ar šīm problēmām. Tā tas vēlāk arī notika. Kuģniecības vadītājs izrādījās cilvēks ar spēcīgu intuīciju, viņš piedāvāja man sastādīt prognozes. Mana roka vilka grafikus, kurus es pēc tam atšifrēju. Pēc vairākiem mēnešiem manas prognozes par kuģu drošību un kuģniecības finansiāli ekonomisko stāvokli sāka apstiprināties. Mani sāka aicināt uz tikšanos ar kapteiņiem, kuriem es maksimāli vienkāršā un saprotamā formā izskaidroju, cik ļoti cilvēka dziļās zemapziņas emocijas saistītas ar viņa veselību un likteni, cik ļoti kapteiņa pasaules uztvere saistīta ar situācijām, kas notiek uz kuģa un tam apkārt. Un, lūk, notika tas, ar ko principā visam bija jāsākas.

Es sēdēju kabinetā pie kāda no kuģniecības vadītājiem, un viņš pārbaudīja manu kompetenci. Tas tika darīts ļoti vienkārši. Viņš sauca man kapteiņu uzvārdus un nosaukumus kuģiem, ar kuriem viņi brauc.

Šim kuģim parametri ir ļoti slikti, - es teicu, - lauks visai nelāgs. Vai ar to nekas nav noticis?

- Uz kuģa bija ugunsgrēks. Miljons dolāru zaudējumu.

Tika nosaukts nākamā kapteiņa uzvārds un viņa kuģa nosaukums.

Te viss ir normāli, - es atbildēju, - bet kas ir - vai kādas problēmas?

Problēmu nav, - atbildēja vadītājs.

Vēl kāds uzvārds - un te es saskatīju problēmas. Lepnība kapteinim bija nāvējošā līmenī, arī zemapziņas agresija ļoti augsta. Tas tiek bloķēts vai nu ar slimību, vai ar nelaimi. Tātad avārijas iespējamība krasi pieaug.

Vai zināt, - es teicu vadītājam, - kapteiņa psiholoģiskais stāvoklis ir diezgan slikts, ar viņu vajag parunāties.

Mēs viņu pirms dažām dienām arī atlaidām, lai parunātos, - smaidīja sarunu biedrs.

Izrādījās, ka šajā īsajā kuģu un to kapteiņu pārbaudē ne reizi nebiju kļūdījies. Tas noskaņoja vadību uz lielāku uzticēšanos.

Pēc pāris dienām vēl viena situācija pierādīja manu kompetenci. Es konsultēju vienu no kuģniecības darbiniekiem. Viņš teica, ka tajā dienā notikusi divu kuģu sadursme, un vaicāja, vai es nevaru uzrādīt cēloni.

- Cēlonis ir otrā kuģa kapteinī, - es atbildēju, - turklāt tas nav atkarīgs no profesionālās sagatavotības.

Bet kā jūs varējāt noteikt, ka vainīgs ir tieši šis kapteinis?

- Pirmajam kapteinim lepnības un zemapziņas agresijas līmenis ir minimāls, bet otrajam - tuvs bīstamai robežai. Tātad tieši ar otro, neatkarīgi no viņa intelekta un spējām, jānotiek nepatikšanām, kas bloķē viņa zemapziņas agresiju.

Manis sniegtā informācija tika pārbaudīta un izrādījās pareiza. Svarīgi bija tas, ka kuģniecības darbinieks neko nezināja par situāciju, tātad nolasīt informāciju zemapziņā nebija iespējams. Pēc dažām dienām es satikos ar šī kuģa kapteini.

-   Kapteiņu vājākās vietas ir pieķeršanās darbam, imidžam. Jo jūs vairāk nicināt un nosodāt to, kas slikti strādā vai nepakļaujas pavēlēm, jo vairāk pie- velkat sev nelaimes. Ja jūs nespēsiet savādāk reaģēt uz notikumiem, problēmu būs vairāk.

-   Ja iesit pa vienu vaigu - pagriez otru? - ironiski jautāja kapteinis.

Pilnīgi pareizi. Jums iekšēji jāsamierinās ar situāciju.

-  Tātad, ja uz mana kuģa valda haoss, viss jūk un brūk, man ar to jāsamierinās un nekas nav jādara?

Arēji jūs kontaktējaties ar cilvēkiem un jūsu pienākums ir kontrolēt situāciju. Taču iekšēji jūs kontaktējaties ar Dievu un jums ir tiesības tikai samierināties ar situāciju un neizrādīt agresiju smalkajā līmenī. Agresija pret jebkuru cilvēku - tā ir agresija pret Dievu, kurš viņu vada.

Arēji kapteinis neizrādīja nekādu reakciju. Es nodomāju, ka velti cenšos viņam kaut ko paskaidrot. Taču smalkajā līmenī negaidīti ieraudzīju pretēju ainu. Ar piecu minūšu ilgo sarunu bija pietiekami, lai visu līdzsvarotu. Galvenais, ka lauka līdzsvars saglabājās arī turpmākajos mēnešos.

Lai atmudžinātu sarežģītu situāciju, jārod jauni risinājumi. Katrs tāds atradums ievērojami atvieglo darbu ar slimniekiem. Cenšoties pārliecināt vienu no kapteiņiem, es negaidīti uztaustīju posmu, kas man pēc tam palīdzēja strādāt ar vēža slimniekiem. Kapteinis bija labsirdīgs un mierīgs cilvēks, taču viņa laukā - milzīga pašiznīcināšanās programma. Tātad viņa dvēsele pievilks nelaimes. Es centos paskaidrot viņam, ka citu nosodīšana, aizvainojums uz citiem un uz sevi rada pašiznīcināšanās programmu.

-  Jūs pašlaik negribat dzīvot, kaut arī nenojaušat par to.

-    Nekā tamlīdzīga, - viņš atbildēja, - uz sevi neapvainojos, nevēlēšanās dzīvot man nav.

Labi, tad mēģināšu paskaidrot citādi. Jūs darāt nepareizi divas lietas. Pirmkārt, jebkuras pretenzijas un aizvainojumu cenšaties noslēpt, tātad iestūķēt iekšā, un tas ir ļoti bīstami. Agresija, kas iedzīta iekšā, ir viskaitīgākā. Otrkārt, kapteinim jākontrolē situācija no ārpuses. - Es zīmēju skalu. - Jums jākontrolē situācija par simt procentiem, jūs to darāt par deviņdesmit pieciem - tātad normāli. Toties no iekšpuses katra situācija - tā ir Visuma daļa. Iekšēji jās varat kontrolēt situāciju par pieciem līdz desmit procentiem, ne vairāk, bet jās cenšaties - par simt divdesmit procentiem. Izskatās, ka smalkajā līmenī jūs cenšaties samīt, nospiest zem sevis Visumu. Taču tas jūs nospiedīs drīzāk. Atcerieties reizi par visām reizēm: iekšēji jums nevajag kontrolēt situāciju ar emocijām.

Tagad viņš mani saprata. Turpmāk, lai novērtētu pacienta slimības smagumu, es rādīju viņam uz skalas, par cik viņa neapzinātā vēlēšanās kontrolēt situāciju ir lielāka par normu. 5 8 neapzinātās kontroles procentu vietā smagos gadījumos šis skaitlis sasniedza 250 -300 procentus.

Mēnesi pēc mēneša kontaktējoties ar kuģniecības darbiniekiem, es ievēroju, ka visas organizācijas karma mainījās uz labo pusi. Es konsultēju darbiniekus arī veselības jautājumos. Tā kā viss ir savstarpēji saistīts, viņu enerģētikas attīrīšana iespaidoja kuģniecības likteni.

Pakāpeniski attieksme pret mani mainījās uz labo pusi. Galvenais, kas mani interesēja, - vai ir iespējams izvilkt lielu organizāciju no smagas situācijas, izmantojot manu metodi, un es pārliecinājos, ka tas ir iespējams.

Atceros, kā pirmoreiz ieraudzīju vadītāja karmas saistību ar viņa organizācijas likteni. Man kādā jautājumā piezvanīja privātas firmas grāmatvede.

Kā jums klājas? - es jautāju viņai.

Es tagad nestrādāju, mūsu firma nodega.

-   Kā - nodega?

-   Tiešā un pārnestā nozīmē. Ēka nodega, un firma izputēja.

Tā kā par traku, tūdaļ paskatīsimies cēloņus. Vai zināt, - es pārsteigts teicu, paskatījies situāciju smalkajā plānā, - izrādās, ka iemesls ir jūsu firmas direktorā. Viņš pārāk stipri pieķērās naudai, sāka nīst cilvēkus un programmēt viņus uz iznīcināšanu naudas dēļ. Visa organizācija, visi darbinieki sāka pieķerties naudai un piesātināties ar agresiju. Firma kļuva par agresīvu organismu, un tai vajadzēja bankrotēt.

Baltijas kuģniecība izjuta tās pašas problēmas. Perestroika deva ne tikai brīvību, bet radīja apzinātu tiekšanos pēc naudas un labklājības, kas, zaudējusi līdzsvaru, sāka graut jaunās struktūras. Kad attīstās pasaules uzskats, kas atļauj atteikties no garīgām vērtībām materiālu labumu dēļ, materiālajiem labumiem jātiek sagrautiem.

Krievija varēs atjaunot savu ekonomiku tikai tādā gadījumā, ja kultūra un garīgās vērtības kļūs prioritāras. Kuģniecība, kurā strādāja ap divdesmit pieciem tūkstošiem cilvēku, attīstījās pēc tiem pašiem likumiem kā visa valsts. Pēc perestroikas tieksme pēc peļņas kļuva tik varena, ka ieslēdzās bloķēšanas mehānisms. It kā nejaušu, nepārdomātu vadības darbību dēļ kuģniecība sāka zaudēt desmitiem miljonu dolāru. Tai vajadzēja tikt izzagtai, izlaupītai un galu galā bankrotēt. Vai arī cits variants: tai vajadzēja mainīt savu pasaules uzskatu, savu attieksmi pret naudu. Tad tā izdzīvotu. Taču, lai tas notiktu, man vajadzēja tikties ar darbiniekiem, diagnosticēt viņus, lasīt viņiem lekcijas. Par tā visa nepieciešamību vajadzēja pārliecināt vadību. Ar iepriekšējo vadību tas būtu bijis neiespējami, taču es atnācu ar saviem priekšlikumiem laikā, kad lielākā augstāko ierēdņu daļa bija nomainījusies. Un jaunais firmas prezidents, no kura bija atkarīgs ļoti daudz, bija harmonisks cilvēks. Tas deva kuģniecībai ievērojamas izredzes uz izdzīvošanu.

Tagad, kad tiek rakstītas šīs rindas, kuģniecībā ir visai sarežģīta situācija, taču es redzu galveno - smalkās garīgās struktūras visiem cilvēkiem kā vienotam dzīvam organismam kļuvušas ievērojami tīrākas un gaišākas. Smalkajā līmenī organizācija jau ir izdzīvojusi, to vairs neskars avārijas, nelaimes un finansiāli zaudējumi.

KRIEVIJA UN CILVĒCĒ

- Sakiet, - interesējas mans pacients, kurš ieņem vienu no valsts posteņiem, - ar ko lai izskaidro pašreizējo idiotismu Krievijā, šo ekonomisko haosu? Tiek izdoti likumi, bet nav to realizācijas mehānisma, tas ir, likumam pakļautu aktu. Tiek izsludināts kaut kāds pasākums, bet tas cieš krahu, tiek izdoti pilnīgi nepārdomāti dekrēti. Vai var uzzināt iemeslu no parapsiholoģijas viedokļa?

Iemesli ir ļoti vienkārši. Vai zināt, kāpēc Bībelē rakstīts, ka Ieva taisīta no Ādama ribas? Vīrietis - tas ir gars, tas ir, lauka struktūra, sieviete - ķermenis. Zinātniskā valodā tas nozīmē, ka lauks rada matēriju. Zinātnieki saka, ka sākumā radusies Visuma lauka struktūra, bet pēc tam no tās izdalījusies vieliskā. Jūs droši vien esat dzirdējis par virtuālām daļiņām, vienkārši runājot: gars rada ķermeni. Šie divi pretējie elementi kopā rada to, ko mēs saucam par Absolūto, tas ir - Dievišķo. Tātad Visuma galvenā ģenētiskā programma ierakstīta lauka struktūrās, tas ir, lauka līmenī notiekošs process vēlāk realizējas fiziskajā līmenī. Tātad jebkuri ekonomiski un sociāli notikumi ir šīs sabiedrības garīgo lauka struktūru noteikti. Katras formācijas pamatā ir garīga programma. Katrai tautai, katrai valstij ir iekšēja filozofija, pasaules uzskats, kas atšķir tās no citām tautām un valstīm.

Jebkuras tehnikas pamatā ir filozofiska koncepcija, tas ir, garīga programma. Kāpēc Krievijā joprojām tiek veiktas absurdas, nepārdomātas darbības valsts mērogā? Tāpēc, ka komunisma koncepcija izslēdza nākotnes prognozēšanas iespēju. Nākotnes prognoze - tā pirmkārt ir pašaizsardzības sistēma, nevēlamo situāciju noskaidrošana un izskaitļošana. Negatīvo situāciju prognozes koncepcija sadūrās ar laimīgās nākotnes koncepciju un tika iznīcināta kopā ar tās radītājiem. Un kāpēc tā notika? Tāpēc, ka pati komunisma koncepcija nebija dialektiska. īpaši skaidri tas izpaudās attiecībā uz nākotni. Vieniem nākotne bija tikai laba, otriem - tikai slikta. Jebkuršs process Visumā ir dialektisks, no divām pretējībām sastāvošs. Ja Krievijas garīgajā koncepcijā būtu radusies izpratne, ka attīstība notiek caur patoloģiju, negatīvais pārvēršas pozitīvajā, tad rastos laba prognozēšanas skola. Lai tas tā notiktu, vajadzēja zinātni un reliģiju, ideālismu un materālismu savienot komunistiskās mācības graudā. Taču priekšnoteikumu tam toreiz nebija, tāpēc tāda apvienošana notika no ārpuses, tas ir, attiecībā uz tagadni valdīja materiālisms, bet attiecībā uz nākotni - ideālisms. Tāda koncepcija nebija dzīvotspējīga un vainagojās ar ideālisma uzvaru, tas ir, pilnīgu laicīgās loģikas noliegumu ekonomikā, politikā un jurisprudencē.

Daudzi filozofi līdz šai dienai lauza galvu, kāpēc tāda mežonība un nejēdzība varēja notikt, kāpēc tika pazaudēts veselais saprāts. Atbilde ir ļoti vienkārša - tas darbojās cilvēces glābšanas labā, jo civilizācija uz Zemes attīstījās pēc dubultspirāles principa. Absolūtajai racionālās, materiālistiskās sākotnes uzvarai ASV garīgajā programmā vajadzēja tikt savaldītai ar iracionālā, reliģiozi mistiskā pasaules uzskata absolūtu uzvaru Padomju Savienībā. Tāpēc sociālisma krahs, lai cik dīvaini būtu, vissāpīgāko triecienu deva Amerikai, izjaucot spēku līdzsvaru. Un kopš astoņdesmito gadu beigām amerikāņu sabiedrības garīgajās struktūrās pastiprinās negatīvie procesi. Tāpēc, lai cik paradoksāli tas izklausās, valstij, kas radījusi amerikānisko dzīvesveidu un mēģinājusi to iepotēt visai pasaulei, pirmajai no tā jāatsakās, kad tas sācis iekarot visu pasauli. Citādi negatīvie procesi, kas notiek karmiska- jās struktūrās, padarīs Savienotās Valstis vispirms par garīgu, bet pēc tam arī par fizisku invalīdu. Tuvākajā laikā Amerikā spēcīgi jāpieaug tendencei, kas parasti raksturīga sociālisma ideāliem: altruisma izrāvienam attiecībā pret neaizsargātajiem iedzīvotāju slāņiem, paaugstinātai interesei par garīguma attīstīšanu, visu sabiedrības slāņu humānajai audzināšanai. Taču sevi pārmainīt ir sarežģītāk nekā apkārtējo pasauli, tāpēc Krievijai bās vieglāk radīt varenu ekonomiku nekā Amerikai - spēcīgus garīgās kultūras slāņus.

Galvenais priekšnoteikums Krievijai šajā evolūcijā ir radīt garīgu programmu, jaunu filozofisku koncepciju, jaunu domāšanu, kurā materiālisma un ideālisma savienošana notiks iedīglī, kas padarīs valsti dzīvotspējīgu. Lai nesāktu valdīt kriminālās struktūras un nebūtu organizatoriska haosa, efektīvi jādarbojas ekonomikai, bet bez pārdomātiem likumiem un to izpildīšanas tas nav iespējams. Pareizi akti un likumi neradīsies bez filozofiskas koncepcijas. Jaunajai filozofiskajai koncepcijai jābūt dialektiskākai nekā visām citām iepriekšējās cilvēces vēsturē. Lai cik dīvaini, sociālisms strādāja šīs filozofiskās koncepcijas labā. Asa visa tā, kas ir laicīgas laimes pamats, bloķēšana noveda pie neparastas garīgo struktūru aktivizācijas. Krievija līdzinājās cilvēkam, kas stingri gavēja, kamēr pārējie mierīgi ēda. Agrāk cilvēcei bija milzīgs daudzums koncepciju un nebija mehānisma to realizācijai, turklāt tagad situācija ir pretēja: mehānismi ir, ideju nav. Tiek sasaukti kongresi, pieņemtas programmas, dibināti fondi, iedalīti milzīgi asignējumi, bet rezultāts ir minimāls. Un šajā situācijā Krievijas ideālistiskās koncepcijas, kuras pastiprinājis sociālisms, ļauj krievu filozofiem radīt koncepcijas un idejas, kas efektīvi darbojas cilvēces glābšanai.

Manuprāt, galvenais ir, lūk, kas: cilvēces lielākās briesmas ir nevis atomkarš un ekoloģiskās katastrofas, bet nepilnīga domāšana. Atomkarš un ekoloģiskās katastrofas var iznīcināt Zemes iedzīvotājus, bet, tā kā māsu nepilnvērtīgais pasaules uzskats ir lauka struktūru kopums, kas smalkajā līmenī aptver Visumu, tad tas rada nesamērojami lielākas briesmas. Ar atomraķešu kodolgalviņām un sagrautu ekoloģiju mums ir iespēja nonākt rītdienā, bet ar nepilnvērtīgu domāšanu tādu izredžu nav.

-   Vai jūs varat izskaidrot, - man jautā paciente, kāpēc Krievijas tauta vienmēr dzērusi, kaut arī jūs

sakāt, ka glābiņš nāks no Krievijas?

-    Cilvēks domā vispirms ar lauku un tikai pēc tam ar smadzenēm, tātad mūsu garīgās struktūras var nosaukt pr augstāko saprātu. K.ad cilvēks absolutizē savu prātu un intelektu, viņš atsakās no augstākajiem saprātīguma līmeņiem. Periodiska laicīgās loģikas izslēgšana mūsu prātam ir nepieciešama. Mūsu apziņa tikai pārstrādā informāciju, ko saņem no zemapziņas un smalkākām garīgām struktūrām. Tāpēc dažādu sektu priesteri un locek|i jaunas informācijas saņemšanai lietoja apreibinošus un apdullinošus dzērienus, kā, piemēram, «somu» Indijā - tam pievienoja mušmires. Apdzēries intelekts mazina mūsu gudrību, izslēdz saprātu un dod iespēju uztvert jaunus informācijas kanālus. Tādēļ arī radies zināmais teiciens: «Patiesība ir vīnā».

Ja cilvēkā laicīgā loģika nomāc Dievišķo, tas ir, viņa dvēsele pieķeras gudrībai, tad, lai nesaslimtu ar šizofrēniju vai epilepsiju, ar kurām tiek bloķēta dvēseles nocietināšanās, viņš sāk pļēgurot. Krievijā vienmēr bijusi tendence ideju vērtēt augstāk par miesas vajadzībām. Tieksme uz paaugstinātu garīgumu un filozofisku pasaules izpratni vienmēr bijusi dominējošā. Garīgs cilvēks tika godāts vairāk par bagātu, garīgums vērtēts augstāk par naudu, tāpēc kārdinājums pieķerties gudrībai bija liels un dzeršana bija viena no piespiedu bloķēšanas formām.

Alkohols atrauj cilvēku no laicīgā, darbojas tāpat kā neilga badošanās. Taču, ja cilvēks badojas pastāvīgi, tad viņa ķermenis novārgst un cilvēks nomirst. Bet pastāvīga dzeršana noved pie prāta degradācijas un deģenerēšanās. Civilizācija ir saistīta ar intelektu, ar saprātu, bet intelekta attīstība ir tieši proporcionāla laicīgā attīstībai. Taču, lai laicīgais sekmīgi attīstītos, to reizēm vajag pazemot un graut. Periodiska saprāta pazemošana ar alkoholu un narkotikām ļāva īslaicīgi iedarbināt šo mehānismu. Tagad cilvēcei pienācis laiks, kad ķermeņa pazemošanas, tas ir, piespiedu mehānisma, vietā tā var pārslēgties uz gara paaugstināšanu, tātad uz mehānismu, kas ir brīvprātīgs.

Valsts likumu nostiprināta nepārtraukta tieksme uz garīgu attīstību ļaus izvairīties no aizvien pieaugošās mūsu saprāta degradācijas. Cilvēce ir pārāk pieķērusies intelektam un saprātam un absolutizē civilizācijas vērtības, tāpēc aizvien aktīvāk ieslēdzas bloķēšanas piespiedu metodes - alkoholisms un it īpaši narkomānija. Par to liecina galvenās narkotiku patērētājas - ASV piemērs, kur intelekts un saprāts kļuvuši par absolūtām vērtībām. Krievijas pazemojošais stāvoklis ne tikai sakarā ar spirtotajiem dzērieniem, bet arī ar absurdajām situācijām sociālisma laikā atpestīja to no pieķeršanās gudrībai un intelektam, pat pamatīgi pāršāva pār strīpu uz otru pusi: muļķīga, nesaprātīga politiķu un valsts darbinieku rīcība kļuva par normu, nevis izņēmumu. Lai cik dīvaini liktos, loģisku saikņu saraušanas un pastāvīgas stereotipu graušanas rezultātā Krievijā izveidojusies tāda situācija, kad tā daudz vieglāk un ātrāk par jebkuru valsti gatava pieņemt jaunas idejas un jaunu domāšanu, bez kuras cilvēce nevarēs ieiet rītdienā.

Kāds cilvēks reiz teica:

-   Rietumos cilvēki strādāja, radīja materiālas vērtības, bet Krievijā pļēguroja un nodevās slinkumam. Un šis slinkums līdz šai dienai piesātinājis visus, tāpēc Krievija no savas bedres neizlīdīs.

-   Zināt, - es viņam atbildēju, - es lasīju, ka, lai kāds meditētu, kādam vajag art un sēt. Taču, ja skatās patiesi: lai kāds artu un sētu, kādam vajag meditēt. Jebkura ekonomikas sasniegumu pamatā ir noteikts garīgs līmenis. Jebkura tehnikas sasnieguma pamatā ir ideja. «Atņem otram - un bāsi laimīgs,» tā sacīja boļševiki. Un tā cilvēki atņēma cits citam, cerot kļūt laimīgi. Ekonomisks pacēlums - tas vienmēr ir iepriekšējā garīga pacēluma rezultāts. Cilvēks, kurš nepūlas fiziski un kura darba rezultāti nav redzami, strādā nevis tagadnei, kurai var pieskarties un kuru var aptaustīt, bet nākotnei.

- Labi, bet kas gan būvēs šo nākotni? Sliņķi?

Slinkums ir visu netikumu māte, taču arī visu tikumu māsa. Šķiet, vācu armijā eksistēja virsnieku iedalījums četrās kategorijās.

Pirmie: stulbi un enerģiski - tie ir paši bīstamākie, un viņiem nekavējoties jātiek atlaistiem:

otrie: stulbi un slinki - tas ir zemākais virsnieku sastāvs, viņi neko lieku neizdarīs bez īpašas nepieciešamības;

trešie: gudri un enerģiski - tas ir virsnieku vidējais sastāvs un štābu darbinieki;

ceturtie: gudri un slinki - tā ir elite, augstākais vadības sastāvs.

Noteiktās devās slinkums ir ekonomisks un stimulē garīgo progresu. Lai normāli attīstītos tagad, cilvēkam jābūt gudram un dumjam vienlaikus. Tas nozīmē, ka gudram cilvēkam ir tiesības rīkoties neloģiski, muļķīgi un neapdomāti. Enerģiski strādājošam cilvēkam jāsaprot, ka slinkuma un bezdarbības periodi - tā ir darba režīma maiņa, kas nepieciešama, lai organisms normāli funkcionētu. Tagad pienācis laiks, kad katrā cilvēkā sāk apvienoties tas, kas agrāk bija izkaisīts un darbojās tikai kopumā - kā grupas rīcības rezultāts. Tagad katra cilvēka dvēselē sāk savienoties - nesaplāstot - tie pretstati, kuru savienošanos viņš agrāk nebūtu spējis izturēt. Un šis jaunais nāks līdz ar jaunu pasaules uztveri.

Man bija interesanta saruna ar kādu beļģi.

- Uz franču revolūcijas karogiem bija rakstīts «Brīvība. Vienlīdzība. Brālība». Taču brīvība izslēdz vienlīdzību, un vienlīdzība izslēdz brīvību. Sociālismā centās ieviest vienlīdzību, tāpēc zuda brīvība un sākās cilvēktiesību pārkāpumi.

Es esmu paradis vairākas reizes jautāt «kāpēc?», - es atteicu. - Uz pirmo «kāpēc?» jās atbildējāt. Sociālismā cilvēkam nebija nekādu tiesību. Taču kāpēc šis lozungs bija uzrakstīts uz karogiem? Kāpēc cilvēki tiecās it kā pēc neiespējamā: pēc brīvības un vienlīdzības? Tāpēc, ka brīvība bija Zemes laimes un laicīgo labumu iemiesojums, vienlīdzība un brālība garīgo bagātību iemiesojums. Gan vienu, gan otru cilvēki iegūt ir tiekušies vienmēr. Taču laicīgā attīstība notika, šo laicīgo aizsargājot un nostiprinot, bet garīgā attīstība - laicīgo ierobežojot un sagraujot. Tāpēc bija Austrumu despotijas, kur personības tiesības tika nežēlīgi apspiestas. Ierobežots tika ne vien ķermenis, bet arī apziņa, kas saistīta ar ķermeņa vajadzībām. Izteiciens «smadzeņu skalošana» nācis no Ķīnas, kur cilvēkam, kas izteicis dumpīgu domu, degunā lēja ādeni, kamēr viņš zaudēja prātu. Un bija Rietumu demokrātijas, kur likumi centās aizsargāt cilvēka personību, viņa teritoriālo, mantas un garīgo īpašumu. Daudzas valstis savā attīstībā pārmaiņus krita te personības brīvības ierobežošanā ar diktatūru, te pieslējās demokrātijai. Lai normāli attīstītos Rietumi, vajadzēja būt Austrumiem. Lai eksistētu demokrātiskas valstis, kaut kur vajadzēja pastāvēt despotijām un diktatoriskām valstīm. Mēģinājums savienot demokrātiju un despotismu nevarēja beigties ar panākumiem. Šie divi pretstati savienojoties radīja neitralizācijas reakciju, vai arī uzvarēja viens no tiem - vai nu diktatūra, vai demokrātija.

Sociālisma iekārta pārgāja no demokrātiskām tendencēm uz diktatūras spaidiem un otrādi. Demokrātija nodrošināja cilvēka teritorijas, viņa materiālā, garīgā īpašuma, pašas personības un visu tās tiesību aizsardzību. Tā ļāva attīstīties civilizācijai un cilvēka personībai, viņa intelektam. Taču tā arī izsmēla garīgās struktūras un, pārkāpjot bīstamo robežu, varēja novest sabiedrību pie iznīcības. Sociālisma galvenais mērķis ir cilvēka garīgā attīstība, sociālismā ideja vienmēr bijusi svarīgāka par miesas vajadzībām. Tāpēc sākās visu cilvēka tiesību apspiešana, un tas izraisīja varenu garīgās izaugsmes uzliesmojumu. Mēģinājums pārkārtot sociālismu bija mēģinājums savienot Rietumu ekonomisko efektivitāti ar Austrumu garīgajiem centieniem. Taču mehāniskam pretstatu savienojumam vajadzēja izraisīt vai nu neitralizācijas reakciju, vai arī despotijas vai demokrātijas uzvaru, vai arī to ātru miju. Kāpēc pretstati nevarēja savienoties? Atbilstoši likumam par to cīņu un vienotību kaut kādā posmā tiem taču vajadzēja izlīgt, tas ir, savienoties, neiznīcinot vienam otru. Un to savienošanai jānotiek nevis ārējā formā, bet iekšējā saturā. Kad notiek apvienošanās smalkajā līmenī, tad divi pretstati, kas uzskatījuši, ka katrs no tiem ir viengabalains, sāk saprast, ka viņi ir divas vienotā puses, un tad konflikts izzūd, pretstati samierinās.

Demokrātija un despotija nav apvienojamas. Demokrātija pakāpeniski noved pie haosa, garīgas degradācijas, atteikšanās no Dieva. Despotija ved uz sabiedrības ekonomisku degradāciju un uz sabiedrības un personības degradēšanos. Demokrātijas un Rietumu domāšanas veida būtība ir visa laicīgā aizstāvība un nodrošināšana. Austrumu domāšanas veida un Austrumu despotiju būtība ir gara attīstības iespējas nodrošināšana. Tātad apvienot vajag nevis demokrātiju un despotiju, bet garīgo un laicīgo struktūru attīstību vienlaicīgi. Tas realizējas tad, ja ir likumi, kas ļauj cilvēkiem attīstīties garīgumā un demokrātijā, neierobežojot vienam otru. Taču tādi likumi var parādīties tikai tad, kad rodas filozofiska koncepcija, kurā materiālais un garīgais savstarpēji neapspiedīs viens otru, kad materiālais un garīgais, zinātne un reliģija savienosies vienotas filozofiskas koncepcijas ietvaros.

Zinātnei jāatzīst, ka bez morālā, reliģiskā elementa tā nogalinās cilvēci. Reliģijai jāsaprot, ka bez pastāvīgas atjaunošanās, ko ienes zinātniskie pētījumi, tā kļūs aizvien dogmatiskāka un agresīvāka attiecībā pret citādi domājošiem, kuru kļūst aizvien vairāk. Zinātnei jābūt morāli reliģiozai, reliģijai - zinātniskai. Vēl kādu laiku Krievija mocīsies starp anarhiju, visatļautību, fašisma uzliesmojumiem un sociālisma un komunisma restaurācijas mēģinājumiem.

Pašlaik Krievijā ir periods, kad notikusi neitralizācijas reakcija. 1985. gadā sākās pārkārtošanās. Pirmais, ko vajadzēja izdarīt, - paskaidrot cilvēkiem, kas tas tāds sociālisms un komunisms ir, kāpēc tie prasīja desmitiem miljonu upuru un kāpēc cilvēce tik un tā tiecās uz šiem ideāliem. Pēc tam vajadzēja radīt likumus, kas aizsargātu cilvēka brīvību, visus viņa privātās darbības veidus, visus cilvēka īpašuma veidus un viņa personību. Vienlaikus bija nepieciešams veidot likumus cilvēka garīguma attīstībai un aizsardzībai.

Personiskā neatkarība ar tās centrbēdzes tendencēm un garīga apvienošanās kā nepieciešams attīstības priekšnoteikums agri vai vēlu pareizi savienosies Krievijā. Tāda jēdziena 1985. gadā un turpmākajos gados nebija. Krievija iegāja demokrātijā, taču bez demokrātiskiem likumiem un izpratnes par to, kas ir sociālisms un komunisms. Tāpēc demokrātija pārvērtās anarhijā un uzdzīvē, un tas grūž valsti uz fašismu, uz diktatūru, uz ārkārtējiem pasākumiem. Jo ātrāk progresīvie cilvēki sapratīs, ka jaunas filozofijas, jaunas ideoloģijas un atbilstoši jaunu likumu veidošana Krievijai ir vienīgā izeja, jo mazāk sāpju un ciešanu bās, valstij izejot šo posmu.

Šobrīd cilvēce pienākusi pie robežas, aiz kuras fiziskai izdzīvošanai nepieciešama daudzkārt lielāka piepūle dvēseles pilnveidošanai un attīrīšanai. Es ievēroju, ka 1987. gadā krasi pieauga cilvēces agresija, taču nevarēju noteikt, ar ko tas saistīts, un domāju, ka vienkārši uzkrājusies agresija un noticis grūdiens. Pēc tam sajutu kārtējo agresijas lēcienu 1993. gada beigās. Pats varenākais, pēc visa spriežot, bās 1995. gada rudenī ar pagriezienu atpakaļ un pārvēršanos cilvēces pašiznīcināšanās programmā. Nesen es sapratu, ar ko tas var būt saistīts. Padomju valsts īpatnība bija tā, ka tika apspiesta jebkāda kritika, situācijas novērtējums tika bloķēts un atbilstoši arī agresija. No 1985. gada sākās pārkārtošana un krasi pieauga pagātnes un sociālisma kritika, pret Krieviju vērsts citu republiku nosodījums. Visstiprāk nosodījums un nicinājums izpaudās Ukrainā. Republikas neapzinātā agresija krasi pieauga un tika bloķēta ar Černobiļas AES sprādzienu. Un, galvenais, divu spēku - sociālisma un kapitālisma - cīņa 1985. gada rudenī sāka izzust. Sākās krasa nosvēršanās uz laicīgām vērtībām, bet pēc diviem gadiem - agresijas uzliesmojums visas cilvēces zemapziņas struktūrās.

1991. gadā izjuka Padomju Savienība, un pēc diviem gadiem notika vēl varenāks agresijas uzliesmojums. 1993. gada sākumā lepnība, pieķeršanās valsts imidžam un laimīgam liktenim spēji pieauga. Bet, tā kā pēc sociālisma sabrukuma Amerikas enerģētiskā iedarbība uz visu pasauli strauji pieauga, tad pēc diviem gadiem šī programma, ieejot cilvēces zemapziņā, izsauca vēl jaudīgāku piesaisti laicīgajam un atbilstoši arī agresijas uzliesmojumu, tuvojoties bloķējumam.

GARĪGO UN MATERIĀLO VĒRTĪBU AIZSARDZĪBA

-   Jūs sakāt, ka Krievija - tā ir valsts, kas izglābs pasauli, - reiz man teica mans sarunu biedrs, - taču es saskatu pilnīgi pretējo.

-   To nevis es saku, bet teikuši gaišreģi. Saskaņā ar maniem pētījumiem Krievija ir ideāls poligons jaunas domāšanas un jaunu attiecību radīšanai. Apgalvojums, ka «glābiņš nāks no Krievijas», pirmām kārtām norāda uz glābšanas garīgām iespējām.

-   Labi, - viņš teica. - Mierīgi paanalizēsim situāciju. Neviena valsts bez likumiem pastāvēt nevar. Nesaprātīgi likumi novedīs valsti pie tās bojāejas. Lai valsts eksistētu, jāvāc nodokli, tamdēļ vajadzīgi tie, no kuriem nodokļi tiks ievākti. Pilsoņa personība - viņa privātīpašums, kas attīstās un kaut ko ražo, viņa garīgais, intelektuālais īpašums - tas viss ir jebkuras valsts labklājības un izdzīvošanas nepieciešams priekšnoteikums. Krievijā viss tika sagrauts. Kas notiek tagad? Kādas ir pirmās, redzamās, materiālās civilizācijas pazīmes? Tie ir ceji, komunikācijas, to kvalitāte un drošība. Krievijā tas viss ir drausmīgā stāvoklī. Nauda tiek tērēta vienalga kur, tikai ne civilizācijas vitāli nepieciešamo pamatu uzturēšanai. Kā padomju varas gados, tā arī tagad Krievijā nemitīgi mainās likumi. Viens ir pretrunā ar otru. Absurds. Tālāk… Cilvēka apziņa attīstās caur situācijas kontroli, kā pamatā ir teritorijas kontrole, tātad likums par privātīpašumu uz zemi ir obligāts priekšnoteikums cilvēka apziņas, mentalitātes attīstībai. Aizsargātam jābāt ne tikai īpašumam, bet arī cilvēka garīgajām tiesībām. Bez intelektuālā īpašuma tiesību aizsardzības nav iespējama arī normāla cilvēka attīstība. Kāpēc man kaut ko izgudrot, radīt, ģenerēt idejas, kuras var maksāt man dzīvību, ja to man jebkurš var nozagt un atņemt? Strādāt perspektīvai nav izdevīgi. Bet intelekts taču attīstās tieši caur stratēģisko domāšanu. Tātad var eksistēt tikai viena filozofija - nogrābt kādu kumosu šodien. Ar tādu attieksmi ekonomika ilgi neizdzīvos. Agri vai vēlu to ņems savās rokās tie, kurus aizstāv likums. Un nu paskatīsimies, vai kaut kas tiek darīts valsts glābšanas labā. Neskatoties uz desmitiem solījumu, konferenču un kongresu, Krievijā līdz šai dienai nav pieņemti likumi par zemes un intelektuālo īpašumu. Tātad cilvēks nav aizsargāts, un katram, kuram nav perspektīvu realizēt sevi, ir jāaizbrauc no Krievijas. Agrāk no tā atturēja robežas, komunistiskā ideoloģija, pēc tam parādījās kaut kādas perspektīvas un cerības uz civilizētu dzīvi. Tagad nekas vairs netur. Tātad pēc dažiem gadiem Krievija zaudēs savu vienīgo iespēju izdzīvot. Kas notiek uz visa tā fona?

Pie mums līdz šim laikam nav normāla civilā un kriminālkodeksa. Valsts dzīvo bez likumiem. Stieņa piramīdai nav, ir tikai aplīši, kas salikti cits uz cita. Konstitūcijas arī nav, iepriekšējās - «krutka». Katrs jauns likums tiek izzīsts no pirksta, tam nav nekādu loģisku pamatu, vai arī tie ir minimāli. Prognozēšanas speciālistu nav. Bet šķiet taču, kas gan varētu bāt vienkāršāks - uzaicini speciālistus un pasaki viņiem: «Mēs plānojam darīt to un to, dodiet prognozi.» Atlasi spējīgākos no tiem, kas spējuši pareizi noteikt nākotni. Pēc tam no tādiem cilvēkiem izveido grupu, un, lūk, tev kontrole pār situāciju. Taču tā mums nav. Agrāk nākotnē nevajadzēja skatīties, jo tā bija «uzzīmēta», tagad nākotnē nevajag skatīties, tāpēc ka tā nevienu neinteresē. Valsts bez nākotnes ilgi nedzīvos. Tātad, ja lieto jūsu terminoloģiju, smalkajā līmenī Krievija jau ir līķis.

Un paskatieties, kas tagad notiek.

Ierēdņi sāk žņaugt bankas, noris bīstams process ekonomikā. Paskaidrošu, kāpēc: sociālismam bija viena stiprā puse - ekonomikas plānošana. Teodors Rāzvelts zināja, ka stihiskums ekonomikā ir tikpat bīstams kā absolūta plānošana. Un šo divu sistēmu savienojums deva lieliskus rezultātus. Jaunā sistēma izveidojās pēc kara trīs valstīs, kurās bija sagrauta ekonomika. Fašismam, tāpat kā sociālismam, bija stingri plāna elementi ar noteiktu specifiku. Pēckara gados tirgus attiecību un plāna elementu savienošana noteica šo valstu strauju ekonomisku pacēlumu un pēc būtības radīja jaunu ekonomiku. Tādas ekonomikas pamatā bija sociālisma un kapitālisma ideju apvienošana. Arī Krievijā pēc sociālisma bojāejas radās priekšnoteikumi plānveida ekonomikas un stihiskā tirgus līdzāspastāvēšanai. Tāpēc bija spēcīgs izrāviens uz priekšu. Taču, tā kā privātuzņēmēju neaizsargāja ar likumu, viss sāka sabrukt. No bankām ierēdņi baidās visvairāk, jo bankas - tā ir reāla vara. Tātad, no vienas puses, tās ir jānožņaudz ar nodokļiem, bet, no otras, - jāievieš tādi likumi, kas nomāc brīvo iniciatīvu, un jānoraida tādi likumi, kas veicina to attīstību, vai arī jāpaņem no bankām piespiedu valsts aizņēmumi, lai pēc tam tos neatdotu vispār vai novilcinātu izmaksas. Un tas viss notiek plašos mērogos. Tāpēc jebkurš saprātīgs baņķieris sapratīs, ka viņam jāblefo un jākrāpj, pirmkārt, valsts un, otrkārt, tauta un jāpārsviež viss kapitāls uz Rietumu bankām, visbeidzot, jāsagatavo savas ģimenes un sava aizbraukšana uz Rietumiem. Un, jo talantīgāks bās baņķieris, jo lielāku summu viņš pārsviedīs uz Rietumiem. Un nekādi, pat «drakoniskākie» likumi te vairs nelīdzēs. Ja cilvēkam nav izdevīgi turēt naudu šajā valstī, viņš to šeit neturēs. Darījumu cilvēka vai mākslas cilvēka potenciāls Krievijā līdz šim ir bijis vairākas pakāpes augstāks nekā Rietumos. Un tur drīz sapratīs, cik izdevīgi viņiem ir pieņemt Krievijas labākos prātus un spēkus.

Jaunus likumus rada jauna ideoloģija un jauni ļaudis. «Vai Krievijā ir ideoloģija?» mēs sev jautājam. Nē, nav. Komunistiskā izšķīdusi, bet reliģisko iepotēt neizdevās. Un tagad reliģioza valsts būs maska, nevis seja. Ja reiz nav ideoloģijas - nebūs likumu. Paskatieties, kas sēž Domē un valdībā. Vai šie ļaudis spēs radīt jaunu ideoloģiju un jaunu ekonomiku? Vairākumā tie ir bijušie partokrāti ar vienas smadzeņu puslodes domāšanu un vēlēšanos pakampt kumosu šodien, tāpēc ka rīt to var atņemt. Un jūs uzskatāt, ka tāda valsts var palīdzēt pasaulei, nemaz nerunājot par tās glābšanu?

- Sāksim pēc kārtas. Reiz zinātnieki veica šādu eksperimentu: izvēlējās tādu dzīvnieku populāciju, kas ātri dod pēcnācējus, un sāka krustot pašus vārgākos, slimākos, sliktākos īpatņus. Tika uzskatīts, ka slimības, sugas deģenerēšanās ir defektu, ģenētiskā koda kļūdu uzkrāšana un ka, tādus īpatņus krustojot, sugai jāiznīkst, taču notika pilnīgi pretējais. Sāka parādīties absolūti veseli pēcteči ar lieliskiem fiziskiem rādītājiem. Tādas reģenerācijas mehānismu zinātnieki izskaidrot nespēja, taču viņi saprata, ka fizisks pagrimums, lai kādā formā tas izpaustos, bieži vien ir jauna pilnības līmeņa pakāpiens. No šī viedokļa raugoties, cilvēce pašlaik ir ļoti pagrimusi. Arēji liekas, ka tā ir lieliskā formā, taču mēs redzam tikai siltas tualetes, bagātīgas veikalu letes un skaistas mašīnas. Bet, ja paskatās dziļāk, tad cilvēce ir smagi slima un stipri sakropļota". Rietumu valstu, tāpat kā Austrumu valstu, ideoloģija bāzējas uz reliģijām. Tas ļāva tām radīt noteiktas ētiskas, juridiskas normas un sasniegt augstu ekonomikas, zinātnes un kultāras attīstības līmeni, taču tik un tā šis līmenis ir nepietiekams, lai izdzīvotu tagad. Civilizēto valstu filozofija, ētika un likumdošana nevar apturēt procesus, kas nogalina cilvēci, tas ir, ekoloģijas, cilvēku fiziskā un garīgā stāvokļa pasliktināšanos. Turklāt nekādi pā- liņi - konferences, simpoziji - situāciju kardināli nemainīs. Vajadzīgi likumi, kas darbotos cilvēces glābšanas labā, un organizācijas, kas Šos likumus realizētu. Taču to nav. Tagad visa pasaule atrodas tādā pašā situācijā, kādā atrodas Krievija. Kāpēc cilvēce nevar radīt likumus, kuri glābs to no bojāejas? Tāpēc, ka nav ideoloģijas, kas apvienotu visu cilvēci, kura sašķelta pēc reliģiskām un nacionālām pazīmēm. Un galvenā šķelšanās šobrīd notiek uz reliģiska pamata. Mehāniski savienot reliģijas vai izveidot jaunu, visas apvienojošu nav iespējams. Taču bez vienotas koncepcijas, bez jaunas filozofijas un morāles cilvēce neizveidos jaunus likumus un attiecības, un tāpēc tā ir nolemta bojāejai. Vai šobrīd cilvēcei ir izredzes apvienoties? Ir. Jauna ideoloģija, kura var apvienot visus un glābt pasauli, ir ideoloģija, kurā savienosies ideālisms un materiālisms, zinātne un reliģija. Kad reliģija un zinātne apvienosies, visas šobrīd pastāvošās reliģiskās mācības saglabāsies kā atbalsta punkti, un cilvēces apvienošanas process notiks nevis varmācīgi, caur nāvi un degradāciju, bet apzināti, pēc satura, nevis pēc formas.

Kāpēc šobrīd Krievijā ir tāds haoss? Tāpēc, ka nav radošas ideoloģijas, kas radītu harmoniju. Ja tagad Krievijā triumfēs bankas un civilizēta ekonomika, šī valsts uzplauks, bet visa pasaule aizies bojā. Tāpēc no laicīgo likumu viedokļa ārprātīgā un bezjēdzīgā situācija Krievijā ir vienkārša un saprotama, vērtējot to pēc augstākajiem likumiem. Krievijai no augšas netiks ļauts normāli attīstīt ekonomiku bez jauniem likumiem un jaunas ideoloģijas. Ko nozīmē, no šī viedokļa raugoties, tas, ka nav likuma par īpašumu uz zemi? Tas ir cilvēku garīgas attīstības un to garīgas apvienošanas faktors. Atbilstoši materiālisma likumiem - privātīpašums šķir cilvēkus, rada naidu un niknumu, vienas cilvēku daļas nabadzību un pazemojumu, otras - bagātību un garīgu pagrimumu. Sabiedriskais īpašums apvieno cilvēkus ne tikai fiziski, bet arī garīgi. Tomēr garīgums pieauga ne tikai sociālismā. Jebkuram vientuļniekam, kas atsakās no materiālajiem labumiem, garīgums ir augsts. Faktors, ka Krievijā nav tiesību uz zemi, turpina darboties ļaužu garīguma attīstīšanas labā. Komunistiskā ideoloģija garīguma attīstīšanai un cilvēku apvienošanai neredzēja nekādas citas iespējas kā vien mehānismu atraušanu no laicīgā, tā sagraušanu. Pieņemt reliģiju komunisms nevarēja, jo tas pats bija ar zinātni savienojusies reliģija, tikai dievi bija laicīgi. Ja tagad Krievijā tiks atrasti citi ceļi garīguma attīstīšanai, bez piespiedu atraušanas no laicīgā, jaunas cilvēku apvienošanas formas, tad tas darbosies visas cilvēces glābšanas labā. Tas ir iespējams valsts garīgas attīrīšanās gadījumā. Ētikas veidošana notiek, ja ir reliģiski filozofiska pasaules izpratne. To tagad vajadzēs izdarīt Krievijai.

MŪSDIENU METODES IEDARBĪBAI UZ CILVĒKU

Pēdējā laikā tālredzīgi ļaudis saprot, ka zinātne bez morāles - tas ir cilvēces iznīcināšanas mehānisms.

Morāle zinātnē - tas ir vadītājs, kurš, pareizi vadot, dara labu. Mašīna bez vadības - tas ir ļaunums. Aizvien biežāk mēs dzirdam, ka zinātni vajag savienot ar ētiku, bet tas nez kādēļ nenotiek. Kas ir zinātne, mēs jau zinām un varam novērtēt pēc tā, kādu līmeni sasniegusi civilizācija, un pēc pēdējā laika bēdīgajiem faktiem. Aizvien biežāk zinātne strādā nevis cilvēka labā, bet pret viņu. Šis process ir netikumisks un var beigties ar cilvēces pašiznīcināšanos. Katras darbības, izgudrojuma un atklājuma pamatā jābūt iespējamo seku rūpīgai analīzei, pirmām kārtām - negatīvo. «Septiņas reizes nomēri, vienu reizi nogriez,» - saka paruna. Līdz šai dienai mēs bieži vien pat vienu reizi nemērījām. Savukārt tieši tikumība nomēra nevis vienu, bet septiņas reizes. Tas ir saistīts ar to, ka morāle un tikumība ir stratēģiska rakstura parādības. Tikumīgs cilvēks domā par viņam apkārt esošo ļaužu interesēm un tikai pēc tam - par savām. Katrā gadījumā citu intereses vērtē mazliet augstāk par savējām. Tikumisks zinātnieks domā vispirms par to, kādu ļaunumu var radīt viņa izgudrojums, un pēc tam par tā labumu. Ja katrs no mums domātu par citiem ne mazāk kā par sevi, tad tāda sabiedrība būtu dzīvotspējīga.

Tikumisks cilvēks, domājot par negatīvām sekām rītdienā, neatļausies šodien grābt šābrīža saldo kumosu, tas ir, tikumīgam cilvēkam ir lielāka nosliece uz plānošanu un prognozēšanu. Kāpēc Kristus saka: «Nedomājiet par rītdienu, dzīvojiet kā putni»?

Kristus baušļi vēršas nevis pie formas, bet pie satura, pie mūsu emocijām. Ja tev iesituši pa kreiso vaigu, pagriez labo - tas nav fiziskas aizstāvēšanās noliegums. Tas nozīmē, ka atbildes agresijai nav jābūt iekšējai. Rītdienu nosaka Dievs un Visuma karma. Tāpēc pārlieka emocionāla pieķeršanās nākotnei - tas ir kaitējums nākotnei, tas ir mēģinājums šūnas programmu vērtēt augstāk par organisma programmu. Cilvēks nevarēja tieši izpildīt Kristus baušļus. Dzīve piespieda uzvesties citādi: gan pretoties pāridarītājam, gan rūpēties par rītdienu. Tāpēc cilvēks ieņēma baušļus sevī, savā saturā, un tas arī tika prasīts.

Es ievēroju kādu paradoksālu faktu, bet pēc tam sapratu un izskaidroju to pats sev: jo vairāk cilvēks samierinās ar situāciju iekšēji, jo aktīvāk viņš var pretoties tai ārēji. Tātad, jo vairāk es iekšēji atzīstu, ka rītdiena un nākamās dienas ir Dieva noteiktas, un jau iepriekš pieņemu to, jo vairāk es ieekonomēšu spēkus rītdienas plānošanai un tās mainīšanai fiziskā līmenī. Tas viss līdzinās šādai ainai: skaida peld pa straumi. Un, ja skaida nesaprot, ka galvenais virzošais spēks nav tā pati, bet gan straume, tad tā ķepurojas, velti šķiež savus spēkus un absolūti nekontrolē situāciju. Bet, ja skaida saprot, ka tās ceļu nosaka straume, tā ekonomē spēkus, sāk samērot tos ar straumes virzienu un rezultātā krasi paaugstina savu aktivitāti un rīcības brīvību un galarezultātā - arī kontroli pār situāciju.

Es ievēroju vēl kādu faktu. Ja cilvēks cenšas kontrolēt situāciju vairāk par 30-40 %, krasi pieaug piepūle un samazinās rezultāts. Bet, ja cilvēks cenšas kontrolēt situāciju par 100%, tad tas jau ir bīstami dzīvībai, jo spēji pieaug uzbudinājums un agresija kā mēģinājums vadīt situāciju, bet rezultātā - situācijas sagrāve un slimības. Iekšēja samierināšanās ar situāciju tagadnē - tā ir prasme vadīt to nākotnē. Ticīgs cilvēks ar lēnprātību un labsirdību izturas pret apkārtējo pasauli. Tā kā dvēselei ir milzīga inerce, tā pārnes šo inerci uz nākamajām dzīvēm, un tad ar iekšēju pieņemšanu ticīgais var kontrolēt nākotni. Bet ar ārēju nepieņemšanu un situācijas pakļaušanu sev - kontrolēt situāciju tagadnē. Tādi cilvēki kļuva par karaļiem, karavadoņiem, baņķieriem un virzīja civilizāciju uz priekšu, kamēr viņos nenodzisa ticīgais cilvēks no iepriekšējās dzīves.

Jājautā, - kāpēc tikumīgs cilvēks domā vairāk par citiem nekā par sevi, bet egoists - otrādi? Egoista intereses pirmām kārtām saistītas ar viņa ķermeni un apziņu. Apziņa saistīta ar ķermeņa evolūciju. Hiper- trofēta laicīgā loģika, pastiprinātas rūpes par ķermeni izraisa lauka garīgo struktūru apspiešanu. Pēc savas dabas apziņa un viela ir diskrētas, tās sliecas uz diferenciāciju. Visuma paplašināšanās, jaunu matērijas, telpas, laika formu radīšana ir adekvāta apziņas un cilvēku civilizācijas attīstībai. Bet lauks sliecas uz vienotību, un ar Visuma paplašināšanos šī vienotība pastiprinās. Nav kreisā bez labā. Ja Visums uzpūšas, tad vienlaicīgi tam jāsaspiežas. Saspiešanās - tā ir virzība uz vienotības pastiprināšanos.

Kad cilvēka intereses pārvietojas ārpus viņa ķermeņa robežām, un tas var notikt, ja ķermenis sabrūk vai tiek ierobežots ar slimībām, zaudējumiem, traumām un nelaimēm, un arī tad, ja ir labsirdība un mīlestība uz Dievu, notiek cilvēka garīgo lauka struktūru aktivizācija. Kad cilvēks iziet šajā līmenī, viņu pārņem mīlestības un vienotības sajūta ar visu pasauli. Viņš pēkšņi jūt, ka visi ir vienoti un ka viņš ir neatņemama daļa no kaut kā augstāka. Neaprakstāma skaistuma sajūta piepilda viņa dvēseli. Un viņš sāk pieskarties augstākajām patiesībām, kas nav pieejamas egoistiskam cilvēkam. Tas notiek tādēļ, ka galvenā Visuma informācija ielikta lauka līmenī, tajā pašā līmenī glabājas arī informācija par nākotni, tāpēc tikumīgs cilvēks sāk redzēt un just nākotni daudz ātrāk nekā netikumīgs. Reizēm sabiedrības vajadzība pēc nākotnes paredzēšanas kritiskā situācijā krasi pieaug. Un nākotne ir skaidrāka tad, ja lielāks ir atbalsta punkta pārnesums no fiziskajām struktūrām uz garīgajām, laika struktūrām. Tāpēc aizvien vairāk rodas fiziski ierobežotu cilvēku: slimo, kropļu, plānprātiņu; parādās cilvēki, kas ar savu uzvedību iznīcina paši savu ķermeni: alkoholiķi, narkomāni. Ķermeņa pazemošana - ierobežota ēšana, biedrošanās, kustēšanās, kā arī alkohola un narkotiku lietošana - bremzē apziņas darbību, kas nesaraujami saistīta ar ķermeni. Tad aktīvāk attīstās tādas domāšanas formas, kad apziņa ir saistīta, ierobežota un tādēļ netraucē zemapziņas aktīvu darbu un jaunas informācijas saņemšanu. Tā ir reliģiskā apziņa. Reliģiskajā apziņā galvenā ir ticība. Ticība - tā ir nekritiska patiesību pieņemšana. Bez ticības reliģijas neeksistē.

Reliģiskā apziņa ierobežo saprātu stingros rāmjos. Un tikai tāpēc ir iepējams saņemt informāciju, kas nepieciešama tālākai attīstībai. Tieši reliģija aktivizē garīgo lauka struktūru attīstību. Tāpēc reliģija radīja morāli un nākotnes paredzēšanu. Jebkura jauna informācija ir jauna loģiska konstrukcija. Tā sagrauj, pārbūvē apziņas loģiku un var būt tai bīstama. Tāpēc apziņa savukārt agresīvi izturas pret informāciju, kas pienāk no zemapziņas. Un, kamēr jaunā informācija nav nostiprinājusies, apziņu vajag sastindzināt, norobežot no tās.

Ir smadzeņu sturmēšanas metode, kuras radītājs intuitīvi uztvēris noteikumus jaunas informācijas saņemšanai. Piecpadsmit sešpadsmit cilvēku grupā tiek izteikta vismurgainākā ideja, tiek liegta jebkura idejas kritika un vērtēšana, bet beigās apkopoti rezultāti. Apspriedes un konferences darbojas pēc tā paša principa, tikai daudz vājāk. Piecpadsmit sešpadsmit cilvēku skaits ir optimāls tādēļ, ka katra dalībnieka personiskā nozīmība ir ļoti maza, bet grupas vienotības izjūta vēl saglabājas. Apziņa darbojas tad, kad tā salīdzina, vērtē, kritizē, stingri ievēro cēloņu un seku sakarības, kas izstrādātas agrāk. Ja tas nenotiek, apziņa aizveras, izolējas. Aktivizējas smalkākas lauka struktūras, izraujot no zemapziņas kardināli jaunu informāciju, kuru nevar uzreiz pārbaudīt, tāpēc gatavība to ar ticību pieņemt - tā ir gatavība to saņemt. Tātad augstākās patiesības, kuras zinātne nevar sasniegt, var atklāt tikai reliģija. Jaunas tehniskas idejas pamatā ir morāli ētisks izrāviens. Tā kā morāli tās augstākajā nozīmē rada tieši reliģija, tad savienot zinātni un morāli vienā pasaules uzskatā nav iespējams, nesavienojot zinātni un reliģiju. Mīlestības un ticības savienošana ar kritisku un stingru aprēķinu, kurš paradīsies ka jauna pasaules uzskata rezultāts, veicinās cilvēces tālāku attīstību.

Reiz mani palūdza paskatīties slimo ārstēšanai paredzētu jaunu aparātu. Pie manis atnāca izgudrojuma autors un ārste, kura, lietojot šo aparātu, bija guvusi labus rezultātus.

Mēs noteicām, ka ir bezperspektīvi iedarboties uz lauku, izpurinot to, lai novāktu negatīvās programmas. Un esam ar jums vienisprātis, ka iedarbība uz cilvēku bez atgriezeniskās saites var izraisīt vēl lielākas problēmas. Mēs centāmies radīt šo atgriezenisko saiti. Metodes pamatā ir refleksoterapijas ideja. Vajag līdzsvarot organisma enerģētiku, tās frekvenci, un slimība zudīs. Jebkurš objekts Visumā - tas ir svārstību procesu kopums. Vesels organisms rada vienas svārstības, slims - citas. Notiek it kā trokšņu uzslāņošanās. Mēs ar datora palīdzību uzņemam šīs svārstības, atdalām netīro fonu, un pretrezonansē netīrās trokšņa svārstības dzēš viena otru. Parādās vesels, harmonisks svārstību vilnis. Mēs to ierakstām speciālās lodītēs, kuras pacients norij un tādējādi pieskaņo savu organismu veselām svārstībām. Tā kā viss šajā procesā atbilst adatu terapijas idejām, negatīviem efektiem it kā nevajadzētu būt.

Es paskatījos izgudrotāja un ārstes lauku. Abiem, kad viņi strādā ar pacientiem, bija vērojama lauka deformācija. Mēģināju viņiem izskaidrot situāciju.

- Austrumu medicīnas īpatnība ir tā, ka galvenais ārstnieciskais faktors ir ārsta personība un tikai pēc tam tehniski paņēmieni. Adata - tas ir kontūrs, caur kuru notiek pacienta un dziednieka lauku mijiedarbība. Divi dažādi ārsti paraksta vienas un tās pašas tabletes, bet rezultāti būs dažādi. Izrādās, ka pat ārsta izrakstītajā receptē jau ir informācija, kas uzslāņojas tabletes vielai. Refleksoterapijā šis efekts izpaužas spēcīgāk.

Es distancēti skatījos kāda ķīniešu dziednieka lauku, kuram, spriežot pēc nostāstiem, bijuši spīdoši rezultāti. Lielisks, tīrs lauks. Iepriekšējā sagatavošanās - trīs pagājušās dzīves, kas pavadītas Austrumos. Dziedināt sācis jau iepriekšējā dzīvē. Šajā dzīvē viņa talants attīstījies. Nākamajā dzīvē viņam šo talantu slēgs un viņš droši vien atstrādās to, ka viņa dziedniecībā bija vairāk tehnikas nekā izpratnes. Viņa pacientu nepilnības tika «pārmestas» uz viņu nākamajām dzīvēm, sākot ar trešo, tātad atliktas uz pietiekami ilgu laiku. Ja pacients to izmantos un ķersies pie garīgas pilnveidošanās, tad varbūt viņš spēs iztīrīt sārņus, kas iemesti viņa nākotnē. Taču parasti pacients uzskata slimības pazušanu par izārstēšanos, nevis par atlikšanu uz laiku. Medicīna neārstē, tā palīdz slimniekam atvieglot ciešanas. Tā uz laiku atliek viņa problēmas, lai viņš spētu garīgi nostiprināties. Ārstēt - tas nozīmē izkopt dvēselē mīlestību, labsirdību un vienotību ar Radītāju. Un katrs cilvēks, kurš šajā ziņā var palīdzēt otram, ārstē pilnvērtīgi.

Redzot, kā darbojas jūsu aparāts, es vēlreiz pārliecinos par to, ka pat vispilnīgākā iedarbība uz cilvēku, ja tā nemaina uz labo pusi viņa raksturu un pasaules uzskatu, - tā ir tikai laika atbīdīšana uz priekšu. Jo aparāts pilnīgāks, jo lielāks ir kārdinājums noticēt, ka slimību var izārstēt ar zālēm un iedarbību uz ķermeni, bet nevis uz cilvēka dvēseli.

Tagad par problēmu atlikšanu. Jūs man nosaucāt vairāku līdzstrādnieku uzvārdus, kuriem jādarbojas ar šo aparātu. Diviem no viņiem nav vēlams ar to strādāt, viņiem ir piesārņotas garīgās struktūras, tādēļ nav aizsardzības pret pacienta netīrumiem un tātad viņi var tam kaitēt. Atkarībā no tā, kā pastiprinās iedarbība uz cilvēka ķermeni, ievērojami pieaug ārsta un viņa garīgo struktāru stāvokļa loma. Iedarbojoties uz ķermeni, kaut kādā mērā notiek iedarbība arī uz lauka struktūrām, tas ir, uz dvēseli. Pēdējā laikā medicīna aizvien stiprāk iedarbojas tieši uz lauka struktūrām. Ar ķīmisku, viļņu un ekstrasensoru iedarbību var mainīt cilvēka lauka un fiziskās struktūras un tādējādi pacensties radīt ideālu cilvēku. Taču no ķermeņa vien dvēseli nav iespējams uzbūvēt. Izrādās, iedarbībai uz lauka struktūrām ir robežas, kuru pārkāpšana ieslēdz pašiznīcināšanās programmu tiem, kas nolēmuši to izdarīt. Tāpēc iedarboties ar zāļu un aparatūras palīdzību drīkst tikai pēc tam, kad notikusi garīgā attīrīšana, nevis iet tai pa priekšu. Bet, pirms iedarbojaties uz pacientu, jums vajadzētu novietot viņu atsevišķā istabā un dot viņam iespēju attīrīt dvēseli, norādot pareizo virzienu. Lūgšanās un grēku nožēlā viņam jāattīra dvēsele no agresijas, jāsajūt, ka mīlestība uz Radītāju ir laimes avots uz Zemes. Kad dvēsele virzīsies pareizi, tad tai var palīdzēt ar fizisku iedarbību. To pašu vajadzētu darīt arī ārstam, kurš strādā ar aparatūru, lai aizsargātu savu lauku no pacienta netīrumiem un nekaitētu viņam. Saglabājot garīgās prioritātes, medicīna nekaitēs cilvēku dvēselēm, bet palīdzēs tām.

Par psihoģeneratoriem es neko nezināju un arī tagad tikai kaut ko nojaušu. Taču varu novērtēt to iedarbības rezultātu, diagnosticējot dzīvo objektu. Reiz es satikos ar vienu no šīs nozares speciālistiem. Viņš nolasīja man īsu lekciju par tehnisko iedarbību uz dzīvo objektu lauka struktūrām. Lai ietekmētu ģenētisko kodu, ar parastu iedarbību ir par maz, jābūt vēl noteiktai impulsu frekvencei.

-      Tātad ieiet lauka struktūrās, kas saistītas ar informatīvo kodu, - tas ir tas pats, kas ieiet pa durvīm, kurām ir ciparu kods? - es precizēju.

-     Jā, apmēram tā, - viņš piekrita.

-     Zināt, - es turpināju, - deviņdesmitā gada beigās ar mani notika dīvains gadījums. Pieņemšanā Pirmajā medicīnas institūtā kāds cilvēks pastāstīja, ka redzējis vīziju, no kuras sapratis, ka drīz Padomju Savienība izjuks.

Pirmo vīziju viņš man atstāstīja šādi: «Divi spēkavīri saķērās, ilgi cīnījās un pārgurumā pakrita. Viens no viņiem bija ārēji silts, bet iekšēji auksts - tas varēja neizdzīvot. Bet otrs bija ārēji auksts un sastindzis, bet iekšēji silts - šis izdzīvos.» Nākamā vīzija bija par mūsu valsti: «Skrien briežu bars uz bezdibeni, un, lūk, viens izlaužas un aizved prom visus.. Visi brieži izklīst, un viņš cenšas tos savākt, bet balss saka, ka nevajag vākt, ka viņi pēc tam paši salasīsies.»

Paskatījos šā cilvēka lauku. Psihe bija normāla, taču laukā novēroju deformācijas, kas raksturīgas kontaktieriem. Es mēdzu distancēti skatīties cilvēkus, kuri apgalvo, ka viņi uztur kontaktus ar ārpuszemes civilizācijām, un bieži ievēroju viņu laukiem raksturīgas deformācijas, tātad notika augstāko likumu pārkāpšana. Izrādās, tiešs kontakts un informācijas nodošana ir bīstami mūsu civilizācijai un var novest to līdz bojāejai, taču vienlaikus tiks sodīta arī civilizācija, kas stājusies kontaktā.

Šis cilvēks pēc tam pēkšņi atcerējās, ko vēl viņam teikusi balss:

«Jā, es aizmirsu pašu galveno. Es redzēju, ka kaut kur zem zemes tuksnesīgā vietā ir laboratorija, kur zinātnieki veic eksperimentus ar šūnas kodolu, un, ja viņiem tas izdosies, tad mūsu civilizācija ies bojā. Ar to notiks tas pats, kas ar Sīriusa zvaigznāja civilizāciju.»

«Bet Sīriuss - tā ir zvaigzne, nevis zvaigznājs,» es viņam teicu.

Viņš paraustīja plecus:

«Vīzijā tas ir zvaigznājs.»

Pēc tam izrādījās, ka Sīriuss ir dubultzvaigzne. Šo informāciju es sākumā uztvēru ļoti nopietni, bet pēc tam bija smieklīgi pat atcerēties to. Taču Padomju Savienība tiešām izira. Varbūt pareiza ir arī informācija par iedarbību uz dzīvas šūnas kodolu? - Vēršos ar šo jautājumu pie speciālista psihotrono ierīču jomā.

-     Pēdējā laikā pieaugusi to ļaužu mirstība, kuru darbs saistīts ar iedarbību uz lauka dziļajām struktūrām.

Es tūdaļ piedāvāju veikt eksperimentu:

-    Jūs man sauciet mirušo vārdus, bet es noskaidrošu nāves cēloni. Jūs, es ceru, saprotat, ka, piemēram, plaušu karsonis, traumas, onkoloģija - tās ir otršķirīgas diagnozes.

-    Jā, - viņš piekrita, - protams.

Viņš sauca uzvārdus, un es redzēju vienu un to pašu ainu. Galvenais informatīvais centrs cilvēka fiziskajā ķermenī - tā ir pirmā čakra, ne velti šeit atrodas vairošanās orgāni, un tieši tā pavēsta informāciju par fiziskā ķermeņa stāvokli. Čakra - tas ir informatīvi enerģētisks veidojums, posms, kas saista fizisko apvalku ar lauka. Visos gadījumos bija vērojama čakras pilnīga informatīva slēgšanās. Lauks satinās apkārt objektam, tika pārtraukta tā mijiedarbība ar Visumu, un objekts nomira.

-     Labi, - teica mans sarunu biedrs, - bet kāpēc tad daži no pētniekiem paliek dzīvi?

-     Tiešām interesanti, paskatīsimies, kas par lietu.

Es skatījos kāda pētnieka lauku. Viņš strādāja

Tālajos Austrumos. Viņa lauks bija aizsargāts, to nodrošināja ļaužu grupa, kas atradās Tibetā. Kaut kādā veidā viņš bija ar tiem saistīts gan enerģētiski, gan informatīvi. Trieciens tika vērsts nevis uz viņu, bet uz visu grupu, tas ir, sods bija sācies, taču norisa lēnāk nekā citiem. Es skatījos, vai ir vēl kādas analogas grupas uz Zemes. Tā bija Dienvidamerika, Brazīlijas rajons, Ziemeļamerika (Kalifornija) un Austrālija. Vēl desmit minūtes pētīju situāciju, un man viss kļuva skaidrs. Uz Zemes bija centri, kur cilvēkiem ir pastiprinātas iespējas iedarboties uz apkārtējo pasauli. Tie bija divi - Himalaju rajons un Dienvidamerika. Tiem, kas iepriekšējās dzīvēs bija dzīvojuši šajās vietās, bija izteiktākas spējas maģijā. Tiem sekoja vēl divi centri: Ziemeļamerika un Austrālija. Bija arī vēl citi analogi apakšcentri. Enerģētiskajā ziņā maksimāli aktīvi bija divi no tiem: Tibetas un Kalifornijas rajoni.

-     Es varu izskaidrot, kāpēc Kalifornija, - teica mans sarunu biedrs. - Tur ļoti daudzi nodarbojas ar šīm problēmām amatieru un profesionālā līmenī.

-     Tuvākajos gados, - es teicu, - Tibetā un Kali- fornijā iespējamas ģenētiskas mutācijas un ļaužu bojāeja, jo iedarbība uz lauka struktūrām ietekmē lauka genotipu. Nāk atbildes trieciens, un iedarbības autors vai nu mirst, vai saņem pats sava genotipa deformāciju, un, galvenais, analogs liktenis ir tiem, kas ar viņu saistīti.

-    Bet kā cilvēku iespaido viņa piederība pie kādas organizācijas? - jautāja sarunu biedrs.

Ja cilvēks pārkāpis augstāko likumu, tad viņš par to arī atbildēs, taču, ja viņš pildījis tās organizācijas gribu, ar kuru saistīts, tad sodīta tiks visa organizācija, nevis tikai viens cilvēks. Tas notiks vēlāk, taču tas ir nenovēršami. Iedomāsimies nelielu kolektīvu, kurš cenšas ielauzties dziļākajās lauka struktūrās. Šī kolektīva locekļi sāks slimot un mirt, taču viņi var pagūt arī apturēt savu darbību, ja būs sapratuši, ka viņu darbs ir bīstams. Un tagad iedomāsimies laboratoriju, kas izpilda militāru pasūtījumu, - tātad aiz viņiem stāv desmitiem tūkstošu cilvēku. Šis process ritēs lēnāk, taču apstādināt to būs sarežģītāk. Ļaužu grupas ētikai un tālredzībai jābūt daudz augstākai par viena cilvēka ētiku. Tātad, ja darbojas vienpatņi, ir iespējams apkopot kļūdas, pacensties modelēt to, kur mēs ielaužamies, izpētīt lauka likumus un noteikumus ieiešanai tajā. Vienpatņa ielaušanās laukā var dot pieredzi, kā rīkoties, lai izdzīvotu daudzi. Taču bezrūpīga ielaušanās laukā valsts programmu līmenī ved uz cilvēces bojāeju. Pašlaik ar zemapziņu, tas ir, lauka struktūrām, notiek tas pats, kas ar ekoloģiju. Sākumā cilvēks baidījās no dabas parādībām, bija absolūti no tās atkarīgs, pēc tam centās to kaut kā vadīt, lai izdzīvotu, vēlāk sāka to pakļaut, bet tagad iznīcina. Un, sācis iznīcināt dabu, cilvēks aptvēra, ka ir tās daļa un var iet bojā reizē ar to. Ja ekoloģijas kontroles organizācijas, likumi, kas aizsargā apkārtējo vidi, būtu parādījušies agrāk, daudz no tā, kas neatgriežami pazaudēts, būtu saglabājies. Mēs esam daudz vairāk atkarīgi no zemapziņas nekā no apkārtējās vides. Cilvēce šobrīd atrodas zemapziņas pakļaušanas stadijā, rodas aizvien vairāk paņēmienu, kā iespiesties zemapziņā un iedarboties uz to. Neviens nedomā par aizsardzības un kontroles sistēmu veidošanu, un negatīvās novirzes garīgajā lauka ekoloģijā jau sākušās, turklāt visas cilvēces mērogā. Un tagad paskatīsimies dažus kolektīvus, kuri risina problēmu, kā iedarboties uz dzīvas šānas ģenētisko kodu.

Viņš nosauca man dažus cilvēkus. Tā bija ekstrasensu dzimtas ģimene. Viņi iedarbojās uz dzīvu šūnu gēniem. Izrādījās, ka, viņiem iedarbojoties uz šūnām, mainījās hromosomu kopums, tas ir, principā viņi varēja ar gribas piepūli ieviest programmu dzīvas šūnas genotipā un radīt mutantus. Atbilstoši arī dziedināšanas iedarbība bija spēcīgāka. Taču viņi atteicās no eksperimentiem ar iedarbību uz šūnas kodolu. Viena ekstrasensa laukā es saskatīju raksturīgus izkropļojumus, kas liecina par onkoloģiju. Zemapziņā tam bija suicīds - nevēlēšanās dzīvot, pašiznīcināšanās programma. Taču izskatījās, ka viņi paguvuši laikā apstāties. Visums parasti izrēķinās ar tiem, kas pārkāpj pašregulācijas dziļos procesus. Cilvēkam vai ļaužu grupai tiek ievadīta pašiznīcināšanās programma, taču tad vēl ir iespējams izdzīvot. Dziļākas un skarbākas iedarbības gadījumā iespēja palikt dzīvam tiek liegta.

-      Nosauciet man, lūdzu, vēl kādas grupas, kas strādā ar ģenētisko kodu.

-     Lūdzu, - smaidīja mans sarunu biedrs, - tiesa, kad es pie viņiem aizbraucu pēdējo reizi, iekārta bija praktiski izjaukta. Vadītājs kliedza: «Es negribu, lai man izaug ragi, tāpēc eksperimentus beidzam!» Bet, lūk, kas tur noticis. Viens no pētniekiem atrada ceļu ieiešanai laukā. Viņš noteica, ka vispirms darbojas lauka genotips, pēc tam - hromosomu. Tātad, iedarbojoties uz lauka genotipu, var mainīt hromosomu genotipu. Tikai jāatrisina divi uzdevumi: jāieiet lauka genoma struktūrā un jādod programma, kuru var mainīt pēc pasūtītāja vēlēšanās. Viņam to paveikt izdevās. Viņš koncentrējās uz kaut kādu emociju, bet pēc tam intuitīvi piemeklēja tai frekvenci. Eksperiments notika ar airkāju vēzīšiem. «Es gribu, lai septiņu sariņu vietā uz ķepiņām būtu divi sariņi.» Un tas izdevās. Nākamais mērķis: «Es gribu, lai uz vienas ķepiņas būtu divreiz vairāk sariņu, bet uz otras - neviena.» Un tas arī sanācis.

Šajos eksperimentos bija viens svarīgs apstāklis. Fiziskajā līmenī mēs varam izmainīt genotipu, krustojot dažādas sugas un mainot dažādus dzīves apstākļus, turklāt lauka deformācijas mēs novērosim tikai pēctečiem. Taču, ja iedarbosimies uz lauka genotipu, mēs varēsim saņemt iedarbības rezultātu ļoti īsā laikā. Ik sekundi dzīvā organisma lauks pārvēršas vielā, tātad katru sekundi lauka genotips, mijiedarbojoties ar hromosomu genotipu, atjauno mūsu ķermeni. Jo dziļāks ir iedarbības līmenis, jo ātrākas ir pārmaiņas. Un vēl kas: ja spēcīgs likumu pārkāpums notiek vienam cilvēkam, tad var iet bojā ne tikai viņš viens, bet arī visa viņa dzimta. Pētot lauka struktūras, es sapratu, ka lauka genotips atšķiras no fiziskā pirmkārt ar augsto vienotības līmeni. Tas nozīmē, ir tādas lauka struktūras, kas vada viena cilvēka vai ļaužu grupas apziņu, likteni un dzīvi, tātad mēs varam runāt par radinieku un tautu lauka genotipu, par genotipu, kas apvieno dažādas civilizācijas un, visbeidzot, visu dzīvo. Ja ķirurgs ielaužas cilvēka ķermenī un izdara kļūdu, tad cietīs viens cilvēks. Taču, ja dziedinot notiek iejaukšanās lauka struktūrās, tad var nodarīt ļaunumu lielām ļaužu grupām. Principā var jaukt cilvēku un dzīvnieku genotipus, tikai par rezultātiem gan ir baigi domāt.

Man bija interesanta situācija, kad es mēģināju noorganizēt kursus manas metodes apmācībai. Pie manis uz darbnīcu bija jāatnāk piecpadsmit cilvēkiem, lai paskatītos, kā es veicu diagnostiku. Pirms lekcijas es sāku just dažādās galvas vietās smeldzošas sāpes: nāca kaut kāda man svarīga informācija. Sāku lasīt tās tekstu: «Esiet uzmanīgs darbā ar grupu punkts uzmanīgs darbā ar grupu izsaukuma zīme.» Skaidri neko nesapratu un nepievērsu tam uzmanību. Sākās lekcija, un es teicu: «Tagad es diagnosticēšu vienu no jums un ieiešu aizvien smalkākos lauku slāņos. Skatieties un iegaumējiet.» Sāku strādāt un pēkšņi sajutu lielas briesmas. Skatījos smalkajā līmenī un redzēju, ka istabā sēdošo cilvēku lauki sāka sajaukties. Es nekavējoties pārtraucu diagnostiku un teicu, ka acīmredzot mana metode nav domāta masveidīgai izplatīšanai.

Mūsu lauki pastāvīgi mijiedarbojas un savstarpēji jaucas, tai skaitā ar augu, dzīvnieku un nedzīvās dabas laukiem. Tā kā tas notiek lēni, darbojas kontrole pār savu izdzīvošanu un jebkura objekta izdzīvošanu. Jaunas informācijas saņemšana attīsta organismu, ja tā nāk pakāpeniski un nelielās devās. Ja informācija nāk lavīnveidīgi, organisms iet bojā. Smalkajā līmenī iejaucoties viena cilvēka genotipā, mēs varam pazudināt visu cilvēci. Cilvēka iebrukumu dabā un dabas bagātību iegūšanu apturēt nav iespējams, tāpēc ka tas attīsta un uztur civilizāciju. Vienīgi jārūpējas par to, lai šo procesu padarītu saprātīgu un drošu. Tieši tāpat nevar apstādināt ielaušanās procesu zemapziņā, jo tam ir daudz priekšrocību. Tagad ar iedvešanu, hipnozi un autogēno treniņu cilvēks saīsinātā laikā var sasniegt to, ko agrāk apguva desmitiem gadu. Paņēmieni, kas attīsta spējas, ir diezgan vienkārši. Taču spējas - tās ir sienas, kuras visiem redzamas, bet pamati - tā ir pasaules un tās likumu izpratne. Un zem tām sienām, ko uzcēlusi cilvēce, nu jau vajag ielikt daudz stiprākus pamatus. Ja celtnieki nedomās par pamatiem, viņu uzceltās sienas viņus pašus ari apraks.

Šobrīd bioenerģētika vēl nav zinātne. Lai zinātne rastos, vajadzīgas koncepcijas, kas apvienotu faktus. Jābūt datu bankai par visiem veiksmīgajiem un neveiksmīgajiem mēģinājumiem iedarboties uz zemapziņu un cilvēka psihi. Diemžēl, ja ir runa par sis- tēmisku pieeju, tad tāda eksistē tikai militārajās struktūrās. Taču militārajai mašīnai ir viens trūkums: tur vismazāk domā par sekām, sākumā iemiesojas dzīvē iznīcināšanas ideja, pēc tam - izdzīvošanas. Fiziskā līmenī, nogalinot pretinieku, cilvēks pats paliek dzīvs. Smalkajā līmenī cilvēks, nogalinot otru, nogalina arī sevi.

Pēdējā laikā militārpersonas, ārsti, inženieri, pedagogi, psihologi un mākslas cilvēki nonākuši pie secinājuma, ka bez aktīva darba ar zemapziņu viņiem savas problēmas nav iespējams atrisināt. Es sarunājos ar kādu pedagogu, kas ar dažādām spēlēm attīstīja bērniem noteiktas spējas. Viņš interesējās, vai bērnos drīkst aktivizēt augstākos neapzinātās pasaules uztveres līmeņus. Psihologam Ļeontjevam ir darbi par jaunu jutības formu attīstīšanu, piemēram, kad ar ādu uztver gaismas viļņus. Un pedagogs veica eksperimentus jutības attīstīšanā pret elektromagnētiskajiem laukiem. Ļeontjeva pārbaudāmais kļūdas gadījumā saņēma strāvas triecienu, bet šī pedagoga audzināmais saņēma konfekti, ja spēja noteikt, kurā vietā novietots magnēts, kas atradās aiz šķērssienas. Pēc kāda laika bērniem sāka mainīties raksturs, parādījās gaišredzības spējas. «Kādā brīdī es apturēju eksperimentu,» stāstīja pedagogs, «nobijos, jo sajutu, ka vedu bērnus turp, no kurienes var neatgriezties.»

Es paskatījos laukus bērniem, kas bija piedalījušies eksperimentā. Dažiem no viņiem pirmās čakras rajonā saskatīju slēgšanas zīmi informatīvajā laukā. Tas nedraudēja dzīvībai, taču liedza viņiem iespēju radīt bērnus. Viņu spējas strauji pieauga, taču apziņa un pasaules uzskats nebija tam sagatavoti. Šīs nekontrolējamās spējas bērniem varēja vēl vairāk pieaugt, un daba sāka aizstāvēties.

Nesen pie manis vērsās pētnieki, kas strādāja ar elektromagnētiskajiem laukiem.

Mēs esam izveidojuši ierīces, kas iedarbojas uz cilvēka informatīvo lauku. Ar to palīdzību var nolasīt informāciju par cilvēka turpmāko fizisko stāvokli. Teiksim tā - to, ko var redzēt vienpatņi, tas ir, to, ko sauc par «auru», reģistrē māsu datori. Taču mēs sapratām, ka ielauzties šūnas ģenētiskajās struktūrās ir bīstami, un nolēmām to nedarīt. Mēs strādājam tikai diagnostikai un ārstēšanai, taču tik un tā baidāmies, kaut nu nerastos lielas problēmas.

-    Bet vai jūsu vidū ir kāds, kas mēģināja iedarboties uz šūnas kodolu? - es vaicāju.

-    Dažus mēs zinājām, bet viņi aizbrauca uz Kali- forniju. Viens no viņiem ir šeit, taču nestrādā šai profilā, jo viņam neizdevās īstenot pētījumus naudas trūkuma dēļ.

-      Viņam vareni paveicies, - es teicu, paskatījies viņa lauku. - Vēl mazliet ilgāk - un viņš varēja nomirt tāpat kā tie, kas aizgāja tālāk, nekā pieļaujams. Lauks viņam apkārt jau ir pārvērties, slēdzot informatīvos kanālus par četrām piektdaļām. Ja viņš mēģinās atkal darīt kaut ko līdzīgu, tad var iet bojā. Starp citu, kāda bija viņa eksperimenta būtība?

-     Uzskatot, ka galvenā ģenētiskā informācija atrodas lauka līmenī, viņš mēģināja ieviest tajā savu programmu. Nolika psihoģeneratoru blakus vardes ikriem, bet pēc tam mainīja frekvences, apstrādāja tos ar elektromagnētisko starojumu, jo gribēja izveidot supervardi. Varde gan iznāca, tikai ar sešām ķepām un bez acīm. Atkārtots eksperiments viņam neizdevās.

-    Tas ir, viņš nevarēja atrast atslēgu ieiešanai lauka struktūrās? - es precizēju.

-    Jā. Vēl neviens nezina, kā ieiet lauka struktūrās un kā jāizskatās šai programmai.

Es smaidīju.

Atminējums tomēr ir. Kad cilvēks pārvietojas, aiz viņa paliek tā fantoms, kas ierakstīts elektromagnētiskajos laukos. Taču, ja cilvēkam ir attīstītas eks- trasensorās spējas, fantoms dzīvo daudz ilgāk. Ja cilvēks apzināti koncentrējas uz fantoma saglabāšanu, tad tas jau ir noturīgs veidojums. Jūs nolasāt galvenos raksturlielumus no šā fantoma, un jums ir gatava programma ieejai laukā. Lai zinātu lauka ieejas kodu, ir jāuzzina izejas kods, tāpēc ka tie ir vienādi. To atšķirība ir tā, ka izejas kodu var uzzināt. Ņemam vardi un novietojam organisma bojāejai tuvos apstākļos. Tieši šajā brīdī informācija par fizisko ķermeni strauji pārvietojas uz lauka līmeni. Teiksim tā: mirstot dzīvais organisms spēji aktivizē lauka matricas, kas saistītas ar fizisko konstrukciju. Tās var pierakstīt - tas arī ir kods ieejai lauka struktūrās. Pēc tam atrodam līdzīgos posmus abās programmās un ievadām no cilvēka fantoma ņemto informāciju vardes ikros. Paskatīsimies, kas tad notiks. Ies bojā eksperimenta dalībnieki, bet tālākā informācija slēdzas. Secinājums ir šāds: ar mūsu iespējām un tām apgriezti proporcionālo ētiku mēs jau esam pienākuši pie liktenīgās robežas.

-     Mēs tieši šajā virzienā arī negribējām strādāt, - sacīja mans sarunu biedrs.

-     Bet notiek tas, ka jūsu dziļajās struktūrās sākas bīstami procesi: jūs cenšaties ārstēt cilvēkus, ar elektromagnētiskās iedarbības palīdzību izpurinot dziļākā līmeņa lauka slāņus. Taču jās neārstējat, bet iemetāt netīrumus nākotnes struktūrās.

-      Ar šīs aparatūras palīdzību, - sacīja sieviete, kura piedalījās mūsu sarunā, - es izglābu meiteni no narkomānijas, viņai bija tikai četrpadsmit gadu. Un jūs gribat teikt, ka man nevajadzēja viņu ārstēt?

-      Jūs izglābāt meiteni, bet nogalinājāt viņas nākamos bērnus. Viņai bija nāvējoša līmeņa lepnība, kas bija radusies sakarā ar pieķeršanos laicīgajam, un narkotikas atrāva viņu no laicīgā. Pazemojoties, slimojot un mokoties viņa pilnveidoja savu dvēseli un savu pēcnācēju dvēseles. Bet tagad izredžu uz bērniem viņai praktiski nav. Jūs jautājat, vai jums ir tiesības kā ārstei nepalīdzēt cilvēkam, bet es jautāju - vai jums ir tiesības palīdzēt cilvēkam, nogalinot viņa nākamos bērnus? Tātad runa nav par to - palīdzēt vai nepalīdzēt. Palīdzēt vajag, tas ir viennozīmīgi, taču vajag to darīt pareizi, lai mēs, uzlabojot šodienu, ne- aplaupītu rītdienu, tāpēc visam, kas saistīts ar iedarbību uz cilvēka dvēseli, jātiek pārbaudītam daudz rūpīgāk, nekā iedarbojoties uz ķermeni.

-     Vai tas nozīmē, - jautāja mans pirmais sarunu biedrs, - ka iedarboties uz cilvēku vispār nedrīkst?

Lai iedarbotos, jābūt koncepcijai un izpratnei, kaut vai tieksmei uz to. Saprotiet, slimība - tas ir palīdzības mehānisms. Bet jūs cenšaties to vienkārši izraut un izmest tāpat, kā to dara daudzi ekstrasensi.

-     Starp citu, - atcerējās mans sarunu biedrs, - es pievērsu uzmanību kādai īpatnībai: ar mūsu aparatūras palīdzību mēs varam elektromagnētiskajā spektrā noteikt traucējumus, kas liecina par onkoloģiskiem procesiem. Kad mēs skatījāmies strādājošus ekstrasensus, tad atklājām, ka, pieaugot viņu iedarbības spēkam, viņu laukā parādījās onkoloģijai raksturīgi traucējumi. Kā to var izskaidrot?

-     Ekstrasensorika vēl tikai attīstās, un pagaidām tās galvenā koncepcija ir - iedarbības spēks ar enerģijas uzpumpēšanu. Jo spēcīgāka ir iejaukšanās, kas uzlabo fizisko, nevis garīgo stāvokli, jo tā bīstamāka. Atbilstoši tūdaļ pat ieslēdzas bloķējums.

Taču elektromagnētisko iedarbību var lietot, vadoties arī no citām pozīcijām, - es turpināju. - Piemēram, agrāk cilvēks badojās un no tā nomira. Badošanās bija sinonīms nāvei, un cilvēki, nepaēduši vienu divas dienas, mira no spēku izsīkuma. Taču tagad ar badošanos ārstē - pie tam ļoti sekmīgi - daudzas slimības. Secinājums ir šāds: dozētas briesmas ārstē. Agrāk cilvēks, nokļūstot kritiskās situācijās, aktivizēja visus sava organisma aizsargspēkus, taču bieži vien gāja bojā. Bet pēc tam viņš pārslodzes atšķīra no nāves, un radās sports. Agrāk cilvēks, nokļuvis aukstā vidē, nomira no pārsalšanas. Apģērbs un silts miteklis kļuva par vienu no civilizācijas simboliem, taču periodisks vēsums, aplaistīšanās ar aukstu ūdeni veicina veselību. Ja notiek tikai nelabvēlīga iedarbība - tā ir nāve, ja tikai labvēlīga - tā arī ir nāve, bet lēna. Taču, ja viss rit pa sinusoīdu, tad tā ir dzīve un attīstība. Tātad mūsu garīgās struktūras var attīstīt pēc tā paša principa: pieņemsim, ķermeņa prasību ierobežošana izraisa garīgo struktūru organizēšanos. Situācija nāves līmenī rada varenu lauka aktivitātes uzliesmojumu.

Es lasīju par zinātnieku veiktu eksperimentu. Kamerā, kas bija pilnīgi izolēta no elektromagnētiskajiem laukiem, ievietoja dzīvnieku, un pēc desmit dienām tas gāja bojā, turklāt vispirms gāja bojā lauks, tā blīvie slāņi un tikai pēc tam - fiziskais apvalks. Šis eksperiments parādīja, ka primārās ir lauka struktūras, un, ja dzīvam objektam ir lieliska pašsajūta, taču sagrautas tā lauka struktūras, tad tas nav dzīvotspējīgs. Tas notiek ilgstošas izolācijas gadījumā. Turpretī, ja tādā kamerā dzīvnieks atradās īsu laiku, uzlabojās viņa lauka un fiziskais stāvoklis vienlaikus. Zinātnieki veica šo eksperimentu ar sevi un ievēroja, ka, īslaicīgi uzturoties kamerā, uzlabojas spējas, atmiņa un daudz kas cits. Kad nomirst blīvās lauka struktūras, galvenās - informatīvās - aktivizējas un turpina eksistēt. Tātad nelabvēlīga iedarbība uz fiziskajām un zemākajām lauka struktūrām ir nepieciešams attīstības priekšnoteikums. Līdz šai dienai eksistēja uzskats, ka cilvēku vajag ārstēt, atbrīvot no netīrumiem un turēt siltā istabā. Bet, ja mēs paanalizēsim cilvēka attīstību dažādās mistiskās sektās un skolās, ieraudzīsim pretējo: visizsmalcinātākās formas iedarbībai uz cilvēku, kuras parasti noved pie iznīcināšanas, vienīgi izslēdzot pēdējo faktoru - nāvi. Nāve sagrauj fizisko ķermeni, taču tuvošanās tai - to attīsta. Galvenais ir izvēlēties pareizas devas, tāpēc maksimāli pieļaujamās pārslodzes mistikas skolās varēja izturēt nedaudzi, un nāvju procents bija augsts. Tā kā aparatūra, kas saistīta ar iedarbību uz cilvēka zemapziņu, psihi un dvēseli, rada daudz agresīvāku situāciju nekā jebkāda fiziska iedarbība, tad, ja ir pareiza koncepcija, rūpīga visu situāciju analīze un galvenā pētījumu elementa - ētikas - saglabāšana, bioenerģētika, psihotronika var kļūt par svarīgu sviru nākotnes cilvēka veidošanā.

- Vai jūs esat mēģinājis ārstēt ar herbalaifu? - man uzdeva jautājumu kāda no pacientēm.

Cilvēks ir minerāls, augs un dzīvnieks vienlaikus. Informācija, ko satur augi, iedarbojas uz cilvēka dzi|ajām zemapziņas struktūrām, jo viss dzīvais ir cēlies no augiem. Atrašanās vieta, ievākšanas laiks, uzlējuma pagatavošanas veids, tā lietošanas režīms - tas viss ļāva variēt informatīvo iedarbību. Un tas ļāva cilvēkam bez aktīvas rīcības mainīt informatīvo struktūru. Izrādās, augi spēj bloķēt cilvēka zemapziņas agresiju, pieslēdzot to citiem informatīvajiem slāņiem un mainot zemapziņas emocionālo orientāciju. Ja cilvēka morāli emocionālā virzība nav būtiski atšķirīga no Augstākajiem likumiem, tad augiem ir ārstniecisks efekts. Taču, ja cilvēks nemaina raksturu un pasaules uzskatu, nekādas zāles viņam nelīdzēs. Zāles, kas iegūtas no augiem, var būt vērstas uz garīgo struktūru harmonizāciju, bet var stiprināt tikai fizisko ķermeni, un tad tām parasti ir ātrs ārējs efekts, bet vēlāk var izraisīt lielas problēmas. Pēc visa spriežot, herbalaifs pieder pie pēdējām.

Reiz kompānijā man pastāstīja, ka jauna sieviete un viņas vīrs sākuši lietot herbalaifu. Pēc tā sievietei sākušās problēmas ar ginekoloģiju, bet vīrietim - ādas izsitumi. Es paskatījos, kas noticis. Sievietei līdz tam praktiski nebija greizsirdības, bet tagad viņa spēcīgi aizsvilās. Greizsirdības programma varēja nogalināt vīru, tāpēc daļa tās atgriezās pie sievietes un pārvērtās par pašiznīcināšanās programmu, un iekšēja nevēlēšanās dzīvot traumē uroģenitālo sistēmu. Atlikusī daļa trāpīja vīram, un agresija tika bloķēta ar ādas slimībām. Bija jānoskaidro, kāpēc pēc herbalaifa lietošanas tik spēji aktivizējās greizsirdība. Tā kā greizsirdība liecina par pieķeršanos attiecībām, miesiskai tuvībai, tad tas nozīmēja, ka zāles kaut kādā veidā pastiprināja pieķeršanos laicīgajam. Un acīmredzot tas notika tāpēc, ka fiziski ķermenis bija sācis justies labāk.

Periodisks savārgums, sāpes atrauj mās no piezemētā un bloķē mūsu agresiju un daudz sliktākas slimības. Cilvēks atbrīvojas no desmit sīkām problēmām un vietā saņem vienu prāvu. Tātad, ja cilvēks pastāvīgi nepūlas, lai virzītu dvēseli pie Dieva tās attīrīšanai, tad viņam tiek dots tāds ķermenis, kurš sāp un vārgst. Aizraušanās ar fizisko aspektu, nenostiprināta ar garīgumu, ir bezsperspektīva. Garīgums nozīmē savienošanos ar Dievu, kas izpaužas, izjūtot ne ar ko laicīgu nesaistītu mīlestību, kura turpina eksistēt pat tad, kad laicīgais sairst. Mīlestības jūtas, kad laicīgais sabrūk, rada reliģiju, kas dod dzīvību kultūrai un mākslai un vēlāk realizējas ar civilizācijas labumiem. Mīlestības jūtas rodas, saskaroties ar laicīgu laimi. Tās ir saldas zāles, tādā veidā mīlestība ārstē dvēseli, pēc tam noliek laicīgā sagraušana, lai mīlestības jūtas nepiesaistītos Zemei. Tās ir rūgtas zāles. Tās ir nepatikšanas, slimības un zaudējumi, kas pazemo mūsu fizisko labklājību. Ja mēs attīstīsim sevī mīlestības jūtas un periodiski labprātīgi pazemosim ķermeni, mēs apzināti darīsim to, ko dara Daba. Tātad periodiskas fiziskas pārslodzes, stresi un ekstremālas situācijas nepieciešamas ķermenim un ir lielisks līdzeklis, kas palīdz attīstīt dvēseli. Tur, piemēram, slēpjas urīnterapijas mehānisms. Ja cilvēka dvēsele piezemējas, tad palielinās agresija, kura pagriežas pret pašu cilvēku un traumē izvadorgānus. Cilvēks dzer savu urīnu, laicīgais viņam kļūst rūgts un pretīgs. Viņa dvēsele dodas augšup, un fiziskais stāvoklis uzlabojas. Dabiski, tas vēl nenozīmē pilnīgu garīgu attīrīšanos, taču palīdz dvēseles virzībai uz augšu. Tātad garšīgas delikateses piezemē mās un var izsaukt slimības, bet vienveidīga, vienkārša barība - putras un dārzeņi - labvēlīgi ietekmē mūsu dvēseli. Jo daudzveidīgāka barība, jo vairāk enerģijas neieciešams tās pārstrādāšanai.

Nesen man bija saruna ar ārstu psihoterapeitu. Tas ir talantīgs cilvēks, kurš izdevis vairākas cilvēku psihiskās veselības problēmām veltītas grāmatas. Es psihoterapeitus iedalu divās kategorijās: «spēka tips» un «informācijas tips». Pirmie domā tikai par iedarbības veidiem, bet otrie izpratni vērtē augstāk par iedarbību. Principā šī psiholoģija kaut kādā pakāpē piemīt visiem dziedniekiem un ārstiem. Mēs abi piederam informatīvajam tipam, un mums ir viegli saprast vienam otru.

-     Zināt, - viņš konfidenciāli man sacīja, - kad es lasīju jūsu grāmatas rokrakstu, tad darīju to ar ļoti kritisku attieksmi. Tagad, pēc tās publicēšanas, es vienkārši ar baudu izlasu grāmatu kā parasts lasītājs. Taču tagad es gribētu parunāt par savu grāmatu. Tajā, man liekas, ir daudz interesantu domu, ar tām ir vērts iepazīties. Un vispār - man ir tāda sajūta, ka mana grāmata ir lielāka par mani, grāmatā ir vairāk, nekā ir manī, it kā grāmatu būtu rakstījis nevis es, bet caur mani.

-     Jā, man arī ir tāda sajūta, - es viņam piekritu. - Cik grāmata ir autora daļa, tik autors - arī grāmatas daļa. Un mūsu sajūtas apstiprina mani pētījumi. Kad es sāku lasīt savas grāmatas signāleksemplāru, tad ievēroju satriecošu īpatnību: grāmata uz mani iedarbojās tāpat kā uz jebkuru lasītāju, es jutu varenu enerģētisku iedarbību, īpaši uz zarnu traktu.

Man jau bija sagatavoti visi materiāli grāmatai, bet trūka kaut kā galvenā. Un te pār mani nāca it kā apgaismība - resnās un tievās zarnas, visa somatiskā sistēma nāk no turienes. Visas slimības ir sekas, bet to cēlonis - zarnu trakts, visas reakcijas notiek caur zarnu traktu. Turklāt tievās zarnas reaģē agresīvi, bet resnās - piekāpjoties, pakļaujoties, provocējot depresiju un gļēvulību.

-    Tas nozīmē, - es uzdevu jautājumu, - ja cilvēks neapvalda stresu, salūst, tad viņam saslimst resnā zarna, bet, ja kļūst nikns, uzkrāj agresiju, tad - tievās zarnas?

Pilnīgi pareizi. Tievās zarnas cieš, kad agresija jau apspiesta. Ir arī cits variants, kad agresija nav vērsta ne uz iekšu, ne uz āru, bet likvidēta, atrisinot problēmu, kas izraisījusi stresu.

-    Tā tiešām ir. Arī es psihoterapeitus iedalu tajos, kuri cenšas problēmu apspiest, un tajos, kuri cenšas rast risinājumu caur izpratni. Tādā gadījumā izārstēšanas pamats ir: caur baušļiem - pie Dieva.

-    Jā, jums taisnība, - viņš piekrita.

Mani patīkami pārsteidza sarunu biedra spīdošā intuīcija.

Tie pētījumi, kurus esmu veicis, sakrīt ar jūsu secinājumiem. Kad es ieraudzīju, ka, samazinoties kontaktam ar Dievišķo, pirmām kārtām tiek traucēta zarnu trakta darbība, tad nevarēju saprast, kādēļ. Kā var zarnu trakts būt saistīts ar Kosmosu stiprāk nekā smadzenes? Pēc tam sāku analizēt un atcerējos, ka jogā visas slimības iesaka sākt ārstēt, vispirms izmeklējot kuņģa un zarnu traktu. Es jaunībā biju «ne no šīs pasaules», un, likdama nolaisties man uz zemes, māte teica: «Saproti, cilvēks - tā ir uzlabota zarna.» Un tiešām, visa dzīvība attīstījušie no vienkāršākajiem organismiem, kuriem vien bija zarna, un galvenais kontakts ar .Kosmosu notika caur zarnu traktu.

-     Pilnīgi pareizi, - piekrita mans sarunu biedrs.

-     Kad es sāku strādāt ar lauka struktūrām, nonācu pie vēl pārsteidzošākiem secinājumiem. Izrādās, informāciju pirmām kārtām pieņem zarnu trakts, un galvenā loma tās primārajā apstrādē ir tieši zarnu traktam.

Ārsts paspieda man roku.

-     Jūs man tikko paziņojāt jaunumu, par kuru es sen nojautu, bet pats baidījos pat domāt par to. Starp citu, jāsu grāmata ir ļoti izdevusies.

Es nesāku skaidrot, ka labsajūtu par grāmatu biju izjutis, manuskripta rakstīšanas laikā pusotru gadu tīrīdams savu karmu.

BIOENERĢĒTIKAS NĀKOTNE

Ar ko atšķiras mistika no reliģijas? Starpība reizēm mēdz būt gluži netverama, kaut gan patiesībā tā ir principiāla. Reliģija sākumā dod pasaules izpratni un ir mērķēta galvenokārt uz stratēģiju, tāpēc tā pozitīvi veido jebkura cilvēka garīgās struktūras. Mistika, okultisms vadās no pragmatiskiem apsvērumiem: tai ir ļoti svarīgs rezultāts, tāpēc notiek nevis augstāko stratēģisko struktūru aktivizācija, bet blīvāku - atbilstoši orientētu uz ķermeņa interesēm. Reliģijas stiprā puse ir maksimāla kontakta iespēja ar pirmcēloni, tātad optimālas ir tās attīstības perspektīvas nākotnē. Tās vājā puse: tāds izrāviens pieejams tikai dažiem - reliģijas dibinātājiem.

Mistikas stiprā puse ir tā, ka mistika sava pragmatisma dēļ satur racionālo elementu. Tajā ir zinātnes elementi. Taču, tā kā sistēmiskas pieejas nav, tā nav zinātne. Un ir kāds svarīgs moments - apziņa pati par sevi ir ateistiska. Tā nodrošina ķermeņa vajadzības un visu, kas ar to saistīts. Zinātne, tāpat kā apziņa, vienmēr bijusi stingri norobežota no zemapziņas, informatīvā lauka līmeņa. Tāpēc, būdama stingri pragmatiska, zinātne nekropļoja zinātnieku dvēseles. Apziņas un ķermeņa interesēs nepieciešams vairāk uzmanības veltīt ķermeņa problēmām, tas veicina civilizācijas attīstību. Bet lauka struktūrām, tam, ko mēs saucam par zemapziņu, virsapziņu, piemīt pavisam cita loģika, pretēja ķermeņa interesēm. Tikko parādās ķermeņa intereses - tātad pragmatisms gūst virsroku sākas garīgo struktūru degradācija. Tāpēc visas daudzskaitlīgās mistikas sektas iesākumā veica lielu darbu pasaules izpētē, bet pēc tam ātri degradējās un iznīka. Ja mistiskajā strāvojumā uzvarēja reliģiskas tendences, tad tas deva izredzes uz izdzīvošanu un tālāku attīstību. Taču, ja uzvarēja zinātniskās, - notika dvēseles degradācija līdz pat fiziskai nāvei.

Sadūrās divi pretstati: zinātniskā pieeja ļāva apkopot un nodot pieredzi, atklāt jaunas koncepcijas, pastāvīgi attīstīt pasaules izpratni, taču noveda pie garīgas degradācijas. Reliģiskais pasaules uzskats vienmēr bija dogmatisks un ar grūtībām pieņēma jaunas idejas. Tā kā zinātne saistīta ar laicīgo, tad pastāvīga formas sagrāve liek tai būt demokrātiskai un atsaucīgai pret jauno. Jebkura reliģija savas izcelsmes dēļ ir visai konservatīva, un katra jauna informācija vai nu tiek skarbi noraidīta, vai arī noved pie jaunas reliģijas veidošanās. Mistika, savienojoties ar zinātni, slēpa sevī milzīgas briesmas, tāpēc visā vēstures gaitā reliģija centās ierobežot šo tendenci. Zinātnes triumfs XVII gadsimtā, varenas mentalitātes veidošanās iedragāja reliģijas spēku. Mistiskais pasaules uzskats sāka strauji attīstīties, izraisot uzliesmojumus zinātnes un mākslas attīstībā. Jebkurš zinātnieks, saskāries ar šo tēmu, juta, ka saduras ar parādībām, kas atrodas ārpus ķermeņa un saprāta robežām. To sauca par «neapzināto zemapziņu», nenojaušot, ka tās ir lauka struktūras. Sākās zemapziņas pētīšana, mēģinājumi ar zinātniskiem paņēmieniem iekļūt jomā, kas solīja ļoti lielas perspektīvas. Izrādījās, ka spēju palielināšana un iespēju paplašināšana cilvēkam obligāti saistīta ar to, ko mēs saucam par zemapziņu. Taču dīvains fakts: bioenerģētika nekļuva par zinātni. Vienota zinātniska koncepcija cilvēces mērogā neradās, un tas nav nejauši. Ja tas būtu noticis, tad visas cilvēces garīgā degradācija pārkāptu robežu, aiz kuras nav atgriešanās. Bojā aizietu un degradētos nevis kaut kāda atsevišķa sekta, bet visa cilvēce. No otras puses, mēģinājums sasaistīt visus panākumus neapzinātā jomā kaut kādas reliģijas rāmjos novestu pie šīs reliģijas sastinguma un meklējumu pārtraukšanas. Tātad, no vienas puses, - attīstības apstāšanās un reliģisks fanātisms, no otras - aizvien pragmatiskāka, zinātniskāka pieeja garīgajām struktūrām, nenovēršama degradācija un cilvēces bojāeja.

Izeja no radušās situācijas un izdzīvošana iespējama tikai vienā gadījumā: biolauka struktūru un cilvēka garīgās attīstības tālāka pētīšana var tikt realizēta zinātni un reliģiju, ideālismu un materiālismu apvienojošas koncepcijas rāmjos. Kas notiek pašlaik? Ar aparatūras palīdzību haotiski un bezsistēmiski iespiežoties zemapziņā, tiek gūta zināma pieredze un veidots zinātnisks pasaules uzskats. Taču novērtēt to un ņemt vērā mēs varam vienkārši nepaspēt. Daudzi ekstrasensi, magi un burvji nodarbojas ar bīstamu amatu bez jebkādas - pirmkārt morālas - kontroles. Tas pastiprina tendenci pakļaut visu ārstu kontrolei. Taču oficiālā medicīna un tās attīstības tendence vērsta tikai uz cilvēka ķermeni un fiziskās pašsajūtas uzlabošanu. Tas ir galvenais mūsdienu medicīnas uzdevums. Tas nozīmē, ka ofciālajai medicīnai pakļauta bioenerģētika, orientēta tikai uz fiziskā apvalka interesēm, nogalina ātri un plašos mērogos. Principā tagad tas arī jau notiek. Tātad bioenerģētikas nākotne ir iespējama, ja tiks radītas organizācijas un skolas ar attīstītu reliģisku pasaules uzskatu, ar prioritārām garīgām orientācijām, ja piedalīsies un kontrolēs situāciju no malas cilvēki, kas izceļas ar garīgo attīstību. Nepieciešams izveidot ekspertu grupas, kurās pirmām kārtām būs iekļauti speciālisti smalko lauka struktūru diagnostikā, jo neviens ārsts vai speciālists, iedarbojoties uz lauka struktūrām ar modernas aparatūras palīdzību, nepārspēs cilvēku, kas vērš savus spēkus uz morālu un garīgu pilnveidošanos. Tāpēc rītdienas bioenerģētika nav iespējama bez jauna pasaules uzskata radīšanas, kurā zinātne un reliģija būs apvienotas vienā veselā.

PĒDĒJĀ INFORMĀCIJA

To, ka dzīves jēgas zaudēšana, nevēlēšanās dzīvot, pašiznīcināšanās programma pirmām kārtām rodas no nicinājuma pret citiem cilvēkiem, es uzzināju, diagnosticēdams pacienti Ņujorkā. Taču par to, ka nicinājums pret kaut kādu ļaužu kopu ir daudz bīstamāks, nebiju domājis un pārliecinājos par to gluži negaidīti.

Notika tas pēc tam, kad man kārtējo reizi atteica vīzu uz ASV. Meitene aiz stikla šķērssienas centās mani pārliecināt, ka es sapņoju par palikšanu Amerikā un tāpēc vīzu nedabūšu. Tajā pašā vakarā man bija uzstāšanās Maskavā, kur es sāku skaidrot, ka laicīgu vērtību absolutizācija draud ar cilvēces degradāciju, tās bojāeju. Es teicu, ka Austrumi ir cilvēces dvēsele un smadzenes, bet Rietumi - tās muskuļi un Amerikai, kā Rietumu līdervalstij, vienmēr piemitusi spilgti izteikta muskuļu psiholoģija. Ideju vienmēr bijis daudz, bet tehnisko līdzekļu to realizēšanai - nepietiekami. Tieši muskuļu psiholoģija šeit bija noteicošā. Taču dzīvam organismam būs ļoti sarežģīti attīstīties, ja tas būs tikai smadzenes, un vēl sarežģītāk, ja tas bās tikai muskulis. Bez pastāvīga garīga atbalsta sākas garīgo, bet pēc tam arī fizisko struktūru degradācija.

Es atcerējos, kā pirms gada man bija atteikuši vīzu amerikāņu konsulātā. Meitene, kūtri pārcilājusi manus dokumentus, man jautāja:

Jūs esat karmas diagnostikas metodes vai grāmatas autors?

-     Gan viens, gan otrs.

-     Vai jūs varat atnest grāmatu?

-    Labi, - es teicu. - Bet kā es te atkal tikšu iekšā?

-     Es uzrakstīšu zīmīti, lai jās ielaiž.

Es aizskrēju pēc grāmatas un pēc stundas biju pie konsulāta durvīm, taču veltīgi rādīju zīmīti. Mani nelaida iekšā.

-     Zvaniet pa telefonu, - ieteica sargs.

Zvanīju pa telefonu un skaidroju:

Es izgāju uz kādu laiku, man tur palikuši dokumenti, un man jāatgriežas.

-     Pēc kā jūs gājāt? - jautāja vīrieša balss.

Pēc grāmatas, kuru esmu uzrakstījis.

-     Uzgaidiet min āti.

Gaidīju vienu, divas, piecas minūtes. Man jau sāka džinkstēt ausīs, bet pie telefona neviens nenāca. Aizmugurē mācās virsū tie, kas arī gribēja zvanīt. Noliku klausuli un palaidu viņus. Pēc kāda laika atkal zvanīju.

Hallo, mans uzvārds ir Lazarevs, es izgāju uz kādu laiku, un man jātiek atpakaļ, lai paņemtu dokumentus.

Pēc kā jūs gājāt? - atkal jautāja vīrieša balss.

Mani aizsūtīja pēc grāmatas, kuru esmu uzrakstījis.

Uzgaidiet minūti. - Un es atkal gaidīju vienu, divas, septiņas minūtes.

Es sapratu, ka gaidīšana ir bezjēdzīga, un pakāru klausuli. Līdz tam es biju salā nostāvējis rindā pusotras stundas, un kājas man bija sasalušas ragā. Pusstundu ilgā mīdīšanās pie aizvērtām durvīm nomocīja līdz beidzamajam. Mēģināju zvanīt trešo reizi.

Hallo, mans uzvārds ir Lazarevs, es biju izgājis uz kādu laiku un gribētu tikt atpakaļ pēc dokumentiem.

Bet pēc kā jūs gājāt? - atkal vaicāja vīrieša

balss.

Es ar skumjām sapratu, ka gaidīšu piecas, desmit minūtes, un mani iekšā nelaidīs. Te man pēkšņi atausa gaisma, ka es taču atrodos pie amerikāņu konsulāta durvīm, un es izšāvu:

-     Es gāju pēc naudas.

-    Okei, nāciet iekšā, - nekavējoties sekoja atbilde.

Es iedevu grāmatu aiz galda sēdošajai meitenei.

Viņa kādu pasauca, un viņi sāka to šķirstīt, smejoties un runājot angliski, un bakstot ar pirkstu lappusēs.

Pēc tam meitene paskatījās it kā man cauri un sacīja, ka vīza man atteikta.

Šo gadījumu es pastāstīju skatītājiem, paskaidrojis viņiem, kāpēc Mozus nogalināja tos, kas pielūdza zelta teļu. Kad garīgās struktūras pieķeras Zemei un izvirza laicīgo par mērķi, dvēsele izsīkst un kontakts ar Dievu, no kā tā saņem spēku un garīgo enerģiju, samazinās. Garīgās struktūras sāk irt. Vienlaicīgi sabrūk arī ķermenis. Ja formu cenšas padarīt par mērķi, tad saturs iet bojā. Pastiprināta pragmatiska pieeja iespējama tikai spēcīga garīga potenciāla gadījumā. Ja tā nav, daba ieslēdz fiziskās degradācijas mehānismu. Es minēju amerikāņu statistikas datus par 1994. gada vasaru. Pirmajā vietā bērnu mirstības statistikā izvirzījās nāve miegā bez jebkādiem redzamiem iemesliem. Sēklas šķidruma daudzums vīriešiem pašlaik ir divas reizes mazāks nekā 30. gadu beigās. Katrs otrais bērns piedzimst garīgi nepilnvērtīgs. Absolūti vesels piedzimst tikai viens no desmit tūkstošiem. Sabiedrības degradācija notiek uz aizvien pieaugošas labklājības fona.

Uzstāšanās noritēja normāli. Bet nākamajā rītā man sākās pamatīgas iesnas. Paskatījos savu lauku un pārsteigts ieraudzīju spēcīgu pašiznīcināšanās programmu. No kurienes varēja rasties programma? Tās pamatā bija nicinājums pret kaut kādu sabiedrību. Tā atradās Ziemeļamerikā. Es apjēdzu - tās taču Savienotās Valstis. Sapratu, ka kaut kur esmu izrādījis nicinājuma emocijas. Nicināt vienu nepilnīgu cilvēku ir bīstami. Laicīgā tīrība un netīrība ir Dieva noteikta. Mēģinājumi nosodīt un nicināt jebkādu sabiedrību ir ļoti bīstami un var radīt pēctečiem vissmagākās slimības. Tad es kārtējo reizi skaidri sapratu, ka nepilnīgu sabiedrību un apkārtējo pasauli vajag censties izmainīt un pārtaisīt, taču to nedrīkst nicināt un nosodīt. Konflikts ar apkārtējo pasauli var bāt ārējs, bet nepieļaujams iekšēji. Ja cilvēks vispirms ir izpildītājs un tikai pēc tam - rīcības autors, tad ko lai saka par visu sabiedrību? Lai izdzīvotu, Amerikai tuvākā nākotnē būs simtkārt spēcīgāk jātiecas pēc garīgā. Tas tiks darīts visas cilvēces nākotnes labā. Lai slimais, vārgais un kroplais pieceltos, viņam daudz vairāk jāpiepūlas nekā veselajam. Un, ja mēs, pieķeroties fiziskajam, piezemētajam, aizmirstam par dvēseli, tad agri vai vēlu mums tiks piedāvāta skarba izvēle: vai nu fiziska nāve un degradācija, vai arī vērtību pārorientācija par labu garīgajai attīstībai.

Jauna sieviete dalījās ar mani savās bēdās.

-Man ir astmas lēkmes, metro es nevaru braukt, vai jūs varētu man palīdzēt?

-Jūsu dvēsele un bērnu dvēseles ir piesātinātas ar nicinājumu un atteikšanos no mīlestības. Pastāstiet, kas ar jums noticis un kad tas bija.

-    Galvenā problēma bija pirms apprecēšanās. Es ļoti mīlēju vienu cilvēku, taču mums nekas nesanāca, tāpēc, kā saka, izgāju par sievu pie laba cilvēka. Pēc tam pastāvīgi viņus salīdzināju, un salīdzinājums nebija vīram par labu. Varbūt tas atstāja iespaidu?

-    Atstāja gan - un vēl kā. Jūs varbūt brīnīsieties, bet pamēģiniet to saprast un izjust. Emocija - tā ir sapresēta doma. Ja doma pastāvīgi atgādinājums, ka primārs ir laicīgais, tad ar laiku emocionāli uztversiet pasauli šādā kontekstā. Pareiza doma izriet no pareizas pasaules izpratnes. Mīlestības jūtas ir augstākā vērtība šajā pasaulē. Tās ir Dieva dotas un nepieder Zemei, tāpēc bieži nonāk pretrunā ar visām laicīgajām vērtībām. Ja mēs esam pieķērušies laicīgām vērtībām, vērtējam tās augstāk par mīlestību, tad mīlestība mirst. Doma visai lēni kļūst par emociju, raksturu un pasaules uzskatu. Vecāki bīstamo procesu sāk, bērni to turpina un slimo, bet mazbērni jau mirst. Ja nepareiza doma bieži atkārtojas, tad tā sāk kropļot emocijas. Vecāki ārēji ir it kā pieklājīgi un labi, bet domās nīst un nicina, un viņu bērni nez kādēļ slepkavo, un neviens nespēj saprast, kas par lietu. Vecāki atsakās no mīlestības, mīda to sevī un citos, bet viņu bērni dzimst ar ļaundabīgiem audzējiem. Ja nākamajiem bērniem un mazbērniem dvēseles ir tīras, tad kādreiz nākotnē izmestie netīrumi atlec atpakaļ pie viņu vecākiem, vectētiņiem un vecmāmiņām.

Jūs nekad neesat mīlējusi to cilvēku un īstu mīlestību izjutāt tikai pret vīru. īstām mīlestības jūtām nav laicīga izskaidrojuma. Ja jūs viņu mīlat par to, ka viņš ir skaists vai bagāts, vai spējīgs, vai krietns un gudrs, tad tā nav mīlestība, bet viltojums. Tā ir tāda pati atšķirība kā apmierinātības sajūta pēc garšīga ēdiena un mīlestības laimi, kas jūs pārņēmusi. Ēdiens ir nepieciešams, tačuja tas kļūst par absolūtu vērtību, garīgās struktūras pārstāj attīstīties. Brīnišķīgi, ja mīļotais cilvēks ir apdāvināts, krietns un gudrs, taču, ja tas ir galvenais mīlestības iemesls, tad garīgās struktūras degradējas. Nekas laicīgs nevar būt par pamatu mīlestībai. Tās pamats atrodas Debesīs. Jūs mīlējāt viņa spējas, viņa gudrību. Tā bija neapzināta, savtīga mīlestība. Bet pēc tam - salīdzinot un nicinot - nogalinājāt sevī mīlestību, vērtējot laicīgās vērtības augstāk par Dievišķajām. Bērniem tas izteikts spilgtāk, tāpēc jūs tagad ciešat, lai glābtu viņu dvēseles. Ja spēsiet saviem bērniem izskaidrot, ka mīlestības jātas nevar būt pakļautas nekādai stingrai kontrolei, ka mēs nevadām tās, bet tās vada mūs, un bez tam no jauna pārdzīvosiet visu dzīvi, pārskatīsiet katru situāciju, saglabājot mīlestības jūtas un lūdzoties, lai tās tiktu dotas pēctečiem, tad jūsu dvēseļu attīrīšanai nebūs jāsaņem fiziskas ciešanas.

Sarunājos ar meitenes vecākiem. Viņai bija sarežģīta slimība: autisms, palēnināta garīgā attīstība. Es paskaidroju viņiem diezgan vienkārši: abi tie bija pieķērušies gudrībai. Viņu emocionālais stāvoklis līdz ieņemšanai un sievas stāvoklis grūtniecības laikā noteica meitenes veselību.

-    Taču viņa mums nav vienīgais bērns, otrs ir pilnīgi vesels. Droši vien te vairāk personiskās karmas.

-     Jā, personiskās karmas smagums ir liels, tāpēc izvilkt viņu būs grūti. Un vēl - pirmajam bērnam visbiežāk tiek vairāk ģimenes karmisko sārņu. Kaut arī var, neizturot pārbaudījumu, otrajam nodarīt lielāku ļaunumu nekā pirmajam.

-     Sakiet, - man jautāja māte, - ja mēs attīrīsim sevi pilnībā, vai varam būt pārliecināti, ka bērns izveseļosies?

-     Šajā situācijā tas būs grūti. Smalkajā līmenī jūs esat saistīti ar bērnu un, attīrot sevi, attīrāt viņu. Taču viss atkarīgs no jūsu attīrīšanās dziļuma. Pēc kāda laika jūs attīrīsieties pilnībā un, man šķiet, būsiet veseli. Taču šī ir viena piektdaļa no tā, ko noiesiet. Jo dziļāk notiek attīrīšanās, jo tālāk tā iestiepjas pagātnē un nākotnē.

-     Vai meitene pati ir vainīga kaut kādā ziņā, ko mēs nevaram ietekmēt?

-      Smalkajā līmenī absolūti neviens nav vainīgs, tātad teorētiski attīrīt var.

Vai ir iespējams palīdzēt viņai, iedarbojoties ne tikai caur mums, bet arī tieši uz viņu?

-     Ir. Ko saka ārsti par viņas barošanu un audzināšanu?

Viņa regulāri jāēdina un jānodrošina viņai saudzējoši apstākļi.

-     Redziet, ārstu attieksmi nosaka koncepcija, kas ir māsdienu medicīnas pamatā. Ārstē ķermeni, nedomājot par dvēseli. Ja cilvēks pastāvīgi slikti ēd, viņa organisms zaudē spēkus, taču, ja viņš reizēm neēd, tas nāk viņam par labu. Iepriekšējā dzīvē jāsu meitiņa vēlēja nāvi cilvēkiem par to, ka tie pazemoja viņas lepnību un gudrību. Tas viņu tik stipri piezemēja, ka šajā dzīvē tāda veida attīrīšanu kā pazemojumu saņemšanu no cita cilvēka viņa neizturēs un enerģētiski nogalēs vai nu viņu, vai sevi. Ārstēšana ar citu cilvēku - tā ir spēcīga, īslaicīga atraušana no laicīgā, no tādas ārstēšanas var atteikties. Bet ārstēšana ar slimību - tās ir pastāvīgas nelielas devas, un atteikties no tām nav iespējams. Daudz kas ir atkarīgs no agresijas pakāpes. Ja es naudas dēļ apskaudu vai aizvainojos, tad maniem bērniem un man nākamajā dzīvē bās problēmas ar naudu. Ja es nicināju un nīdu, sārojos par zaudētu naudu, padarīju to par savas dzīves mērķi, tad tās jau ir trīs līdz četras manu pēcteču paaudzes un manas nākamās dzīves. Un attīrīšana attiecīgi bās skarbāka. Ja es ilgstoši vēlēju kādam nāvi vai nogalināju kādu naudas dēļ, tad tās jau ir septiņas paaudzes un vairāk. Tad mani, manus bērnus un mazmazbērnus nogalinās naudas dēļ, krāps, apzags.

Jāsu bērns nespēja pilnībā samierināties ar pazemojumiem, tāpēc viņas apziņa bija spēcīgi orientēta uz Zemi, un tas bija tās slēgšanas cēlonis. Ja iepriekšējā dzīvē viņa nepieņēma stresa situāciju, tad šajā dzīvē to pieņemt būs daudz sarežģītāk. Garīgajām lauka struktūrām ir milzīga inerce kā labajā, tā sliktajā. Tāpēc meitenei visas stresa formas ir ļoti derīgas. Maģijā, piemēram, pilnības sasniegšanas galvenais noteikums ir apziņas apstādināšana un atbilstoši garīgo struktūru aktivizācija. Apziņa aizveras, kad rodas nāvējoša situācija, kad ir ļoti daudz vai ļoti maz informācijas un kad tiek ierobežotas ķermeņa vajadzības. Tie ir piespiedu elementi, bet ir arī brīvprātīgie: ticība Dievam un absolūta mīlestības jūtu saglabāšana. Ja tam spēka nepietika, cilvēki lietoja brīvprātīgās piespiedu metodes: elpošanas ierobežošanu, vientulību, lūgšanas, bet, ja to nedarīja, tad sākās nelaimes, likteņa pazemojumi. Dažreiz lūkošanās uz šūpojošos spīdošu priekšmetu vai nekustīgu punktu varēja apturēt apziņu.

Ārsti redz, ka bērna apziņa apstādināta, neattīstās, un sniedz rekomendācijas, lai to atvērtu. Bet, jo vairāk ir atvērta apziņa un jo vairāk tā piesaistīta Zemei, jo vairāk stresu tā saņem un jo ātrāk attīstīsies degradācija. Tāpēc to vajag pieradināt pie stresiem un, otrādi, periodiski sašaurināt tās apziņu. Agrāk, kad bērns slimoja un viņam paaugstinājās temperatūra, tad viņš atteicās no ēdiena. Ārsti centās nodzīt temperatūru un ieteica labi barot bērnu, taču vajadzēja samazināt temperatūru un dot ēdienu tikai tad, ja savādāk vairs nevarēja, - organisms pats visu precīzi aprēķina. Ja meitenes apziņa ir apstādināta - tā ir aizsardzība, tā ir ārstēšana. Un cīnīties ar Šo procesu nozīmē cīnīties ar garīgo struktūru aizsardzības sistēmu.

Lai apziņa atvērtos, tā vispirms jāpārorientē no laicīgā uz Dievišķo. Tāpēc visas spēles, kas orientētas nevis uz apziņu, bet uz zemapziņu, ir derīgas. Tās ir «aklās vistiņas» ar aizsietām acīm, lēcieni, rāpšanās pa virvi, vingrošanas sienas, spēles ar bumbu. Ja bērns krīt un gāst traumu - tas nav nekas briesmīgs. Sāpju šoks un pareiza attieksme pret sāpēm arī ir nepieciešama. Cilvēka apziņu ierobežo laicīgā nestabilitāte, tāpēc šūpošanās, kustība pa nestabilām virsmām ir derīga. Ja bērns negrib ēst, arī nav nekas briesmīgs. Bērniem organisms ir labi līdzsvarots un zina, kas tam vajadzīgs. Tātad, ja slimības laikā bērns atsakās no ēdiena, tad viņam jāpiedāvā viegla dārzeņu barība vai putras. Mēs esam iznākuši no ūdens, tāpēc ieniršana ūdenī izraisa to pašu efektu. Jebkuras ūdens procedūras - peldēšanās, niršana, elpas aizturēšana zem ūdens - labi bremzē apziņu. Lielisku sajūtu sniedz aplaistīšanās ar ūdeni no spaiņa. Labi noder mūzika, taču maksimāli domāta zemapziņai, tātad vēlama mūzika bez vārdiem vai ar skaidri izteiktu ritmu, sevišķi klasiskā. Nav izslēgta ķīmiskā iedarbība ar zāļu palīdzību vai augiem, kuros ir lepnības un gudrības iznīcināšanas programma. Indija un Tibetā ir vietas, kur galvenie centieni ir gūt gudrību. Tātad tur jābūt augiem, kas kaut kādā mērā bloķē pieķeršanos gudrībai, laicīgajam. Šizofrēnijas, epilepsijas, prāta attīstības aiztures, atmiņas pasliktināšanās un citu psihisku traucējumu pamatā ir gudrības absolutizācija, tāpēc spēles, kurās bērnu apmāna, kur viņam kaut kas nesanāk, ir derīgas. Kristietībā lēnprātība, tas ir, māka iekšēji pieņemt laicīgā sagrāvi, ir augstākais tikums. Pasjanss, kāršu likšana tulkojumā no franču valodas nozīmē lēnprātību. Celt no klucīšiem tornīšus, kuri sabrūk, likt krāsu kompozīcijas, imitēt stresus, kas apdraud veselību un dzīvību, ir nepieciešams katram bērnam.

-     Sakiet - vai elektrošoks var dot efektu?

Elektrošokam, insulīnšokam un citiem šoka

veidiem, kurus lieto slimības ārstēšanai, ir efekts, kad ir kaut kāda iekšēja sagatavotība. Ja cilvēku sapurina, radot stresu un tūdaļ pat nomierinot, atraujot viņu pie tam no Zemes, tas rada pozitīvu efektu. Visas iedarbības formas uz bērnu, par kurām es runāju, ir derīgas jebkuram cilvēkam, tāpēc jums tās arī var palīdzēt pārmainīt pašiem sevi.

Esmu dzirdējis, ka pirms nāves cilvēki ar smagām psihisko traucējumu formām nākuši pie prāta un skaidri apzinājušies visu apkārt notiekošo. Nāve sagrauj ķermeni un ar to saistīto apziņu un noņem tikai pirmo kārtu. Zem tās ir otrais apziņas slānis, saistīts vairs ne jau tikai ar vienu dzīvi, tātad mums ir daudzi apziņas līmeņi, un pirmā, paša rupjākā, ar fizisko ķermeni saistītā slāņa absolutizācija atņem spēkus citiem. Bet to attīrīšana pirmām kārtām attiecas uz laicīgo vērtību pārorientēšanu uz Dievišķajām.

-    Es gribu uzdot jums divus jautājumus par mūsu bērnu: vai viņa mokās, atrodoties tādā stāvoklī, un otrs - vai ir vērts viņu izvest no šī stāvokļa? - jautāja meitenes tēvs.

Viņas apziņa guļ, bet dvēsele mokās. Precīzāk, mokās viņas otrā apziņa, kas aptver vairāk par vienu dzīvi. Bērna dvēsele pirms ieņemšanas, atnākot no viņpasaules vai mums pretī esošajām pasaulēm, redz savu nākotni un cieš. Kad viņš piedzimst, tad mokas turpinās un notiek garīgo struktūru attīrīšana. Tāpēc, jo ilgāk dzīvo un mokās tāds bērns, jo vairāk attīrās viņa dvēsele. Ja jūs tagad sāksiet pļēgurot vai lietot narkotikas, tad apziņa tiks bremzēta un jūs mazāk cietīsiet. Taču vai ir vērts atbrīvot jūs no narkotikām un dzeršanas, kas jūs sakropļos? Es domāju, ir vērts.

Tātad vajag nevis tikt vaļā no mokām, bet vajag pacelties tām pāri, pārvarot tās. Kad bērna apziņa bās pamodināta, moku bās vairāk, taču tās sāks attīrīt dvēseli. Dvēseles sāpes, ciešanas rodas, kad sāk salīdzināt. Lai sajustu labo, ir jāzina, kas ir sliktais. Jo vairāk attīstās apziņa, jo vairāk parādās novērtējumu un salīdzinājumu sistēmu, tātad jo vairāk moku un ciešanu izjutīs cilvēks. Lāk, kāpēc kristietībā teikts: «Zināšanas vairo skumjas.» Intelekta attīstība izraisa ne tikai skumjas, bet sniedz arī baudu. Tātad, cik lielā mērā, apziņai pamostoties, pastiprināsies ciešanas, par tik pieaugs arī laime, tās pārvarot.

Rodas jautājums: kāpēc jums dots tāds bērns? Iepriekšējās dzīvēs jums bija liela gudrība, augsts stāvoklis sabiedrībā un veiksmīgs liktenis. Kas ir veiksmīgs liktenis? Pēc apkārtējo uzskata, tas ir laimes etalons un, galvenais, iespēja realizēt to, kam esi lemts. Jo vairāk cilvēkā gudrības, jo vieglāk viņam kontrolēt situāciju sev apkārt, realizēt savas vēlmes un baudīt laimīgu likteni. Taču pastāv lielas briesmas: jo labāk kontrolēju situāciju, jo stiprāka man ir sajūta, ka es pilnībā to kontrolēju, tas ir, šūna nemanāmi sāk uztiept savu gribu organismam, vadoties no personiskām vajadzībām un mērķiem. Sākas garīgo struktūru degradācija un, lai cilvēku glābtu, ir jāsa- grauj tas, ar ko viņš bija ļoti apmierināts. Jāveidojas neizskaidrojamām, neloģiskām situācijām, kuras liecinātu, ka cilvēks zaudējis kontroli pār tām. Ja jūs būtu saņēmuši fiziskus pazemojumus, krāpšanas, nepatikšanas, ko sagādājuši citi cilvēki, bet jūs savas pieķeršanās dēļ to nebūtu izturējuši, tad ar nosodījumu un nicinājumu būtu dauzījuši citus cilvēkus un sevi. Bet jās esat garīgi un labsirdīgi ļaudis, un jūs vajag saglabāt, kaut arī jūsu pasaules uzskats ir nepareizs. Ja reiz neesat samierinājušies ar dažiem sāpīgiem triecieniem, tad jums tiek piedāvātas situācijas, no kurām nevarat atteikties un kuras rada traumas.

Ārsti apskata bērnu un neredz nekādas novirzes, un tomēr apziņa praktiski ir apstādināta. Slimības cēloni ārsti izskaidrot nevar, konkrētas rekomendācijas dot arī nespēj, tātad jums pastāvīgi no augšas tiek atgādināts, ka kontrole pār situāciju, tas ir, jūsu vēlmju realizācija, vienmēr ir otršķirīga, un, lai kā no jums būtu atkarīga apkārtējā vide, lai izdzīvotu, jums jāsajūt sava atkarība no Visuma un tā Radītāja gribas. Jo lielāku varu jūs iegūstat pār ļaudīm, jo vairāk pazemojumu dod jums Dievs. Ne velti karaļiem bija āksti, kuri izsmēja viņu trūkumus. Kontrole pār situāciju katram cilvēkam pieaug atkarībā no tā, cik viņš seko Radītāja gribai. Uz kādu laiku mums jāatmet laicīgā loģika un kontrole pār situāciju. Krievijā tos, kas pastāvīgi iegājā šajā stāvoklī, sauca par vientiesīšiem. Nav obligāti pēc formas pilnībā iekļauties šādā stāvoklī, taču pēc satura tas ir nepieciešams. Visā notiekošajā mums jāsaskata un jāsajūt Dievišķā loģika. Cilvēkiem it kā jāpazūd. Ja jūs apvainojuši vai apmānījuši, tad pirmajai vēlmei jābūt šī cilvēka attaisnošanai. Pirmā pazīme, ka Dievišķā loģika jums kļūst prioritāra, ir mīlestības sajāta pret visu pasauli. Ja jūs to izjūtat, tad uzskatiet, ka bērns saņem labākās zāles, ļ

Pirms diviem gadiem es Ļeņingradas apgabalā sāku celt pirti, drīzāk mājiņu, kurā varētu pērties un atpūsties. Mēs uzslējām sienas un spāres. Tas viss tā arī stāv tur līdz šai dienai. Darbs pie grāmatas aizņēma visu laiku. Tagad ir marta sākums, pilsētā maz sniega, un tas pamazām nokūst arī laukos aiz pilsētas. Es braucu paskatīties, kas atlicis no manas pirts. Mašīnā esam divi. Manuskripts jau pabeigts, bet sarunas tēma joprojām tā pati.

-     Man pazīstams jūrnieks aiziet reisā, taču jūtas nedroši. Paskaties, vai viņam var būt problēmas, man lūdz mans ceļabiedrs.

-     Jā, - es atbildu. - Lauks ir visai nelāgs, viņam krasi pieaugusi lepnība sakarā ar pieķeršanos spējām un veiksmīgam liktenim. Turklāt šeit ir kāds interesants moments: parasti dvēsele pieķeras laicīgajam un kļūst lepna caur agresiju pret citiem cilvēkiem vai pret sevi. Agresija pret citiem izpaužas skaudības, naida, nicinājuma un nosodījuma veidā. Agresija pret sevi - tā ir nevēlēšanās dzīvot, grūtsirdība. Taču šajā gadījumā agresija pret sevi izpaužas varmācības formā pret sevi.

Jūrnieka sieva varmācīgi izturas pret viņu, un viņš tai pakļaujas. Viņa tam iesaka, kā ko izdarīt, māca, kā iekārtot dzīvi, un tas var viņam slikti beigties. Informāciju var piedāvāt, taču nedrīkst uzstājīgi uzspiest. Piekāpties un pakļauties var ārēji, bet iekšēji pakļauties var tikai Dievam. Nevēlēšanos garīgi pakļauties kādam sauc par lepnumu, tā ir garīgo struktūru aizsardzība no uzbrukumiem. Ja pret tiem neaizstāvas ar pastāvīgu tieksmi pie Dieva, tad par dievu var kļūt cilvēks, kurš dod informāciju, un tas var novest pie bēdīgām sekām.

Reiz pie manis uz pieņemšanu bija ieradies karaspēka daļas komandieris. Viņš bija atbraucis ar visu ģimeni. Es paskatījos viņa lauka struktūras un teicu, ka pār viņu dzimtu guļ lāsts. Un pie tā vainīgs ir viņš pats, jo nodevis savu pasaules uzskatu radiniekiem. Viņu pirms pusgada nolādējusi sieviete, un lāsts nolaidās pār visiem. Viņš pastāstīja, ka viņa daļā avarējusi mašīna un bojā gājuši divi kareivji. Viena bojāgājušā māte nolādējusi viņu. Viņš staigājis pie ekstrasensiem, taču viņi neko nevarējuši palīdzēt, vienīgi teikuši: «Ej lūdzies baznīcā.» Es viņam teicu:

«Nolādējums glābj visu jūsu dzimtu no nāves. Jūs sākāt komandēt padotos ne tikai ārēji, bet arī iekšēji un sākāt viņu dvēseles pakļaut sev. Mašīnā bija divi cilvēki: vienam pēc karmas bija jāiet bojā, otram - ne. Taču jūs, pakļāvis sev viņa garīgās struktūras, salauzāt šī kareivja aizsardzību, un viņš nositās. Tas ir ļoti bīstams pārkāpums, tāpēc seko vai nu visas dzimtas bojāeja, vai visas dzimtas nolādēšana, kas dod iespēju palikt dzīviem.»

Aiz automobiļa loga garām slīd apsniguši lauki ar pavasarīgas zemes saliņām.

Mans pārinieks ierunājas: - Mans dēls nesen uzdeva interesantu jautājumu: «Kā var uzvarēt sātanu?» Es viņam atbildēju: «Nedrīkst domāt slikti par cilvēkiem un nicināt viņus.» Bet dēls atbildēja: «Nē, tēti, sātanu var uzvarēt ar mīlestību.» Es pat nezināju, ko atbildēt.

-     Cik gadu tavam dēlam?

-     Seši.

Tagad vispār ir ļoti daudz talantīgu, garīgi apdāvinātu bērnu. Tas ir nepieciešams, lai cilvēce iesoļotu rītdienā. Valstij jāpalīdz attīstīties šim garīgumam.

Pie viena par sātanu. Pievērsiet uzmanību, kā par viņu runā Kristus: «Atpestī mūs no ļaunā,» - ne naida, ne nicinājuma, tāda kā rotaļu situācija. Uz ko sātans mudina cilvēkus, ar ko kārdina? Uz to, lai vairāk mīlētu laicīgo. Ādams un Ieva paklausīja un krita grēkā, viņi baudīja atzīšanas augli. Tātad izzināšana, seksuālās baudas - tas ir grēks. Taču bez šī grēka arī cilvēce nebūtu radusies. Viss, kas ir cilvēks, laicīgie labumi un civilizācija, un attīstība - tas ir grēks. Kāpēc šo grēku nenovērš, neiznīcina? It kā varētu un it kā nedrīkst. Kāpēc tāda dīvaina situācija? Īstenībā viss ir diezgan vienkārši. Ja nepasludinās par grēcīgām laicīgās vērtības, seksuālos priekus, izmeklētu ēdienu un citas laicīgās baudas, kas veicina saprāta, tas ir, izziņas attīstību, tad tas var kļūt par mērķi, cilvēka apziņa pieķersies laicīgajam, attīstība apstāsies, civilizācija ies bojā. Tāpēc tika pasludināts, ka galvenās vērtības nav saistītas ar laicīgo, un tas atturēja cilvēku no laicīgu baudu absolutizācijas. Tāpēc arī ieņemšanai, ko izdarīja Jaunava Marija, bija jābūt nevainīgai. Dievišķais nevar piedzimt no laicīgā. Laicīgais dzimst no Dievišķā.

Man kāda sieviete teica: - Es vienmēr savās nepatikšanās meklēju vainīgos un tāpēc nicināju, nosodīju, slikti domāju par cilvēkiem. Bet tagad nevaru atturēties no nicinājuma pret sevi un sevis nosodīšanas.

- Tas pāries, - es viņu mierināju. - Kad paplašinās laika posmi, izpratne par labu un ļaunu mainās. Ja cilvēks sēž un negrib piecelties, tad viņu vajag slānīt ar pātagu, lai viņš pieceltos, no vienas puses, un atbalstīt un palīdzēt viņam, lai viņš pieceltos ātrāk, no otras puses. Un to, kurš viņu atbalstīs, viņš uzskatīs par Dievu, bet to, kurš viņu pātagos, - par sātanu. Taču atbalsta un sit viens un tas pats, tikai mēs to nesaprotam. Sātans - tas ir mūsu nepareizais priekšstats par Dievu, mūsu pasaules uzskata aprobežotība. Kāpēc cilvēks sēž un neceļas? Tāpēc, ka neredz un nesaprot to, kas notiek apkārt. Tāpēc viņu vajag pātagot. Taču, ja viņa pasaules izpratne paplašinās, viņš pieceļas pats. Tad viņš to dara brīvprātīgi

Attīstība - tā ir ārējo pasaules iepazīšanas avotu pārvietošana sevī iekšā. Tātad sātans parādās tad, kad attīstība kļūst piespiedu, kad pavājinās vēlēšanās pilnveidoties brīvprātīgi. Kad cilvēks pats sev sagādās garīgas sāpes iekšējai izaugsmei, tad tās nebūs vajadzīgas no ārienes. Sātanu vajag nevis iznīcināt un izdzīt no dvēseles, viņu vajag pastāvīgi pārspēt un uzvarēt. Un uzvarēt viņu var ar mīlestību. Paies neilgs laiks, un mēs sapratīsim, ka sliktais neeksistē, ir nepilnīgais. Tas rodas vājas izpratnes dēļ, kas parādās, kad nepietiek mīlestības. Tāpēc galvenais pasaules pārveides avots ir mīlestības jūtas, kas mums dotas, un vēlēšanās palielināt tās.

Es skaidroju jaunam cilvēkam, kurš sēž manā priekšā, ka viņš pieķēries spējām un gudrībai.

-     Vēlams, lai reizēm jūs pats sev izjauktu veiksmi un uzvestos muļķīgi, ļautu sevi krāpt un aizskart.

Viņš brīnās.

-     Bet tas taču ir pretdabiski.

-     Ja jums ir nauda un dvēsele pieķērusies tai, un jums tiek ieteikts daļu tās atdot labdarībai, baznīcai un nabagiem, vai tas ir normāli? -

-     Normāli, - viņš piekrīt.

-     Ja jūs atdosiet daļu no tā, kas jums ir, tad jums neatņems visu. Pirms dot cilvēkam lielus labumus, Dievs bieži atņem viņam mazos. Un tas, kurš pareizi uztver mazu zaudējumu, ir lielas dāvanas cienīgs. Māka zaudēt sīkumos - tā ir māka vinnēt lielajā. Vai jūs man piekrītat?

-Jā.

-     Ja protat atdot daļu naudas, lai nepiesārņotu dvēseli ar pārmērīgu mīlestību pret to, iemācieties atdot arī spējas, arī gudrību. Taču nekad neatdodiet mīlestības jūtas pret Dievu, tas ir, nezaudējiet un neatgrūdiet tās no sevis.

- Kāpēc Bībelē teikts, ka mēs dzīvojam vienu reizi?

Mēs patiešām dzīvojam tikai vienu reizi. Mēs - tas ir ķermeņa un garīgo struktūru savienojums. Es nomiršu, un šī savienojuma vairs nebūs. Būs jau cits ķermenis, un dvēsele arī nedaudz pārmainīsies. Tāpēc nāve kā jebkura laicīgā sagrāve ir divdabīga, tai ir absolūts un nosacīts raksturs vienlaikus.

Paskaidroju, ka tad, kad cilvēks kaut ko zaudē, kad viņam dara pāri, tātad sairst laicīgais, nedrīkst izjust tikai ciešanas, agresiju un nožēlu. To absoluti- zācija ir patoloģiska un izraisa slimības un nāvi. Taču arī absolūts prieks šajā gadījumā ir patoloģisks. Prasme saglabāt šīs divas pretējās emocijas ir garīgas attīstības nepieciešams priekšnoteikums. Taču, tā kā agrāk cilvēks bija vājš un vienlaikus izjust pretējas jūtas nespēja, tad šīs emocijas nāca pie viņa pārmaiņus. Tāpēc vieni ļaudis teica, ka augstākais prieks un laime - tā ir laicīgu labumu un laimes iegūšana, bet otri - ka laime ir atteikšanās no laicīgām baudām. Taisnība bija visiem. Kad cilvēks mira, viņš cieta un mocījās, bet pēc tam saņēma augstāko baudu un mieru un negribēja vairs atgriezties atpakaļ ne pie kādām laicīgām vērtībām. Tāpēc pēcnāves izjūtas tika droši noslēptas no dzīvajiem. Cilvēks vienmēr cīnījās ar diviem kārdinājumiem. No vienas puses - laicīgā nicināšana un atteikšanās no tā, tā bija sātanisma pārvarēšana. No otras puses - sajūsmināšanās par laicīgo, laicīgo vērtību slavināšana, tas bija materiālisms. Abi virzieni eksistēja reāli, taču viena cilvēka apziņā nevarēja apvienoties. Bet tagad tas kļūst iespējams.

Kad dēls bija maziņš, viņš sāka nest mājās dažādas lietas, klusiņām šo to nočiept. Es atceros, reiz parkā pavedu viņu malā un pateicu: «Pati savām rokām tevi nožņaugšu, ja tā darīsi.» Vai tas varēja izprovocēt problēmas?

Varēja. Jums jāsaprot: ar spēku nekad nevienu uzdevumu nevar atrisināt. Ja jūs cenšaties apspiest vienas emocijas, tad parādās citas. Kad cilvēks zog, viņš mazina citu ļaužu imidžu, laimīgu likteni un materiālos labumus. Vecāki nedomā par zagšanu, taču nicina tos, kas mazinājuši viņu imidžu vai veiksmīgu likteni, vai augstprātīgi izturas pret tiem, kas zemāki par viņiem. Un viņu bērni zogot realizē vecāku iekšējo vēlēšanos ar domām un vārdiem pazemot citus savas labklājības absolutizēšanas dēļ. Ar aizliegumu jūs bloķējāt bērna pieķeršanos imidžam, laimīgam liktenim un vēlēšanos zagt tā dēļ, un pieķeršanās pārgāja uz attiecībām. Agresija pret sevi liecina par augstāku līmeni nekā agresija pret citiem, taču problēmas paliek. Tāpēc pārskatīt visu dzīvi, pārdzīvot to no jauna un lūgt par pēctečiem būs daudz efektīvāk nekā mēģināt ar skarbiem aizliegumiem un sodiem mainīt cilvēku uz labu.

Meitenei, kuru tur uz rokām viņas māmiņa, ir diencefālais sindroms. Zemapziņas agresija tai ir augstāka par nāvējošu līmeni, un tā vērsta pret vīriešiem. Atbilstoši notiek bloķēšana.

Mēs bijām pie jums uz pieņemšanu pirms pusgada, - stāsta māte. - Meitenei kļuva labāk, taču pilnībā viņa neiz veseļojās.

Jūsu meitai lepnība ir augstāka par nāvējošu līmeni. Iemesls ir jūsos. Jūs pastāvīgi esat garīgi varmācīga pret vīru, cenšoties pārmainīt viņu. Viņam iepriekšējās dzīvēs bija milzīgas spējas un intelekts. Jūs viņa gudrību, laicīgo apvalku padarījāt par mērķi un dzīves jēgu. Šajā dzīvē viņam ir ļauts realizēt tikai desmito daļu no tā, kas viņam bija, bet jās cenšaties viņu piespiest būt spējīgam un gudram. Viņam tas var beigties bēdīgi. Jūsu meita vienkārši nospiedīs jebkuru vīrieti, kas neatbildīs viņas ideālam.

Tātad, ja mans vīrs dzer, - tā ir sevis pazemošana? - jautā sieviete.

Jā, dzeršana - tā ir imidža, tas ir, sabiedriskā stāvokļa, spēju un gudrības pazemošana. Narkotikas - tā ir likteņa pazemošana. Ja cilvēka dvēsele pieķērusies šīm lietām, viņš, lai glābtu sev dzīvību, sāk dzert vai lietot narkotikas. Tāpēc jums vispirms jānoņem nosodījums un nicinājums pret vīru un jālūdz, lai mīlestība pret Dievu kļūtu ar dzīves mērķi jums abiem.

Sakiet - kāpēc pēc pieņemšanas man kļuva sliktāk?

Tāpēc, ka visi netīrumi, kuri jūsos bijuši, sāk iznākt virspusē. Jums vajag ar lūgšanu un mīlestību tos pārvērst tīrus. Var paust agresiju pret pagātni, nožēlojot vai nepieņemot to, var to darīt attiecībā uz nākotni - baidoties no tās, slikti domājot par to vai arī pastāvīgi sapņojot par laimīgu nākotni. Sākumā cilvēks maina savu attieksmi pret pagātni, likvidējot agresiju. Tad viņš izvairās no agresijas pret tagadni ar pareizu uzvedību un attieksmi pret pasauli, pēc tam likvidē agresiju pret nākotni, lūdzot par pēcteču dvēselēm, un beigu beigās izzūd robežas starp pagātni, tagadni un nākotni un paliek tikai mīlestības jūtas, kuras iziet ārpus matērijas, telpas un laika robežām.

Lai līdzsvarotu kādu situāciju, man jāsaved kārtībā sevi. Kad es sāku nodarboties ar ekstrasensoriku un centos uzlabot cilvēku fizisko stāvokli, tad sapratu, ka ari manam fiziskajam stāvoklim jābūt labam. Es badojos, cenzdamies attīrīties. Pēc tam sapratu, ka galvenā informācija atrodas nejau fiziskajā ķermenī un ka pirmām kārtām jāattīra sava dvēsele un tikai pēc tam pacienta dvēsele. Es sapratu, ka galvenais enerģijas uzkrājējs nav ķermenis, bet lauka struktūra. Iedarbojoties uz lauka struktūru, mēs iedarbojamies arī uz ķermeni. Ja tas nenotiek, iedarbība uz lauka struktūru nav dziļa. Es sapratu, ka, iekļūstot aizvien dziļāk un dziļāk lauka struktūrās, man jāiziet uz galvenajām informatīvajām struktūrām, kas vada Visumu. Pēdējos divos trīs mēnešos sāku tuvoties šai robežai, taču rezultāts nepavisam nebija tāds, kādu gaidīju. Izrādījās, ka galvenais informācijas uzkrājējs nav viela un lauks, bet gan laiks.

Laiks rada telpu un matēriju. Kad es nonācu pie šā secinājuma, pēkšņi atcerējos, ka indiešu filozofijā par visa cēloni uzskata laiku. Bet pirmcēlonis, tas ir, absolūtais Dievs, atrodas ārpus laika robežām. Izrādījās, ka pārkāpumi pret laiku ir visbīstamākie. Laiku arī var padarīt par elku, un tas atrauj no Dieva ļoti smalkā, nejūtamā līmenī. Tīksmināšanās par jaunību, nicinājums pret vecumu, nožēla par to, ka novecojam, ir vieni no visbīstamākajiem pārkāpumiem Visumā. Dievišķajā laiks ir apstādināts un tas tur neeksistē, bet telpiskajā materiālajā pasaulē laiks aktīvi rada matēriju un telpu.

Lai uzvarētu laiku, viela un telpa nevis jāiznīcina, bet jāraugās, lai ienestais Dievišķais nesaliptu ar laicīgo. Es sapratu, kāpēc Bībelē teikts, ka visi cilvēki būs eņģeļi. Un kāpēc cilvēkam jāuzvar laiks. Agrāk, lai izietu Dievišķajā, bija vajadzīga telpas sagrāve un laika apstādināšana. Ja cilvēki spēs ienest Dievišķo vielu telpā, tad nāve kā attīstības faktors nebūs vajadzīga, tāpēc ka labvēlīgās pārmaiņas garīgajās struktūrās, kas notiek pēc nāves, kļūs iespējamas dzīves laikā. Kristus augšāmcelšanās simbolizē pastāvīgu Dievišķā klātbūtni laicīgajā. Laicīgās mokas un nāve nebūs vairs tik nozīmīgas kā agrāk.

Sapratne par notikušo nerodas uzreiz. Reizēm manas diagnostikas rezultāti pacientiem liekas muļķīgi vai kļūdaini.

Reiz pie manis atnāca sieviete un pastāstīja, ka viņai nomiris dēls, taču viņa tam neticot, un lūdza mani paskatīties, vai viņš ir dzīvs un, ja dzīvs, tad kur atrodas.

-     Es nenodarbojos ar meklēšanu, - es viņai atbildēju, - jūs neesat atnākusi uz īsto vietu.

-    Nu tad vismaz pasakiet, vai viņš ir dzīvs vai ne.

Es kontaktējos ar garīgajām struktūrām, taču

viņpasaulē viņu neatradu. Viņa dvēsele atradās Krievijā, Tālajos Austrumos. Kā viņš tur nokļuvis un kāpēc neraksta mātei, es izskaidrot nevarēju.

-    Ziniet, viņš ir dzīvs, - es viņai teicu. - Pagaidiet kādu laiku, viņš varbūt uzrakstīs vēstuli vai satiksies ar jums.

Taču viņš neuzrakstīja viņai vēstuli un tikšanās nenotika. Pēc pusgada kļuva skaidrs, kāpēc. Sieviete atkal pie manis atbrauca un lūdzās, lai es nosaucu kaut vai pilsētu, kur atrodas viņas dēls. Nav likumu bez izņēmumiem. Man nācās lauzt sevi, lai saņemtu informāciju fiziskā līmenī.

-    Viņš pašlaik dzīvo Tālajos Austrumos un jūtas normāli. Varbūt tie, kas teica, ka viņš gājis bojā, kļūdījušies. Varbūt viņiem bija neprecīza informācija.

-    Man no policijas atsūtīja dokumentus un viņa mantas.

Pēc visa spriežot, kļūdas nevarēja būt, viņš miris pirms diviem gadiem. Taču diagnostika sniedza informāciju, ka viņš ir dzīvs.

Atkal distancēti skatījos ķermeņa fizisko stāvokli un redzēju, ka tas dzīvo un ir normāls. Enerģētika laba - kā bērnam. Un te man atausa gaisma, paskatījos viņa vecumu. Vienu gadu vecs bērns. Tātad tā bija viņa nākamā dzīve. Es redzēju, ar kādām cerībām māte gaidīja manu atbildi. Taču nekādi nevarēju viņai palīdzēt.

-     Redziet, kad es diagnosticēju pirmo reizi, mana diagnostika bija precīza, taču situācija izrādījās sarežģīta. Jūsu dēls ir dzīvs, bet tā jau ir cita dzīve. Viņu nevajag meklēt tagad, viņam ir citi vecāki. Jūs ar viņu satiksicties, taču jau vairs ne šajā dzīvē. Bet tagad, lai cik tas ir sāpīgi, jums jāsamierinās ar to, kas noticis. Katram cilvēkam dzīvē un liktenī ir tas, ko var mainīt, un tas, ko nevar. Ja viņam ir paredzēta kāda svarīga loma nākamajā dzīvē, tad nav iespējams mainīt laiku, kad viņam jāaiziet no Zemes. Laika punkts aiziešanai no Zemes var būt stingri noteikts, un tad neviens dziednieks nepalīdzēs. Tas notiek ne pārāk bieži, taču notiek. Nenogaliniet sevī mīlestību, nožēlojot un nesamierinoties ar notikušo, tāpēc ka līdz šim brīdim jums ir saglabājies kontakts ar jūsu dēla dvēseli. Bet, nogalinot šo mīlestību savā dvēselē, jūs kaitējat arī viņam.

-      Sakiet - ja es jūtu cilvēkam līdzi, vai varu saslimt? - jautā pacients.

-     Varat, - es atbildu.

-     Reiz es ļoti pārdzīvoju par draudzeni, un visas nelaimes pārgāja uz mani. Tātad tas nav nejauši? Man vienmēr bijis nelāgs paradums pastiprināti just citiem līdzi, - saka paciente.

-     Tas tāpēc, ka jums iekšēji ir liela augstprātība un nicinājums pret cilvēkiem. Pilnvērtības komplekss. Pastiprināta līdzjūtība - tā ir intuitīva cīņa ar to. Tāpēc smagas slimības un nāves vietā jūs saņēmāt dažas problēmas liktenī un veselībā.

-     Tātad vienaldzīgai būt arī ir slikti?

-    Tas ir sliktāk nekā līdzi just. Līdzjūtība un līdzcietība - tās ir cilvēciskas emocijas, un tās attīsta cilvēka dvēseli un viņa apziņu. Līdzjūtība un altruisms rodas no vienotības sajūtas, un tā ir cilvēka un Dieva vienotības pazīme. Taču katrā no mums pastāv nevis cilvēciskais, bet Dievišķais, un tikai tur var būt mīlestības jūtas un notiekošā pieņemšana kā Dieva dota.

Nākamajai pacientei es paskaidroju: Var pieķerties naudai, ģimenei, spējām un gudrībai un var pieķerties savai augstākajai sūtībai. Iepriekšējās dzīvēs jums bija izcilas īpašības, kas Jāva vest aiz sevis ļaudis un palīdzēt viņiem, taču jās pieķērāties tām, nožēlojāt, ka nevarējāt kādam palīdzēt, nicinot tos, kas jums traucēja to darīt, apvainojoties uz sevi, ka nespējāt izdarīt vairāk. Un šajā dzīvē jūs esat garīgi varmācīga pret cilvēkiem, cenšoties salauzt un pakļaut viņus sev. Jums liekas, ka jūs esat gudrāka, spējīgāka un tālredzīgāka, kaut arī tas jums jau atņemts, ja reiz dvēsele tam pieķērusies. Saprotiet - dzīves jēga nav tikai palīdzībā cilvēkiem.

-     Piedodiet,.- sieviete brīnās, - bet kas tad?

-     Dzīves jēga - tā ir mīlestība uz Dievu, šo jūtu uzkrāšana, bet palīdzība cilvēkiem - laicīgā attīstība un uzkrātās mīlestības realizācija.

Reiz es biju dienvidos, un pie manis ar lūgumu vērsās sieviete, kura bija norūpējusies par vecākā dēla veselību. Es paskaidroju, ka visas tās situācijas, kad viņa nicinājusi un nosodījusi, vēl līdz dēla ieņemšanai deformējušas viņa raksturu un ka viņa lepnību var mazināt citi cilvēki un slimības.

Sakiet - kāda ir jaunākā dēla veselība?

-    Jaunākajam - laba. Vecākais dēls lepnību mantojis vēl arī no tēva. Bet jaunākajam ir cits tēvs. Jās 1989. gadā mīlējāt kādu cilvēku, un šis bērns ir no viņa, nevis no jūsu vīra.

Jā, es mīlēju tajā laikā kādu vīrieti, taču man nekas ar viņu nebija. Tā ka, - sieviete smaida, - atvainojiet, bet jums nav taisnība.

-      Atvainojiet, bet man ir taisnība, - es smaidu pretī. - Lauka, garīgā struktūra nosaka ķermeni. Tāpēc bērna tēvs ir tas, kuru sieviete mīl vai ir mīlējusi. Bez fiziskā genotipa ir lauka genotips, un to veido tieši mīlestības jūtas, nevis situācija. Tāpēc bieži vien bērna ārieni fiziskais tēvs ietekmē daudz mazāk. Stingri ņemot, neviens vīrietis nav simtprocentīgs sava bērna tēvs. Dvēsele un tātad arī bērna ķermenis lielā mērā ir savīti ar sievietes jūtām, sākot jau no bērnības, un bērns ņem tā karmu, ar kuru viņam ir liela lauku identitāte. Taču tas nenozīmē, ka fiziskais faktors ir absolūti otršķirīgs. Mīlestības jūtas rodas pret to cilvēku, no kura jāpiedzimst bērnam, un atteikšanās no mīlestības nozīmē atteikšanos no nākamā bērna. Par to cilvēkam var nākties rūgti maksāt.

Reiz Maskavā es skatījos sievieti.

-    Nekad nekas nav sāpējis, bet tagad ir ļoti dīvaina sajūta, - viņa saka, - slimības vēl nav, bet galva griežas, acu priekšā viss miglojas, arī psiholoģiski jūtos slikti.

-      Jums laukā ir nākamā bērna dvēsele, bet jūs labklājību esat sākusi vērtēt augstāk par mīlestības jūtām.

-     Tātad man jāizņem spirāle?

-     Jā. Jās bērna dvēseli jau esat aptraipījusi, nogalinot mīlestību sevī un citos. Ambīcijas, labklājība un stabilas attiecības jums bija svarīgākas par mīlestības jātām. Tāpēc jums jālūdzas ne tikai par dzemdētajiem, bet arī par nedzimušajiem bērniem. Bērns, kas jums piedzims, nebūs no jūsu vīra. Vai jums ir cilvēks, kuru jūs mīlat?

-     Ir.

-     Tad, lūk, bērnam jāpiedzimst no viņa. Ja jūs negribēsiet to darīt, būs lielas problēmas ar veselību. Jūs esat tik ļoti pieķērusies attiecībām, ka, dzīvojot ar mīļoto cilvēku, jūs ar greizsirdību būtu nogalinājusi viņu vai sevi, tāpēc jums tika dots vīrs, kuru cienāt un negribat pamest. Lai piedzimtu harmoniski attīstīts bērns, jūs nedrīkstat mainīt radušos situāciju. Ja sieviete mīlestības jūtas vērtē augstāk par stabilu laicīgu labklājību un mīlestības dēļ ir gatava daudz ko zaudēt, bērns piedzims harmonisks.

Kāds pacients man saka: - Jus pirmaja gramatā rakstāt, ka žēlot nedrīkst, ka žēlot smagi slimo ir bīstami. Cilvēki izlasīs jūsu grāmatu un teiks: «Man nospļauties uz to, ka blakus kāds slimo vai mirst, līdz ar to es būšu veselāks.» Un vēl - es skatījos nesen televīzijā, kā ASV taisīja operāciju bērnam mātes miesās. Vai šādus bērnus vispār vajag glābt - cilvēces karma taču pasliktinās?

Es atbildu uz pirmo jautājumu:

-       Līdzcietība pret tuvāko liecina par vienotību ar viņu, un tas attīsta un attīra dvēseli. Taču iekšēji tam jāaiziet tikai līdz noteiktai robežai, kad cilvēkam jāpasaka sev: «Tā ir lēmis Dievs, un, lai cik sāpīgi un briesmīgi tas būtu, man tas jāpieņem.» Ja tas nenotiek, līdzcietība iekļūst dziļāk un cilvēks uzņemas daļu no tā karmas, kuram jūt līdzi. Bet izrādās - tas arī ir ļoti derīgi. Kad es uzņemos grēku, kuru neesmu izdarījis, man ir daudz vieglāk attīrīt dvēseli un smagas slimības vietā es saņemu vieglu poti. Bet, ja līdzcietība iekļūst vēl dziļāk, tad rodas aizvainojums un niknums uz visu pasauli, pasaules netaisnīguma izjūta. Un šādai līdzcietībai seko nopietns sods.

Tagad par karmas padziļināšanu, dzemdējot nepilnvērtīgus bērnus. Es distancēti paskatījos bērnu, kuram bija audzējs. Meitenei bija vīriešu iznīcināšanas programma greizsirdības dēļ. Audzējs saistīja šo programmu. Operācija, tas ir, izjustās mokas, vecāku mīlestība, viņu garīgās mokas ievērojami attīrīja bērna dvēseli un normalizēja situāciju. Daba aizsargā mūs ar slimībām, mokām un nelaimēm. Taču vislabākā attīrīšana tomēr ir ar mīlestību. Kad tā uzliesmo, nepilnīgais kļūst pilnvērtīgs. Bet, kad mīlestība pret laicīgo ir pārsvarā, dvēsele kļūst rupja un sākas rīcība, kas karmu dara smagu. Tāpēc Austrumu filozofijā attīrīt karmu nozīmē nogalēt vēlēšanos. Ārstēt slimības un epidēmijas, pēc šī uzskata, nedrīkst, karma netiek atstrādāta, līdz ar to situācija pasliktinās. Mīlestība pret laicīgo - tas ir ļaunums, un visa materiālā pasaule - tā ir nepilnība un ļaunums, un galarezultātā tā vai nu jāpamet, vai jāiznīcina. Savukārt kristietībā tiek dota izpratne, ka mīlestība pret laicīgo - tas ir labums, tā ir laime. Tā kļūst par nelaimi tad, kad pārvēršas absolūtā vērtībā, pašmērķī. Izrādās, atteikšanās un aiziešana no laicīgās realitātes nav vienīgais karmas attīrīšanas priekšnoteikums. Mīlestības jūtas, kas paceļ dvēseli pāri Zemei un ir atbrīvotas no agresijas, attīra karmu vēl labāk. Ja cilvēkam neizdodas attīstīt sevī mīlestību,

viņš palīdz sev, ierobežojot sevi laicīgajā, taču neiznīcinot. Ir jācenšas glābt pat nepilnvērtīgāko cilvēku, jo tas galarezultātā glābj visus, tikai glābšanai pirmām kārtām jābūt garīgai. Ja sākumā glābšana notiek fiziskā līmenī, tas nozīmē, ka to vajag «iedzīt» garīgajā.

Es atnācu pastāstīt par savām problēmām, saka vīrietis, - tikai tas neattiecas uz mani. Stāstīšu visu pēc kārtas. Reiz es tiku pakļauts stipram radioaktīvam apstarojumam un pēc tam sāku smagi slimot. Nekādas zāles nelīdzēja. Tolaik es nodarbojos ar elpas aizturēšanas un ierobežošanas metodi un kļuvu par tās kaislīgu atbalstītāju. Visas slimības pazuda. Es novēroju apmēram divus tūkstošus cilvēku un palīdzēju viņiem, un visiem bija acīm redzams uzlabojums. Tiesa, pēdējā laikā esmu sācis ievērot dīvainas lietas: slimajam sākas fizisks uzlabojums, taču sāk mirt radinieki. Vai jūs varētu paskaidrot, kādēļ tā?

- Ja dvēsele tiecas pie Zemes, tad tās attīrīšanai seko slimības; mūsu zemapziņa sāk bremzēt apziņu, sastindzināt to, lai apsādinātu laicīgā absolutizācijas procesu. Tā izturas pret mūsu apziņu kā māte pret mazu bērnu. Taču ne tikai vecāki var iedarboties uz bērniem, pastāv atgriezeniska saite, tātad arī apziņa iedarbojas uz zemapziņu. Kad jūs ierobežojat sevi ar ēšanu, elpošanu un maz tiekaties ar cilvēkiem, aktīvāka kļūst zemapziņas garīgo struktūru atvēršanās. Tāda pati atvēršanās notiek miegā. Taču, kad cilvēks guļ, viņa apziņa ir slēgta. Iepriekšminēto tehniku gadījumā apziņa ir aktīva. Tātad šajā situācijā jebkura programma no apziņas zemapziņā iekļūst daudz ātrāk. Ja jūs šai laikā lūdzat Dievu, tiecaties pie Dieva un audzināt mīlestības jūtas sevī, tad notiek pamatīga fizisko un garīgo struktūru attīrīšanās. Bet, ja jūs,

lietojot šīs tehnikas, tiecaties tikai pēc fiziskas veselības, tad iedarbība ir mazliet citāda, teiksim, egoistiskāka. Pirmajā gadījumā jāsu attīrīšanās iespaido arī radiniekus un visus, kas ar jums saistīti, otrajā - attīrāties tikai jūs, bet sārņus uzmetat radiniekiem un pēctečiem. Ja garīgās struktūras pakļaujas miesiskajām, zemapziņa - apziņai, tas kļūst bīstami. Kad dvēsele pieķeras Zemei, tā jāatrauj ar slimībām, traumām, nelaimēm, lai tā tiektos pie Dieva. Kad ķermenis un viss, kas ar to saistīts, sairst, tad ieslēdzas Dabas radīts mehānisms - tiekšanās uz pirmavotu, apvienošanās ar to garīgo struktūru uzturēšanai. Taču, ja ar tehniku palīdzību sagrauj visas vēlēšanās, kas saistītas ar laicīgo laimi, bet ķermenis ir vesels, tad vēršanās pie pirmavota nesākas uzreiz. Cilvēks saņem spēku un nezina, kur to likt, bet apziņa sāk diktēt savu gribu zemapziņai. Ar to sākas maģija.

Cilvēka attīstība - tā ir viņa intelekta, saprāta, tas ir, civilizācijas attīstība, tā ir apziņas iespēju un tās iedarbības uz zemapziņu paplašināšana. Taču cilvēka attīstība šā vārda īstā nozīmē ir nepārtraukta garīgās, morālās sākotnes attīstība savienojumā ar intelektu. Zemapziņa rada apziņu, reliģija rada maģiju un zinātni. Maģija un zinātne pūlas vadīt zemapziņu, un, ja tās pārkāpj bīstamo robežu, tad iet bojā. Tāpēc pasaules iepazīšana saistās ar nāvējošu risku, attīstība notiek uz katastrofas robežas.

Pie manis vērsās paziņa: Man ir ļoti nopietna situācija. Es nekad īpaši neesmu slimojusi, taču jutusies gurdena gan. Kad iepazinos ar tavu sistēmu un sāku strādāt ar sevi, dziļi mainīties man bija grūti, un tad es nolēmu savu kūtrumu pārvarēt ar maģisku tehniku palīdzību. Kāds pazīstams ekstrasenss pateica, ka es esmu vampīrs un atņemu enerģiju bērnam. Tikai tagad uzzināju no tevis, ka vampīrs ņem enerģiju no vampīra, tātad, ja tevi vampirē, - tā ir kā slimība un attīrīšanās, bet labākā aizsardzība pret vampīrismu - tā ir garīga pilnveidošanās, mīlestības palielināšana un tiekšanās pie Dieva. Pirms diviem mēnešiem man tas nebija zināms. Tehnika, kuru es apguvu, nozīmēja sakaru saraušanu ar pagātni, un es nolēmu to izmantot, lai, neatņemot enerģiju citiem, palielinātu savu personisko. Bet vēl pirms tam es praktizēju mēģinājumus saglabāt apziņu miegā un veikt kaut kādas darbības apzināti, tātad it kā vadīt sapņa gaitu.

Pārrāvusi saikni ar pagātni, sāku justies ievērojami labāk, vājums izzuda. Agrāk es biju iekšēji pieķērusies savam bijušajam vīram, bet nu kļuvu pret viņu vienaldzīga un viņš arī. Tagad varam paiet viens otram garām un to pat nepamanīt. Taču sāka mirt mani radinieki un nesen vienā dienā saslima bērni. Vai tu varētu pateikt, vai manu radinieku nāve un bērnu slimība nav saistīta ar manām tehnikām? Starp citu, bērniem fiziskā pašsajūta mainījās. Dēlam agrāk bieži bija caureja, bet tagad otrādi - bieži ir aizcietējumi.

- Sāksim ar vīru, - es saku. - Skaties, - rādu zīmējumu, - tas ir viņš, un tā esi tu. Paskatīsimies, kā mijiedarbojas jūsu emocionālie lauki. Patiešām, ir pārrāvums lauka līmenī, un to nosaka bērnu nāve. Kas saista vīru un sievu? Bērni. Viņi iemieso pagātni, tagadni un nākotni. Bieži vien bērni no nākamajām dzīvēm jau tagad piesaista mūs vienu otram tagadnē. Mūsu savstarpējās attiecībās veidojas nākamo bērnu lauka genotips. Pagātne un nākotne ir nesaraujami saistītas. Cilvēka laika ķermenis balstās uz pagātni, tagadni un nākotni. Te izpaužas karmas mehānisms.

Tava rīcība tagadnē vienlaicīgi notiek nākotnē, un, izdarījusi grēku tagadnē, tu saņem tādu pašu situāciju nākotnē, turklāt nesaprazdama, kas par lietu. Iedarbojoties uz pagātni, mēs iedarbojamies uz nākotni. Nolādot pagātni, mēs nolādām nākotni. Un, ja mēs saraujam sakarus ar pagātni, tad saraujam sakarus arī ar nākotni. Domās pārdzīvojot pagātni, izjātot mīlestību un vienotību ar Dievu, saglabājot un vairojot šo mīlestību, mēs dziedinām mūsu nākotni. Atsakoties no pagātnes un saraujot saikni ar to, mēs nogalinām sevi nākamajās dzīvēs, nogalinām savus bērnus.

-     Ko lai tagad dara?

-     Pamēģini sevi attīrīt ar grēku nožēlu, lūdz piedošanu, ka pārrāvi vienotību un ņēmi enerģiju no pagātnes un nākotnes enerģētiskajām rezervēm. Lādz piedošanu par to, ka tā pamatā bija miesas, nevis gara intereses.

Viņa paskatījās uz mani ar dīvainu skatienu.

-    Teikšu atklāti, manī kaut kas tam pretojas. Nožēlot negribas. Gluži otrādi, gribas saglabāt spēka un viegluma stāvokli.

-    Tas izskaidrojams ar to, ka, trenējoties apzināti, kontrolējot savas darbības miegā, bez situācijas pār- redzēšanas un novērtēšanas, tu pārkāpi pieļaujamo apziņas kontroli pār zemapziņu. Apziņa ir saistīta ar ķermeņa interesēm, tā ir egoistiska pēc savas dabas, un zemapziņa, kas darbojās, pieskaņojoties Visuma gribai, pārslēdzās uz apziņas režīmu. Tikko zemapziņas apspiešana pārkāpj bīstamo robežu, ieslēdzas bloķēšana un apziņa sāk grūt. Tāpēc krasi pieaudzis psihisko slimību daudzums. Principā Šis process pašlaik noris visas cilvēces mērogos. Ja netiks izstrādāti noteikumi, kā civilizēti iejaukties zemapziņā, šim attīstības posmam cilvēce tiks cauri ar lielām grātībām.

-     Jūs varat nomirt, - skaidroju vīrietim, kas sēž man pretī. - Jūs pārāk ilgi uzturējāt sevī pārākuma sajūtu un augstprātību pār citiem cilvēkiem. Pašiznīcināšanās programma jums uzņem ātrumu. Ja jās nemainīsieties, tad pēc pusotra gada varat iet bojā.

-     Es nebaidos no nāves, - vīrietis atbild.

-      Nomirt var ar cieņu, kad uz Zemes ir kaut kas izpildīts, bet var arī pazemojoši. Jūs taču negribat, lai jūs ar spērieniem dzītu uz nāvi, atraujot no Zemes lietām pamazām.

-     Bet kā izskatās nāve bez pazemojuma?

Es stāstu viņam:

-     Omāram Haijāmam bija sešdesmit astoņi gadi. Viņa kalps apraksta, kā reiz viņš lasījis zinātnisku traktātu, tad pēkšņi nolicis to malā, piecēlies, aizgājis iztīrīt zobus, palūdzis Dievu, apgūlies un nomiris.

Cits gadījums. Man stāstīja kāds vīrietis, ka viņa vectēvam bijuši simt seši gadi, viņš visu dienu aris, atnācis mājās, paēdis un teicis sievai, lai pamodina viņu pēc divām stundām. K.ad viņa sākusi to modināt, tad ieraudzījusi, ka miegā vīrs nomiris.

-     Es sapratu, - vīrietis saka. - Mana sieva slimo. Ar ko tas saistīts?

-     Viņa ir loti harmonisks cilvēks, taču uzskata jās par elku, tāpēc uzņemas daļu no jūsu karmas.

-     Labi, - vīrietis cenšas saprast. - Jūs teicāt, ka elku pielūgšana un pieķeršanās izraisa agresiju. Ja blakus ir slims cilvēks un es viņu nicinu un nosodu, vai tā ir pazīme, ka esmu padarījis viņu par elku un varu uzņemties viņa slimības? Vai, nicinot citus cilvēkus, mēs varam pārņemt viņu sārņus?

Protams. Iebrist dubļos un nenosmērēties var tad, kad mēs nenicinām un nenosodām.

Tikšanās vakarā lasu zīmītes, ko iesūtījuši zālē sēdošie cilvēki. Sieviete raksta, ka viņu pamet visi vīrieši, lai kā viņa cenšas likvidēt agresiju pret viņiem. Es diagnosticēju viņas lauku un sāku skaidrot:

- Jūs nepielūdzat naudu un materiālās vērtības, jūs nepadarāt par elku attiecības un sabiedrisko stāvokli, tas ir, otro laicīgā līmeni. Jūs neesat pieķērusies arī trešajam līmenim: gudrībai, spējām, laimīgam liktenim. Jūsu elks ir Svētais Gars. Bībelē teikts, ka ir Dievs Tēvs, Dievs Dēls un Dievs Gars. Dievs Dēls - tā ir materiālā viela, Dievs Gars - tas ir lauks, telpa. Bet Dievs Tēvs - tas, kas tos rada un atrodas ārpus laika, telpas un matērijas robežām, un netverami atrodas visā. Ja par mērķi izvirza materiālo un visu, kas ar to saistīts, tā būs laicīgā pielūgsme un garīgo struktūru degradācija. Ja par mērķi izvirza garīgo, tas, lai cik dīvaini būtu, arī var novest pie dvēseles degradācijas. Cilvēks, kurš padara par elku svētumu citā cilvēkā, nicina tos, kam nav svētuma dvēselē. Nicinājums pret garīguma trūkumu, zemiskiem cilvēkiem, kas netic Dievam, ir Svētā Gara pielūgsme. Cilvēks, kas padarījis Svēto Garu par dievekli, kļūst zemisks. Cilvēks, kurš dzīvo tikai ar materiālām vērtībām, kļūst alkatīgs, neprincipiāls, nīstošs. Taču, ja cilvēks dzīvo tikai garīgajam un nicina laicīgo, tad viņš nemanāmi nāk pie slēdziena, ka gara attīrīšanai nepieciešams iznīcināt visu laicīgo, ieskaitot cilvēku civilizāciju. Tāpēc iekšēji atteikties no mīlestības, nicināt kaut ko Visumā nedrīkst. Tas viss ir Dievišķā izpausme. Nicinājums pret nepilnīgo, zemisko piepilda dvēseli ar kolosālu agresiju, un cilvēks nogalina citus un sevi, pat nesaprotot, kādēļ.

Būdams agresīvs, cilvēks pieķeras Zemei. Es uzskatīju, ka visstiprāk cilvēks pieķeras nīstot, vēlot nāvi citam. Un, tikai strādājot ar smagām patoloģijas formām, es pārliecinājos, ka visbīstamākās ir smalkā līmeņa agresijas.

Sākumā es ieraudzīju, ka nevis naids un aizvainojums, bet nosodījums rada lauka onkodeformāciju. Pēc tam salīdzinot un novērojot pamanīju, ka nicinājums ir vēl bīstamāks par nosodījumu.

Skatieties, - skaidroju pacientam, - jūs ieskrē- jāties un uzlēcāt divus metrus, pēc tam vēl un vēl augšup kalnā. Stundas laikā pārvarēsiet simt metru un ārkārtīgi nogursiet. Bet sīkiem, nesteidzīgiem solīšiem tai pašā laikā pieveiksiet kilometru.

Nicinājums - tie ir nemanāmi, nesteidzīgi solīši, kuri nerada manāmu nogurumu, taču vairāk par visu krop|o dvēseli. Tā kā tie tiek sperti nemitīgi, tad visdziļāk iekļūst raksturā.

Kādu laiku es domāju, ka nicinājums ir visbīstamākā dvēseles piesārņošanas forma. Pēc tam izrādījās, ka ir vēl bīstamākas. Nosodījuma pamatā ir nicinājums, nicinājuma pamatā - atteikšanās no mīlestības pret cilvēku. Atteikšanās no tīrām mīlestības jātām pret citiem cilvēkiem saceļ agresijas viļņus.

Pirmajā grāmatā es uzrakstīju, ka visbīstamākais ir nogalināt sevī mīlestību. Galvenais rādītājs, pēc kura es nosaku lauka onkoinformāciju, - tā ir piepildītība ar mīlestību. Iekšēja atteikšanās no mīlestības pret cilvēkiem, kas nostiprināta pasaules uzskatā un raksturā, - tas ir ceļš uz onkoloģiju un citām slimībām.

Man zvana paziņa:

-     Sakiet - ko nozīmē Jēzus Kristus vārdi «Mīli savu tuvāko kā sevi pašu»?

-      Visi Kristus baušļi vēršas nevis pie ķermeņa, bet pie dvēseles. Mēs ārēji apvainojamies, nīstam, nosodām, bet iekšēji mums jāmīl vienam otrs, tāpēc ka tur visi ir vienoti. Un, ja dvēselē nav mīlestības, tad tur ienāk nosodījums un aizvainojums, bet, nogalinot viens otru smalkajā līmenī, mēs nogalinām sevi un savus bērnus, tāpēc ka tajā mēs esam viens vesels.

Tagad galvenais: kad mīlestība aiziet no dvēseles, un kad tā uzzied dvēselē? Mīlestība - tā ir vienotības sajāta ar Dievu. Vienotība ar mīļoto cilvēku ir otršķirīga. Spēkus mīlestībai pret otru mēs smeļam no mīlestības pret to, kurš mūs radījis. Tātad pastāvīgas rāpes par to, lai pastiprinātu kontaktu ar to, kurš mās radījis, noved pie pastāvīga mīlestības jūtu pieauguma mūsu dvēselē. Mūsu dvēsele un līdz ar to arī mūsu ķermenis ir veseli līdz tam laikam, kamēr eksistē ticība Dievam un mīlestība uz viņu.

Iekšēji, smalkajos līmeņos, ir tikai mīlestība, tātad augstākā vienotība. Un, jo vairāk mīlestības ir cilvēka dvēselē, jo tuvāk Dievam viņš atrodas. Kad 1991. gada vasarā mana diagnoze vēl nebija precizēta, es liku plaukstu uz audzēja un nemitīgi izrunāju vārdu «mīlestība». Mēs mīlam visus cilvēkus, un, pat ja viņi ne no šā, ne no tā aizvaino mūs un dara mums pāri, bet mēs iekšēji saglabājam mīlestības jātas, tad mēs viņos jau mīlam Dievu. Mīlestībā pret katru cilvēku vienmēr ir divi slāņi: mīlestība pret viņa laicīgo apvalku un mīlestība pret Dievišķo graudu viņa iekšienē. Un, lai pastiprinātu mīlestību pret galveno, kas ir cilvēkā, laicīgajam periodiski jātiek sagrautam. Prasme pārslēgt visus spēkus no otršķirīgā uz galveno - tā ir prasme attīrīt sevi un citus. Ja cilvēce spēs saglabāt mīlestību savā dvēselē, tad tai bās atvērta rītdiena.

Man atstāstīja, ka kāda sieviete esot zvanījusi un izklāstījusi savas problēmas. Viņas meita sākusi nodarboties ar jogu, un sākumā viss bijis labi, bet tad sākušās krasas pārmaiņas psihē. Pašlaik viņai esot aptumšota apziņa un viņa atrodoties reanimācijā. Es skatījos, kas par lietu, un pēc kāda laika sarunājos pa telefonu ar māti, kura man piezvanīja otrreiz.

Lai bātu daudz naudas, jāsaprot, ka kapā līdzi to nevar paņemt, un jāsaprot, ka laime, ko tā dod, ir visai nosacīta. Indiešu filozofijā laicīgās laimes absolu- tizācija tiek bloķēta ar sākotnējām nostādnēm. Visa materiālā pasaule - tā ir maja, ilāzija. Tāpēc nav jēgas ķerties pie tās un to mīlēt. Šāds uzskats dod iespēju attīstīt izcilas spējas un zināšanas, milzīgu garīgu pacēlumu. Taču galarezultātā gars, kas nicina ķermeni, kļūst neauglīgs, tiek bremzēta laicīgo aspektu attīstība, civilizācija sāk vīst. Un tālākai attīstībai nepieciešama iepriekšējās formas noliegšana, tas ir, jāparādās filozofijai, kas atsakās no Svētā Gara un orientēta uz laicīgām vērtībām. Ja šos divus pretstatus atraus vienu no otra - tie abi ies bojā. Austrumu un Rietumu orientācija savienojās oriģinālā veidā - karmiskajā emigrācijā. Cilvēks vienu vai vairākas dzīves dzīvoja Austrumos, bet pēc tam - Rietumos. Tiešajai emigrācijai, dabiski, bija arī sava nozīme, taču tai drīzāk bija formāls raksturs. Ja eiropietis iepriekšējā dzīvē bija dzīvojis Austrumos un nodarbojies ar garīgām lietām, šajā dzīvē viņa nodarbībām bija noteikts pozitīvs efekts, taču tikai tad, ja tika stingri ievēroti morāles principi, jo laicīgais aspekts arī jau bija ieslēgts.

Mistiskajās sektās plaši piekopa miesas vēlēšanos un vajadzību ierobežošanu un apspiešanu. Bez pietiekamas sagatavotības nodarbošanās ar Austrumu praksēm eiropietim ir visai bīstama. Sešdesmito gadu sākumā Krievijā bija periods, kad pretstati kādu laiku pastāvēja līdzās un veidojās nākamās cilvēces domāšanas modelis. Tas bija laiks, kad saļodzījusies komunisma ideja pārstāja žņaugt kapitālistiskās tendences, un to var saukt par Mazo renesanses laikmetu Krievijā. Tieši ar to ir izskaidrojams zinātnes, mākslas un kultūras uzplaukums tajā laikā. Tagad to visu Krievijai nāksies atkārtot vēl plašākā mērogā. Starp citu, tāda uzplaukuma iedīgļi Krievijā bija vērojami divdesmito gadu sākumā un NEPa laikā, un arī tad notika varens izrāviens mākslā un zinātnē. Tātad sešdesmitajos gados Krievijā bija pastiprināta aizraušanās ar Austrumu filozofiju un garīgām lietām - un daudzi nokļuva psihiatriskajās klīnikās. Tagad notiek tas pats.

-     Lai palīdzētu meitai, - vērsos pie mātes, - jums sevi jāattīra un pēc tam jālūdz par meitu. Jums jāatceras visas tās reizes, kad esat nicinājusi cilvēkus, kuri jūs pazemojuši un darījuši pāri, aizskaroši izteikušies par jūsu spējām un gudrību, un jāpateicas Dievam par jūsu un jūsu pēcteču dvēseļu attīrīšanu. Lūdziet piedošanu par tām reizēm, kad esat nicinājusi netalantīgos un nepilnīgos, augstprātīgi pret viņiem izturējusies, kad savas neprasmes un muļķīgas rīcības dēļ apvainojāties uz sevi un uz visu pasauli, un par to, ka jūs negribot nodevāt to meitai. Lūdziet piedošanu par to, ka meita, neattīrījusi dvēseli, sāka attīstīt sevī spējas un intelektu. Un lūdziet, lai jūsu meitas dzīves mērķis un lielākais prieks būtu mīlestība uz Dievu.

-      Sakiet - kāda jēga ir mūsu intelekta attīstīšanai? - jautā pacients. - īpaši, ja intelekts piesaista Zemei. Stresu, kas pazudina cilvēku, taču rada apziņa. Jogi saka, ka apziņa - tas ir ļaunums, ka tās darbība jāpārtrauc un tad var iepazīt Dievu.

- Apziņa kļūst par ļaunumu tad, kad tā tiek nepareizi virzīta. Cilvēks, kā jebkurš objekts Visumā, ir cēlonis un sekas vienlaikus. Agrāk zinātnieki uzskatīja, ka zvaigzne vai planēta izveido sev apkārt lauku un ka jebkuri lauku veidi ir otršķirīgi attiecībā pret fiziskajiem objektiem. Pēc tam noskaidrojās, ka mikrodaļiņas vienlaikus ir arī lauka struktūra un ka lauks rada virtuālās daļiņas. Tātad smalkie lauku līmeņi rada debesu objektus un nosaka to pastāvēšanu. Tas pats notiek ar cilvēku. Sākumā zinātne uzskatīja, ka cilvēka psihiskā darbība ir viņa fizioloģiskās darbības sekas, ka domu rada smadzenes un cilvēka emocijas ir reakcija uz ārējiem notikumiem. No tā izrietēja, ka emocijas ir otršķirīgas un mīlestības jūtas ir fizioloģisko dziņu - tieksmes vairoties - rezultāts.

Taču mistiskie un reliģiskie avoti pastāvīgi deva informāciju, ka cilvēka domas un emocijas turpina dzīvot arī pēc ķermeņa sairšanas, tātad tās ir iemesls, nevis sekas. «Vārds, kurš atkārtots miljonu reižu, kļūst par priekšmetu,» teica1 jogi. Tātad ar vārdu var ārstēt cilvēku un mainīt viņa likteni, un tas apstiprina vārda primārumu; tātad notiek pastāvīga cēloņa un seku dialektiska mijiedarbība, un fakti pierāda to. Realitātē garīgās un fiziskās struktūras ir dialektiski saistītas, tās viena otru rada.

Cilvēka lauka struktūras ir divējādas. Ir lauka slāņi, kas atkarīgi no ķermeņa un tā orgāniem, un ir slāņi, kas veido ķermeni un tā uzvedību. Ekstrasensi biežāk strādā ar otršķirīgajiem laukiem, un viņu iedarbība aprobežojas ar ķermeņa fiziskā stāvokļa uzlabošanu. Tāpēc baznīcas attieksme pret ekstrasen- soriku un buršanu vienmēr bijusi negatīva. Reliģija strādā ar pirmējiem laukiem. Cilvēka domas, emocijas un uzvedība attiecas uz pirmējiem laukiem, tādas sekas pārvēršas cēlonī un tādējādi veido cilvēka tālāko likteni un veselību. Domas un emocijas kā garīgas struktūras lielā mērā apsteidz fiziskā ķermeņa parādīšanos, nosaka tā stāvokli un uzvedību.

Sākumā cēlonis un sekas bija vienoti. Pēc tam, attīstoties laikam, telpai un matērijai, tie sāka atdalīties viens no otra, un to radītajai apziņai un emocijām pēc dialektikas likumiem aizvien vairāk jācenšas savienot cēloni un sekas, tātad pastiprināt to vienotību. Jo lielāka vienotība, jo vairāk mīlestības jūtu. Tāpēc intelekta attīstības jēga ir tā humanizācijā. Pasaules iepazīšana bez humānām tendencēm nav iespējama. Cilvēcei tuvākajā laikā jāsper nozīmīgi soļi pasaules iepazīšanā un humānisma attīstīšanā.

Pieņemšanas laikā pacients vaicā:

-     Kā lai attīru savu karmu?

-     Ir jārūpējas par citiem un jāpalīdz viņiem. Palīdzība vājajam un neaizsargātajam - tā ir uzvedība, ko nosaka gara, nevis miesas intereses. Garīgo struktūru aktivizācija un piesātinātība ar mīlestību ir labākie karmas attīrīšanas līdzekļi. Jūsu kādreizējās negatīvās rīcības iemesls ir tas, ka fiziskās vērtības jums bija augstākas par garīgajām, tas ir, mīlestība pret Zemi bija lielāka par mīlestību uz Dievu. Pirmā rodas vēlme atteikties no laicīgā un nicināt to. Tas nav pareizi. Gara attīstība nevar notikt, neattīstot mīlestību pret visu laicīgo. Jo cilvēks ir piezemētāks, jo augstākam jābūt viņa garīgumam. Jo garīgāka ir filozofija un pasaules uzskats, kas vieno cilvēkus, jo vairāk laicīgas laimes viņi var saņemt pēc tam.

-     Un kas ir patiesība?

-     Patiesība - tas ir informācijas blīvums. Iedomājieties, divi cilvēki vērtē vienu un to pašu situāciju.

Viens to vērtē no vienas pozīcijas, bet otrs - no desmit. Viena sniegtās informācijas blīvums pielīdzināms diviem notikumiem, bet otra - desmit, tātad piecas reizes lielāks. Jo vairāk pieredzējis cilvēks, tas ir, jo vairāk situāciju viņš var sasiet vienā mezglā, jo vairāk izredžu tam ir tuvoties patiesībai. Taču tas nav galvenais. Garīgs cilvēks ir tuvāks patiesībai nekā pieredzējis. Skatieties. Visums pastāvīgi paplašinās. Bet kreisais bez labā taču nav iespējams, tātad jānotiek arī saspiešanai. Fiziskajā līmenī notiek aizvien lielāka diferenciācija un atdalīšanās, bet lauka līmenī atbilstoši - sablīvēšanās un savienošanās. Atkarībā no tā, kā Visums attīstās, tam jākļūst aizvien garīgākam. Jo lielāks cilvēka garīgums un mīlestības jātas, kas vieno viņu ar Dievu, jo lielāks ir rādiuss viņa kontrolei pār fiziskajiem notikumiem, tātad patiesība sastāv no diviem komponentiem. Pirmais - tā ir neapzināta aizvien augstāku garīgu struktūru apgūšana, otrais - iespēja realizēt to apzinātā līmenī agrāk noteiktās garīgās platformas mērogā.

- Sakiet - kā lūgt Dievu, kādas lūgšanas skaitīt?

Lūgšanas jēga ir tā, ka jūs ar mīlestību vēršaties pie tā, kas radījis jūsu ķermeni un dvēseli. Jūsu lauka struktūras, ikviens vārds kļūst daudzreiz svarīgāks, tāpēc nepareiza lāgšana var izkropļot daudz stiprāk nekā nepareiza rīcība. Kaut arī, man šķiet, jebkurš cilvēks var teikt šos vārdus:

«Dievs Radītāj, kas mani veidojis! Mana mīlestība uz Tevi - tā ir manas dzīves lielākā laime un jēga. Un visa laicīgā laime, kas man bijusi un būs, man un maniem pēctečiem vienmēr būs līdzeklis un veids, kā pastiprināt mīlestību uz Tevi. Un visu, kas noticis un notiks, es pieņemu kā Tevis sūtītu, un mana dvēsele pieņem to ar mīlestību.»

JAUNĀKIE PĒTĪJUMI

Es rakstīju par to, ka sociālisma krahs spēji novirzīja vērtīborientācijas uz laicīgo labumu pusi, par to, ka apmēram kopš 1987. gada visas cilvēces karmā tādēļ sākās negatīvas pārmaiņas un sāka pieaugt agresija. Tātad jāpastiprinās bloķēšanai. Taču, kā tas viss izskatīsies, es nenojautu.

Pēdējos pāris mēnešos es sāku just sevī biežus agresijas uzliesmojumus. Iemesls: no manas zemapziņas periodiski izšāvās naudas un laimīga likteņa pielūgsmes programmas. Es nospriedu, ka tas ir saistīts ar mana materiālā stāvokļa uzlabošanos pēc pirmās grāmatas iznākšanas, kā arī ar problēmām, kas saistītas ar otro grāmatu. Programmas bija ļoti spēcīgas, turklāt tās nāca ne tikai no manas iepriekšējās dzīves vai no maniem senčiem, bet bija saistītas ar visu cilvēci. 1994. gada beigās es sāku ievērot, ka daudzu cilvēku psihe krasi deformējas: nauda un laimīgs liktenis nemanāmi sāka gūt pārsvaru pār morālām vērtībām. Par visa kvintesenci kļuva divi gadījumi, kurus man vajadzēja izprast.

Pirmais gadījums. Sieviete neizpratnē stāstīja par savām problēmām: «Mans vīrs ir pilnīgi normāls cilvēks. Un tai pašā laikā man liekas, ka visu šo gadu viņš jāk prātā. Viņš ir ķerts uz naudu, tikai par to vien domā. Turklāt es redzu, ka viņš morāli pagrimst.»

Es sāku skatīties situāciju. Iepriekšējā dzīvē šajā pašā vecumā viņš bija pieķēries naudai, un karmiskā atmiņa tagad izraisīja uzliesmojumu. Šajā dzīvē viņš varēja šo atmiņu nodot pēctečiem - un viņu dvēselēs sākušies procesi detonēja viņā. Nepareizā pēdējo gadu uzvedība varēja viņu stipri piezemēt, un aktivizējās piesaistes, kas atradās apziņā: nauda un labklājība kā laicīgas laimes simbols. Varēja būt arī Krievijā dzīvojošās sabiedrības uzslāņojumi. Izrādījās, ka neviens no šiem variantiem tomēr neiedarbojās. Iemesls bija sabiedrība, kas atradās Ziemeļamerikas teritorijā un bija saistīta ar «Uzkrājēju» - enerģētisko zonu virs Antar- ktīdas. Cilvēces informatīvi enerģētiskais komplekss ir izkliedēts pa visu Zemes teritoriju, taču galvenās struktūras, kas apvieno visu vienā veselā, nez kādēļ atrodas virs Antarktīdas. Secinājums nebija sarežģīts.

Cilvēces lauka genotips savā orientācijā krasi novirzījies uz laicīgām vērtībām, un galvenā loma te pieder ASV. To sauc par «amerikāņu dzīvesveida triumfu uz visas planētas pēc sociālisma sabrukuma». Rietumu un Austrumu pretnostatījums, kas veicināja attīstību, sāka izzust, un degradācijas procesi spēji pastiprinājās. Es skaidroju sievietei:

- Cilvēks ir kaut ko nodarījis šajā dzīvē un piesātinājis ar to savu zemapziņu, taču situāciju var labot, strādāt ar sevi. Ja sārņi iekļuvuši dziļāk un viņš aptraipījis savus pēcnācējus, tas būs daudz grūtāk. Bet, ja to pašu darījuši arī vecāki un vecvecāki, tad atbilstoši palielinās ar sevi veicamā darba apjoms un samazinās izredzes palikt dzīvam. Ja bijuši pārkāpumi iepriekšējās dzīvēs, problēmu ir vēl vairāk. Ja sabiedrībā, kurā cilvēks dzīvo, aktivizētas analogas tendences, tad izredžu palikt dzīvam cilvēkam praktiski nav. Kad cilvēks sāk attīstīt savu tikumību, reliģisko pasaules uzskatu, pastāvīgi nodarbojas ar garīgo pilnveidošanos, viņš var ne tikai norobežoties no netīrumiem, kas atnākuši no senčiem un no iepriekšējās dzīves, pārvarēt un transformēt tos, bet arī attīstīt sevi un pēctečus.

Taču norobežoties no sabiedrības un cilvēces karmas ir krietni grūtāk. Tāpēc tagad garīgo struktūru degradācija sākas pat tiem, kas agrāk diezgan labi turējās, un tas atbilstoši negatīvi ietekmē pēcnācējus.

Tagad par bloķēšanu. Runa ir par otro gadījumu. Cilvēce pieķeras laicīgajam, pieaug agresija, kas, pārsniegusi bīstamo robežu, pārvēršas pašiznīcināšanās programmā. Cilvēki un viņu pēcnācēji sāk slimot un mirst. Taču izrādījās, ka tas nav vienīgais mehānisms. Kad bērna dvēsele pirms ieņemšanas ienāk cilvēka laukā, tad par tiem netīrumiem, kuri tiek nodoti bērnam, cilvēkam jāmaksā ar zaudējumiem, mokām un slimībām. Ar pareizu uzvedību iespējams ātrāk attīrīt gan sevi, gan pēcnācējus.

Man nesen piezvanīja kāda paziņa, kas dzīvo citā pilsētā.

Man ir ginekoloģiskas problēmas, un es jau domāju par operāciju.

Es apmulsu, jo nesen biju viņu skatījies, un viss bija normāli. Diagnosticēju un sāku viņai stāstīt:

Atceries: sešdesmito gadu beigās, kad tu iepazinies ar vīru, tev varēja būt bērns - meitenīte, taču tava lepnība, laimīga likteņa absolutizācija un agresīvas emocijas piesārņoja meitenes dvēseli, un viņa nenāca pasaulē. Tagad pastiprinās kontakts ar viņpasauli, un viņas sārņi atgriežas pie tevis, tā ka tev jālūdz Dievs un jāattīra nedzimušo bērnu un viņu pēcnācēju dvēseles.

Pēc tam es aizdomājos: bet tiešām - kādēļ pastiprinās saikne ar viņpasauli? Izrādās, tas ir viens no tā sauktās Dieva tiesas elementiem. Ja cilvēka pēcteči ir harmoniski un tīri, tad viņš tiek pasargāts un glābts. Ja viņš tos aptraipījis, tad cilvēks ar slimībām un nelaimēm tiek attīrīts vairākkārt. Krasi pastiprinājies kontakts ar viņpasauli it kā rezumē katra cilvēka uzvedību iepriekšējā un šajā dzīvē. Jo krietnāks un cēlāks bijis cilvēks iepriekšējā un šajā dzīvē, jo tīrāki ir viņa pēcteči un viņam personiski ir vairāk izredžu izdzīvot. Un otrādi - tas, kurš piesārņojis pēcnācēju dvēseles ar sliktu uzvedību iepriekšējās dzīvēs, šajā tās attīrīs ar slimībām.

Mani ieinteresēja, kurā laikā mūsu saikne ar viņpasauli un ar mūsu augstākajām struktūrām ir maksimāla. Diagnostikas rezultāti liecināja, ka tie ir februāris-marts, septembris-oktobris un decembra pirmā puse. No nedēļas dienām - trešdiena. Tāpēc pastiprinātas garīgas nodarbes un gavēņi šajos laikos dod iespēju ātrāk attīrīt garīgās struktūras. Turklāt šis kontakts pastiprināsies, un 1995. gada rudens daudziem var izrādīties smagāks nekā pavasaris.

Cilvēks kontrolē situāciju ar apziņu, fiziskām darbībām un zemapziņu, tas ir, garīgajām struktūrām. Arēji cilvēks kontaktējas ar citiem un cenšas kontrolēt situāciju, un tas viņu attīsta. Iekšēji viņš ir vienots ar Visumu un Dievu, un vēlēšanās pakļaut situāciju iekšējā, garīgā līmenī ir bīstama. Tas ir mēģinājums uztiept savu gribu Visumam un Dievam. Šajā režīmā sākas iekšēja agresija pret visu pasauli, un tā ļoti ātri pārvēršas par pašiznīcināšanās programmu. Lai glābtu cilvēku, tiek izjaukta viņa ārējā kontrole pār situāciju. Virspusējā emociju līmenī neapmierinātība ar situāciju veicina situācijas struktūras maiņu. Iekšējā neapmierinātība ar situāciju virza uz sabrukumu, degradāciju un nāvi. Jo pazemīgāks cilvēks ir iekšēji, jo vairāk viņš var kontrolēt un mainīt situāciju ārēji.

Biolauka struktūras pastāvēšanas īpatnību pārzināšana dod cilvēkam lielas garīgās attīstības iespējas, taču tas nevar būt mērķis. Galvenā vienmēr paliks mīlestība uz Dievu, kuru cilvēks audzē savā dvēselē.

Visās pasaules valstīs cilvēki ir nodarbināti ar spēju attīstīšanu un zinātnes progresa veicināšanu, un neaptver, ka labuma un laimes vietā tas nesīs nāvi. Par pasaules līderi kļuvusi valsts, kuras ideāli saistīti ar laicīgām vērtībām. Situācija tik spēcīgi pasliktinās, ka ar daļējiem pasākumiem vairs neko nevar saglābt. Attīstība notiek pa pakāpieniem, un katram pakāpienam apakšā ir bloķējums, lai evolūcija neatveltos atpakaļ. Civilizācijas attīstība un zinātnes piezemē- tība ir tiktāl pastiprinājusies, ka tālāka cilvēces pastāvēšana iespējama tikai tad, ja būs augsts garīgo struktūru līmenis un prioritāte būs garīgajām vērtībām.

Smalkajā līmenī Amerikai ir lielas problēmas, bet Krievija uzplaukst. Garīgās attīstības deficītu Amerika zemapziņā risina ar humānisma tendencēm. Tā pastāvīgi palīdz citām valstīm ekonomiskajā attīstībā. Krievijā pieaug korupcija, noziedzība, grūst ekonomika, izraisās starpnacionālie konflikti, pastiprinās neuzticēšanās valdībai. Talantīgu, valsti glābt spējīgu cilvēku domas tiek ignorētas, bet viņi paši nogalināti. Trīsvienīgs kļūst mafijas, biznesa un valdības pārstāvis. Vienpatņu pūliņi maz ko atrisina. Ir jāizstrādā valsts programmas un jauna ideoloģija. Krievijā tiek pierādīts pretējais: ja dvēsele netiks attīrīta labprātīgi, tas notiks piespiedu kārtā.

Daži saka, ka Krievijā mafija un bizness saplūdis vienotā konglomerātā, kurš sagrābs varu. Tas ir pretrunā ar līdzšinējās pasaules loģiku un tāpēc nenotiks. Jebkuras mafijas struktūras mērķis ir nauda, materiāli labumi. Ja mafijas struktūra būs pie varas, tad tās enerģētika ātri piesātinās visu valsti un pēc tam strauji sabruks garīgās struktūras, ekonomika un pati valsts kopumā.

Biznesmenim galvenais ir imidžs, sabiedriskais stāvoklis. Tās ir smalkāka līmeņa lietas, taču principā tādas pašas. Tāpēc valdība ar biznesmeņu ideoloģiju virza valsti uz degradāciju un iziršanu.

Tikai tad, ja valsts un to pārvaldošo cilvēku ideoloģiju nosaka garīgas vērtības, sabiedrība var izdzīvot. Ja valdība sastāvēs nevis no biznesmeņiem, bet no politiķiem, situācija uzlabosies. Politiķim galvenais ir kontrole pār situāciju, tās izpratne, tas ir, gudrība. Mafijas struktūras pieķērušās pirmajam laicīgā līmenim, biznesmeņi - otrajam, bet politiķi - trešajam. Rodas jautājums - vai ir cilvēki, kuri nav tam visam pieķērušies un kuri spēs nodrošināt sabiedrības izdzīvošanu?

Intelekts, gudrība - tie ir laicīgi jēdzieni, tā ir attīstīta apziņa, bet tā ir sīka daļiņa no tā, ko mēs saucam par Visumu. Informāciju par notiekošo mēs saņemam caur smalkākajām informatīvajām lauka struktūrām. Tas ir tas, ko mēs saucam par zemapziņu un virsapziņu, informācija par ko atnāk pie mums emocionālu un morālu pārdzīvojumu veidā. Augstākās zināšanas slēpjas tajā, kas mūs radījis, - Dievā. Mīlestība, kas vieno mūs ar Dievu, ir augstākā patiesība un augstākais informācijas avots. Tātad cilvēki, kuriem galvenais nav nauda, sabiedriskais stāvoklis, gudrība un pasaules izpratne, bet mīlestības jūtu, tikumības un augstāko garīgo principu saglabāšana, var nodrošināt sabiedrības attīstību un tās nākotni.

Augstāk par gudrību atrodas liktenis. Līdz ar likteņa sabrukumu, nepatikšanām mēs atbrīvojamies no pieķeršanās gudrībai. Ja liktenis ir laimīgs, gudrība var vājināties.

Lai kaut ko ārstētu, jāpaceļas tam pāri. K.as atrodas augstāk par likteni? Liktenis taču pilnībā nepieder laicīgajam. Lai likvidētu pieķeršanos gudrībai, jāsagrauj liktenis. Bet kas jāsagrauj, lai zustu pieķeršanās liktenim? To es sapratu, kad bija gatavs otrās grāmatas manuskripts. Izrādījās, ka grāmatā sniegtā informācija ar tādu spēku atrauj no visa laicīgā, ka cilvēks metas otrā galējībā - absolutizē garīgo. Rodas vienaldzība un nicinājums pret visu laicīgo. Tad es vēlreiz sajutu, kā var absolutizēt, padarīt par elku Svēto Garu. Un, lai cilvēks neaizmirstu par Dievu Tēvu, notiek ne tikai Dieva Dēla, bet arī Dieva Svētā Gara sagraušana.

Svētais Gars tiek uztverts kā augstākais taisnīgums, un pieķeršanās Svētajam Garam rada sakāpinātu iekšēju agresiju pret netaisnību, kategoriskus spriedumus, vēlēšanos visu pakļaut savai gribai. Tādiem cilvēkiem, ja tie ieguvuši varu, no vienas puses, ir liela garīgo iespēju rezerve, kas nodrošina viņu izdzīvošanu un stāvokļa priekšrocības salīdzinājumā ar citiem. Bet, no otras puses, paranoīdās noslieces, kas saistītas ar garīguma pielūgsmi, padara viņus bargus, nesamierināmus pret jebkuru citādi domājošo. Un vēsturē tas bieži noveda pie cilvēku bojāejas. Tā radās arī inkvizīcija. Milzīgā piezemētība šajos laikos veido augsni, lai tiktu absolutizēts garīgums un parādītos politiķi un citu sugu darboņi, kuri savu ideju realizācijai būs gatavi nolemt cilvēci bojāejai.

Vienlaikus būt politiķim un tikumīgam, garīgam cilvēkam izdodas ļoti nedaudziem. Lai sabiedrība izdzīvotu, nepieciešams uzturēt un attīstīt struktūras, kas apvienotu morālu, jaunas idejas radīt spējīgu cilvēku spēkus, bez kuriem sabiedrība pastāvēt nevar. Sabiedrībai likumdošanas līmenī jāatzīst, ka tās vadītājs nav prezidents un parlaments, bet tas, ko mēs saucam par sabiedrisko domu, kura veidojas nevis no vairākuma balsīm, bet vispirms no tikumīgu un tālredzīgu cilvēku domām. Šie cilvēki realizē sevi kultūrā, mākslā un masu informācijas līdzekļos. Tāpēc valstij jāpiešķir lieli līdzekļi kultūras un mākslas attīstībai un visādi jāveicina to jauno formu attīstība. Lai pielāgotos jaunai situācijai un attīstītos, organismam jāmainās. Ja tas ir gatavs garīgām mokām, tad fiziskas mokas tam ies secen.

Jauna informācija vienmēr tiek pieņemta mokoši. Ja tādas gatavības nav, pārmaiņas notiek uz slimību rēķina. Valsts, kas nav gatava garīgi mocīties, ir lemta degradācijai, epidēmijām, konfliktiem un kariem. Tāpēc sabiedrības gatavība garīgām mokām - tā ir tās izdzīvošanas garantija. Un galvenā nozīme šajā ziņā ir masu informācijas līdzekļiem. Ja tie likumīgi iegūst tiesības kontrolēt valdības, militāros un ekonomiskos kompleksus, tad sabiedrības sairuma, kara izcelšanās draudi krasi samazinās.

Lai sabiedrība normāli attīstītos, vajadzīga nauda. Taču to dod katrs atsevišķs ražotājs, tāpēc privātīpašuma aizsardzība ir nepieciešams valsts pastāvēšanas priekšnoteikums. Taču naudas daudzums - tas vēl nav viss. Tai normāli jāfunkcionē. Tādēļ aizsargātai jābūt ne tikai naudai un īpašumiem, bet arī pašiem pilsoņiem un viņu tiesībām.

īpašuma un cilvēka personības aizsardzība ir jebkuras valsts pastāvēšanas elementāras normas. Taču jābūt aizsargātām arī cilvēka idejām, viņa intelektuālajam īpašumam, tas ir, trešajam laicīgā līmenim. Vislielākā uzmanība jāveltī ceturtajam laicīgā līmenim, kurš pēc būtības jau vairs nepieder laicīgajam, bet garīgajam. Tā ir cilvēka morālo un garīgo elementu aizsardzība. Agrāk morāle veidojās klosteros, bet tagad jaunas attīstības formas var sniegt prese, kino, teātris.

Pašlaik tas ir viens no izdzīvošanas priekšnoteikumiem. Tāpēc garīguma un humānisma attīstības tendence pieaugs visās pasaules valstīs. Bet Krievijā uz iepriekšējā gadu desmitiem ilgā pazemojuma rēķina šie centieni var kondensēties teorētiskā koncepcijā, jaunā ideoloģijā. Katras valsts liktenis tuvākajā nākotnē būs atkarīgs no tā, cik katram pilsonim garīgās un morālās vērtības kļūs svarīgākas par pārējām.

Rietumu filozofija virza uz laicīgā absolutizāciju un perspektīvā neatstāj izredzes uz izdzīvošanu. Austrumu filozofija absolutizē garīgo, un pašlaik šī abso- lutizācija ir ne mazāk bīstama. Tās abas, būdamas šķirtas, ir izsmēlušas sevi. Tālāka attīstība iespējama, tikai savienojot tās jaunā kvalitātē, tātad veidojot jaunu filozofiju un jaunu domāšanu.

Sieviete, kas sēž manā priekšā, man ir kārtējā mīkla. Lauka pārrāvumi labās krūts dziedzera, aizkuņģa rajonā, ginekoloģija. Noris diezgan bīstams process. Skatos apzināto agresiju - nulle. Zemapziņas agresija - nulle. Pārbaudu trešo, dziļo agresijas līmeni - tīrs. Un tikai ceturtajā agresija spēji uzšaujas augšā. Pārskatu visu laicīgo, kam varēja pieķerties sievietes dvēsele. Satriecoši, bet viss ir tīrs, piesaistes nav. Skatos pieķeršanos garīgajam līmenim, Svētajam Garam. Atklājas dīvaina aina. Pieķeršanās viļņveidīgi uzliesmo un spēji krītas. Tātad kaut kas uztur piesaisti Svētajam Garam un ir tās pamatā. Skatos, kam pieķērusies sievietes dvēsele, - tas izrādās laiks, galvenais informācijas nesējs par telpu un matēriju. Es pasmaidu.

-     Ziniet, - vēršos pie sievietes, - jūs neesat pieķērusies nekam laicīgam. Un neesat pieķērusies arī garīgajam. Jūs absolutizējat laiku, un tas izpaužas nicinājumā pret vīru.

-Jā, man ir problēma ar vīru. - Viņa māj ar galvu.

Interesanti, kas gan vīram jāizdara, lai attīrītu viņu no laika pielūgsmes?

Sieviete stāsta:

-     Mums ar vīru ir pilnīgi atšķirīga pasaules uztvere. Ja es kaut ko saku, viņš to visu pārvērš kaut kādās nejēdzībās un ar nicinājumu izturas pret manām garīgajām tieksmēm.

Es paskaidroju sievietei:

-      Augstākā pacēluma sajūta cilvēkam ir saistīta ar kontroli pār laiku. Arī laiku var pārvaldīt kā īpašumu - un to var absolutizēt. Un tad augstākās garīgās tieksmes mēs vērtējam augstāk par mīlestību un attīrāmies atkal jau ar augstāko netaisnību. Piemēram, sieviete mīl nelieti, un tūdaļ viņai tiek piedāvāts svētais, kuru viņa nemīl. Ja sieviete nolems dzemdēt no nelieša, kuru viņa mīl, viņas bērni nebūs pieķērušies augstākā garīguma elementiem un būs svētie. Bet, ja viņa svētumu vērtēs augstāk par mīlestību un dzemdēs no svētā, tad viņa dzemdēs neģēli un nelieti. Svētais un nelietis ir vienādi tuvi Dievam, viņiem sodi un apbalvojumi mēdz būt dažādi. Tāpēc pārskatiet savu dzīvi vēlreiz un saprotiet, ka vienīgā ceļazvaig- zne ir mīlestības jūtas.

Pa koridoru kopā ar sievieti ejam uz viņas kabinetu.

Lūk, šeit, - viņa rāda kādu telpu, - ir bezmaksas ēdnīca mūsu darbiniekiem.

Es pasmaidu. Valsts aizmirstie sociālistiskie principi atdzimst krievu biznesmeņiem.

Tikšanās ar šo sievieti notika tādēļ, ka gadījums bija ļoti interesants. Cilvēks, kurš nodarbojas ar biznesu un absolāti nav pieķēries naudai, pat palīdz citiem, pēkšņi ievēro, ka viss ap viņu sāk grūt.

Mēs ieejam kabinetā un sākas saruna.

Sieviete stāsta: - Es nesen biju ārzemēs un tur aizgāju pie gaišreģes. Viņa pateica, ka ar mani viss ir ļoti slikti un es varu aiziet bojā. Un teica, ka man var palīdzēt divi cilvēki. Viens no tiem esat jūs.

Es skatos viņas lauku un redzu tur iespējamu nāvi. Turklāt arī vīra un bērna nāvi. Par cēloni tam visam agrāk es būtu minējis pieķeršanos laimīgam liktenim. Sievietei bija jāsaskaras ar nepatikšanām, taču līdz galam samierināties ar tām un saglabāt mīlestības jūtas viņa nespēja. Agrāk es viņai būtu pateicis tikai to. Tagad es sāku citādi.

- Cilvēks iepazīst Dievu Tēvu pa vairākiem ceļiem. Caur Dievu Dēlu - attīstot visu materiālo un veidojot civilizāciju. Caur Dievu Garu - attīstot garīgumu un kultūru. Un tieši - caur mīlestību uz Dievu. Agrāk, piemēram, cilvēks pievērsās garīgumam un aizvien vairāk attālinājās no laicīgā, izvirzot garīgumu par dzīves jēgu. Un galarezultātā tas izraisīja degradāciju. Lai attīstītos, nākamajā dzīvē viņš atteicās no garīgajām vērtībām. Nauda, materiālā labklājība kļuva par viņa dzīves jēgu. Un šajā periodā viņš bija vistuvāk Dievam. Iestājās, tā sakot, «renesanses laikmets» šī cilvēka dvēselē. Viņš atgrādās no garīgā, taču vēl nebija paspējis pieķerties fiziskajam. Taču pēc tam viņš sāka aizvien vairāk kārot pēc laicīgiem labumiem, un viņu piemeklēja nelaimes, slimības un, beidzot, nāve. Un, pārvarot laicīgā pievilkšanas spēku, viņš atkal pievērsās garīgumam, bet nu jau jaunā vijumā.

Tas pats notika ar visu civilizāciju. Austrumi tiecās uz garīgumu, taču gara absolutizācija noveda pie dogmām, ideju sastinguma, kastām un despotisma. Atsakoties no garīguma, Rietumi dzemdēja civilizāciju un demokrātiju. Krievijā pastāvīgi ir cīnījušās abas tendences, taču vienmēr uzvarējusi garīguma absolutizācija. Tāpēc demokrātiskās reformas beidzās ar to nožņaugšanu. Un kastu elementi un ideju dog- matizēšana pastāvēja vienmēr. Piemēram, kad priekšnieku uzrunā vārdā, tēvavārdā un uz «jūs», bet padoto uz «tu», te izpaužas kastas elements. Tas pats ir, ja tādā pašā veidā vēršas pie gados vecākā. Rietumos, īpaši Amerikā, orientācija uz laicīgām vērtībām likvidēja kastu atšķirības un attīstīja demokrātiju kā personības tiesību, tās materiāli vieliskā apvalka aizsardzību. Amerikā, vai tu esi vecs vai jauns, bagāts vai nabags, tu esi un paliksi Džons. Tādējādi tiek uzsvērts, ka Dieva priekšā visi esam vienādi. Un tāda orientācija, kas sagrauj garīgo stereotipu dogmatizā- ciju, ir nepieciešams civilizācijas attīstības priekšnoteikums.

Taču, lai cilvēks domātu tikai par naudu un attīstītu civilizāciju, viņam jābūt spēcīgam garīgam pamatam, kas uzkrāts agrāk. Citādi attīstības vietā būs degradācija. Parasti Rietumos biznesmenim ir garīgas rezerves no iepriekšējām dzīvēm.

Krievu biznesmeņiem tādu rezervju ir daudz mazāk. Tāpēc viņiem jātiecas pēc garīguma daudz vairāk. Krievijas garīgās tradīcijas ir tik varenas, ka krievu biznesmenim pārvarēt naudas varu ir diezgan vienkārši. Taču viņam var uzglūnēt vēl lielākas briesmas - garīguma pielūgsme. Viņš var sākt nicināt tos, kam trūkst garīguma, kā arī sabiedrību un valdību, kas rīkojas netikumīgi. Morāli vienmēr veidojusi tauta, nevis valdība. Garīguma absolutizācija tika ārstēta ar valsts netaisnu, nemorālu un despotisku attieksmi. Un saprast, ka valsts ierēdņu patvaļa un netikumība Krievijā bija nevis garīgā pielūgsmes cēlonis, bet sekas, bija ļoti grūti. Ierēdņu patvaļa kā slimība bloķēja garīguma absolutizāciju.

Tagad krievu biznesmenis rūpējas par padotajiem, iegulda naudu attīstībā, iemanās «lavierēt» starp likumiem, kur viens ir pretrunā ar otru, cenšas izsisties cauri ierēdņu trulajai kastu domāšanai, turklāt ap astoņdesmit deviņdesmit procentiem no ienākumiem viņam vajag atdot valstij un apmēram divdesmit procentus - mafijai, tātad atlikušos mīnus desmit procentus viņš var izlietot savām vajadzībām, un valsts ne tikai nepalīdz, bet aktīvi žņaudz nost jebkuru krietnu pasākumu. Tas ir pilnīgi likumsakarīgs process.

Rietumi, kas absolutizējuši laicīgās vērtības, tuvojas nāvei. Speciālisti sāk runāt par fizisko un sociālo degradāciju garīguma nepietiekamības dēļ. Austrumu ceļš, kurš absolutizē garīgo un rada nicinājumu pret visu laicīgo, arī ved uz katastrofu. Krievija daudzu gadu desmitu laikā bija pazemota gan garīgi, gan fiziski. Tāpēc krievu cilvēkam būt vienlaikus gan garīgam, gan laicīgam ir vieglāk. Grūti pieķerties laicīgajam, kad šis laicīgais pastāvīgi sabrūk vai to pastāvīgi atņem. Grūti pieķerties garīgumam, tas ir, tikumībai, likumībai un taisnīgumam, ja tā valstī vienkārši nav bijis. Lai iepazītu Dievu Tēvu, vajag pacelties pār Dievu Dēlu un Dievu Garu.

Jauno pasaules uzskatu Krievijā daudzējādā ziņā veido biznesa ļaudis, tāpēc ka sava darba dēļ viņiem jāorientējas uz laicīgo un - atbilstoši krievu tradīcijai - ari uz garīgo. Krievu biznesmenim vajag uzveikt ne tikai naudas varu, bet arī Gara varu. Naudas varu uzveic cilvēks, kas mīl un palīdz tam, kam naudas trūkst. Gara varu pārspēj tas, kurš saglabā mīlestību un vēlēšanos palīdzēt tiem, kam trūkst garīguma. Iekšēji nenicināt netaisnību, netikumību, saglabājot mīlestību pret cilvēkiem, un ārēji cīnīties pret netikumību un netaisnību - tas ir vitāli nepieciešams krievu biznesmenim.

Jūs, - vēršos pie sievietes, - viegli pacēlāties pāri naudas un visa laicīgā varai, taču nespējāt pacelties pāri garīguma varai. Tāpat arī jūsu vīrs un jūsu bērns. Tāpēc jums bija jāsaskaras ar netaisnām, amorālām, traumējošām situācijām. Un jūsu neizpratne, ka viss ir Dieva lemts un iekšēji mums ir tiesības tikai visu pieņemt, varēja jums visiem beigties traģiski. Lai iepazītu Dievu Tēvu, jāsagrūst visam, kam mēs varam pieķerties.

Mūsu materiālie un garīgie sasniegumi - tā ir noteikta kārtība. Laicīgā un garīgā absolutizācija - tā ir vēlēšanās šo kārtību padarīt negrozāmu, un tas nozīmē attīstības apstāšanos un nāvi. Jaunais un pilnvērtīgais atnāk pie mums, sagraujot mūsu kārtību, un mēs to uztveram kā haosu un sāpes. Slimība kā haosa elements palielina organisma pielāgošanās spējas, taču lielās devās var novest pie nāves. Taču, ja likvidē visu infekciju, arī tad cilvēks nomirst. Kārtība bieži mēdz būt bīstamāka par haosu. Lai attīstītos, jāpaceļas pāri kārtībai un haosam, bet tas ir iespējams, tikai uzkrājot un palielinot mīlestības jūtas.

Jums visiem vajadzēs to izdarīt. Tagad viss atkarīgs no jums.

Tas, ko es uzskatīju par trešo laicīgā līmeni, patiesībā izrādījās pirmais garīgā līmenis. Ir divi laicīgā un divi garīgā līmeņi. Cilvēks sākumā metas laicīgajā - un viņa dvēsele kļūst melna. Tad viņš noliedz visu laicīgo un metas pie garīgā - un viņa dvēsele kļūst gaiša un piepildās ar mīlestību. Taču paiet laiks, un viņa dvēsele, pieķērusies garīgajam, arī sāk nomelnēt. Un tad viņš atkal metas pie laicīgā, un viņa dvēsele, lai cik savādi, sāk kļūt gaišāka. Tātad augstākā laime bijusi nevis laicīgajā vai garīgajā, bet pārejas brīdī no viena pie otra, šo divu pretstatu iekšējas apvienošanas brīdī. Dievs Tēvs vienlaikus ir arī Dievs Dēls un Dievs Gars, un viņš stāv augstāk par tiem. Mīlestības rezervei, kuru uzkrājusi cilvēce, atrodoties laicīgajā un garīgajā, jāpaceļ tā pati cilvēce pilnīgi jaunā līmenī, kurā mīlestības krājumi ļaus cilvēkam atrasties vienlaikus gan laicīgajā, gan garīgajā, tātad ar vēl lielāku spēku ļaus izjust sevī Dievu.

Mīlestība gremdējas laicīgajā un garīgajā, bet pēc tam, lai tā nepiesaistītos laicīgai un garīgai laimei, sagrauj visu, kas nav mīlestība. Un šajā iekšējās traģēdijas aktā ir augstākā tuvošanās Dievam. Taču cilvēkam nav lemts to apzināti noteikt. Tikai Dievs var to veikt, lai attīrītu mīlestību.

Šodien man atkal zvana paciente un ziņo, ka viņas stāvoklis kļūst aizvien sliktāks un sliktāks. Pirms dažiem mēnešiem viņa nodeva kaulu smadzenes savai māsai, un tai kļuva labāk. Es paskaidroju šai sievietei, ka viņa ir pieķērusies laimīgam liktenim un ka, upurējot savu labklājību un naudu māsas dēļ, viņa glābj ne tikai māsu, bet arī sevi. Iztur galveno pārbaudījumu.

- Pārskatiet vēlreiz savu dzīvi un pateicieties Dievam par jebkurām nepatikšanām. Lūdziet ari par saviem bērniem.

Viņa to visu darīja, taču es redzēju, ka būtisku pārmaiņu nav.

-       Ziniet, man pašam nav likvidēta pieķeršanās laimīgam liktenim. Tāpēc jums būs grūtāk to izdarīt.

Un, lūk, šodien viņa zvana, un es jau zinu, ko viņai teikt.

-     Agrāk, - es saku viņai, - es domāju, ka augstāk par likteni atrodas cilvēka liktenis uz citām planētām un citās pasaulēs. Tātad tas pats, tikai lielākā mērogā. Un tāpat laicīgais. Izrādījās, ka tomēr tā nav. Tas vairs nav laicīgais, bet garīgais, tas, ko mēs saucam par Dievu Svēto Garu. Taču tā ir tikai daļa no Dieva Tēva. Dievs Tēvs ir augstākais taisnīgums. Un, lai to sajustu, tiek sagrauts laicīgā, tas ir, Dieva Dēla taisnīgums. Tāpat periodiski tiek sagrauts augstāko garīgo elementu taisnīgums. Taču tā absolutizācija izraisa milzīgu garīgu agresiju un cietsirdību, un tad cilvēks tiek attīrīts ar augstāko netaisnību, ko tam nodara citi cilvēki un viņa paša liktenis. Tātad pieķeršanās garīgumam, Svētajam Garam tiek attīrīta ar augstāko netaisnību, tas ir, laicīgu un garīgu likumības trūkumu. Piemēram, Krievijā ar tās milzīgo garīgo potenciālu garīguma absolutizācijas bloķēšana notika kā pastāvīga patvaļa ekonomikā un morālē. Mežonība un nejēdzība, kas notika ar Krieviju un tās tautām, lai cik tas dīvaini būtu, bija piespiedu attīrīšana no garīguma absolutizācijas.

Jūsu pieķeršanās laimīgam liktenim nezuda tādēļ, ka nebija likvidēta pieķeršanās Svētajam Garam. Liekas, kas gan var būt netaisnīgāks - jūs glābjat māsu, bet pati varat nomirt. Un jūs sākāt nicināt sevi un savu likteni. Jūs iekšēji nepieņemat šo situāciju kā Dieva dotu. Aiz jebkuras - pat augstākās -

netaisnības stāv Dievs. Un, jūtot to, jūs ar agresiju pret netaisnību atsakāties no mīlestības uz Dievu.

Es redzu, ka sieviete ir sapratusi. Mēs atvadāmies, un es nolieku klausuli. Šķiet, vēl viena mokoša pakāpe ir pārvarēta.

NOBEIGUMS

1993. gada pavasarī iznāca mana pirmā grāmata. Vienlaikus es strādāju ar otro un domāju pabeigt darbu 1993. gada augustā. Taču pastāvīgi radās dažādas problēmas, kaut kas traucēja, un bija pat jautājums, vai otrā grāmata iznāks vispār. Pusotru gadu es strādāju ar tekstu un centos vienlaikus to visu noformēt vienotā koncepcijā. Ceru, ka man tas ir izdevies.

Pēdējā laikā ar manu vārdu izdots daudz otrās grāmatas viltojumu. Taču es domāju, ka lasītāji tikuši skaidrībā paši. Sākdams darbu pie grāmatām, es uzskatīju, ka esmu izpratis apkārtējo pasauli, taču izrādījās, ka es esmu spēris tikai divus mazus pirmos soļus. Mani pētījumi prasa daudz spēku, tāpēc pacientu pieņemšanu esmu pārtraucis. Ceru, ka grāmatā izklāstītā informācija palīdzēs lasītājiem patstāvīgi tikt galā ar savām problēmām. Laika trūkuma dēļ ne uz vienu man atsūtīto vēstuli neesmu atbildējis. Domāju, ka grāmata būs labākā atbilde. Ja es spēšu spert vēl vienu soli pasaules izzināšanā, tad uzrakstīšu par to.

Sanktpeterburga

Es vēlu visiem lasītājiem laimi.

1995. gada marts

SATURS

Ievads ………………………………………………………………………………………….. 3

Laiks un telpa ………………………………………………………………………………. 7

Citas pasaules ………………………………………………………………………………. 9

Kontaktieri ………………………………………………………………………………… 24

Dubultnieki ………………………………………………………………………………… 30

Nākotne……………………………………………………………………………………… 35

Nākamie bērni…………………………………………………………………………….. 38

Piesaistes ……………………………………………………………………………………. 47

Laicīgā dievināšana……………………………………………………………………… 57

Trešā laicīgā līmeņa atklāšana………………………………………………………. 83

Spēju pielūgsme …………………………………………………………………….. 101

Gudrības pielūgsme………………………………………………………………… 127

Likteņa pielūgsme…………………………………………………………………… 145

Garīgā tēva pielūgsme …………………………………………………………… 152

Imidžs………………………………………………………………………………………… '77

Lepnība un lepnums……………………………………………………………………. 196

Suicīds……………………………………………………………………………………….. 210

Greizsirdība……………………………………………………………………………….. 220

Laulības pārkāpšana…………………………………………………………………… 256

Onkoloģija…………………………………………………………………………………. 269

Nauda……………………………………………………………………………………….. 300

Vīna rūpniecība………………………………………………………………………….. 314

Dzīvnieki …………………………………………………………………………………… 323

Teātris un māksla ………………………………………………………………………. 328

Darbs ar grupām ………………………………………………………………………. 341

Krievija un cilvēce………………………………………………………………………. 353

Garīgo un materiālo vērtību aizsardzība ………………………………………. 364

Mūsdienu metodes iedarbībai uz cilvēku ………………………………………. 370

Bioenerģētikas nākotne ……………………………………………………………… 395

Pēdējā informācija …………………………………………………………………….. 398

Jaunākie pētījumi ………………………………………………………………………. 438

Nobeigums…………………………………………………………………………………. 454

S. Lazarevs KARMAS DIAGNOSTIKA

Izdevniecība «SOLVITA»

. Iespiests tipogrāfijā «Rota» Dzirnavu ielā 57, Rīgā

[2] muldoņa. (tulk. piezīme.)

Content

Lazarevs Sergejs Karmas diagnostika 2. grāmata Tīrā karma

SERGEJS LAZAREVS KARMAS diagnostika

IEVADS

LAIKS UN TELPA

CITAS PASAULES

KONTAKTIERI

DUBULTNIEKI

NĀKOTNE

NĀKAMIE BĒRNI

PIESAISTES

LAICĪGĀ DIEVINĀŠANA

TREŠĀ LAICĪGĀ LĪMEŅA ATKLĀŠANA

IMIDŽS

LEPNĪBA UN LEPNUMS

SUICĪDS

GREIZSIRDĪBA

LAULĪBAS PĀRKĀPŠANA

ONKOLOĢIJA

NAUDA

VĪNA RŪPNIECĪBA

DZĪVNIEKI

TEĀTRIS UN MĀKSLA

DARBS AR GRUPĀM

KRIEVIJA UN CILVĒCĒ

GARĪGO UN MATERIĀLO VĒRTĪBU AIZSARDZĪBA

MŪSDIENU METODES IEDARBĪBAI UZ CILVĒKU

BIOENERĢĒTIKAS NĀKOTNE

PĒDĒJĀ INFORMĀCIJA

JAUNĀKIE PĒTĪJUMI

NOBEIGUMS

SATURS