Lazarevs Sergejs

Karmas diagnostika 3. gramata

SERGEJS LAZAREVS KARMAS diagnostika 3. gramata

PRIEKŠVĀRDS

Biju nodomājis laist klajā trešo grāmatu dažus gadus pēc otrās iznākšanas. Taču informācija, ko saņēmu pēc grāmatas parādīšanās, bija tik svarīga, ka nolēmu kārtējā otrās grāmatas izdevumā iekļaut vienu vai divas nodaļas. Iespiest informāciju vienā vai divās nodaļās neizdevās. Tāpēc trešo grāmatu nolēmu izdot atsevišķi. Jau 1996. gada pavasari gribēju izdot grāmatu, kurā būtu atbildes uz saņemtajām vēstulēm. Bet situācija mainījās tik strauji, ka nolēmu saglabāt nosaukumu «Karmas diagnostika» un sniegt informāciju par pēdējiem pētījumiem.

Vēlreiz gribu brīdināt lasītājus: es neko nemācu, ne uz ko neaicinu. Te ir tikai mani mēģinājumi izprast apkārtējo pasauli, mana pieredze palīdzības sniegšanā slimajiem. To es ari daru zināmu. Ja vakar aprakstītā pasaules aina ar kaut ko sāk atšķirties no šodienas ainas, es neizdaru labojumus un saglabāju visu, kā bijis. Nezinu, kā beigsies šī savdabīgā reportāža, taču apziņa par manu pētījumu svarīgumu virza mani uz priekšu. Daudzi lasītāji jau sapratuši, ka ienākušajiem viltojumiem ar mani nav nekāda sakara. Ja arī uzrakstīšu ceturto grāmatu, tad tas, es domāju, notiks ne agrāk ka pēc trim četriem gadiem.

Pirms sākat lasīt šo grāmatu, labi būtu atteikties no visiem aizvainojumiem pret Dievu, vecākiem, apkārtējo pasauli, sevi, likteni. Lasītājiem var likties, ka grāmata sastāv no gabaliņiem, taču aiz tiem slēpjas veselums.

IEVADS

Jo pilnīgāka ir sistēma, jo stiprāka tās tendence izolēties no pasaules, orientēties tikai uz sevi. Tātad patiesa pilnība nes sevī pašas noliegumu - tas ir tās izdzīvošanas garants.

Pēdējā laikā sāku pamanīt, ka visas problēmas mēģinu atrisināt tikai ar garīgas attīrīšanas metodi vien. Tborētiski man ir pilnīga taisnība, bet ne vienmēr pietiek laika, lai paspētu garīgi attīrīties. Šeit nepieciešama pareiza rīcība.

Kāds pacients man reiz pastāstīja gadījumu.

-    Kādai sievietei mutē parādījās čūliņas, nelīdzēja nekādas zāles. Viņa apstaigāja Maskavas labākos ārstus, taču bez panākumiem. Viņa griezās pie vadošām ārzemju slavenībām, bet neizveseļojās. Arī ekstrasensi mēģinājuši viņai palīdzēt. Mazliet atlabusi, taču pēc tam atkal viss sācies no gala. Visi izārstēšanās mēģinājumi bija veltīgi. Pēc laika viņa kādam nejauši ieminējās par savām problēmām, sarunas biedrs atbildot piemetināja:

-     Tev ir metāla kronīši, tie oksidējas un rada čūlinas.

Kad kronīšus nomainīja, viss bija kārtībā.

Man gadījās saskarties ar līdzīgu situāciju. Kādas nelielas firmas vadītājs lūdza palīdzību.

-     Izlasīju jūsu grāmatiņu, - viņš stāstīja, - naudu nedievinu. Saviem darbiniekiem maksāju vairāk, nekā viņi nopelna, un veselībai naudu nežēloju. Bet pēdējā laikā mani vajā neveiksmes nojauta.

-    Jums ir laba intuīcija, - es viņam atbildēju. - Vienīgais, ko es redzu, ir pieķeršanās laimīgai ģimenei, t.i., likteņa noteiktas nepatikšanas. Jūs to pieņemat ar zināmu pretestību. Šī programma pāriet uz jūsu padotajiem.

Es pārskatīju firmas darbinieku biolauku un ieraudzīju viņos līdzīgu traucējumu. Gadījums bija vienkāršs, un es to jau biju aizmirsis, bet pēc kāda laika mēs ar firmas vadītāju atkal satikāmies.

-   Vai zināt, - stāsta šis cilvēks, - maniem darbiniekiem sākušās nepatikšanas. Es gribētu tikt skaidrībā, kas par lietu. Manī radusies neizprotama agresija pret kolēģiem.

Vispirms es aplūkoju to cilvēku biolauku, kas ir ap viņu, un redzu spēcīgu agresiju. Tās pamatā ir pieķeršanās laimīgam liktenim, cilvēku nicināšana. Biolauka līmenī redzams, kā nocietinās vinu dvēseIes. Turklāt tas saistīts ar viņu priekšnieku. Tātad viņa agresija pieaugusi kādas neveiksmes dēļ vai arī viņš nav izturējis pārbaudījumu. Es viņu diagnosticēju un, man par pārsteigumu, neatrodu nekādu agresiju. Iznāk, ka viņa garīgais stāvoklis te nav vainīgs. Apmēram stundu es ar viņu runājos un drudžaini cenšos atrast cēloni. Viņam ir 2-3 iespējamo problēmu varianti, bet tie, kā redzu, nav saistīti ar šo situāciju. Es domās apsveru desmitiem savu variantu, taču katrreiz kā pret sienu. Kad visi mani stereotipi izjuka, galvā radās tukšums. Atrisinājums nāca eleganti un negaidīti.

-    Ar lielo algu jūs demoralizējat savus darbiniekus.

Sarunu biedrs apstulba.

-   Kā lai to saprot?

Ja cilvēks pieļauj kļūdas un par to netiek sodīts, aug viņa pieķeršanās laimīgam liktenim. Viņa dvēsele kļūst lepna un agresīva. Ja cilvēks saņem lielu algu, apzinoties, ka to nav nopelnījis, un redz, ka par tādu pašu darbu citi saņem daudz mazāk, tas tāpat paaugstina pieķeršanos laimīgam liktenim. Šādā situācijā diezgan grūti noturēt līdzsvaru. Radošiem cilvēkiem tas izdodas vieglāk. Parastam izpildītājam -ļoti grūti. Es vēršos pie vadītāja:

-    Jūs gribat saviem darbiniekiem labu, un jūsu izpratnē - tas ir soda trūkums par pārkāpumiem un maksimālas algas, t.i., vislielākā garīgā un fiziskā komforta radīšana saviem pakļautajiem. Tā jūs arvien vairāk viņus piesaistāt laimei un stabilitātei. Tāpēc zemapziņā viņiem jāgrauj šī stabilitāte, lai izdzīvotu. Parastā situācijā viņi būtu dezorganizējuši darbu, tas ir bīstamības avots, taču jums ir laba intuīcija un enerģētika. Tāpēc dezorganizējas nevis darbs, bet pakļauto likteņi.

-    Lūk, skatieties, - es viņam rādu, - vienam no jūsu darbiniekiem situācija virzās pretim nāvei, bet otram - uz nāves hieroglifa lauku. Ja viņi ies bojā, sodīts tiksit tieši jūs. Agrāk daudzi vecāki uzskatīja, ka pedagoģijas jēga ir radīt bērnam maksimālu komfortu un lasīt morāli. Taču bērns nekad nav uztvēris šīs pamācības, nav svarīga ne vecāku rīcība, ne izturēšanās. Galvenais, kas vada un audzina bērnu, ir viņa vecāku dvēseles iekšējais stāvoklis. Pedagoģija, - no vienas puses, ir mīlestība pret bērnu, bet, no otras puses - tādu situāciju radīšana, ar kurām viņš dzīvē saskarsies, un viņa pasargāšana no šādām situācijām. Ja vecāki bērnu stingri sodīs par nodarījumu, vienlaikus viņam izrādot mīlestību, tas būs daudz labāk nekā nevēlēšanās sagādāt viņam garīgas un fiziskas sāpes. Labsirdība bez disciplīnas ir ne mazāk bīstama kā vardarbība un cietsirdība.

Zvana kāda paciente, mana sena paziņa. Es atcei'os, ka mums bija nopietna saruna, kad viņai noteica «nieres vēža» diagnozi un ieteica nieri izoperēt.

-    Ja jums otras nieres enerģētika būtu labāka, tad operācijai būtu kāda jēga. Taču tās enerģētika ir tik nelīdzsvarota, ka operācija diez vai līdzēs.

Vēlāk diagnozi mainīja, bet mēs pei'iodiski sazvanījāmies. Es jau risināju radošus jautājumus, nevis veselības problēmas, analizēju dažādas situācijas. Šoreiz viņai ir neizprotama temperatūra, turklāt ap 40°. Es redzu pieķeršanos garīgumam un laimīgam liktenim.

-    Atsakieties no pretenzijām visos gadījumos, kad jums bijušas nepatikšanas. Piezvaniet rit.

Nākamajā dienā viņa man zvana: nekādu pārmaiņu. Es atkārtoti skatu biolauku un turpinu savus paskaidrojumus.

-     Savu īgnumu, neapmierinātību, aizvainojumu jūs esat nodevusi mantojumā meitai un nākamajiem mazbērniem. Lūdziet par viņiem!

Nākamajā dienā viņa atkal zvana un mokpilnā balsī paziņo, ka kļuvis vēl sliktāk.

-     Savai meitai jūs nespējat noņemt piesaisti garīgumam un laimīgam liktenim. Garīgums - tas ir ne vien taisnīgums un tikumība, tie ir arī plāni, mērķi, uzdevumi, kārtība. Piesaisti kārtībai ārstē ar kārtības izjaukšanu, ar negodīgu attieksmi no citu cilvēku puses.

-   Kas nu te par kārtību, - sieviete vaid. Nu jau ir vairāki mēneši, kopš esam pārbraukuši uz jaunu dzīvokli un dzīvojam tādā jūklī, ka es vairs nevaru izturēt. Paņēmu atvaļinājumu, lai visu uzkoptu, un tūlīt arī saslimu.Man ataust gaisma:

-   Jūs tāpēc ari saslimāt, ka gribējāt ieviest kārtību. Ja jums tas būtu izdevies, saslimt varētu ari jūsu meita. Piesaistes programma stabilitātei un kārtībai strauji pieņemtos spēkā. Saprotiet, dzīve - tā nav kārtība. Vielmaiņa ir sabrukums, bet kontrolēts. Ja novērš jebkuru sabrukumu, iznākums ir līķis. Vielmaiņas nav. Dzīve ir svārstības starp haosu un kārtību. Kārtība bieži ir bīstamāka par haosu. Kad jūs dusmojāties uz tiem, kas uzvedas neatbilstoši jūsu plāniem, izjaucot jūsu stabilitāti un priekšstatus par labklājību, jūs bijāt tam tiktāl pieķērusies, ka apkārt sākās vispirms situācijas, pēc tam arī veselības sabrukums. Vēršoties pie Dieva, lūdziet piedošanu par to, ka absolutizējāt kārtību un nodevāt to pēcnācējiem mantojumā.

Nākamajā dienā sievietei tamperatūra normalizējās.

Man zvana pacienti - vīrs un sieva:

-   Mums kaut kā vienlaikus viss sagriezās, - viņi sūdzas. Sieva it kā jutās normāli, un pēkšņi viss sabruka.

-     Tagad ir rudens, - es viņiem skaidroju, - pastiprinās kontakts ar viņpasauli, kur atrodas mūsu apziņas noliktava. Uzpeld agrāk nepamanītie «netīrumi» un strauji saasinās problēmas.

-    Jūs, - es vēlreiz skaidroju vīrietim, - esat pieķēries pasaulīgiem momentiem - naudai un laimīgam liktenim. Nauda ne tikai kā materiāla labklājība, bet ari kā stabilitātes un varas simbols, kur pasaulīgā stabilizēšana bieži īstenojas ar sievas palīdzību. Attīrīšanās nepieņemšana nāca kā aizvainojumi. Ar aizvainojumiem jūs piesaistījāt savu dēlu pasaulīgajām vērtībām. Viņam ir diezgan slikts biolauks, tāpēc jums sāp sirds.

Laulātajai draudzenei ir piesaiste garīgumam. Tādiem cilvēkiem ir sajūta, ka viņiem vienmēr taisnība. Savu pasaules skatījumu viņi grib uzspiest visiem. Viņiem bieži liekas, ka cilvēki un visa pasaule ir nelabojami. Viņi jūt pastāvīgu nicinājumu un īgnumu pret cilvēkiem, kuri izjauc viņu plānus un uzvedības stereotipus. Jūsu sieva ar agresiju piesaistījusi garīgumam arī meitu un dēlu. Meitai, lai izdzīvotu, jāpaceļas virs garīguma vai jāatsakās no tā, t.i., jāpārkāpj morāles un tikumības principi.

-    Jūs, - es pa telefonu skaidroju sievietei, - pēdējos mēnešus pēlāt un nicinājāt savu meitu, nesaprazdama, ka jūs pati bijāt šādas viņas uzvedības autore. Tātad jūs nevis palīdzējāt meitai, bet gan nevilšus viņu gremdējāt, tāpēc jums ir problēmas ar veselību. Pašlaik šīs problēmas glābj jūsu meitai dzīvību.

Vīrs man jautā:

-    Man pašlaik ir stipras sāpes sirdī, vai man izsaukt ātro palīdzību un iedzert zāles?

Šobrīd jūsu neapzinātā agresija var sievu nogalināt, sāpes sirdī bloķē šo agresiju, tāpēc zāles jums palīdzēs un to nomāks. Ir pieļaujams strādāt paralēli, t.i., vienlaikus lūdzot un attīrot dvēseli.

Pēc pāris dienām viņi zvana atkal - stāvoklis uzlabojies, bet mazliet.

-   Tagad pienācis laiks, - es viņiem skaidroju, -

kad nevienam nav atļauts būt materiālistam vai ideālistam. Agrāk cilvēks pieķērās pasaulīgajam un attālinājās no Dieva, viņa miesa slimoja un mira. Viņš atgrūda no sevis pasaulīgo un pievērsās garīgumam. Šajā laika sprīdī viņš par 98 procentiem bija laimīgs. Pēc tam viņš pieķērās garīgumam, un tad sāka sirgt viņa gars.

Ilgu laiku zinātnieki stingri nošķīra racionālo un irracionālo - domas no jūtām. Bet neviens nopietns atklājums neiztika bez tā sauktās apskaidrības. Zinātnes pamatā ir pieredze, eksperiments. Ar eksperimentu pārbauda ideju vai koncepciju jeb, kā zinātnieki saka, eksperiments rada atklājumu. Lai veiktu eksperimentu, intuitīvi jāparedz rezultāts. Emocionālajā līmenī eksperiments un atklājums jau ir notikuši, atliek tikai tos realizēt. Visa pamatā ir pasaules uztveres jaunie emocionālie modeļi. Tbs veido māksla, filozofija, reliģija, kā arī ikdienas sadzīves situācijas. Tas viss bagātina mūsu jūtas. Bieži zinātne nonāk strupceļā, mēģinot savienot pārrautos posmus tikai ar loģiku vien.

Nesen pie manis griezās mans draugs - urologs.

-    Šeit trūkst jebkādas loģikas. Bet tā ir, jāpieņem tikai cita koncepcija. Pēc sākotnējās koncepcijas zāles iedarbojās uz infekciju, slimību mikrobiem. Pats cilvēks, vina stāvoklis netika ņemti vērā.

Pēdējā laikā sāka runāt par imunitāti un lietot imūnos preparātus zāļu iedarbības pastiprināšanai. Taču koncepcija nemainījās: infekcija - tas ir tikai ļaunums. Patiesībā katra infekcija bloķē zemapzi- , ņas agresiju. Šī agresija deformē biolauka struktūras un nomāc vietējo un vispārējo imunitāti. Var lietot imūnpreparātus, pēc tam apkarot infekciju ar antibiotikām, bet, apārstējot vienu, nodara ļaunumu citam.

Pie manis pieņemšanā bija ieradies kāds cilvēks. Viņam ir piecdesmit gadu, un viņš ir pilnīgi impotents. Parasti impotenci rada greizsirdība, aizvainojums, nicinājums pret sievietēm. Šī agresija pieņemas spēkā, un pašiznīcināšanas programma sagrauj uroģenitālo sistēmu. Es pacientam skaidroju:

—Jūs ļaunojaties uz sevi, jūsu pašiznīcināšanās programma pusotras reizes pārsniedz nāves līmeni. Tātad vai nu strauji pazeminās potence, sākas hemoroīdi, vai rodas uroģenitālo ceļu infekcijas. Jūs

sekmīgi ārstējat infekciju un iegūstat impotenci, tāpēc labāk sākt ar galveno. Tāds jēdziens kā «novecošanās» lielākoties ir pret apkārtējo pasauli, pret sevi un Dievu uzkrāto pretenziju rezultāts.

Bet atgriezīsimies pie infekcijas. Atkarībā no cilvēka iekšējā stāvokļa, emocionālās ievirzes viņa zemapziņas agresija vai nu uzliesmo vai pazeminās. Cilvēkam dzerot zāles un ārstējoties, notiek neapzināta miesīgo, seksuālo baudu, seksuālo attiecību piespiedu apspiešana. Sekss asociējas ar sāpēm un slimību. Ja cilvēks lūdz Dievu, gavē un badojas, šī apspiešana ir labprātīga. Pazemojuma programma pakāpeniski iespiežas zemapziņā un, tai nolaižoties līdz noteiktajam līmenim, mazinās zemapziņas agresija, jo strauji atslābst dvēseles «saaugšana» ar seksuālo baudu. Infekcija kļūst nevajadzīga, un organisms to ātri iznīcina, kādā vietā tomēr paturot svaigu infekciju, ja cilvēks atkal sāk pārāk aizrauties ar seksualājām baudām. Ja agresija neliela, analīzes ir tīras. Agresijai augot, organisms sāk izvadīt trihomonādus, taču apkārtējā vide vēl saglabā savu aktivitāti, un mikroorganismi tajā iet bojā. Agresijai strauji kāpjot, pēc kārtējā seksuālā kontakta notiek aktīva infekcijas vairošanās, jo daudzkārt pastiprinās pieķeršanās miesīgām baudām. Bet cilvēks domā, ka viņš inficējies pēc seksuālā kontakta. Ja vīrietim ir spēcīga zemapziņas agresija pret sievietēm, viņš intuitīvi izvēlēsies tādu sievieti, kurai ir vispretīgākais raksturs vai infekcija. Tāds ir viņa liktenis. Aizvainojums - tas ir slēpts nāves vēlējums.

-   Es tevi saprotu, - atbild paziņa, - garīgs darbs - tas, protams, ir brīnišķīgi. Bet ne katrs var sevi uzreiz pārveidot. Tbmēr zāles palīdz. Vai piekriti?

-   Piekrītu!

-      Es gribu tevi pārbaudīt. Vai tu pēc zāļu nosaukumiem varētu noteikt, kādas no tām ir iedarbīgākas hlamīdiju ārstēšanai? Tagad ārsti urologi ārstē ar «bakstīšanas» metodi. Nelīdz viens ārstēšanas kurss, sāk nākamo. Bet, kad pacientam sabrūk aknas, - tas jau ir cits jautājums. Es ņemu pacienta floru. Laboratorijā veic tās jutīguma pārbaudi pret dažādām zālēm. Tas ietaupa gan laiku, gan palīdz saglabāt pacienta veselību. Pašlaik es gribu pārbaudīt paņemto hlamīdiju jutīgumu pret četrpadsmit jauno preparātu veidiem.

Viņš tos nosauc, un es intuitīvi skatu to derīgumu. Tikai divi preparāti, pēc manām izjūtām, varētu dot kādu efektu. Pēc nedēļas mēs sazvanījāmies. Ārsti pārbaudījuši zāļu efektivitāti, pozitīvi rezultāti bijuši tikai diviem tieši manis nosauktajiem preparātiem.

-   īsts brīnums, - teic paziņa.

-     Tas nav nekāds brīnums, - es atbildu. - Katram no mums ir šāda informācija, taču mēs neprotam to likt lietā. Ja mēs, kaut ko pieņemot, neaplūkojam vairākus variantus un neparedzam iespējamās sekas, tas var bēdīgi beigties. Jo iedarbīgākas zāles, jo intensīvāks ir pacienta garīgais darbs sevis pilnīgošanai. Šai gadījumā palīdzēs pastāvīga lūgšana, ilgstošs gavēnis, nepieļaujot seksuālos kontaktus. Un, ja piedevām vēl nāks klāt fiziskie un elpošanas vingrinājumi, zāles noteikti palīdzēs.

-   Labi, bet adatu terapija?

-     Viss atkarīgs no terapeita personības. Divi dažādi ārsti ar pilnīgi vienādu adatu iedarbību gūs dažādus rezultātus. Un ne katram cilvēkam atļauts būt ārstam, nemaz nerunājot par adatu terapiju. Pat parakstot tabletes ārsts «ieslēdz» savu enerģētiku.

Tāpēc viņam jābūt ari mazliet garīdzniekam. Par ārstu var kļūt tikai ar lielu dvēseles mīlestību. Tad, dodot slimniekam zāles miesas ārstēšanai, ārsts intuitīvi ārstē dvēseli. Ja mīlestības pamaz, viņš ārstē tikai miesu, kaitējot pacienta dvēselei, par to viņš vēlāk maksā ar savu un savu tuvinieku veselību. Saskaņā ar statistiku ārstu dzīves ilgums ir īsāks nekā citu profesiju pārstāvjiem. Dzīves ilguma pagarināšanai viņiem ne vien jāvairo dvēseles mīlestība, bet ari jāizprot vienkārša patiesība: . neviens ārsts, neviens dziednieks nekad nav ārstējuši un neārstē, viņi vienīgi palīdz slimajiem izveseļoties.

Nesen es nolēmu sevi pārbaudīt. Man teica, ka no augiem iegūtajai sulai pēc attiecīgas pārstrādes esot dziednieciskas īpašības. Šādā vidē ievietoja vēža šūnu kultūru. Vienā vidē šūnas gāja bojā, citā - aktīvi vairojās.

-   Ļaujiet man noteikt, kurā, - es ierosināju.

Man priekšā nolika piecas pudeles, tostarp bija

divas pudeles, ar kuru saturu veica eksperimentus.

-    Šais divās pudelēs šūnas varētu aktīvi vairoties, - es teicu. - Bet šais trīs pudelēs - vēža šūnu bojāeja.

Mani eksaminētāji smaidīja.

-   Vīss pareizi.

Vienā pudelē ar biešu sulu bija vērojama šūnu augšana. Vēl divās pudelēs ar kāpostu sulu vēža šūnas gāja mazumā. Pārējās divās pudelēs bija burkānu un pētersīļu sulas. Būs jāpārbauda. Burkāni uzlabo redzi un samazina greizsirdību. Ne jau mikroelementi šeit ir svarīgi, bet gan enerģētika.

Greizsiržiem labāk ēst putras, kāpostus, burkānus, pētersīļus, mazāk tomātu, cūkgaļas vietā labāk lietot jēra gaļu. Cūkgaļa stiprina greizsirdību.

Starp citu, pirmajā grāmatā es rakstīju, ka kāds cilvēks dzēris nokauto cūku asinis, vēlāk tas ietekmējis dēlu. Cūkas asinis bijusi informācija nevis par bailēm, bet par piesaisti liktenim: seksuālais apmierinājums, ēdiens, pieķeršanās, t.i., visas dvēseli piezemējošas pasaulīgas baudas.

Ja cilvēks pastāvīgi lieto labu un daudzveidīgu  uzturu, viņam arvien vairāk atklājas pārtikā ieliktā informācija. Palielinās cilvēka atkarība no tās. Tāpēc uzturam laiku pa laikam jābūt vienveidīgam. Maize un putras, lūk, labākie produkti.

Līdz šim es uzskatīju, ka jaunas informācijas ieguve ir kā pēkšņa dāvana. Cilvēku pārņem apskaidrība - vienam veicas vairāk, citam mazāk, kā es to biju lasījis grāmatās. Izrādījās, ka jauna informācija vienmēr nāk ar ciešanām un sāpēm. Tā nāk kā ļaunums un sagrāve. Ja cilvēkā nerodas niknums un viņš saglabā mīlestību, pārbaudi viņš ir izturējis un informācijas apguves otrais posms ir viegls. Tā ir apskaidrība, jauna ideja, līkai vēlāk es sapratu, kas par lietu… Tad es sāku skaidrot pacientiem: «Pasaules pamatuzbūve ir mīlestība». Visums ir triju būtņu mijiedarbības rezultāts: viena rada, otra grauj, bet trešā līdzsvaro, stabilizē. Haosa vai sairuma spēki - tā ir augstākā kārtība. Tātad tajā slēpta liela mīlestība pret Dievu. Ja mēs sairumam pretstatām paaugstinātu dvēseles mīlestību, sairums kļūst par radošu spēku. Iekšējs naids pret sabrukumu ir nevēlēšanās attīstīties. Tāpēc, jo vairāk mīlestības pret Dievu mēs jūtam, kad mums ir nepatikšanas, jo dziļāk mēs izprotam visu, ko radījis Dievs.

1994. gada beigās sākas viens no nopietnākajiem manas izzināšanas posmiem. Jutu, ka zaudēju kontroli pār situāciju. Es strādāju pēc paša izstrādātās shēmas. Pastāv pasaulīgais, pastāv Dievišķais. Piesaiste, pieķeršanas pasaulīgajam izraisa agresiju, bet turpmāk - nelaimes un slimības. Es skaidroju pacientiem, kādēļ Moisejs nogalināja tos, kuri pielūdza zelta teļu. Moisejs lūkoja apturēt tos, kuriem nauda un Dievs bija viens un tas pats. Garīgais un Dievišķais man bija līdzvērtīgi jēdzieni. Līdzko koncepcija par pasaulīgo bija pilnīgi gatava un es nolēmu, ka otro grāmatu var jau izdot, ar mani notika kas neparasts.

Pirmkārt, strauji auga slimnieku skaits, kuriem es nespēju palīdzēt. Mani sāka piekrāpt un mānīt visnegaidītākā veidā. Esmu par to rakstījis otrajā grāmatā.

Es gribēju palīdzēt kādam cilvēkam. Viņš spieda man roku un bija ļoti pateicīgs. Vēlāk noskaidrojās, ka tai pašā laikā viņš ar savu paziņu kala plānus, kā no manis izkrāpt vairāk naudas. Ja tā būtu tikai krāpšana vien, es to pieņemtu ar vieglu sirdi. Thču mani bija nodevis cilvēks, kuram es uzticējos un gribēju palīdzēt. Mana sistēma nedeva atbildi, kāpēc tā notika. Viss ir Dieva rokās, un es jutu, ka šis nejēdzīgais atgadījums kaut kam tomēr bija vajadzīgs. Bet kam, to saprast man nebija lemts. Vienīgais, ko es spēju - atteikties no aizvainojumiem un pretenzijām pret šiem cilvēkiem. Es to izdarīju pietiekami ātri. Grūtāk bija atteikties no mīlestības nolieguma pret nodevējiem.

- Gluži labi, - es domāju, - mani nodevuši, bet man tie jāmīl. Es to pārvarēju, un manas pretenzijas pilnīgi pazuda; taču problēmas palika. Pēc kāda laika mana moskviča kreisie riteņi iestieg smiltīs, pēc tam dubļos. Mašīnu atsviež uz trotuāru, un tā slīd starp kokiem, zaudējot, kreiso, pēc tam labo spārnu. Ja mana mašīna atsistos nevis ar spārniem, bet ar priekšējo stiklu, manā vietā būtu mašīnas motors. Bet tās bija tikai sīkas nepatikšanas. Visgrūtāk man ir redzēt, ka mana līdz galam noslīpētā sistēma pacientam nelīdz. Rodas sajūta, ka cilvēks slīkst, bet tu nevis glāb viņu, bet māj viņam ix) krasta.

Es atceros kādu gadījumu. Pie manis ienāca pacients, kurš fiziski bija vesels, bet biolauka līmenī sākās sarežģījumi.

-    Jūsu dvēsele pieķērusies naudai un laimīgam liktenim, - es viņam skaidroju. - Jūsu neapzinātā agresija pārsniedz nāves līmeni. Tā ir lēnas iedarbības mīna, kas ir jūsos un var sprāgt. Lūdziet nevis par pasaulīgo, bet par Dievišķo un garīgo.

Viņš man noticēja, viņam kļuva labāk, taču vēlāk notika kas negaidīts.

-    Es pametu darbu, - viņš stāstīja, - man nav < vēlēšanās strādāt. Es zaudēju interesi par pasaulīgo.

-     Neuztraucieties, tas drīz pāries. Sakuma notiek visa pasaulīgā atgrūšana, rodas vienaldzība pret to, bet vēlāk cilvēks atgriežas pie pasaulīgās laimes, bauda to, tai nepieķeroties.

Viņš neatgriezās. Viņš arvien vairāk attālinājās, bet es neko nespēju izdarīt. Viņa sieva man zvanīja un ar asarām acīs lūdza palīdzēt.

-    Es baiļojos par vīra psihi, - viņa sacīja, - viņš visur izkāris krustus un ikonas, pārstājis kontaktēties ar draugiem un radiem. Lai saku ko sacīdama,

viņš mani nedzird.

Un, lūk, es atkal sarunājos ar pacientu. Es viņam skaidroju, ka laiks atgriezties pie pasaulīgā. Bet

viņam neizdodas.

-       Vai zināt, es pārstāju interesēties par sievietēm, par dzīvi vispār, - viņš stāsta.

Protams, to varētu attiecināt uz pacienta personības īpatnībām. Bet es jutu, ka tas ir saistīts ar saviļņojumu, ko es nespēju apturēt. Tātad otro grāmatu izdot nedrīkst. Ir kaut kas nepabeigts manis sniegtajā informācijā. Kā neviens cits es apzinos, cik milzīga ietekme ir grāmatā sniegtajai informācijai. Bet tai pašā laikā grāmatu tirgus ir pārplūdināts ar pirātiskiem viltojumiem, no kuriem lasītājiem mati ceļas stāvus, un visi domā, ka to esmu rakstījis es. Man piedāvāja otro grāmatu izdot pa daļām, lai vismaz kaut kā apturētu šo visatļautību grāmatu tirgū, taču es nevarēju riskēt. Vēl jo vairāk tāpēc, ka lasītāji jau izlasījuši nevis otro, bet trešo grāmatu. Patiesībā otrā grāmata uzrakstīta 1993. gadā. No tās es paņēmu vienu gadījumu, bet pārējos izmetu papīrgrozā un sāku rakstīt grāmatu no jauna. Man negribētos, lai otrā grāmata būtu pirmās atkārtojums. Tāpēc tāda steigas sajūta otrajā grāmatā. «It kā rakstījis cits cilvēks,» lasītāji atzinās. Aiz visas šīs rosības es redzēju tikai vienu: mana sistēma ir nepilnīga, bet atpakaļceļa vairs nav, priekšā - siena, ko pārvarēt es nespēju. Es to arī nebūtu darījis, ja nezinātu, cik svarīgi mani pētījumi ir tiem, kas nākotnē slimos un mirs un būs pilnīgā neziņā par visu.

Pakāpeniski, soli pa solim, es sāku saprast savu kļūdu, izrādās, garīgums un Dievs nav viens un tas pats, spējas un intelekts - tas ir garīguma pirmais slānis. 'likumība, krietnums, godīgums, taisnīgums, morāle, ideāli - tie jau ir smalkākie slāņi. Garīgumam ir nesalīdzināmi lielāka vērtība nekā pasaulīgajam, materiālajam. Bet vēlme izvirzīt garīgumu par mērķi ir atteikšanās no Dieva.

mīlestība pret cilvekiem UN PASAULI

Šobrīd ir 1996. gada janvāris. Es skatos pa logu uz piesnigušajiem koku zariem un vēlreiz apsveru pēdējo mēnešu notikumus.

Tātad es uzrakstīju otro grāmatu, kurā mēģināju attīstīt tālāk savu koncepciju. Pirmajā grāmatā viss bija vienkārši: ja ir agresija, ir arī slimība. Nav agresijas - nav slimības. Otrajā grāmatā centos izzināt, no kurienes rodas agresija, un secināju: agresiju rada aplama prioritāšu sistēma. Pārāk stipra pieķeršanās pasaulīgajām vērtībām. Vēlme padarīt tās par dzīves mērķi un saturu izraisīja agresijas uzkrāšanos. Tas nozīmē, ka Dievs jāmīl vairāk par pasaulīgo. Vēlāk es atskārtu, ka mani atklājumi nav jaunums. Tas viss bija atrodams Bībelē, kā arī senos indiešu filozofijas avotos. Pārāk stipra piesaiste pasaulīgajam izraisa kaislības, bet tās savukārt - slimības. Es sapratu, ka atkārtoju jau pirms manis noieto ceļu. Bet es nebiju atkarīgs no jebkādiem avotiem, neatteicos no pētījumiem un virzījos uz priekšu. Islams, kristietība, jūdaisms radās pēc indiešu reliģijas un filozofijas. Man bija nojauta, ka, vispārinājis šo reliģiju svarīgākos momentus, es ne vien piekļūšu indiešu filozofijai un reliģijai, bet arī būšu spiests nodarboties ar garīgo praksi. Bet pirms tam man vajadzētu izprast, kāpēc indiešu mitoloģijā Dievs ir radītājs, kāpēc Visums pasludināts par ilūziju, un to mīlēt - nav jēgas. Realitāte mani tam pietuvināja krietni ātrāk, nekā biju domājis.

Beidzot otro grāmatu, mans priekšstats par pasauli strauji mainījās. Es skaidri zināju un ar faktiem pierādīju, ka pasaulīgās vērtības nav Dievs un tās pielūgt neklājas. Bet manā uztverē garīgums un Dievs bija viens un tas pats. Izrādījās, ka garīgās vērtības arī nevar būt dzīves mērķis un jēga. Kad dvēsele piesaistās tām, agresija uzliesmo ar vēl lielāku spēku. Šo apjēgsmi es paspēju iekļaut otrajā grāmatā un biju pārliecināts, ka ar to pietiek, ka līdz ar to trakais skrējiens apstāsies un dažus gadus es mierīgi varēšu pievērsties pētījumiem. Jo vairāk tāpēc, ka radās interesanta tēma, saistīta ar laiku. Es jutu, ka aiz tā slēpjas daudz.

Kas ir laiks? Kāpēc tas nesaraujami saistīts ar telpu un matēriju? Laiks — tā vienmēr ir izplatība, tātad tas saistīts ar telpas īpatnībām. Saspiežot telpu līdz punktam, līdz punktam sarausies ari viela, tad sarausies un apstāsies ari laiks. Viela, telpa ir pastāvīgas, stabilas informatīvas grupas. Tātad, no vienas puses, telpai un matērijai saspiežoties, saspiežas ari informācija, no otras puses, informācijas blīvums izraisa telpas saspiešanos un laika apstāšanos. Jo lielāks informācijas blīvums, jo lēnāk rit laiks. Cilvēks kā informatīvā sistēma var ietekmēt telpiskās un laika raksturlīknes sev apkārt. Izsekojot laika ietekmes īpatnībām un cilvēka organisma funkcijām un otrādi, var atklāt jaunas patiesības. Tātad sākt. vajag ar vienkāršām lietām: paskatīties, kas paātrina, bet kas palēnina cilvēka novecošanos, b- vispārzināms, ka spēcīgs pārdzīvojums var izraisīt strauju novecošanos. Tātad neprasme pārdzīvot stresu paātrina laiku, un tas ir slikti. Es atceros interesantu sarunu ar kādu meiteni: "Kad tuvojas draudīga situācija un es baidos no kaut kā, es paātrinu savu iekšējo laiku. Un tad man daudz vieglāk kontrolēt situāciju, bet menstruācijas sākas pāris dienu agrāk." Es atcerējos, ka kritiskos brīžos daudziem cilvēkiem paātrinās iekšējie procesi un viss šķiet palēnināts. Bieži tas palīdz izdzīvot. Bet tai pašā laikā es pamanīju: ja cilvēks pārkāpj augstākos likumus, viņš sāk ātrāk novecot. Ja ir agresija pret laiku, novecošana strauji paātrinās, to pavada slimības. Nožēla par pagājušo ir tiešā agresija attiecībā uz laiku un izraisa smagāku saslimšanu, tāpat arī bailes no nākotnes. Taču iekšējā agresija ne vienmēr izraisa ātru novecošanos, tiešas sakarības šeit nav.

Es atceros kādu pacienti, kurai 1982. gadā mēģināju palīdzēt. Es toreiz strādāju poliklīnikā Ņevas prospektā. Trausla 55-58 gadus veca sieviete stāstīja par savām problēmām. Es viņā mierīgi klausījos bez īpašām emocijām. Taču, kad viņa parādīja savu fotogrāfiju, es biju šokēts. Patiesībā viņai vēl nebija 40 gadu. Starp divām viņas parādītajām fotogrāfijām bija 2 gadu starpība. Vienā fotogrāfijā bija ziedoša, ļoti skaista sieviete, otrajā - vecmāmiņas, labākajā gadījumā, viņas mātes seja.

-    Jums ir milzīga agresija pret laiku, - es viņai saku. — Un cēlonis tam, kas ar jums atgadījies, ir laikā, kad jums bija 18-20 gadu.

Viņa ar pūlēm mēģināja atsaukt atmiņā tā laika notikumus, taču neko īpašu nespēja atcerēties.

-     Pirms novecošanas es sajutu, ka no saules pinuma izplūst enerģija, - viņa stāstīja. - Un nez kāpēc radās dziņa pēc vīriešiem, ilgas pēc mīlestības.

Ibreiz es redzēju tikai agresijas sakaru ar slimību, pūlējos atrast cēloni ne tikai viņā, bet ari viņas senčos pa sieviešu līniju. Taču, lai kā mēs centāmies, nekas neiznāca. Es domās bieži kavējos pie šī gadījuma. Beidzot otro grāmatu, apzinājos ne vien pasaulīgās, bet arī garīgās vērtības. Tad es mēģināju šo notikumu raksturot kā ārkārtīgas greizsirdības bloķēšanu. Viņas greizsirdība 90 reižu pārsniedza parasto līmeni. Izdzīvot šādā situācijā nedz šī sieviete, nedz viņas vīrs teorētiski nevarētu. Straujā novecošanās bloķēja vēlmi būt greizsirdīgam. Bet es nespēju saprast, kā greizsirdība saistīta ar laika paātrināšanos. Pēdējos mēnešos man arvien biežāk bija gadījumi, ka cilvēks, pieķēries laikam, aizskarot mīlestības un augstsirdības jūtas, izrādīja agresiju. Citiem vārdiem sakot, augstāko likumu pārkāpums izraisa laika paātrināšanos, un droši vien šīs sievietes dvēselē noticis liels augstāko likumu pārkāpums, saistīts ar greizsirdību.

Pie šīs tēmas es atgriezos 1995. gada rudenī. Manu kāju pirkstu āda sāka sāpēt un zaudēt jutīgumu. Spriežot pēc procesa dinamikas, es drīzumā varēju palikt bez kājām. Piedevām arī redze strauji pasliktinājās, parādījās tālredzība, kuras agrāk nebija. Es domāju, ka tas ir saistīts ar vecumu, un īpaši neuztraucos, bet ari tiem, kas bija manā tuvumā, ar redzi notika dīvainas lietas. Un tad es sapratu, ka nāk virsū kāds bīstams vilnis, taču es nespēju tam pretoties.

Pirmie sarežģījumi radās, kad mēģināju palīdzēt ar vēzi slimajam.

-   Jūsu slimības cēlonis - greizsirdība, - es viņam paskaidroju. - Jūs esat pieķēries mīļotajam cilvēkam. Lūdziet, lai mīlestība pret Dievu būtu jums augstākā laime, lāču, lai kā viņš nepūlējās, viņa greizsirdība mazinājās ļoti lēni.

-    Vai zināt, - es viņam skaidroju, - ir svarīgi saprast, ka visas pastāvošās vērtību sistēmas ir tikai līdzekļi mīlestībai pret Dievu. Visumā ir matērija, telpa un laiks. Pasaulīgās vērtības atbilst matērijai, garīgās vērtības - laikam.

Jūsu pieķeršanās garīgumam saistīta ar trešo posmu, ar trešo vērtību sistēmu - laiku. Tā ir mīlestība pret mīļoto cilvēku un apkārtējo pasauli. Jums tās ir absolūtas vērtības. Jūs kļūstat atkarīgs no savas mīlestības, bet tas savukārt rada agresiju. Mēs esam atkarīgi no mērķa un tiecamies uz to. Ja mūsu mērķis ir Dievs, mēs attīstāmies harmoniski, bet svētas jūtas pret visu Dieva radīto nevar būt mērķis. Lūdziet, lai mīlestība pret cilvēkiem un pasauli jums būtu līdzeklis ceļā uz mīlestību pret Dievu.

Jutu, ka esmu uz pareizā ceļa, un viņš sāka atveseļoties.

-   Vai tad mīlestība pret cilvēkiem ir kas slikts? - brīnījās paciente.

Tas ir brīnišķīgi, bet, kolīdz tā kļūst par pašmērķi, tā pārvēršas par savu pretstatu - naidu.

-    Lūk, - es saku, - patīkams jauns cilvēks ar bārdu un brillēm, pēc izskata zinātnieks filologs. Viņam piesprieda nāvessodu nošaujot, taču vēlāk to aizstāja ar mūža ieslodzījumu. Viņš nogalināja sievieti, bet pēc tam izvaroja un nosita viņas deviņgadīgo meitu. Saskaņā ar diagnostiku viņš nav piesaistīts nedz garīgām, nedz pasaulīgām vērtībām. Viņš pieķēries mīlestībai pret cilvēkiem.

Un, rau, viņš to zaudē, kļūstot par izvarotāju un slepkavu. Viņa upuriem ir analoģiskas programmas. Tāpēc jāizslēdz dvēseles pieķeršanās jebkam. Kad cilvēks periodiski «atgrūž» naudu - tas viņu ārstē. Arī periodiska attālināšanās no garīguma viņu ārstē. Un, ja viņš turklāt vēl tiecas pie Dieva, - tas viņu ārstē divkārt. Esmu dzirdējis, ka Serafims Sarovskis ilgi nevarēja atbrīvoties no rupjībām, viņš jutis, ka garīgās vērtības ir nesatricināmas. Cilvēkam periodiski «jāatgrūžas» no mīlestības pret cilvēkiem un jātuvinās Dievam. Es sapratu, kapec pastav sadistiskas un ciniskas anekdotes, kādēļ cilvēki dzimumakta laikā bieži piesauc «māti». Es pacientiem vienmēr esmu teicis, ka vaļsirdība, patiesums neļauj agresijai ielauzties dvēselē, tādējādi to sargājot no slimībām. Izrādījās, ka brīnišķīgs līdzeklis ir humors. Humors neatvairāmi grauj mūsu stereotipus, ieskaitot svētumu. Tautas teātru atklātie, ņirdzīgie joki ārstējuši labāk par visām zālēm.

Tagad rezumēsim. 1995. gada beigās es nospriedu, ka visas galvenās Visuma vērtības ir pārvaramas. Ārpus laika un telpas atrodas Dievs. Tātad, nokļuvuši ārpus laika, telpas un matērijas, mēs neslimosim. Matērija - tā ir daļa no Dieva, un tajā ir zināma mīlestības deva. Tfelpa arī ir daļa no Dieva, ar lielāku mīlestības devu. Tāpēc vakuums rada vielu vai, vienkārši izsakoties, gars rada matēriju. Laiks iekļauj sevī vēl lielāku mīlestības devu, tāpēc laiks rada telpu un matēriju. Es uzskatīju, ka manu pētījumu sistēma ir pabeigta, taču spējš notikumu pavērsiens parādīja, ka tā nav. Sāksim ar to, ka mans veselības stāvoklis smalkajā līmenī, ko es pastāvīgi kontrolēju, strauji pasliktinājās. Parastajā režīmā man būtu jānomirst jau novembra beigās vai decembra sākumā. Pats interesantākais bija, ka decembra sākumā atskanēja telefona zvani un cilvēki jautāja, kad notikšot manas bēres.

-    Vai zināt, - stāstīja kāda sieviete, - es eju ekstrasensorikas kursos, un mūsu vadītājs teica, ka Lazarevs esot miris. Es gribētu aiziet uz viņa bērēm un godināt viņa piemiņu.

Pēc dažām dienām atkal zvans, zvana dziednieks no Ziemeļiem.

-   Pasakiet Lazarevam, lai met visu pie malas un brauc pie manis, es viņu varu izglābt no nāves.

Drīzumā visi mirs no briesmīgas slimības. Lazarevs saslims un nomirs pirmais, bet viņš cilvēkiem darījis daudz laba, un man gribētos viņu glābt.

-   Patiešām, posies un brauc, - paziņa man sacīja. Tu pats teici, ka vari nomirt šai laikā, un tieši tagad atskan zvani ar to pašu informāciju. Es tev šodien pat nopirkšu biļeti, dodies pie šī dziednieka.

Tas viss pārāk līdzinājās patiesībai. Es viņu mierinu:

-    Iedomājies, ka viss šā cilvēka teiktais ir patiesība. Es braukšu pie viņa un izārstēšos. Bet ko darīt pārējiem? Bet, kad es sākšu mirt un ar savas metodes palīdzību atradīšu izeju, es varēšu palīdzēt miljoniem, tā kā nesteigsimies ar aizbraukšanu.

Es zvanu kādai pacientei un interesējos par viņas pašsajūtu.

-   Man kļuvis sliktāk, kaut gan visu laiku lūdzu Dievu.

-   Kā jūs lūdzāt?

-   Es lūdzu piedošanu par savu garīgumu.

-    Ne jau par garīgumu jālūdz piedošana, bet par to, ka jūs esat tam pieķērusies un izvirzījusi to par mērķi. Nauda, materiālie labumi - tā ir laime, un pēc tā ir jātiecas. Taču tiem nav jākļūst par dzīves mērķi - tas ir kaitīgi gan dvēselei, gan miesai. Garīgums ir vēl lielāka laime, tas padara cilvēku par Cilvēku. Bet tas ari ir lielāka nelaime, ja tas kļūst par dzīves mērķi un jēgu. Dzīves mērķis un jēga ir mīlestība pret Dievu, saplūšana ar viņu. Nepareiza lūgsna ne vien nelīdzēs, bet pat nodarīs ļaunumu. Slimība - uzkrātās agresijas sekas, bet agresija savukārt - aplamās vērtību sistēmas sekas. Tiklīdz cilvēks kaut ko, izne- mot Dievu, padara par dzīves mērķi un jēgu, dvēselē sāk uzkrāties agresija, kas izraisa nelaimes, slimības un nāvi. Patlaban to sajutīs ikviens, jo strauji aktivizējušies minētie procesi.

Pēc pāris dienām pieņemšanā bija interesants gadījums par to pašu tēmu - garīgumu. Kāds jauns cilvēks man stāstīja, ka viņa dvēselē iemājojis nelabais. Viņš esot bijis pie vārdotājām un ekstrasensiem - nelabo izdzinuši, bet uz īsu laiku. Nelabais čukst: "Nosit kādu, lec no balkona utt." Jaunais cilvēks pieceļas un sāk nervozi staigāt pa istabu, pēkšņi spalgi iekliedzas: "Neģēļi, kuņas bērni, nositīšu visus!" Pēc tam mežonīgas, neskaidras skaņas. Dūres vicinādams, viņš man tuvojas. Es vēroju viņu ar interesi. Man ir attiecīgas programmas gadījumam, ja dabūšu pa galvu. Taču puisis nomierinās un atsēžas krēslā man pretī.

-   Kas ir dzīves mērķis? - es viņam jautāju. Viņš rausta plecus.

-   Dzīves mērķis ir dvēseles mīlestība pret Dievu, tās vairošana. Bet iepriekšējās dzīvēs jums galvenais bija jūsu spējas, pilnība. Tikumība, taisnīgums, intelekts un spējas jums kļuva par absolūtām vērtībām. Jūs iedomājāties, ka garīgums un Dievs ir viens un tas pats. Jūs sākāt nicināt un nosodīt trulus, netikumīgus, neapdāvinātus un līdz pilnībai neattīstītus cilvēkus. Automātiski ieslēdzās dvēseles glābšanas mehānisms, un jūs sākāt zaudēt garīgumu jūsu uzkrātās agresijas dēļ. Tā kā jūs tam bijāt pārāk pieķēries, jūsu dvēselē stabili iemājojis sātans, tāpēc arī nelīdzēja nedz pūšļotājas, nedz ekstrasensi. Lūdziet, lai garīgums, tikumība, spējas un intelekts būtu līdzeklis kāpinātai mīlestībai pret Dievu. Katru dienu atkārtojiet: "Manas un manu pēcnācēju dzīves jēga, augstākā laime un piepildījums ir mīlestība pret Dievu."

-    Vai tad sātans atstās dvēseli? - viņš interesējās.

-    Nē, viņš tikai ieņems tam pienākošos vietu. Tas, ko saucam par «sātanu», īstenībā ir infekcija, kas aprij mūsu nepilnīgās dvēseles. Taču tā nepieciešama kā evolūcijas elements. Kad zinātnieki sāka novērot organisma šūnas, noskaidrojās, ka bez pastāvīga mikrobu uzbrukuma šūna pārstāj attīstīties. Mikrobi aprij nepilnvērtīgo šūnu, kas attīstās nepareizā virzienā. Tātad organismam jāizdzīvo, nevis pilnīgi iznīcinot mikrobus, bet gan, pilnīgojot tikumisko orientāciju. Mēs esam pieraduši uzskatīt, ka ļaunais ir sātans, labais - Dievs. Tā kā Dievs ir viss, viņš ir gan labais, gan ļaunais vienlaikus. Sātans - tā ir mūsu dvēselēs mītošā infekcija. Sairums organismam nozīmē nāvi. Bet vielmaiņa - tas arī ir sābrukums, tiesa, kontrolējams. Pilnīgi pātraucot vielmaiņu, t.i., sabrukumu, cilvēks ies bojā. Tāpēc lietas būtība ir tāda: nevis pārtraukt sabrukumu, bet gan to kontrolēt. Ļoti vienkārši. Jo cilvēks tuvāk Dievam, jo lielāku varenību un lielāku situācijas kontroles iespēju viņš saņem. Dievs ir mīlestība. Citiem vārdiem sakot, jo vairāk mūsu dvēselē mīlestības, jo stiprāk mēs pēc kāda laika pakļaujam sev apkārtējo pasauli, pārvēršot ļauno labajā.

Ārēji var apvainoties, strīdēties, sašust - tas nav bīstami. Galvenais, - lai iekšēji dvēsele izstarotu mīlestību. Tā ir māksla, ko uzreiz grūti iemācīties.

Kad pēc stundas ilga darba ar sevi jaunais cilvēks atgriežas istabā, es redzu, kā viņa dvēsele pamazām līdzsvarojas un sāk starot viņa pēcnācēju dvēseles.

Kādā pieņemšanā sieviete man uzdeva interesantu jautājumu:

-    Manu vectēvu nosita zibens. Pēc kāda laika vecmāmiņai kļuva slikti, un vinu aizveda uz slimnīcu.

Pēc stundas istabā ielidoja lodveida zibens un iespēra gultā, kur pirms tam gulēja vecmāmiņa. Blakusistabā uz spoguļa palikusi zigzaglīnija. Tā taču nav nejaušība?

-   Nav nejaušība, - es saku, apskatījis biolauku. Zibens, tāpat kā radiācija, stiprāk skar to, kurš pieķēries garīgumam. Garīgums - tā ir ari situācijas kontrole. Ja es garīgumu padaru par mērķi, tad, situācijai kaut mazliet destabilizējoties, mans lauks kļūst agresīvs. Biolauks pievelk agresiju. Jūsu vectēvam bija spēcīga neapzināta agresija pret viņa garīgo vērtību noniecinātājiem. Jūsu vecmāmiņai ir tas pats, tikai mazāk izteikts. Tātad, ja jūs iecietīgi izturaties pret truliem, nespējīgiem cilvēkiem un lūdzat Dievu, lai garīgums un pilnveidošanās būtu jums tikai līdzeklis ceļā uz mīlestību pret Dievu, - zibens un radiācija jūs ķers mazāk.

Stiprs, enerģisks cilvēks ar gribasspēku, pieredzi un intelektu var piedzīvot pilnīgu krahu Visuma vadošo likumu nezināšanas dēļ. Es par to iedomājos, apskatot kārtējo pacientu. Viņš lēni, ar pauzēm sāka savu stāstījumu.

-     Vēl nesen man bija daudz draugu. Mana uzņēmuma apgrozījums bija simtiem tūkstošu dolāru. Viss gāja lieliski. Tagad man nav draugu, ir ap 100 tūkstošu dolāru parāds, man ir piedzimis slims bērns. Es taču nekad nevienam neesmu vēlējis ļaunu, esmu dzīvojis pēc bībeles likumiem. Kur gan paliek taisnīgums?

-   Bībeles likumi - tie ir mīlestības likumi, un jūs tos pārkāpāt, cilvēkus bieži nicinādams un tiesādams. Nedrīkst nosodīt cilvēkus, kuriem maz naudas. Lūdzot par naudu, sāc nicināt tos, kuriem tās nav.

Tālab Kristus teicis, ka «kamielim vieglāk izlīst caur adatas aci, nekā bagātajam ienākt Dieva valstībā». Tas nozīmē, ka bagātnieks sliecas naudu padarīt par dzīves mērķi. Bet Kristus sacījis vēl ko: «Svētlaimīgi ir garā nabagie, jo tiem pieder Debesu valstība». īsāk sakot, garā bagātajiem ir lielāks kārdinājums padarīt garīgumu par dzīves mērķi un jēgu. Tāpēc, lūk, nav jānicina tie, kam maz naudas un garā nabagie, bet jūs to darījāt.

-    Jā! - tā vīrietis. - Es allaž esmu nicinājis i muļķus un nodevējus.

-    Bet jūsu bērns jau gatavs tos pat nosist, un viņa dvēsele ir naida pārpilna pret visu pasauli, tāpēc viņš slimo. Civilizāciju rada kultūra. Tas ir, garīgums rada naudu un materiālos labumus. Nauda jums ir dzīves mērķis - un jūs to zaudējat.

Izvirzot garīgumu par mērķi, jūs ari to zaudējat, 'likumība ir garīguma radīta. Tikumība rodas no mīlestības pret cilvēkiem. Bet mīlestību, ko dāvājam cilvēkiem, mēs saņemam no Dieva. Mīlestība pret Dievu rada mīlestību pret pasauli un cilvēkiem, pēc tam rodas tikumība, vēlāk garīgums, bet pēcāk tas, ko saucam par «civilizācijas labumiem». Padarot par mērķi tikai vienu no pakāpieniem, kas ved pie Dieva, jūs izjaucat kāpnes.

-    Sakiet, lūdzu, ko īsti nozīmē mīlestība pret Dievu? - jautā pacients.

-    Lūk, skatieties: viss atkarīgs no Dieva, taču Dievs ne no kā nav atkarīgs. Dievs ir mīlestība. Iedomājieties, ka jūs mīlat kādu cilvēku un jūsu mīlestību nekas nespēj ietekmēt - nedz nauda, nedz ģimenes stāvoklis, nedz sabiedriskais stāvoklis, nedz talantu trūkums, tikumība utt. Būt atkarīgam no kaut kā - tas nozīmē pieņemt. Mīlestībā galvenais — \ nevis ņemt, bet gan dot. Ja jūs turpināt mīlēt cilvēku, kas jūs nodevis un apvainojis, jūs mīlat viņā Dievu.

Ja jūs nebaidāties kļūt atklāts un nekādos apstākļos neapspiežat dvēselē mīlestības jūtas, jūs tuvojaties Dievam.

Ir vēl viens ļoti svarīgs moments: jo tuvāk Dievam, jo bīstamāk.

Sarunu biedra seja izstiepjas:

- Kā to lai saprot? Jo labāks alpīnists, jo bīstamāks ir viņa ceļš? Loģiski.

-Jo tuvāk Dievam, jo laimīgāks cilvēks, - es skaidroju. - Un tāpēc vēl jo sāpīgāks būs šīs laimes zaudējums, t.i., augot mīlestībai pret Dievu, jāorientējas ne vien uz jūtu bagātību, laimi un baudu, bet arī uz lielām ciešanām. Tāpēc Dievmātes svētbildēs atspoguļojas ne vien milzīgas mīlestības laime par jaundzimušo, bet arī ciešanas par viņa turpmāko zaudēšanu. īsāk sakot, Dievs ir ne vien laime, bet arī ciešanas. Precīzāk, Dievs ir ārpus laimes un ciešanām.

1995. gada novembrī man bija jālido uz Ņujorku. Tbr es biju aizņemts tikai ar ārstēšanu. Es jutu, ka man nepieciešams atslēgties un līdzsvarot situāciju, kas sākusi manāmi ļodzīties. Es domāju, ka otrā grāmata ir pilnīgi līdzsvarota. No šī brīža cilvēks,

attālinājies no pasaulīgā, «nemetīsies» pie garīgā un neizvirzīs to par mērķi. Viņš ies pie Dieva. Es cerēju aprobežoties ar otro grāmatu vien un uz pusgadu vai gadu aizmirst par psiholoģiju. Taču apkārt notiekošais lika saprast, ka atelpas nebūs. Nav pabeigta kāda svarīga tēma, kaut kādā veidā saistīta ar laiku, taču es nevaru saprast kā tieši. Pilnīga relaksēšanās no darba, kā es domāju, palīdzēs man šo tēmu «uztaustīt». Pirms aizbraukšanas pie manis ieradās divi smagi pacienti, kuriem mēģinu palīdzēt. Pirmais - desmit gadus vecs zēns, viņam ir asins vēzis; otrs - arī onkoloģiski slims vīrietis, turklāt ceturtajā stadijā.

Abu saslimšanas cēlonis - garīguma absolutizēšana. Zēnam tās ir spējas un intelekts. Pieķeršanās izraisa augstprātību un mazāk spējīgo nicināšanu. Viņš nicina tos, kas pazemo. Lai pūlos kā pūlēdamies, es nespēju mainīt viņa un viņa vecāku orientāciju, atlab- šanas nav. Kaut kas traucē, un es nekādi nespēju to «uztaustīt». Zēna stāvoklis aizvien pasliktinās. Vecāki godprātīgi strādā ar sevi. Taču viss iet uz grunti, ari ar otru pacientu. Es viņam skaidroju, ka saslimstības cēlonis - greizsirdība.

- Saprotiet taču, greizsirdība ir pastiprinātas privātīpašnieciskas jūtas, ģimene - tas ir pasaulīgs labums. Ja cilvēks zemesgabala dēļ sāk skaust, nicināt un nosodīt otru, tādā kārtā pieķeroties pasaulīgām vērtībām, viņš tāpat rīkosies ari ģimenē. Taču ģimene - tā ir ne vien pasaulīgā, bet arī garīgā labklājība. Ari garīgumu nedrīkst padarīt par mērķi. Iedomājieties situāciju. Man ir zemesgabals, un es padzenu to, kuram gribējies tur «nogruntēties». Es to daru tāpēc, ka tas ir mans īpašums, un tas ir normāli.

Bet tagad iedomājieties, ka es neieredzu cilvēku, kurš pastaigājies pa manu teritoriju, tas jau nav normāli. Un tagad stādieties priekšā, ka esmu gatavs nosist ikvienu, kas šķērsos manu zemes gabalu vai ies tam garām, - tā jau ir patoloģija. Tad, lūk, ja man zemesgabals ir absolūta vērtība, es esmu gatavs nosist jebkuru, bet, ja zemesgabals man ir līdzeklis, agresijas jau vairs nebūs.

Vīrietis, kuram ir vēzis, lūkojas manī un mēģina saprast sacīto. Viņš skaita lūgšanu, bet viņa pieķeršanās sievai, respektīvi, agresija pret viņu nemazinās. Diendienā tiekos ar viņu, drudžaini pūlēdamies situāciju līdzsvarot, taču nekas nelīdz. Ir kaut kas augstāks par garīgumu, kas vairo pieķeršanos sievai. Apsverot simtiem variantu, esmu secinājis: mīlestība pret tuvu cilvēku - tā jau pati par sevi ir vērtība Visumā. Un ģimenē iekļauti visi aspekti: ģimene kā pasaulīgā vērtība, ģimene kā garīga teritorija, ģimene kā mīlestības teritorija.

Jums mīlestības lauks pagaidām ir absolūta vērtība. Bet mīļotais cilvēks un mīlestība pret viņu, tāpat kā mīlestība pret ģimeni un bērniem, ir tikai līdzeklis mīlestībai pret Dievu.

Tikai nesagraujamais un mūžīgais var būt augstākais mērķis, citādi vienmēr rodas agresija. Mēs atvadāmies un norunājam tikties pēc manas atgriešanās.

Es, šķiet, esmu uzgājis galveno - trešo vērtību sistēmu - mīlestību pret cilvēkiem un pasauli. Es saprotu, ka cilvēki, izlasījuši pirmo un otro grāmatu, vairs nebūs piesaistīti pasaulīgajām un garīgajām vērtībām. Taču viņi var pieķerties mīlestībai pret cilvēkiem. Mīlestības jūtas pret cilvēkiem ir saistītas ar laika struktūrām. Es toreiz vēl nezināju, cik bīstama ir laika (mīlestības pret cilvēkiem) absolutizēšana.

Apjēgsme nāca vēlāk, Amerikā.

Manhetenā ir divi Pasaules ekonomiskā centra debesskrāpji dvīņi, ko cēluši japāņi.. Ejot pa Brodveju 100m attālu no šīm ēkām, uz vienas no fasādēm var redzēt gleznainu panno - uz skrituļslidām skrejošu cilvēku grupu. Šīs ēkas 5. stāvā man ir pieņemšana. Patlaban esmu sācis dziļāk diagnosticēt pacientus un saprotu, kāda ir amerikāņu psiholoģijas būtība. Kāds emigrants to aprakstījis šādi: amerikāņi - galīgi trula tauta. Viņiem dzīvē ir 2 - 3 mērķi. Galvenais - tā ir nauda. Tfe visi lūdz par naudu, visi to dievina. Otrs mērķis - paseksot, pierīties, iedzert. Par visu pārējo amerikāņiem nospļauties.

-      Vai jums neliekas dīvaini, ka ar šādām interesēm tauta diezgan labi dzīvo, zeļ un plaukst?

Viņš rausta plecus.

-    Naudu padarīt par mērķi ir grēks, vai ne? - es viņam saku.

-    Protams, - viņš atteic, - taču nauda man nav mērķis.

-    Protams, - es bilstu. - Lūk, ja nauda man ir absolūta vērtība, tad tā ir augstāka par visu. Tātad tā ir augstāka par mīlestību pret Dievu, augstāka par cilvēka dzīvi un galu galā es būšu gatavs nosist divus - trīs cilvēkus naudas dēļ. Es nonāvēšu jebkuru, kas tīkos pēc manas naudas. Mērķim jābūt nesatricināmam, un viss darbojas šā mērķa labad. Bet tagad iedomājieties: es par mērķi izvirzu garīgumu. Tātad tai paradīzei, ko esmu radījis, tikumīgai un taisnīgai, jābūt mūžīgai. Ideja, morāle un uz šī pamata radītie likumi jau ir augstākā vērtība, stāv pāri mīlestībai pret Dievu, pāri mīlestībai pret cilvēkiem un cilvēka dzīvei. Un tad es būšu gatavs nonāvēt ne vairs vienu, divus, trīs, bet miljonus, kas jau noticis sociālisma un fašisma laikā, kad kādas idejas vārdā valsts pārvērtās par gaļas mašīnu. Tātad garīgums ir daudz lielāka laime, bet arī nelaime, tam kļūstot par pašmērķi. Vislielākā laime esot mīlestība pret cilvēkiem un pasauli, tā domā daudzi. Taču, ja es mīlu visu cilvēci, bet tā nav attaisnojusi manas cerības, es būšu gatavs nonāvēt visu cilvēci. īsi sakot, tas, kuram mīlestība pret cilvēkiem ir absolūta vērtība, iet pretim apokalipsei.

Tagad no šī redzes viedokļa aplūkosim Ameriku. Šeit dzimst un iebrauc cilvēki, kuru dvēseles gatavas pārvērst garīgās vērtības un mīlestību pret tuvāko par absolūto mērķi. Tie ir ar garīgumu un mīlestību pārpilni cilvēki. Lai glābtu savu dvēseli no kolosālas agresijas, ja pietrūkst mīlestības un ticības Dievam, palīdz atteikšanās no mīlestības pret cilvēkiem un no garīgām vērtībām. Tālab par visa pamatu kļūst nauda, iedzīvošanās kāre. Arvien retāk cilvēki nonāk saskarē cits ar citu, jo kontakti attīsta garīgumu. Nauda kļūst svarīgāka par mīlestību pret otru cilvēku. Atteikties no mīlestības pret otru cilvēku un no garīguma var tikai tad, ja šīs bagātības ir par daudz. Domāt tikai par naudu un pasaulīgo labklājību var atļauties tikai tas, kam ir liels mīlestības un garīgo vērtību krājums. «No trim ļaunumiem izvēlas to mazāko,» - tā tas tiek dēvēts. Taču tagad šis laikaposms beidzas. Agrāk garīgās vērtības uzkrājās Austrumos, bet Rietumos tās realizējās. Ja senāk cilvēka garīgo vērtību krājuma pietika ne vienai dzīvei vien, tagad to var izšķiest dažos gados. Ņujorkā man ir arvien vairāk pacientu, kas atteikušies no garīguma un mīlestības pret cilvēkiem. Viņi jau paguvuši pieķerties pasaulīgām vērtībām, pasaulīgiem labumiem. Viņiem sākas smaga depresija, bet vēlāk fiziskas slimības. Viņi neapzināti jūt, ka padarīt par mērķi garīgumu un cilvēkmīlestību ir bīstami. Viņi sāk balstīties tikai uz pasaulīgām vērtībām, un atkal rodas problēmas. Lai kam viņi arī nepieķertos, viss sabrūk, rodas bezizejas sajūta. Šādiem pacientiem es skaidroju, ka viņiem nepieciešams pareizi veidot vērtību sistēmu, ka bez mīlestības pret Dievu viņiem neizdzīvot.

Es sēžu nelielā kabinetā Džostrītā un sarunājos ar kārtējo pacienti.

- Pēc kāda laika jūs piedzīvosit lielu nelaimi un slimības, - es viņai saku. - Jums darbojas milzīga pašiznīcināšanās programma. Jūs neizturējāt Dieva doto pārbaudījumu un nepieņēmāt viņa dāvāto attīrīšanos.

-   Vai zināt, - stāsta sieviete, - es nekad dzīvē neesmu izjutusi spēcīgas jūtas ne pret vienu. Pirms dažiem mēnešiem paziņa uzaicināja mani uz Ņujorku. Es sāku strādāt pie viņas par mājkalpotāju. Un pēkšņi - spēcīgas jūtas. Es neprātīgi iemīlēju kādu cilvēku un biju patiesi laimīga, bet tad sākās absurda teātris. Mana paziņa pēkšņi izmeta mani uz ielas, bez eksistences līdzekļiem. Vēl vairāk, vina piezvanīja uz Krieviju manai mātei un teica, ka man esot vēzis un es drīz miršot.

-    Un, - paciente tikko valda asaras, - tieši šai brīdī mīļotais mani nodeva. Viņš ne vien man nepalīdzēja, bet gan vienkārši nozuda. Kā to visu lai iztur?

-     Lai cik dīvaini tas ari nebūtu, visa notikušā vaininiece esat jūs pati, pareizāk sakot, jūsu nepareizā pasaules uztvere. Mīlestība pret mīļoto cilvēku - tās ir sienas, bet mīlestība pret Dievu - visa esošā pamats. Lielas sienas būtu jūs nonāvējušas, jo jūsu pamati ir par mazu. Amerikā piesaiste mīlestībai ir mazāk izteikta, tāpēc šeit jūs varējāt pārdzīvot šīs jūtas un turklāt neiet bojā, taču sienas tomēr daļēji izjuka. Ja jūs šo pasauli mīlat vairāk nekā Dievu, pasaulei jābūt cietsirdīgai un netaisnai pret jums, lai jūs atgrieztos pie Dieva. Ja jūs saglabājat mīlestību, neizrādot agresiju pret citiem un pret sevi, saikne ar Dievu kļūst ciešāka un notiek attīrī- šanās. Mīlestība pret otru cilvēku jums ir kļuvusi par mērķi tiktāl, ka kontakts ar Dievu sāka strauji mazināties, tas apdraudēja jūsu dvēseli. Glābt jūs varēja vienīgi ar tūlītēju mīlestības zaudējumu un ar apkārtējās pasaules cietsirdību pret jums. Jūsu māte saņēma apvainojošu zvanu, jo viņa nodeva jums vēlmi padarīt mīļoto cilvēku par augstāko mērķi un laimi. Tas, ko jūs uzskatījāt par katastrofu un nelaimi, patiesībā bija liela mēroga jūsu dvēseles glābšanas operācija. Cilvēki reizēm satiekas un iemīlas, vēlāk vai nu mirst, slimo vai ari aizvaino cits citu un izšķiras, bet pēc tam sāk slimot vai nomirst. Un visu šo laiku viņu biolauku struktūrās veidojas viņu bērnu dvēseles. Dvēsele ir mūžīga Dievišķā dzirksts un virsslāņi, ko veido vecāku mīlestība vairāku dzīvju garumā. Lai dvēsele pareizi veidotos, vecāki periodiski zaudē vērtības, tādā kārtā attīrot savu bērnu dvēseles ar mīlestību pret Dievu. Jo vairāk mīlestības pret otru cilvēku, jo pilnvērtīgāks būs bērns un vienlaikus jo sāpīgāka būs šīs mīlestības destabilizācija vai tās zaudējums, lāču tas ir obligāts priekšnoteikums, lai mīlestība pret mīļoto cilvēku «nesaaugtu» ar mīlestību pret Dievu. īpaši efektīva zaudējumu un ciešanu brīžos ir lūgšana, kurā cilvēks lūdz Dievu, lai viņš tam dāvā mīlestību pret Dievu kā augstāko laimi.

Nesen kāda sieviete lūdza mani izskaidrot viņas meitas nāvi.

-   Sakiet, kur ir mana vaina?

-   Dieva priekšā vainīgo nav - tas ir pirmkārt. Un, otrkārt, viņas nāves programma nenāk no jums. Tā bija personiska karma. Jūsu meita mirusi ne jau tāpēc, ka viņa izdarījusi ko sliktu, bet lai novērstu viņas iespējamo rīcību, kas varētu kaitēt pašas dvēselei. Nāve kā viņas dvēseles aizsardzība. Pēc kāda laika viņa varētu iemīlēt otru cilvēku, bet viņas nepareizā dzīves uztvere būtu visu sabojājusi. Pusgadu iepriekš viņai tika dots pārbaudījums, aizvainojot mīlestību un uzticības jūtas, taču viņa nav to izturējusi. Šī milzīgā meitenei nolemtā mīlestība būtu viņas dvēseli izkropļojusi, nevis attīstījusi.

Vēl viens interesants gadījums uzskatāmi parādīja, ka vēzi ārstē ar mīlestību pret Dievu, kad tā kļūst par mērķi un parādās, kad par mērķi kļūst mīlestība pret cilvēku.

-   Zināt, - stāsta kāds pacients, - pats es dzīvoju Floridā, bet mana meita Ņujorkā. Pirms dažiem mēnešiem viņai sākās sāpes kreisajā pakrūtē. Viņai izdarīja rentgenogrammu un konstatēja ļaundabīgo audzēju aizkuņģa dziedzerī vairāku dūru lielumā. Meitai piedāvāja operāciju un ķīmijas terapiju. Līdz kursa sākumam palikušas divas nedēļas. Meita ir lasījusi jūsu pirmo grāmatu. Viņa sāka skaitīt lūgšanas, gandrīz neko neēdot. Pēc divām nedēļām atkārtotajā rentgenuzņēmumā audzēja nebija. Ārsti bija šokā un nolēma, ka sajaukuši uzņēmumus.

-     Es jums paskaidrošu, kas noticis, - saku meitenes tēvam. - Pirmkārt, ļoti labi, ka viņa netika pie manis uz pieņemšanu, citādi viņa paļautos tikai uz mani, tas viņai būtu traucēklis darbā ar sevi. Otrkārt, aizkuņģa dziedzeris saistīts ar saskari ar mīļoto cilvēku. Pankreatīts, cukura diabēts, vēzis - tā ir pazīme, ka mīļotais cilvēks un mīlestība pret viņu kļuvuši par absolūtām vērtībām. Jūsu meitai kļūdainās vērtību sistēmas dēļ sāka strauji kāpt zemapziņas agresija un izveidojās audzējs. Treškārt, viņa saprata, ka var nomirt un tālab atmeta ar roku visam, ko līdz šim uzskatījusi par augstāko laimi. Lūdzot Dievu, viņa intuitīvi apzinājās, ka augstākā laime un dzīves saturs viņai ir mīlestība pret Dievu. Pazūdot agresijai, pazuda arī audzējs.

Sarunās ar pacientiem es bieži atkārtoju, ka , neviens ārsts, neviens dziednieks neārstē, bet vienīgi p alīdz izve seļoties, cilvēks pats top vesels, biolauka impulsam pastiprinoties, kas ar mīlestības palīdzību viņu tuvina Dievam.

Pirms dažām dienām izraisījās interesanta situācija. Man piezvanīja paziņa no Romas, sacīdama, ka pie viņas esot atbraucis mīļotais un pēkšņi sācis slikti justies.

-     Viņa stāvoklis draudīgi pasliktinās, vai jūs nenoskaidrotu cēloni?

-    Cēlonis ir ļoti vienkāršs, - es skaidroju. - Viņš jūsos ir ļoti stipri iemīlējies.

-   Vai tas vinu var nonāvēt?

-    Un kā vēl! - es atbildu. Jo lielāka pieķeršanās, jo spēcīgāka agresija. Tā var nonāvēt jūs, taču pavēršoties tā sāk nāvēt vinu.

-   Ko tad lai dara?

-      Pirmkārt, abiem skaitīt lūgsnas. Otrkārt, mazāk mīlestības un seksuālo kontaktu, bet, ja tie būs, tad - ar prezervatīviem. Tās pazemina jutīgumu un piesaisti mīlestībai pret otru. Starp citu, apgraizīšanas rituāls arī ir saistīts ar to.

-    Pie manis pieņemšanā bija jauns pāris, - es viņai stāstu. - Sievietei hronisks mastīts, ko vina nekādi nevar izārstēt. Vīram dzimumakta laikā urīn- kanālā un urīnpūslī momentāni sākas graizes.

-     Jums jāskaita lūgšana ne vien pirms ēšanas, bet arī pirms seksuālās tuvības. Atmetiet savstarpējās pretenzijas, tas rada pieķeršanos. Jūsu mīļotajam jāatsakās no pretenzijām pret visām sievietēm. Augstākā vērtība ir nevis mīļotais cilvēks, bet gan mīlestība pret Dievu. Es jūtu, ka mans sarunu biedrs ir šokēts. Situācija ļoti nopietna, viņa laukā ir nāves hieroglifs.

-      Izmantojiet savas iespējas, lūdziet Dievu. Nākamajā dienā paziņa man zvana.

-   Zināt, viņam kļuvis sliktāk, - izbīlī vina saka. -

Es tikko kā pārnācu mājās, bet viņš četras stundas nogulējis bezsamaņā. Es baidos, ka viņš nomirs. Slimnīcā šeit vinu nevar ievietot, bet man uz dažām dienām jābrauc uz Vāciju, baidos braukt.

-     Pirmkārt, viņam kļuvis labāk, jūsu mīļotā biolauka struktūrās nāves nav, otrkārt, jo vairāk jūs par viņu baiļojaties, jo lielāku ļaunumu viņam nodarāt, traucējot viņam izdzīvot. Griezieties pie Dieva, viņš jums sekos un izdzīvos. Nebaidieties un brauciet uz Vāciju, ja jūs aizbrauksit, viņam tas nāks par labu. Ja viņam lemts nomirt, viņu neviens neglābs, pat es ne.

-    Vai jūs nevarētu apskatīties? - ar skumjām viņa jautā.

-     Man nav tiesību to skatīties. Dodiet viņam klausuli, es ar viņu parunāšu.

Kamēr viņa nodod klausuli, es mokoši meklēju izeju. Man ir jāpilnveidojas, lai izzinātu pasauli un nokļūtu uz augstāka pakāpiena. Periodiski nāk gaismā, «uzpeld» karmiskie «netīrumi», ko pārvarot es lēni un mokoši nonāku pie jaunām atziņām.

Bet cilvēks taču atrodas uz nāves robežas, es viņam esmu vienīgā izdzīvošanas iespēja. Viņš pieķeras man, padara mani par mērķi, paņemot arī manus karmiskos «dubļus» un tos vairojot. Man viņam jādod precīza informācija, vienlaikus atgrūžot viņu, jo orientācija uz mani viņam var maksāt dzīvību.

-    Klausieties manī uzmanīgi, - es saku. Šobrīd jūs mirstat, jo galvenās jūsu vērtības ir tās, ko jūs redzat sev apkārt. Nāve atņem visas vērtības, un mēs attīrīti nokļūstam pie Dieva. Tātad, izdarot to, kas notiek, nāvei iestājoties, jums nebūs jāmirst. Atsakieties no visa, kam jūs bijāt pieķēries, domās atvadieties, iespējams, ka jums tas vairs nav vajadzīgs. Ja jums lemts mirt, jūs nomirsit, un es jums palīdzēt nespēšu. Es jums vairs neesmu vajadzīgs.

Nākamajā dienā jaunais cilvēks zvana atkal.

-   Es jūtos normāli, tam pat grūti noticēt, — viņš atzīstas.

Jūs sākāt pareizi būvēt vērtību sistēmu, tāpēc nemirsit. Lūdzu, atcerieties kādu svarīgu lietu, starp jums un mīļoto sievieti jābūt noteiktam atstatumam. Sākumā ir Dievišķā mīlestība, pēc tam - vīrieša mīlestība pret sievieti. Izjūtiet, ka jūs mīlat viņu kā māsu, kā meitu, kā māti, kā putnus un dzīvniekus, kā dabu ap jums, kā dieva radīto pasauli. Pati pirmā emocija: viņā jūs mīlat Dievu un tikai pēc tam visu manis nosaukto. Un tad, kad mīlestība aizies, cilvēks nomirs, nodos, piekrāps, jūsu iekšējās mīlestības jūtas paliks neievainotas. Vēlreiz atgādinu: neorientējieties uz mani.

-    Jā, es to jau esmu sapratis, -viņš atviegloti nopūtās.

-   Paldies Dievam.

Mēs šķiramies.

Mīlestībai pret cilvēkiem ir kolosāla vērtība, tā atraisa spējas, talantus; un, kad cilvēks sāk tos realizēt, viņā vienmēr skan mīlestības balss pret cilvēkiem, bet aiz tās vienmēr slēpjas galvenais - mīlestība pret Dievu. Ja tā nav, cilvēkam nav ļauts atraisīt savu talantu, lai viņš nepiemānītu savus cienītājus. Es sapratu, ar ko pievilcīga Edītes Piafas balss. 7-8 gadu vecumā viņa bija akla, un, cik es nopratu, akluma cēlonis bija mīlestība pret cilvēkiem un pasauli. Bet, mīlot pasauli vairāk par Dievu, sāc zaudēt redzi, lai mazāk pieķertos tai. Daudzi vecumā zaudē redzi, jo pārāk pieķērušies šai pasaulei. Un, kad sievietes Edītes dzimtajā pilsētā brīnuma gaidās aizlūdza par viņu, viņu varenā vienotība izdziedēja meitenes dvēseli, tāpēc viņa atguva acu gaismu. Tieši visu vērtību pārvērtēšana, tiecoties pēc Dieva, palīdz mums izjust apkārtējo pasauli.

Pieņemšanā kāds jauns cilvēks ilgi stāstīja par savām problēmām.

-   Pie kā tik es neesmu bijis: pie pūšļotājām, pie ekstrasensiem. Uz kadu laiku kļuvis labak, taču «ļauno aci» neviens nespēja noņemt.

-     Tā ir jūsu milzīgā zemapziņas agresija pret sievietēm. Vienkāršāk sakot, jūs esat neiedomājami greizsirdīgs. Jūsu dvēsele pārāk pieķērusies ģimenei, mīļotajam cilvēkam, vēlmei pēc bērniem no mīļotās sievietes. r Ib zaudējis, jūs kļūstat agresīvs. Atskatoties uz savu dzīvi, mainiet savu attieksmi pret cilvēkiem un raksturu.

Pēc mēneša viņš atkal ir pie manis pieņemšanā.

-    Es esmu sajūsmā, - viņš stāsta. - Man ir daudz labāk, es jūtu, ka neesmu piesaistīts attiecībām. Es iztēlojos, ka ar mani sastrīdējušies, mani nodevuši, bet es vairs neizrādu agresiju, mīlestība dvēselē paliek.

Jā, jūs vairs neesat piesaistīts attiecībām ar mīļoto cilvēku, t.i., garīgumam. Taču jūsu dvēsele pārāk pieķērusies mīlestībai pret cilvēkiem.

-    Es allaž esmu uzskatījis, ka tas ir labi, - viņš brīnās.

-    Mīlestība pret cilvēkiem ir ļoti liela laime un bagātība. Bet, ja mēs to vērtējam augstāk par mīlestību pret Dievu, tā pārvēršas par nelaimi. Mīlestība pret cilvēkiem nevar būt pašmērķis - tā ir tikai līdzeklis mīlestībai pret Dievu. Ja nauda cilvēkam ir mērķis, vina bērni dzimst trūkumā, lai attīrītu savas dvēseles. Viņiem Dievs naudu nedos, vai ari viņi paši atteiksies no tās, lai izdzīvotu. Ja vecāku mērķis ir garīgums, bērni dzimst neapgaroti vai paši atsakās no garīguma, negrib attīstīt garīgumu, spējas, tikumību. Ja cilvēks par pašmērķi padara mīlestību pret cilvēkiem, - viņi ir tie, kuru dvēselēs iemājojis velns. Vai ari viņi paši atsakās no mīlestības pret cilvēkiem, kļūstot par neliešiem un varmākām. Viņi nav piesaistīti nedz pasaulīgajam, nedz garīgajam. Visi

viņi pieķērušies mīlestībai pret cilvēkiem.

Pēc mēneša jaunais cilvēks parādījās atkal.

-Man viss ir normāli, bet radusies sajūta, ka es mazliet vampīrēju sievietes. Vai tā ir?

-   Jā, tā ir! - es atbildu. - Jums mīļotā sieviete vēl joprojām ir mērķis, bet ne līdzeklis. Mēs izmantojam mērķi, ņemdami spēkus no tā. Ja mūsu mērķis ir Dievs, viņš mums ir spēka un mīlestības avots. Tā ir rītausma. Bet, padarot par mērķi mīļoto cilvēku, spēku un mīlestību mēs paņemam no viņa, tā jau ir laupīšana. Tā mātes, neprātīgi mīlēdamas savus bērnus, neapzināti laupa viņiem veselību un laimi.

-       Tad jau iznāk, ka otra cilvēka mīlestība ir grēks?

-    Viss atkarīgs no samēra starp mīlestību pret cilvēku un mīlestību pret Dievu. Visums radies kā atsvešināšanās no Dieva. Jo lielāka atsvešināšanās, atgrūšanās, jo stiprākai jābūt mīlestībai pret Dievu, atkalapvienošanās vēlmei. Kāda jēga ir mītam par Ādamu un Ievu? No vienas puses, sievietes un vīrieša mīlestība pēcnācēju radīšanai, no otras puses, šī mīlestība it kā būtu grēks. Šīs mīlestības grēcīgums ir tur, ka tā var pārspēt mīlestību pret Dievu. Ja mēs kaut ko Visumā un visā esošajā padarām par mērķi, mūsu mīlestība pret to pārspēs mīlestību pret Dievu. Ja jebkura laime un viss esošais ir tikai līdzeklis ceļā uz mīlestību pret Dievu, tad, lai cik stipri mēs arī nemīlētu apkārtējo pasauli, mīlestība pret Dievu vienmēr būs stiprāka. Tas nozīmē, ka sabrukuma vietā būs attīstība.

Reiz pieņemšanā kāds vīrietis man jautāja:

-     Kad mēģinu lūgt Dievu, galvas labajā pusē rodas sāpes, kas izplatās pa visu galvu. Vai jūs nepateiktu, kāpēc?

-     Jūsu dvēselē vēl daudz pretenziju pret nepilnvērtīgiem cilvēkiem un apkārtējo pasauli. Nedrīkst tuvoties svētbildei ar aizvainojumu un nopēlumu sirdī, un aizlūgums arī neizdosies, ja būsit aizvainojuma un nicinājuma pilns. Sāciet ar grēksūdzi.

Es atcerējos interesantu gadījumu, par kuru man stāstīja kāda paziņa. Viņa sāka lūgties, atkal un atkal atkārtodama:

-    Dievs, es tevi mīlu par visu vairāk. - Un katru reizi viņu pārņēma mežonīgas galvassāpes. Tā ilga divus mēnešus.

Reiz vina iesaucās:

-     Dievs, es vienalga tevi mīlu par visu vairāk pasaulē, tikai nedari man sāpes. Sāpes pazuda kā nebijušas.

Oktobri pirms došanās uz Ņujorku man bija divi smagi pacienti, es par tiem jau minēju. Ārkārtīgi gudram, lāga puikam bija asins vēzis. Cēlonis - piesaiste spējām un garīgumam. Un otrs - onkoloģijas pēdējā stadijā. Mēģinot viņiem palīdzēt, es jutu, ka nevilšus stiprinu viņu pieķeršanos garīgumam, vēlmi padarīt mīlestību pret cilvēkiem un pasauli par pašmērķi. Biju pārliecināts, ka viss beigsies labi, bet kļūdījos. Pēc manas aizlidošanas vīrietim kļuva sliktāk. Vina izmocītā sieva man vairākkārt zvanīja uz Ņujorku, taču nekas nelīdzēja. Pēc nedēļas viņš nomira. Tad es pats sev jautāju: ja viņš nebija pieķēries trim galvenajām Zemes vērtību sistēmām, kāpēc tad viņš nomira?

Nu labi, viņš būs nodevis saviem bērniem mantojumā daudz «netīrumu», ko viņš nespēja noņemt, vai ari šai dzīvē izdarījis neprātīgu soli, par ko saņēmis atmaksu, vai arī nebūs līdz galam man noticējis, varbūt viņa rakstura inerce izrādījusies par lielu, un viņš nav paspējis pārliecināt savu dvēseli par to, ka mīlestība pret Dievu ir dzīves augstākā laime. Galu galā pēc gada vai diviem viņam būs no jauna jāpiedzimst, un viņa aiziešana no Zemes ir stingri noteikta. Tas viss varētu tā būt, bet es jutu, ka vēl kaut kas «baroja» slimību. No greizsirdības viņš nevarēja atteikties pilnīgi, bet tud būtu jāiziet ārpus laika struktūrām… Šīs struktūras rada laiku kā tādu. Un ari tās var būt par vērtību sistēmām, kurām vai' pieķerties, padarot tās par mērķi un dzīves jēgu. Bet kas jādara, lai nokļūtu ārpus laika, telpas un matērijas, nevaru iedomāties. Tiesa, pēdējā laikā es esmu «uzgājis» struktūru, pretēju laikam. Periodiski parādījās programmas - piesaistes šai struktūrai. Es mēģinu klasificēt šo struktūru. Zīmēju aplīti - tās ir pasaulīgās vērtības - matērija, pa labi otrs - garīgās vērtības - telpa. Tfelpa rada vielu, un vienlaikus tās pāriet viena otrā.

Tfelpas struktūrai mainoties, mainās arī vielas struktūra. Lielas vielu masas maina telpas struktūru. Zem tiem zīmēju trešo aplīti - tas ir laiks - mīlestība pret cilvēkiem un apkārtējo pasauli. Šo mīlestību izraisa garīgās un fiziskās vērtības. Nesen virs laika es uzzīmēju ceturto aplīti.

Tie ir fakti. Es nonācu emocionālā saskarsmē ar būtību, kas atrodas ārpus laika, tā pāriet laikā un laiks pāriet tajā. Tā kaut kādi ir pretstatīta laikam, bet kā? Es mēģinu atrast matērijas un telpas mijiedarbības analogus. Labākais piemērs šeit ir cilvēks. Visi procesi noris ātri. Ķermenis sabrūk - dvēsele dzīvo, citiem vārdiem, biolauka struktūras ir ilgstošākas par materiālām struktūrām. Biolauka stabilitāte ir lielāka par vielas stabilitāti. Es saku saviem pacientiem: apģērbs, dzīvoklis, nauda ir mūsu ķermeņa aizsardzība, stabili apstākļi tā attīstībai. Jo vairāk naudas, materiālās labklājības, jo lielāka stabilitāte un aizsardzība pret apkārtējo pasauli. Taču tīri fiziski stabilitāte noved pie degradācijas. Dinozauri ir izmiruši. Bet bruņurupuči, ieslēgušies pamatīgās bruņās, pārstāja attīstīties. Savu uzvaras gājienu sāka zīdītāji, kuriem liels svars, stipras bruņas, asi zobi bija otršķirīgi. Ātra pielāgošanās jaunajiem apstākļiem, pārmaiņas refleksu līmenī ļāva fizisko piemērošanos pārvērst funkcionālajā. Jo vairāk funkciju bija vienam vai vairākiem orgāniem kopumā, jo augstāka bija organisma pielāgošanās pakāpe. Informatīvā aizsardzība izrādījās stiprāka par fizisko. Organismu grupās garīgo struktūru attīstība bija aktīvāka. Stabilām īpatņu grupām bija lielākas izdzīvošanas izredzes, bet izrādījās, ka kolektīvai domāšanai ir savi mīnusi. Tā sliecas uz vienveidību, ir statiskāka par individuālo. Tāpēc bites, skudras un citas kopas, kur kolektīvais pilnīgi apspieda individuālo, apstājās savā attīstībā. Visperspektīvākā izrādījās ievirze, kur individuālā domāšana bagātināja kolektīvo, kur sadūrās divas spirāles. Tātad materiālā pasaule tiecas pēc daudzveidības, pēc mainības, garīgā pasaule - pēc vienotības un vienveidības. Garīgām vērtībām salīdzinājumā ar pasaulīgajām ir daudz lielāka stabilitāte. Tātad tās var labāk aizsargāt cilvēku, viņa dotības, intelektu, tikumību, augstākos ideālus. Garīgi bagāts cilvēks galu galā būs dzīvotspējīgāks par to, kurš orientējas tikai uz naudu un materiālajiem labumiem. Laikam savukārt ir lielāka stabilitāte nekā telpai un matērijai. Visumā augstākā stabilitāte un tātad galvenie informatīvie bloki atrodas laika struktūrās. Vienkāršāk, mīlestība pret cilvēkiem un šo pasauli, precīzāk, pret Visumu, rada vislielāko stabilitāti un līdz ar to ari augstāko laimi.

Tagad pāriesim pie ceturtās struktūras, kui*u es nesen «atklaju». Ja tā ir laika pretstats, tai vajadzētu iznīcināt laiku un tai pašā laikā tai jābūt ar lielāku stabilitāti, salīdzinot ar laiku. Es pūlējos sameklēt nosaukumu šai būtībai, beigās nosaucu to par haosu, sairumu, sagraušanu. «Haoss ir kārtības augstākā pakāpe,» mēdza teikt sentēvi. Haoss sagrauj tāpēc, ka tā sakārtotības pakāpe ir augstāka par kosmosa kārtību. Veidojās interesanta aina: augstāk par mīlestību pret cilvēkiem un apkārtējo pasauli atrodas sagraušanas spēki. Tā bija siena, kuru pārvarēt es nespēju. Man vairs nebija spēka, un es nolēmu uz kādu laiku atmest šo tēmu.

Un, lūk, es sēžu Manhetenas birojā. Man ir pieņemšana. Visi gadījumi ļoti vienkārši. Un tikai telefona zvans no Pēterburgas izsit mani no sliedēm. Zvana mans kolēģis.

-   Klausies, manam zēnam sākušās problēmas ar plaušām, nelīdz nekādas zāles.

-   Es aplūkoju dēla biolauku un redzu struktūru, ko nosaucu par «haosu».

-   Vai zini, - es viņam saku - šeit ir pieķeršanās kaut kādām augstākām struktūrām, kurām es vēl nezinu nosaukumu. Izmēģini vēl kaut ko, bet es no savas puses mēģināšu stabilizēt situāciju.

Pēc divām dienām viņš zvana atkal.

-    Es griezos pie kādas gaišreģes, viņa teica, ka dēlam vajadzīgas ķiploku vannas. Pēc šādas vannas viņš vēma, un it kā kļuva labāk, bet pēc tam atkal slrktāk.

Tās viss līdzinājās žņaugam. Atkal nokļuvu situācijā, kur viss, kas agrāk devis efektu, pēkšņi pārstāja darboties. Bet bērnam ir pasliktināšanās dinamika, tā nez kāpēc skaidri atgādināja nesen mirušā vēža slimnieka stāvokli. Kritiskajā situācijā mani glāba prasme visus spēkus pakļaut galvenajam mērķim- maksimāli saspiest informāciju par visu pagātni un nākotni. Informācijas blīvumam pārsniedzot noteikto līmeni, kvantitāte pāriet kvalitātē un dzimst jauna ideja. Atbilstoši šai idejai es klasificēju apkārtējo pasauli, radot jēdzienus, ar kuru palīdzību kontrolēju un pārvaldīju situāciju. Es drudžaini sāku atcerēties ar laiku un sagrāves spēkiem, t.i., ar haosu saistītos faktus.

Man Sibīrijā bija kāda interesanta saruna. Sarunu biedrs aprakstīja savu eksperimentu ar laiku.

- Es jau sen biju ievērojis, ka laika ritums ir neviendabīgs. Iedomājieties, zemē guļ liels daudzums metāla cauruļu. Kad ej tām garām, laiks saīsinās, šai sakarā mēs vēlāk aptaujājām citus cilvēkus un salīdzinājām subjektīvās sajūtas. Ari viņiem tas esot aizņēmis mazāk laika. Iznāk, ka caurulveida elementu lielais daudzums savienojoties palēnina laiku. Mēs veicām eksperimentus ne tikai ar apaļiem priekšmetiem vien. Mēs salikām kartona iepakojumus olām krautnē, zem tām sēdinājām cilvēku. Šai brīdī aparāti reģistrēja fizioloģiskā stāvokļa pārmaiņas, bija novērojamas ari ārējas pārmaiņas. Asinis pieplūda galvai, seja piesarka. Vienīgais, ko mēs nevarējām izskaidrot, kāpēc šādas konfigurācijas maina laika plūdumu.

Es teicu, ka man tas šķiet saprotams. Matērija, telpa, laiks ir vienots veidojums. Tas nozīmē, ka viena elementa pārmaiņas izraisa ari otra pārmaiņas. Liels matērijas daudzums ievērojami maina telpas un laika parametrus. Laika blīvuma maiņa izraisa materiālo objektu rašanos vai izzušanu un telpas raksturlīkņu pārmaiņas. Jebkurš objekts ar savu virsmu ietekmē telpu un laiku. Tālab ar virsmas palīdzību mēs varam iedarboties uz laiku. Vēl daži fakti: reiz es intereses pēc aizbraucu pie kādas pūšļotājas, kura ārstējusi ar lūgšanām un apvārdošanu. Viņa lūkojās cilvēkam acīs, sāka stāstīt par viņa dzīvi, pēc tam pateica, kas ar viņu var notikt. Dīvainā kārtā, neraugoties uz viņas primitīvo un rupjo valodu, viņas teiktais sakrita ar manas diagnostikas datiem. Pieņemsim, kādai meitenei es redzēju milzīgu iekšējo greizsirdību, kuras dēļ viņai bija problēmas personiskajā dzīvē un nevarēja būt bērnu. Pūšļotāja to skaidroja šādi:

-    Tēvi nomaitāja, mīļā, bērnu tev nebūs, nāc pie manis, padzersies manu ūdeni - kļūs labāk.

Es redzēju, ka šī zintniece iepriekšējā dzīvē dzīvojusi Tibetā un nodarbojusies ar garīgo praksi. Tas spontāni atraisīja viņas spējas šai dzīvē.

—    Es katru gadu braucu uz Altaju, - viņa stāstīja, lūr jānoiet 60 km līdz baznīcai, kur mēs lūdzam Dievu. Mēs, vienticībnieki, pulcējamies un ilgi ejam kājām. Pagājušo reizi mēs atnācām, aizlūdzām, gājām atpakaļ un pēc divām stundām ieradāmies vietā. Iznāk, ka mēs vienā stundā bijām nogājuši 30 km. Visi bija neizpratnē, un tā mēs nospriedām, ka Dievs mums devis šādu uzdevumu. Es pārskatīju, kāpēc tā notika. Izrādās, laiks ir ritms. Un ar ritma palīdzību mums vieglāk pārvaldīt laiku. Cilvēkam vairākas stundas ritmiski ejot, tas, par ko viņš domā, dziļāk iespiežas zemapziņā. Ja viņš ejot domā par Dievu un sāk iekšēji lūgties, gatavojoties lūgšanai ceļa galā, viņa laiks spēji palēninās. Lūk, kāpēc svētceļnieki gāja kājām. Un palēninājās ne vien subjektīvais, bet ari objektīvais laiks. Tāpēc iekšējā pasaule, kurā cilvēks dzīvo, elpo, ēd, kustas, iespaido laika procesus, tātad ari veselību. Apģērbs kā virsma, apģērba fasons un konfigurācija var ietekmēt cilvēka veselību. Tātad ari telpa, kurā cilvēks dzīvo, šīs telpas telpiskā un virsmas organizācija pozitīvi vai negatīvi iespaido cilvēka veselību. Vienkāršāk sakot, logu forma, mēbeļu novietojums dzīvokli, telpu plānojums, kurās mēs dzīvojam, tieši saistīts ar mūsu veselību. Tas nozīmē, ka ne vien iekšējie, bet ari ārējie apjomi - ēku fasādes, rajonu un parku, dievnamu un sabiedrisko būvju plānojums var ietekmēt pilsētas likteni un fizisko veselību. Bet tas viss saistīts ar laiku, sakārtotību.

Bet kā tad ir ar sagrāvi? Kā to var saistīt ar cilvēka veselību? Un atkal es sāku analizēt. Slimība ir zināmā mērā organisma destabilizācija, tā funkciju sagrāve. Bērnībā es pastāvīgi biju saaukstējies un manīju, ka slimības laikā ievērojami uzlabojas oža tin garša. Organisms it kā atjaunojas, paaugstinās jutīgums. Reiz imunitātes stiprināšanai man izdarīja pirohanāla injekcijas, strauji paaugstinājās temperatūra, sākās fiziskas sāpes, pēc tam es sajutu zināmu atjaunināšanos. Tiklīdz organisms pierada pie šīm zālēm, efekts pazuda. Tātad destabilizācija bremzē laiku un rada atjaunināšanās efektu. Organismam augot, notiek spēcīga fiziska pārgrupēšanās. Tas, savukārt, ietekmē laika procesus. īpaši spēcīgs uzliesmojums - destabilizācija notiek pubertātes laikā. Tad laika blīvums ir maksimāls. Tāpēc pusaudža gadi iekšēji nosaka viņa spējas un visu turpmāko mūža gājumu. Tālab, praktizējot dziļās destabilizācijas metodes, mēs varēsim palēnināt novecošanos, tādējādi pārvēršot sagrāvi radīšanas procesā. Taču šādai destabilizācijai nepieciešama kontrole - mīlestības deva mūsu dvēselē. Dievs radījis Visumu. Dievs ir mīlestība. Tātad jebkura destabilizācijas procesa vadīšanai jātuvojas Dievam un jāpalielina mīlestības daudzums dvēselē. Tātad vispirms - mīlestība, pēc tam - destabilizācija. Iznāk, ka topošā bērna dvēsele pirms apaugļošanās, savienojoties ar Dievu, saņem viņa karmai atbilstošu mīlestības devu. Un, ja, piedzimstot, attīstoties un mijiedarbojoties ar apkārtējo pasauli, destabilizā- cija pārsniedz viņam dāvāto mīlestības devu, sākas slimības, sakropļojumi, nāve. Tātad sagrāve - tās tomēr ir sienas, bet pamati ir mīlestība.

Vēl viens fakts. 1995. gada pavasarī es ar draugiem aizbraucu uz Ziemeļkaukāzu - uz Tfeberdu. 1\ir mēs apmeklējām narzāna avotus. Kādu vakaru mēs sēdējām un runājām par to, ka ar minerālūdeni ārstē dažādas slimības. Man ienāca prātā, kad iziešu visas garīgās attīrīšanās pakāpes, būs jāizmēģina fiziska iedarbība. Tfeiksim tā: bez vārdiskās un emocionālās iedarbības būs jāmeklē arī citi paņēmieni.

Pieņemsim, cilvēks dievnamā lūdz Dievu. Taču uz viņa iekšējo stāvokli iedarbojas ne vien lūgšana, bet ari dievnama forma, telpa, priekšmetu novietojums, to forma utt. Tātad cilvēks var vairot mīlestību savā dvēselē, ne tikai pārskatot vērtību sistēmu, bet ari mainot domāšanas, elpošanas, kustību, ēšanas ritmu.

Mans ceļabiedrs atceļā man pastāstīja par neparastajiem minerālūdens avotiem kādā Kaukāza ciematā. Katrs avots ārstējot noteiktu slimību. Viens - redzi, otrs - locītavas, trešais - zarnas. Efekts pārsteidzošs. Pāris dienu laikā redzi zaudējušie to atkal atgūstot. Es viņam palūdzu parādīt man ūdeni, ko viņš dzēris, lai ar viņa lauka palīdzību «uzietu» avotu biolauka struktūras. Es zināju, ka saņemtā informācija būs pavirša, bet man bija nepieciešams saprast pamatprincipu.

Ūdens ir lielisks informācijas uzkrājējs. Plūzdams cauri kalnu iežiem, tas uzsūc informāciju, kas vēlāk ārstē. Kaukāzā ir nogulumu ieži. Tā ir bijušā okeāna gultne. Nav izslēgts, ka ūdenī iekļautās programmas saistītas ar ūdenī un okeāna dibenā mītošo organismu dzīvības procesiem. Rezultāts bija negaidīts. Es biju iedomājies, ka ūdens ir dzīvības pārpilns, tāpēc cilvēks izveseļojas. Ūdens saturēja informāciju par nāvi. Izrādījās, šie avoti sniedz informāciju par daudzu dzīvo būtņu bojāeju, t.i., ūdenī bija iekodēta nāve.

-    Klausies, te ir interesants paziņojums, - saka kolēģis, man ienākot Parapsiholoģijas akadēmijā. - Pēc tavas ārstēšanas jauniete nokļuvusi psihiatriskajā klīnikā. Zvanīja viņas māte un atstāja informāciju autoatbildētājā.

-       Jums jāzina, kas notiek ar Lazareva pacientiem, mēs vairākkārt gājām uz seansiem, bet nesen meita nokļuva psihiatriskajā klīnikā.

-    Vai telefona numuru viņa ir atstājusi? - es interesējos.

-   Jā, šeit ir.

Es sievietei zvanu, viņa nosauc meitas vārdu, un es mēģinu noskaidrot situāciju. Meitas slimības cēlonis saistīts ar viņas dēla stāvokli. Viņš var nomirt, cēlonis - greizsirdība. Es apskatu jaunās sievietes biolauku, viņai tas ir harmonisks. Tātad dēla dvēsele nav attīrīta, tur tā vaina.

-   Vai es jums teicu, ka jūsu meita ir greizsirdīga?

-   Jā, jūs to esat teicis, viņa strādāja ar sevi, viņai kļuva daudz labāk. Bet nesen - straujš pasliktinājums.

-   Vai es jums neteicu, ka jums jāaizlūdz ne vien par meitu, bet arī par mazdēlu?

-   Jā! Mēs ar meitu lūdzām.

-    Klausieties manī uzmanīgi. Ja es jums sacīju, ka jūsu dzīves «pārskatīšana» un lūgšana ir smags darbs, tad tā arī ir. Ja teicu, ka jūsu mazdēla dvēseles attīrīšana prasīs daudz vairāk spēka, tad tas tiešām tā ari ir. Jūs manus vārdus neņēmāt nopietni un jūsu meita arī. Izdzīvošanas izredzes mazdēlam joprojām ir minimālas. Tās, ko jūs ar meitu nemācējāt attīrīt, vai nu nonāvēs mazdēlu, vai arī atgriezīsies atpakaļ pie autoriem - mātes un pūšļotājas. Nemeklējiet cēloņus citos. Strādājiet vien tālāk.

Sieviete noliek klausuli. Es domās pārcilāju visus gadījumus. Kad cilvēks ārstējas pie ekstrasensiem, var būt pasliktināšanās, saistīta ar programmu rezonansi. Ja dziednieka dvēsele kaut kam pieķērusies, bet pacientam līdzīga pieķeršanās ir slimības cēlonis, šāds dziednieks pacientu neizārstēs. Daudzu reliģiju pamatlicēji bija cilvēki, kuru mērķis bija tikai mīlestība pret Dievu. Tas harmonizēja un ārstēja viņu sekotāju dvēseli un miesu.

Nesen pieņemšanā man bija interesanta saruna ar meiteni.

-   Jūsu dvēselei mērķis ir vēlme gūt bērnus, jaunrade, mīļotais cilvēks un mīlestība pret viņu. Jūs neciešat pazemojumus. Iepriekšējā dzīvē tāpēc jums nomira dēls. Arī šai dzīvē viņam jāpiedzimst. Ja grūtniecības laikā vai pēc piedzimšanas viņš nomirs, jūs par to atbildēsit. Pirms apaugļošanās un grūtniecības laikā jums būs jāpieņem aizvainojumi un pazemojumi. Jo stiprāk jūsu dvēsele tieksies pēc Dieva, jo vieglāk jums būs izturēt pārbaudījumus un glābt bērnu.

Meitene man uzdod negaidītu jautājumu:

-    Vai zināt, es biju pie ekstrasensa, sievietes, vina man teica, ka es varot ārstēt bērnus. Reiz es va- rēju noteikt diagnozi un pateikt, kā ārstēt. Tas man bija pilnīgi negaidīti. Un tad vēl kāds dziednieks, pie kura es nejauši nokļuvu, sacīja, ka man ir dotības. Vai es varu pilnīgoties slimnieku ārstēšanā?

-    Es jums ieteiktu nesteigties. Jebkura dziedniecība ir ārstēšana ar mīlestību, ja tās krājums nav pietiekams, cilvēks nevar būt dziednieks, es domāju - profesionālā ziņā.

-   Sakiet, vai dotības dziedniecībā ir katram cilvēkam, tāpat kā spējas mīlēt?

-     Jebkuram cilvēkam ir it kā divi mīlestības slāņi, pirmais - virsslānis - veidojas saskarē ar kaut ko un ir atkarīgs no mīlestības objekta. Šīs jūtas, tāpat kā visas pārējās, ir Dievišķā mīlestības jūtu radītas. Dievs taču ir neatkarīgs un visa radītājs, šī mīlestība staro kā saule, nekam nepakļaudamās. Bet jūsu iekšējā mīlestība atkarīga no mīļotā cilvēka, vēlmes dzemdēt bērnus, no jaunrades un radītspējas. Šos «netīrumus» jūs uzņemsit sevī. «Netīrumi» pielīp tieši tam, kam jūs pieķeraties. Jūsu orientācija uz bērnu radīšanu, jaunradi, uz mīlestību pret cilvēkiem un pasauli kļūs vēl stiprāka. Un tad jums laupīs iespēju dzemdēt bērnus, radīt. Tā var būt neauglība, dziedniecības spēju zaudējums, smaga slimība utt. Ikvienam cilvēkam ir brīži, kad, pieķeroties kaut kam, dvēsele «lido» pāri viņam un sāk izstarot mīlestību. Šai laikā cilvēks var palīdzēt citiem, nepaņemot «netīrumus». Taču tas notiek gaužām reti.

Es atkal atgriežos pie savas tēmas. Man mirst pacienti, un es tiem nespēju palīdzēt. Maniem darbiniekiem slimo bērni, bet es nevaru saprast, kas par vainu. Situācija kļūst arvien sliktāka. Šeit ir vajadzīga maksimāla koncentrēšanās, jāievāc pēc iespējas vairāk informācijas, vēlāk to strauji «saspiežot». Informācijas blīvumam augot, notiek tās sabrukums. Ja mīlestības nepietiek, var sajukt prātā. Ja mīlestības netrūkst, sabrukums, sagrāve pāriet jaunradē, jaunajās idejās. Mīlestības uzkrāšanai dvēsele «jāatrauj» no visa, kam tā pieķērusies. Pār mani nāk nepatikšanas, neveiksmes, pazemojumi. Ļoti labi. Ir ļoti bīstama situācija. Pēc šāda divus mēnešus ilga viļņa es parasti uzreiz spēju atrisināt problēmu. Izanalizējis to visu, es sapratu, kāpēc radoši cilvēki sliecas uz risku, uz ekstremālām situācijām, kāpēc viņi bieži maina ierasto darba režīmu, dzīves ritmu, kāpēc viņi ir tik mīlestības pārpilni. Jo vairāk cilvēka dvēsele atsakās no visa, kam tā ir piesaistīta, jo lielāks mīlestības daudzums atbrīvojas. Lūk, kāpēc daudzajās slepenajās skolās ar halucinogēnu, cietsirdīgu ierobežojumu un pārbaudījumu palīdzību ļoti bīstamās situācijās cilvēku «iešūpoja» līdz tādai pakāpei, ka viņš varēja veikt kvalitatīvi jaunu lēcienu, izrāvienu. Ja cilvēkam iedzimtās mīlestības rezerves ir pietiekamas, piemēram, ja iepriekšējā dzīvē viņš bijis dziļi ticīgs un labsirdīgs, viņš izturēja šos pārbaudījumus un guva panākumus. Bet tādu nebija daudz. Tāpēc skolēnu atlase bija diezgan stingra, un daudzi vai nu gāja bojā, vai arī tika padzīti no skolas.

Laika un sagrāves tēma nebija man pa spēkam, es to jutu. Jautājuma risinājumam jābūt kaut vai vispārīgā plāksnē. Un atkal atmiņā nāk dziednieciskie minerālavoti. Caur zarnām informācija iedarbojas uz zemapziņas dziļumslāņiem. No vienas puses, cilvēks saņem informāciju par sabrukumu, tas bloķē viņa piesaisti apkārtējai pasaulei, bet no otras - viņš saņem informāciju par mīlestību sairstošās struktūrās. Zemapziņā sākas tie paši procesi, kas notiek, nāvei iestājoties, un lūgšanu laikā. Mēs visi lietojam pārtikas produktus, kas savā vairumā ir rūgšanas rezultāts. Kāda sieviete man stāstīja par delikatesi - melnajām olām. Vairākus gadus zemē nogulējusi ola iegūst neatkārtojamu garšu un ir delikatese. Cilvēkam dzerot savu urīnu, spriežot pēc visa, sabrukuma informācija iedarbojas analoģiski minerālūdenim. Esmu dzirdējis, ka dažas slimības tika izārstētas, ja cilvēks gulējis kūtsmēslos vai zemē. Ārstnieciskās dūņas acīmredzot ir ar tādu pašu efektu.

-    Klausies, man sāk sāpēt locītavas un nekādi netieku vaļā no iesnām, - pirtī sūdzas mans paziņa.

-   Greizsirdība, - es skaidroju.

-     Vai tu re! - viņš brīnās, - kaut kā nebiju pamanījis.

-   Tev tikai tā liekas, bet tas ir iekšā.

-   Bet kāpēc sāp aizkuņģa dziedzeris?

-     Aizkuņģa dziedzeris - tās ir attiecības ar mīļoto cilvēku.

Viņš aptausta kakla lejas daļu.

-   Bet kāpēc sāpes kumbrā?

-   Aizvainojums pret sievietēm.

-    Labi, es gleznoju, bet pēc tam ir stipras sāpes gurnā.

-     Tā ir savas mīlestības nomākšana aizvainojumu dēļ pret sievietēm.

-   Kāpēc tieši šobrīd?

-    Ifev tuvojas nākamo bērnu dvēseles. Tagad ir pavasaris, pastiprināta saikne ar nākotni, rudenī - ar pagātni. Ja tur kādi «netīrumi» vai grēki, tad attiecīgi rodas problēmas. Un, spriežot pēc visa, ko esmu uzrakstījis pirmajā grāmatā par cilvēces pašiznīcināšanās programmu iedarbināšanu, 1995. gada beigās tas jau tiešām sācies. Tā kā apjomi ir lieli, to uzreiz nemana. Vērojams negatīvo procesu pieaugums.

-    Nu, labi, Dievs ar viņu, - saka paziņa, - tu sacīji, ka pieķeršanās mīļotajam, ģimenei, liekas, rada greizsirdību. Bet piesaiste jaunradei un greizsirdība enerģētikā ir viens un tas pats, greizsirdīgs būdams, es pieķeršos jaunradei un varu zaudēt radošās spējas?

-   Protams.

-     Ko vēl var darīt, bez tā, kas rakstīts tavā grāmatā?

-    Reizēm «atslēgties» no situācijas, lai dvēsele «nesaaugtu» ar vērtībām. Lūk, skaties, mākslinieks strādā, tad visu pamet un nododas žūpošanai — un normāli rada. Bet, strādājot pastāvīgi, viņš var zaudēt savu radošo potenciālu vai sajukt prātā, var izjukt personiskā dzīve, t.i., viņš var zaudēt mīļoto sievieti un tuviniekus. Ne velti Renesanses laikmetā mākslinieki devuši bezlaulības solījumu. Mums laiku pa laikam jāšķiras no mīļotajiem cilvēkiem, no iemīļota darba. Jo stiprāka būs «atslēgšanās», jo labāk veiksies jaunrade.

-   Bet kā ar dzīvi? - sarunu biedrs vaicā.

-    Jogā ir tāda poza - šavasana, līķa poza - labākā meditācijas poza. Ne velti tai ir šāds nosaukums. Relaksēšanās, ierobežota elpošana, nošķiršanās, austrumu cīņu tehnika, kur elpošana, kustības, maksimāla «atslēgšanās» no ierastajām situācijām notiek, koncentrējot uzmanību uz citiem objektiem, ir noderīgas jaunradē un personiskajā dzīvē. Nu, un, protams, pirts.

-   Mēs taču sēžam uz lāvas! - viņš priecīgs iesaucas, pastiprināti perot sevi ar slotu.

-     Kāpēc pēc pirts dzer degvīnu? Lai pilnīgāk atslābinātos?

Es sāku stāstīt, kā pirms divdesmit gadiem labā pērties gribētāju kolektīvā pulcējās sešu līdz astoņu cilvēku grupa. Pirmās divas stundas katrs pērās kā gribēja. Pēc tam bija pusstundas pārtraukums, dzēra sulu un sarunājās. Tad vienu cilvēku noguldīja lāvas telpā uz grīdas un visi, pēc kārtas mainoties, viņu pēra līdz pagurumam, pēc tam pieci seši cilvēki vienlaikus masēja, pamatīgi «izmīcot» viņa muskuļus.

Kad viņš nespēja pacelt pat rokas, viņu veda pie baseina un vadāja apkārt piecas minūtes. Pēc tam atkal guldīja uz lāvas un no bļodām lēja virsū siltu, pēc tam vēsu, karstu un aukstu ūdeni. Pēc tam pāris reižu - gandrīz verdošu un tūlīt pat — ledainu ūdeni, pēc tam vairākkārt siltu, 'fikai tad šo cilvēku lika mierā. Kādas trīsdesmit minūtes viņš gulēja bezmaz nesamaņā. Šādu sešu stundu pēršanos varēja izturēt tikai puse no kompānijas, bet sajūta bija tāda, it kā būtu no jauna piedzimis. Sarunā iesaistās blakussēdētāji.

- Zināt, kāds cilvēks stipri pērās un pēc tam nomira.

-Vīri, atcerieties trīs pamatnoteikumus, - es svinīgi paziņoju, - lai pirtī sirds neapstātos un organisms izturētu slodzi, ārā jāatstāj slikts garastāvoklis, nožēla par pagātni, bailes no nākotnes. Uz lāvas nelamāties un maksimāli atslābināties - tas taupa enerģiju. Otrs pamatprincips: pirtī jāiet regulāri, un tad organisms būs pieradis pie pārslodzēm un viegli tās pārvarēs, tas paaugstina imunitāti pret citām pārslodzēm un ciešanām vispār. Trešais - nomirt pirtī ir goda lieta. Pārējie smejas, kāds pielej ķipī piparmētru pilienus un uzmet garu.

Atceros kādu nesen dzirdētu notikumu.Kāda sieviete ieberzēja paralizēto vīru ar medu, pēc tam aizvilka viņu uz pirti un nežēlīgi pēra ar slotu. Pēc diviem mēnešiem viņš sāka staigāt. Slimība - tas ir nepārciestais stress. Mēs nespējam pārvarēt stresu, ja dvēselē ir maz mīlestības. Šī sieviete dāvāja vīram vislielāko mīlestību un stresu, iemācīja viņam jebkurā situācijā saglabāt mīlestību. Manuprāt, jo vairāk mēs domāsim par mīlestību, jo mazāk būs jādomā par tabletēm.

Es atcerējos kādu interesantu sarunu 1995. gada pavasarī. Pie manis darbnīcā ienāca kāds cilvēks, kas dzīvoja Kamčatkā. Viņš man sāka stāstīt par dīvainām parādībām, kas tur bieži notiek.

-     Vulkāna izvirduma laikā ievērojami mainās tādi jēdzieni, kā «laiks», «telpa», «gravitācija». Man ir videofilma, kur redzams, kā vulkanologs glābjas no akmens, kas ripo pa nogāzi. Vulkanologs skrien lejup, pēc tam pa kreisi, tad pa nogāzi augšā. Akmens šim pakaļ un nosit viņu.

-    Mums ir avoti, - vīrietis stāsta, - kas atjauno redzi. Ir avots, kurā izpeldējušies pat paralizētie sāk staigāt. Ir kāda vieta, kur nedrīkst nakšņot, jo cilvēkam rādās halucinācijas un viņš var sajukt prātā.

Es skatos, ar ko tas saistīts, - cēlonis atrodas zem augsnes. Es mēģinu smalkajā līmenī palūkoties, kas par vainu. Magmātiskiem iežiem ir informatīva ievirze. Informācija bieži ir vektors. Kad ieži savijas spirālē vai gredzenstruktūru sistēmā, tie sāk mainīt telpas un laika parametrus. Diezgan ievērojami mainās magnētiskā lauka spriegums. Ja šie ieži atrodas tuvu zemes virsmai, tad dzīvie organismi nokļūst to iedarbības zonā.

-     Vai zināt, - stāsta mans sarunu biedrs, - Mums ir vieta, kur laika ritums pilnīgi cits. Elektroniskie un mehāniskie pulksteņi tur apstājas. Vietējie iedzīvotāji, itelmeņi, sākumā baidījās no šādām vietām, uzskatīdami, ka tās ir ļauno garu apsēstas, bet vēlāk sāka tās izmantot savā labā. Pieņemsim, vairāki cilvēki gāja uz noteiktu vietu, kas prasīja zināmu vīrišķību, rīta pusē viņiem atraisījās gaišredzības spējas un viņi sāka redzēt nākotni. Pēc vairākkārtējas uzturēšanās šādās vietās dažiem cilvēkiem atklājās neparastas spējas. Piemēram, vajadzēja ganīt ganāmpulku vietā, kur bija daudz čūsku. Cilvēks gāja turp un ar buršanu tās padzina. Uz pāris stundām ganības bija pilnīgi brīvas no čūskām. Ganīšanai beidzoties, cilvēks atkal tās «atbūra» atpakaļ.

Es izpētīju, kāpēc buramvārdi tā iedarbojas uz dzīvu būtņu uzvedību. Vārdiski izteikta informācija, turklāt ar milzīgu gribasspēku, iedarbojas uz visu Visumu. Tās iedarbības pakāpi nosaka mūsu tuvība Radītājam. Iekšējā, dziļākajā līmenī kontakts ar Dievu visiem cilvēkiem ir vienāds. Bet, lūk, ārējā - starpība ir diezgan ievērojama. Tas ir, cilvēka mīlestības ārējam slānim ir dažādas pakāpes atkarībā no apkārtējās pasaules, bet iekšēji mīlestība ne no kā nav atkarīga. Dziļajā, pamatlīmenī mēs visi esam vienoti ar Dievu un esam pati pilnība. Ārējā - mūsu pilnība ir no apkārtējās pasaules neatkarīga līmeņa noteikta. Jo lielāka neatkarība, jo lielāku sabrukumu cilvēks var izturēt. Pats cilvēks kā lellīte (matrjoška) sastāv no dažāda blīvuma ķermeņiem. Jo smalkāks slānis, jo tas ir stabilāks, jo mokošāks tā sabrukums un destabilizācija, un jo lielāks mīlestības daudzums atbrīvojas. Tāpēc psihisko zemapziņas struktūru destabilizācija, ja to veic laiku pa laikam, dodot organismam iepēju atpūsties, rada atbalsta, koncentrācijas punkta nobīdi uz smalkākiem slāņiem. Cilvēks pārstāj būt atkarīgs no tiem faktoriem, kuru vergs viņš nesen bijis. Atkarība no magnētiskiem, gravitācijas, laika laukiem mazinās, savukārt, iedarbība uz apkārtējo vidi un tās vadība vairākkārt pastiprinās. Tātad vietas ar nestabiliem telpas un laika parametriem vieniem var izraisīt nomāktību un slimības, citiem - spēju, dotību atraisīšanos un attīstību. Kad es smalkākajā līmenī ar skatienu meklēju Zemes galvenās nestabilās zonas, atklājās, ka tās ir Himalaju un Brazīlijas teritorijas. Himalajos šīs zonas ir virspusē, bet Brazīlijā pazemē. Zemes enerģētika saistīta ar lielu informācijas masu pārvietošanos tajā. Rezultātā vektorkomponents pārvietojas pa Zemes lodveida virsmu, mainot enerģētisko un informāciju fonu.

JAUNAS STRUKTURAS

Tātad periodiska destabilizācija, saikņu, sakarību pārgrupēšanās ir nepieciešamais priekšnoteikums attīstībai. Zeme periodiski maina savus gravitācijas, magnētiskos un laika režīmus. Saulei ir līdzīgas pulsācijas. Kad tādas režīma parmaiņas nāk no Galaktikas centra, tās var būt tik varenas, ka izraisa Zemes dzīvo būtņu masveida bojāeju. Dzerdami ūdeni, kas nāk no kataklizmu laika zemes slāņiem, mēs droši vien gūstam informāciju par straujajām telpas un laika struktūru pārmaiņām, un tas mūs ārstē. Ir trenažieri, ar kuru palīdzību cilvēks, pārvarēdams fiziskas slodzes, stiprina savu veselību un nervu sistēmu. Iespējams, drīz parādīsies trenažieri, kuros mainīsies ne vien fiziskie, bet gan telpas un laika parametri.

Pēdējā laikā, pētīdams tēmu par cilvēka spējām, es pārliecinājos, ka bez sagrāves spēkiem nav iespējams attīstīties. Sagrāvi, sabrukumu mēs bieži iedomājamies kā haosu. «Taču haoss ir kārtības augstākā pakāpe,» sacīja senatnē. Tātad laikam pretējā struktūra, kurai es «uzdūros» savos pētījumos, ir augstāka līmeņa sistēma. Ienākot mūsu Visumā, tā to sagrauj. Tā kā cilvēks smalkajos līmeņos mijiedarbojas ai' šo būtību, tā parādās kā vērtību sistēma. Es to nosacīti nosaucu par pilnību. Iznāk, ka pilnība ir ārpus matērijas, telpas un laika robežām un ari to var izvirzīt par pašmērķi, bet vēlāk attiecīgi slimot un nomirt. Tas nozīmē, ka bez mīlestības pret cilvēkiem un Visumu pastāv vēl viena nozīmīga vērtība - mīlestība pret pilnību. Ja cilvēks to padara par absolūtu vērtību, viņš no radītāja pārvēršas par grāvēju un grib iznīcināt jau visu Visumu, kas tam liekas tālu no pilnības. Bet tas jau ir īsts sātanisms. Sātans ir sagrāves, sabrukuma simbols. Atceros Bībeli, kurā stāstīts, kā eņģelis kļuvis par sātanu. Viņš bija pieķēries pilnībai, uzskatīdams, ka Dievs radījis nepilnīgu Visumu. Tātad pasaules nepilnības sajūta, nepilnvērtīgu cilvēku nicināšana, citu cilvēku un sevis nicināšana, - tie jau ir sātanisma asni. Pilnība ir liela laime, ja tā ir līdzeklis, ar kuru vairot mīlestību pret Dievu. Taču tā ir traģēdija, ja pārvēršas par pašmērķi. Ja man jautātu, kas ir dzīves jēga, vēl pavisam nesen es atbildētu : tiekšanās pēc pilnības. Tālab, jo augstākas cilvēciskās patiesības un centieni, jo lielāka ir mūsu atbildība un jo lielāks kārdinājums tos padarīt par mērķi, aizmirstot par Dievu. Es ilgi domāju, kāpēc tas tā, bet pēc tam negaidīti visu sapratu: materiālajos labumos slēpjas zināma daļa mīlestības, un tieši no tās mēs gūstam gandarījumu, prieku. Garīgajās vērtībās ir vēl lielāka mīlestības deva, laika vērtībās - vēl lielāka. Jo lielāki ir būtības mērogi, ar kuru mēs mijiedarbojamies, jo vairāk mūsu dvēselē mīlestības, tātad Dievišķā, un jo lielāks kārdinājums izvirzīt šo lielo mīlestību par mērķi, aizmirstot par mūžīgo - Dievu.

Ikviena dvēselē ir mūžīgā daļa no Dieva, bet pārējās, virskārtās, notiek mīlestības vairošana un tuvošanās mūsu izauklētajam ideālam. Cilvēkam ir lemts iet pa laimes pakāpieniem - pretim Dievam, arvien vairāk vairojot spēkus un pārdzīvojot aizvien lielākas mokas, pārvarot kārdinājumu apstāties uz kāda no pakāpieniem un nokļūt atkarībā no tā, uzskatot to par mērķi. Tātad vēl viens posms ir aiz muguras. Ārpus Visuma robežām es «uztaustīju» vēl kādu vērtību sistēmu, ko nosaucu par pilnību. Tagad tai jārod apstiprinājums darbā ar pacientiem. Un sistēma sāka darboties. Agrāk es pacientam redzēju piesaisti imidžam un spējām, tagad tas izskatās mazliet savādāk.

Ar kādu sievieti tērzēju pa telefonu:

-    Agrāk es jums sacīju, ka jūsu sāpju punkts ir imidžs, jūsu statuss. Tā bija pieķeršanās pilnībai. Jums pilnība ir mērķis un dzīves jēga.

-   Protams, - viņa brīnās, - bet kā gan citādi, tas taču ir pavisam normāli.

-    Nē, tas nav normāli, - es atbildu. Pilnība nav mērķis, tā vienmēr ir tikai līdzeklis.

Nākamajā dienā sieviete man zvana atkal.

-   Sākas kaut kāda fantasmagorija, - viņa stāsta. Aparatūra, ar ko es strādāju, sabojājās. Veru vaļā skapja durvis, tās izkrīt. Viss, kam es pieskaros, sabrūk manu acu priekšā.

-    Dabiski, - es atbildu. - Kad es nosaucu cēloni, programma jūsos «uzpeldēja» un sāka aktīvi darboties. Bet pieķeršanās pilnībai izvēršas apkārtējās pasaules sabrukumā. Lūdziet, lai pilnība būtu jums tikai līdzeklis mīlestībai pret Dievu, un viss pāries.

Ņujorkā manā pieņemšanā bija pusmūža ķīnietis. 500 gadus viņa senči ārstēja ar adatu terapiju.

-Man klājas plāni, - viņš sūdzējās.

Tad viņš pastāstīja par savu jaunību. Ķīnā sākusies revolūcija, un viņš visu pazaudējis. Pēc kāda laika viņam sākusies tuberkuloze.

-Man plaušās bija trīs centimetrus lieli caurumi. Mani toreiz izārstēja kāds cilvēks. Ķīniešu vingrošana - tai-či. Es tagad katru dienu pusstundu ar to nodarbojos enerģijas uzkrāšanai.

-Jūsu tuberkuloze un pašreizējās neveiksmes ir zināmā mērā savstarpēji saistītas. Jums nav piesaistes nedz pasaulīgajiem, nedz garīgajiem labumiem, bet jums dzīves jēga un mērķis bija mīlestība pret cilvēkiem, pret apkārtējo pasauli, kā arī - pilnību. Sociālismā notiek tieši šo vērtību noniecināšana. Nepilnvērtīgi un cietsirdīgi cilvēki valda pār cēlsirdīgajiem. Jūs sākāt slikti domāt par apkārtējo pasauli, tāpēc jums ir tuberkuloze. Apkārtējās pasaules nosodīšana nāk no apziņas. Ja apkārtējā pasaule ir slikta, iekšējais ego attīstās ar milzīgu ātrumu. 1b var labot vai nu ar pareizu pasaules uzskatu, vai mazinot iekšējo ego (es). Bet labāk ar abiem vienlaikus. Ejot lēni un vienmērīgi, jūs «atslēdzaties» no ierastā apziņas ritma. Bet, elpošanas ritmam mainoties, spēji tiek bremzēts apkārtējās pasaules vērtējums. Vai jūs neparādītu, kā jūs izpildāt vingrojumus?

-   Protams, - viņš piekrīt.

Mēs nostājamies viens otram pretī, un sākas es «izslēgšanas» rituāls.

-      Kājas staigā pa kvadrātu, — sirmgalvis paskaidro.

-   Es saprotu, tas palīdz ieturēt ritmu.

-   Kustības vieglas, liegas, jo lēnākas kustības, jo labāk.

Es piekrītoši pamāju.

-    Jo līganākas un lēnākas kustības, jo lielāku uzmanību tās prasa. Tas labi atbrīvo no citām problēmām. Kustinot delnas, skatieties uz tām. Kustinot plaukstas virzienā no sevis, skatieties, lūk, uz šo delnas dalu, - rāda ķīnietis.

Starp citu, pēdējā piezīme izrādījās ļoti būtiska. Nevienā palīglīdzeklī, ne videoierakstos nebija minēts, ka skatiens jākoncentrē uz delnām. Tās vēl vairāk bremzē apziņu.

-       Ieelpojot, - viņš turpina, - mēles gals jāpiespiež pie aukslējām, izelpojot mēle jānolaiž.

Es atkal piekritu. Viss, kas saistīts ar apziņas darbību, - redze, mēle, roku delnas, - viss «atslēdzas», izpildot vingrinājumus. Pēc šādiem vingrojumiem adatu terapijas ietekme būs krietni augstāka, jo terapeita enerģētika pāriet slimniekam.

- Jūs esat pieķēries pilnībai un mīlestībai pret apkārtējo pasauli, - es sirmgalvim skaidroju.

liesa, pēc sirmgalvja viņš neizskatās, kaut gan viņam ir 75 gadi.

Radās liela agresija, kad pasaule izrādījās tāla no pilnības un cietsirdīga. Jūsu labsirdība jūs izglāba, tāpēc jūs dabūjāt nevis plaušu vēzi, bet gan tuberkulozi, ko ātri spējāt izārstēt. Apliešanās ar aukstu ūdeni, badošanās, elpošanas tehnikas, ķīniešu vingrošana mazina ego un zemapziņas agresiju. Bet, ja nemainās pasaules uzskats, cilvēks, fiziski izārstējies, tomēr ir pakļauts nepatikšanām, t.i., problēma no ķermeņa pāriet uz citu aspektu. Jāpārskata visa sava dzīve un katrā situācijā jāsaskata Dieva pirksts, lai cik neloģiski, nejēdzīgi un netaisni tas arī neliktos. Tad izzūd iekšējā neapmierinātība ar apkārtējo pasauli un likteņa līnija attiecīgi iztaisnojas, izlīdzinās.

Modeli ar nosaukumu «pilnība» man vajadzēja pārbaudīt praksē ar sevi.

Pēc pāris dienām man šī iespēja tika dota. Blakus ēkai, kur man bija pieņemšana, pirmā stāva telpā noteica rikšošanas sacīkšu likmes. Es nekad nebiju spēlējis totalizatorā, bet tagad man pēkšņi uznāca vēlme. Es iznācu no biroja, nogriezos pa kreisi un pēc 15 minūtēm nonācu pie durvīm, aiz kurām desmitiem cilvēku lika cerības uz zirgiem. Ifelevizori gar sienām rādīja, kas notiek hipodromā. Bet es diemžēl nemācēju pateikt angliski: «Es gribu likt uz tādu un tādu braucienu un uz attiecīgu zirgu.» Piecas minūtes staigāju pa telpu, ar interesi vērodams notiekošo. Tad pagriezos un gāju atpakaļ uz savu biroju. Mani ievēroja kāds no firmas kalpotājiem.

-    Vai interesējies par rikšošanu? Gribi izmēģināt savus spēkus totalizatorā? - viņš man jautāja.

Es piekritu.

-   Nosauc iepriekšējo sacīkšu zirgus, un es mēģināšu noteikt, kurš uzvarējis, - es ierosināju.

Mēs sākām eksperimentu. Uzvarējušo zirgu enerģētikai jāmainās. Žokeja garastāvoklis pāriet uz zirgu. Es izdarīju dažus mēģinājumus, taču bez panākumiem. Un,kadsāku meklēt, kāpēc nevaru iegūt precīzu informāciju, noskaidroju, ka tas ir baiļu, nedrošības, nožēlas dēļ. Tā bija pieķeršanās pilnībai. Sāka darboties pilnības sagrāves struktūra. Pēc pāris stundām es palūdzusavam paziņam atkārtot eksperimentu.

-     TVešajā braucienā laimēja devītnieks, - es saku.

-Tieši tā! - sarunu biedrs izbrīnīts iesaucas.

Tad viņš nosauc ceturtā brauciena zirgu vārdus.

-    Uzvarēja zirgs ar trešo numuru, - es paziņoju.

Viņš atkal brīnās.

-   Sauc piekto braucienu, - es turpinu.

Atkal lēns iesauku uzskaitījums.

-   Uzvarēja septītnieks.

Viņš smaidot mani uzlūko.

-   Pilnīgi pareizi.

-     Ejam tālāk, - es nonācu azartā, - sestais brauciens.

Sestajā braucienā uzvarēja zirgs ar ceturto numuru. Pēc 15 minūtēm sāksies sestais brauciens. Tātad uzvarēs ceturtais.

-   Sauc septīto braucienu.

Es atkal koncentrēju savu uzmanību uz viņa nosauktajiem zirgu vārdiem.

-   Septītajā braucienā uzvarēs astotnieks.

-     Cik tu gribi likt uz sesto braucienu? - prasa mans paziņa.

-   20 dolāru, - es atbildu.

Pēc minūtēm piecām viņš atgriežas.

-    Liku 20$, ceturtais ar 1:4. Ja viņš uzvarēs, cik likt uz astoto?

-   80$.

-     Astotajam 1:10. Ja viņš uzvarēs, tu dabūsi 800$. Taču viņš diez vai laimēs.

-   Kāpēc gan? - es interesējos.

-    Tāpēc, ka zirgi mani uztur, un es zinu, kuram jāuzvar.

Es analītiski izskaitļoju, kurš zirgs uzvarēs. Mēnesī man iznāks vidēji pieci tūkstoši dolāru. Zirgi mani «baros» gluži labi.

-     Labi, kuram zirgam jāuzvar septītajā braucienā?

-   Jebkuram, tikai ne astotniekam.

-     Tu mani iekveldināji. Iesim lejā, skatīsimies sacīkstes pa televizoru.

Mēs paspējām uz sesto braucienu. Plašajā telpā daži desmiti cilvēku uzmanīgi sekoja ekrānam. Tajā es ieraudzīju sestā brauciena zirgus, bet apakšā līniju ar pirmo četru zirgu numuriem. Mans četrinieks bija pirmais. Es izjutu lepnumu un gandarījumu. Bet pēkšņi zirgs sāka atpalikt, atkāpjoties uz otro, pēc tam uz trešo vietu. Es sapratu, ka mana diagnostika bija precīza tikai attiecībā uz pagātni, bet attiecībā uz nākotni tā nav ne graša vērta. Un tieši tai brīdī ceturtais atkal sāk izvirzīties, un pirms paša finiša ir pirmais.

-     Nu kā, vai 80$ liksi uz astotnieku? - jautā mans paziņa.

-   Protams, - es atbildu.

Līdz nākamajam braucienam atlikušas 10-15 minūtes. Mēs gājām uz bāru paēst pusdienas. Kad atgriezāmies atpakaļ, septītais brauciens jau bija sācies. Zirgs ar astoto numuru gāja ceturtais. Bet es biju pārliecināts, ka viņš atnāks pirmais, un tā ari bija.

-     800$ vienā reizē - nepavisam nav slikti, - piebilda mans sarunu biedrs.

Kopā es dabūju 880$.

-   Nu, bet kā tad ir ar tavu analītisko prognozi? - es dzēlīgi jautāju.

-    Šodien bija mālaina augsne, es par to biju piemirsis. Tad zirgi uzvedas savādāk. Starp citu, būtu tu licis uz uzvarētājiem divus braucienus pēc kārtas, tev tagad būtu 32 tūkstoši dolāru.

-   Rīt mēs vēl padomāsim par šo tēmu, - es piebildu.

Es biju apmierināts. Visos variantos pilnības tēma darbojās nevainojami. Tātad slimnieku ārstēšanā man tas var labi palīdzēt. Vakarā es sāku sevi noskanot rītdienai.

«Kādus 50 tūkstošus vinnēšu, pagaidām pietiks,» es nolēmu. Taču pēc stundas mani sāka mākt dīvainas sajūtas, pārejot stabilā depresijā. Dzīve zaudēja jebkādu jēgu. Es skaudri izjutu: šāda peļņa nav pieļaujama. Mani pētījumi, kā ari slimnieku ārstēšana ir smags, bīstams, mokošs darbs. Saņēmis daudz naudas, es nepamestu savu nodarbošanos, bet diez vai pieļautu pārslodzi un lielu risku. Es sapratu, ka nākamajā dienā man liegs nākotnes redzējumu, lai es nelaimētu lielu naudu. Taču man to neliedza. Nākamajā dienā es redzēju, kurš zirgs būs pirmais, bet naudu nelaimēju. Es veicu prognozi, bet pirmais pienāca pavisam cits zirgs. Piektajā vai septītajā reizē mans sarunu biedrs izbrīnā iesaucās:

-    Zini, es skatījos televizorā, kā zirgi skrien. No 10 - 12 zirgiem tu precīzi nosaki zirgu, kas būs pirmais kādā noteiktā distances posmā, t.i., tu tiešām redzi līderi, taču tikai ne finišā, bet līdz tam. Tfev dīvainā kārtā ir laika novirze.

Turpmāk ar manu informāciju notika tas pats. Tā kādu laiku eksperimentēdams, es nomierinājos. Man bija skaidrs, ka laimēt es vairs nevarēšu. Tbinēr, galveno es ieguvu: es apguvu jaunu tēmu, veiksmīgi ar to mijiedarbojoties.

Kad pie manis atveda aklu vīrieti, es jau varēju

saskatīt vina slimības dziļākos cēloņus.

-    Es zaudēju redzi, kad man sākās pēctuberku- lozes meningīts, - pacients stāstīja.

Agrāk es teiktu, ka viņam ir pieķeršanās spējām un stabilam liktenim. Šobrīd es redzu aiz tā slēpjamies vēlmi padarīt pilnību par dzīves jēgu un mērķi. Tas izraisīja viņā paaugstinātas pretenzijas un aizvainojumus pret apkārtējo pasauli, un radās tuberkuloze. Tā daļēji nobloķēja viņa aizvainojamību, kas pārgāja pašiznīcināšanas programmā. Sācies otrs bloķējums - meningīts. Taču ari tas nenovērsa pašiznīcināšanās programmu. Tad sākās komplikācijas, kas, savukārt, izraisīja redzes zudumu.

-     Jums ir milzīgs pašlepnums, - es teicu. - Mazākā neveiksme, nepatikšanas izraisīja jūsos neapmierinātību ar sevi un apkārtējo pasauli. Tas notika tāpēc, ka tieksme pēc pilnības jums kļuvusi par absolūtu vērtību. Bet pilnība - tas nav Dievs. Tāpēc tā nevar būt dzīves jēga un mērķis. Viss, ko jūs i zr augāties par savu mērķi, izņemot Dievu, pārvērtīsies pilnīgā pretstatā. Pārskatiet savu dzīvi un pateicieties Dievam par visām neveiksmēm, pazemojumiem, likteņa nolemtām nepatikšanām. Atkārtojiet, ka pilnība jums ir līdzeklis mīlestībai pret

Dievu. Līdzās lūgšanām varat nodarboties ar elpošanas vingrinājumiem. Šai gadījumā tie labi palīdzēs. Ēdiet vairāk ķiploku. Bet pats svarīgākais: jums radikāli jāmaina sava vērtību orientācija. Viss pārējais - elpošanas tehnika, apliešanās ar ledainu ūdeni, ķiploku vannas utt. ir tikai palīglīdzekļi.

Iepriekšējās lappusēs es aprakstīju savu pāreju uz jaunu vērtību sistēmu ārpus Visuma, ko es nosaucu par pilnību. Īstenībā viss bijis daudz sarežģītāk un dramatiskāk. Bet es ceru, ka vispārēju priekšstatu lasītājs gūs. Jā! Starp citu, šo tēmu esmu aizsācis ar stāstījumu, ka manam darbabiedram bija problēmas ar dēlu. Viņa plaušas kļuva aizvien sliktākas, kaut gan viņš dzēra zāles. Mana sistēma nedarbojās. c -'et, līdzko es atklāju pilnības jēdzienu, bērnam kļuva krietni labāk un pēc divām dienām viņš bija vesels. Es paspēju rast pareizo problēmas risinājumu. Jau pēc nedēļas pie manis nāca pacienti ar piesaisti daudz augstākām pakāpēm, bet tagad, kad esmu «izgājis» ārpus Visuma, otrais un trešais solis padevās labāk.

Ja jau ir sagrāves spēks, tad jābūt ari radošajam spēkam. Es to nodēvēju par «radīšanas jaunradi» un tūlīt pat to sāku izmēģināt ar pacientiem.

Es skaidroju sievietei, kas sēž man pretī:

- Jūsu problēmu cēlonis - greizsirdība, savukārt, par tās cēloni var būt pasaulīgā aspekta absolutizēšana. Sieviete kļūst greizsirdīga, jo baidās zaudēt ar ģimenes stāvokli saistītos materiālos labumus. Greizsirdību var izraisīt garīgā aspekta absolutizācija: bailes zaudēt garīgo saskarsmi ar tuvu cilvēku. Var absolutizēt trešo - augstāko slāni - mīlestību pret mīloto cilvēku līdz ar bailēm to zaudēt. Bet izrādās, virs tā ir vēl viens slānis - radīšana, jaunrade. Pēc visa spriežot, tam pieskaitāma arī bērnu dzemdēšana.

-    Jums, - es sievietei skaidroju, - otrajā grūtniecības mēnesī bija aizvainojumi pret vīru. Tas radījis jūsu pieķeršanos jaunradei.

Sievietei acīs sariešas asaras.

-      Kad es biju gaidību otrajā mēnesī, vīrs paziņoja, ka nevēlas bērnu. Es nespēju apvaldīt aizvainojumu.

Es sāku nojaust, kas par lietu. Visu jūtu pamatā ir mīlestība, kas nāk no Dieva. Tā ir visa radītāja un neatkarīga. Mēs mīlam cilvēkus un apkārtējo pasauli ar šīs mīlestības pārpalikumu. Paviršas jūtas atkarīgas no apkārtējiem notikumiem. Kad mēs mīlam mīļoto cilvēku un apziņā uzliesmo mīlestība, mums šķiet, ka tā ienākusi mūsu dvēselē no malas. Ja sieviete iemīlas kādā, viņa neapzināti vēlas no šī cilvēka dzemdēt bērnu. Vēlme dzemdēt bērnu izraisa mīlestību pret otru cilvēku. Šī mīlestība rada garīgas attiecības un beigu beigās - attiecību materiālos augļus - bērnus un visu, ko mēs saucam par ģimenes labklājību. Jo pilnīgāks piedzims bērns, jo lielāku mīlestības devu saņems vecāki, bet īpaši māte. Tā nāk no Dieva. Un, lai to saņemtu, jāiedragā viss cilvēciskais. Tas ir ne vien pasaulīgās, garīgās vērtības,mīlestība pret pasauli un cilvēkiem, aizskartai jābūt arī vēlmei dzemdēt bērnus un augstākām svētām jūtām. Ja šādā situācijā mīlestības jūtas saglabājas un agresijas nav, - tad mīlestība kļūst neatkarīga, tieši sai brīdī stiprinās vienotība ar Dievu un vairojas mīlestība bērnu dvēselēs.

Pēc dažām dienām pie manis ienāca cita paciente, it kā ar pilnīgi atšķirīgu problēmu, kas nebija saistīta ar veselību.

-   Man kopš bērnības ir teicamas muzikālās dotības, bet mani vokālie dotumi, pēc speciālistu izteicieniem, bija izcili. Es līdz pat šim brīdim nevaru saprast, kas īsti ir noticis. Kad sāku pašrealizēties, un man pavērās spoža karjera, es pēkšņi pamazām zaudēju savas spējas. Visdīvainākais ir, ka manī pat izzuda vēlme tās īstenot. Man teica, ka tā esot nomaitāšana, bet nedz pūšļotājas, nedz ekstrasensi nespēja to noņemt. Es joprojām nezinu, par ko mani Dievs sodījis.

- Es domāju, Dievs ir nevis jūs sodījis, bet gan apveltījis, - es viņai saku. - Lieta tāda, ka bērnu radīšanas un jaunrades procesi pamatā ir vienoti. Tas, ko mēs absolutizējam, padarot par mērķi, izņemot Dievu, mums jāzaudē. Ja sievietei dzīves mērķis un jēga ir bērni, viņa kļūs neizsakāmi greizsirdīga, agresijas pārpilna un bērnu viņai nebūs. Bērnu dzemdēšanas absolutizēšana var izraisīt neauglību, bet arī jaunrades absolutizēšana var radīt neauglību. Jums ir milzīgas radošas dotības un iespējas. Tas jūs pacēla pāri citiem. Tā kā mīlestība pret Dievu nebija jūsu mērķis, jūs izvēlējāties jaunradi. Jums būs bērni, un viņu dvēseles ir tīras. Jaunrades, bērnu radīšanas absolutizēšana izraisītu kaut kādu zaudējumu: vai nu neauglību, saglabājot jaunrades potenciālu, vai bērnu dzemdēšanu, bet spēju zaudēšanu. Ja pārdzīvosit, nožēlosit un izjutīsit bailes no radošām neveiksmēm, zaudēsit ne vien radošās dotības, bet ari spēju dzemdēt bērnus. Bet par to, ka pieļāvāt neauglību, pēc kāda laika, iespējams, smagi saslimsit. Lai mīlestības pietiktu gan bērniem, gan jaunradei, jūsu mīlestībai pret Dievu jābūt krietni lielākai. Cilvēka dvēsele, kurš izvirza par mērķi jaunradi un uzskata to par augstāko laimi un dzīves jēgu, sāk zaudēt mīlestības krājumus. Un tad, lai saglabātu radošo potenciālu, viņš atsakās no ģimenes un bērniem.

Piesaiste jaunradei, bērnu dzemdēšanai rada greizsirdību. Bet šai gadījumā greizsirdība laiž dziļas saknes. Lai apstādinātu augošo agresiju, cilvēks intuitīvi maina dzimumorientāciju. Kādu laiku tas bloķē agresiju un ļauj saglabāt radošo potenciālu, bet vēlāk kļūs vēl sliktāk. Reizēm radoši cilvēki, lai kaut kā nobloķētu greizsirdību, piekopj nekārtīgu dzimumdzīvi. Bet arī tas ir tikai pagaidu laika pagarinājums ar smagām sekām. Ja cilvēks personiskajā dzīvē ir nelaimīgs, viņa radošās iespējas palielinās. Šai gadījumā tiek bloķēta pieķeršanās jaunradei, bērnu radīšanai. Ārēji šīs likumsakarības šķiet dīvainas. Dziļi pārdzīvojumi radošu neveiksmju sakarā var izraisīt radošā potenciāla kritumu vai ari greizsirdības pastiprināšanos un neauglību. Izrādās, impotences pamatcēlonis vīriešiem ir greizsirdība. Tb izraisa šāda sakarība: radīšana - bērnu dzemdēšana - mīlestība pret cilvēkiem - garīgums - seksuālā bauda. Ja vīrietis dzīvē bieži apvainojies uz sievietēm, slikti domājis par viņām un tiem, kas aizskāra viņa jūtas un uzticēšanos, viņš ir potenciāls impotents. Iedarbojoties uz katru no šiem posmiem, var atklāt citus. Piemēram, pieķeršanos seksuālajai baudai var labi bloķēt ar gavēni, ar badošanos un lūgšanām, tā mazinot greizsirdību un pastiprinot radošās spējas.

Greizsirdīgs vīrietis kļūst neauglīgs ne vien fiziski, bet arī garīgi. Greizsirdīga sieviete atņem saviem bērniem un mazbērniem spējas un veicina viņu homoseksuālismu. Ir svarīgi saprast: mēs visi esam cilvēki un vienmēr būsim aizvainoti un greizsirdīgi. Ārēja nepretošanās bieži ir cilvēka nepareizas rīcības atbalstīšana. Paviršas agresīvas emocijas nedrīkst nokļūt iekšienē, kur jāvalda tikai mīlestībai. Kritiskajās situācijās, kad mums jāizvēlas, kas mums ir galvenais - mīlestība vai greizsirdība, kas bieži parādās kā nopēlums, nicinājums vai aizvainojums, mums noteikti jāizvēlas mīlestība. Spēlējot tenisu, zaudējuma gadījumā mēs skumsim, nožēlosim un apskaudīsim. Taču iekšēji mēs vienmēr būsim laimīgi, jo mūsu galvenā vērtību sistēma ir ārpus spēles. T^d tenisa spēle veicinās mūsu attīstību, nevis kropļos.

Mūsu dzīve - tā ir tā pati tenisa spēle, kur mēs esam īsteni laimīgi tikai tad, kad galvenā vērtību sistēma atrodas ārpus vienas vai vairākām dzīvēm. Kad augstākā laime ir mīlestībā pret Dievu, katrs mūsu dzīves mirklis palīdzēs mums izstarot mīlestību un prieku.

Atgriežamies pie mūsu Visuma. Ja jau ir tā radītājs spēks un sagrāves spēks, tātad ir jābūt arī stabilizējošam spēkam. Esmu daudz nopūlējies, lai atrastu vērtību stabilizācijas modeli. Izrādījās, ka tas saistīts ar ticības jēdzienu. Ticība cilvēkiem, ticība taisnīgumam, ticība Dievam. Caur to mēs uztveram apkārtējo pasauli. Par mērķi nevar būt ne vien ticība cilvēkiem un apkārtējās pasaules augstākajam taisnīgumam, bet ari ticība Dievam. Tas man bija pārsteigums. Mīlestība var kļūt par mērķi, ticība - ne. Ja ticība Dievam kļūst par dzīves mērķi un jēgu, tā paceļas pāri mīlestībai un rodas reliģiskais fanātisms, t.i., gatavība nonāvēt ikvienu, kam ir ticības atšķirības zināmos aspektos. Tātad ticība Dievam dara cilvēku laimīgu, bet, ja es sāku nicināt to, kurš netic Dievam, ienīstu to, kurš aizskāris manas reliģiskās jūtas, mana dvēsele pieķersies ticībai, kļūs cietsirdīga, un, lai glābtu dvēseli, man būs jākļūst par ateistu. Tātad ateisms ir reliģiskā fanātisma sekas. Cilvēks, neieredzot kādu reliģiskās pārliecības dēļ, nākamajā dzīvē var izrādīties tas, kuru viņš neieredzēja.

Reiz manā pieņemšanā bija kāds jauns cilvēks, kurš dažus gadus bija dzīvojis Izraēlā. Pēc tautības viņš bija ebrejs, pēc ticības - jūds.

-       Atzīstieties, jūs taču nicinājāt arābus, musulmaņus? - es viņam jautāju.

Dažas sekundes viņš apjucis lūkojās manī.

-   Jā, tā bija, bet kas īsti ir noticis?

Noticis ir tas, ka divās iepriekšējās dzīvēs jūs bijāt arābs musulmanis. Un, kad šai dzīvē sākat nicināt arābus, jūs iedarbināt pašiznīcināšanas programmu, kas vēlāk var izraisīt smagas slimības.

1995. gada janvārī, uzstājoties Maskavā, es jau minēju tādus jēdzienus, kā jaunrade, bērnu dzemdēšana, pilnība, ticība cilvēkiem un ticība Dievam. Šobrīd, kā es noprotu, slimību pamatcēlonis ir vēlme cilvēciskās vērtības, lai ari visaugstākās, stādīt augstāk par mīlestību pret Dievu. Patlaban es redzu divas līnijas: pirmā - vēlme dzemdēt bērnu, mīlestība pret otru cilvēku, garīgās attiecības, fiziskā bauda. Cilvēkam, šīs vērtības absolutizējot, rodas aizvainojums, greizsirdība, naids, nicinājums un nosodījums, un tad cilvēku ārstē šo vērtību zaudējums, pilnīgs vai pagaidu, veselības un pat dzīves zaudējums. Ja cilvēka augstprātība nav liela, viņam ir vieglāk izārstēties. Ja notiek otrās līnijas - pilnības absolutizēšana, tad, kā parasts, rodas smagas saslimšanas. Jo pilnīgāks cilvēks, jo grūtāk viņam paciest pazemojumu vai zaudējumu. Ja es pacientam redzu pieķeršanos abām līnijām, tad zinu, ka viņam būs grūti strādāt ar sevi. Kādai meitenei es pieņemšanā skaidroju šādi:

-   Jums ir piesaiste jaunradei un mīlestībai pret otru cilvēku, tas automātiski izraisa greizsirdību, bet bērnu radīšanas vēlmes noniecināšanu jūs nespēsit pārdzīvot lielās lepnības dēļ. Dievs jūs apdāvinājis ar pilnību, un jūs esat tai pieķērusies, bet tas, savukārt, rada spēcīgu agresiju un augstprātību. Par sātanu ir kļuvis eņģelis, kurš nospriedis, ka Dievs radījis nepilnvērtīgai Visumu. Jūda nodevis Kristu, apvainodams viņu nepilnīgumā. Tātad, ja gribat dzemdēt bērnus, iemācieties pieņemt pazemojumus. Ar jūsu raksturu jums, sēžot vīram blakus pie galda, jāizvēlas centimetrus divdesmit zemāks krēsls. Bet, ja nopietni, var izmantot citus līdzsvarošanas paņēmienus: biežāk nodarbojieties ar to, kam jūs nepavisam neesat piemērota, lai izjustu savu nepilnvērtību. Elpošanas tehnika, fiziskais nogurums, uzturēšanās dabā, ūdenī, aplaistīšanās ar aukstu ūdeni, dažādie apziņas apturēšanas paņēmieni palīdz mazināt augstprātību. Fiziskā slodze, badošanās bloķē piesaisti ķermenim. Uzturēšanās vienatnē dabā vai tumšā istabā mazina pieķeršanos attiecībām, sakariem ar citiem cilvēkiem. Bet, iedomājoties sevi mirušu, jūs izvairīsities no pieķeršanās mīlestībai pret apkārtējo pasauli un cilvēkiem. Periodiska nodarbe ar vienmuļu darbu ir veselīga, lai novērstu pieķeršanos jaunradei un radītspējai. Varat ēst izdiedzētus kviešu graudus, likt tos pie galvas, pie krūts un dzimumorgāniem. Lai grauds izdīgtu, tā mīlestībai jābūt pilnīgi neatkarīgai. Radošais potenciāls šai periodā ir milzīgs. Šādam graudam greizsirdība ir ar mīnus zīmi, notiek jūsu enerģētikas izlīdzināšanās, novēršot pieķeršanos radītspējai - bērnu dzemdēšanai. Starp citu, Saulei ari ir milzīgs radošais potenciāls, tāpēc, lūkojoties saulē un sūtot tai mīlestību, jūs blakus augstākam radošam potenciālam savu pašas radīšanas vēlmi neizvirzīsit par mērķi.

Kāda paciente man pastāstīja interesantu gadījumu. Viņa klausījusies manu lekciju, blakus viņai sēdējusi paveca sieviete un pustumsā pirms lekcijas lasījusi grāmatu.

-    Kā jūs varat lasīt tādā tumsā? - brīnījusies mana sarunu biedre.

-     Esmu pilnīgi atguvusi redzi, - sieviete atbildējusi. - Biju kaut kur dzirdējusi, ka, skatoties uz Sauli un izrunājot mīļus vārdus, varot uzlabot redzi. Es sāku tā darīt, un redze pakāpeniski atjaunojās.

Es distancēti apskatīju sievietes biolauku. Zemapziņas agresija pirms ārstēšanās viņai bijusi diezgan stipra. Agresija pret vīriešiem, un cēlonis tas pats - greizsirdība. Tās pamatā dvēseles piesaiste radītspējai, bērnu dzemdēšanai un garīgām attiecībām. Saskarsme ar Sauli viņas dvēseli pakāpeniski atbrīvoja no greizsirdības. Piemērs it kā būtu brīnišķīgs. Taču es atcerējos, kā kāds cilvēks man aprakstīja savu Saules uzlūkošanas pieredzi.

-      Pēc tam es vairākas dienas gandrīz neko neredzēju, - viņš stāstīja.

Es paskatījos, kas par lietu.

Viņam bija pieķeršanās bērnu radīšanai un milzīga mīlestība pret cilvēkiem. Tāpēc viņam bija daltonisms un citas veselības problēmas. Tātad skatīšanās Saulē, t.i., tās ilgumam, gadalaikam un diennakts laikam katram cilvēkam jābūt atšķirīgiem. Ja mēs saviem bērniem jau kopš mazotnes mācēsim ieaudzināt sapratni, ka mīlestības jūtas ne no kā nav atkarīgas un ka augstākā vērtība ir mīlestības pārpilnība, t.i., arvien stiprāka savienošanās ar Dievu, viņiem nebūs jādomā par to, kā tikt vaļā no greizsirdības un redzes zuduma. Bet pagaidām problēmu ir atliku likām.

Pirms dažām dienām pie manis bija korespondenti. Viņi mani lūdza izteikt savu viedokli par AIDS rašanās cēloņiem.

-    Kā jūs domājat, vai drīz cilvēce atradīs zāles pret AIDS? - viņi jautāja.

-   Tam, manuprāt, nav būtiskas nozīmes visas cilvēces mērogā. Ja ārsti meklēs zāles tieši pret HIV vīrusu, viņi paspēlēs. Radīsies jaunas slimības, vēl jo smagākas. Daba skubina cilvēkus uz izpratni, ka atsevišķa orgāna vai kādas noteiktas slimības ārstēšana nav perspektīva. Patlaban imunodeficīts var attīstīties bes vīrusa palīdzības. Aizvien biežāk ārsti secina, ka visu slimību pamatā ir imūnās sistēmas traucējumi. Imūnās sistēmas stāvoklis, savukārt, ir atkarīgs no cilvēka dziļākā emocionālā stāvokļa. Gan AIDS, gan citas venēriskās saslimšanas radušās tāpēc, ka ir bijusi paaugstināta pieķeršanās garīgām un fiziskām baudām ar citu cilvēku.

Vairākkārt venerologi, urologi mani lūguši palīdzēt, kad, ārstējot hlamidiāzi vai trihomoniāzi, nekādas zāles nav devušas panākumus.

Cilvēks ir atteicies no greizsirdības, pretenzijām un aizvainojumiem pret mīļotajiem cilvēkiem, aizlū- dzis par saviem pēcnācējiem, par to, ka visa viņa dzīve ir līdzeklis mīlestības pret Dievu vairošanai. Gan mīļotais cilvēks, gan ģimene, gan mīlestība pret bērniem - ari ir līdzeklis. Pēc dažām dienām viņš nodeva analīzes, un tās bija tīras.

Korespondenti joprojām iztaujā mani par AIDS rašanās cēloņiem.

-     Tātad jūs sakāt, ka AIDS cēlonis ir greizsirdība. Tad paskaidrojiet, kāpēc ar AIDS slimo pārsvarā narkomāni, homoseksuālisti, prostitūtas?

-    Homoseksuālists - iekšēji ir ļoti greizsirdīgs cilvēks. Zemapziņas agresija pamudinājusi viņu uz homoseksuālismu. Alkoholisms un narkomānija - ir citas greizsirdības formas. Bieži par prostitūtu kļūst sieviete, kura nomirs, ja viņai būs tikai viens mīļotais cilvēks. Nodarbošanās ar prostitūciju neļauj viņai pieķerties mīlestības jūtām pret mīļoto cilvēku.

Atcerieties Sodomu un Gomoru. Kataklizma ir biolauku struktūru deformācijas rezultāts. Šī deformācija vienlaikus ir imūnās aizsardzības biolauku smalkāko slāņu deformācijas līdzeklis, bet tie, savukārt, - emocionālo deformāciju sekas. Izkropļojums dvēselēs rodas tad, kad cilvēciskās vērtības kļūst par pašmērķi un cilvēki pārstāj saskatīt un mīlēt Dievu. Un tad atgriešanās pie Dieva notiek ar tā zaudējumu, kam pieķērusies cilvēka dvēsele. Agrāk bija tikai divas atsevišķas pilsētas Sodoma un Gomora, bet tagad analoģiskus procesus var novērot visas cilvēces mērogā.

-    Skaidrības labad, - es vēršos pie korespondentiem, - nosauciet kādus cilvēkus, un es pateikšu vinu slimību cēloņus.

Jaunais cilvēks sasprindzināti domā, un es nolasu informāciju no viņa biolauka. Šeit pieķeršanās uzreiz divām līnijām. No vienas puses, - pasaulīgās mīlestības absolutizācija, bet no otras - pilnība kā pašmērķis, t.i., greizsirdība plus milzīga augstprātība. Zemapziņas agresija pret sievietēm - 1700 vienību. Korespondents piekrītoši pamāj. Ejam tālāk. Skatos nākamo. Dīvaini, šai gadījumā informācija nedodas rokā. Es negribu velti šķiest spēkus cēloņu noskaidrošanai, man vieglāk iztaujāt žurnālistu.

-   Jūs kaut ko darāt nepareizi, - es saku. - Kas noticis?

-     Es iedomājos uzreiz divus cilvēkus, - viņš atbild.

-   Ielaušanās cilvēka biolauka dziļākajos līmeņos ir ļoti atbildīga, - es skaidroju. - Tādēļ es iedziļinos laukā ar stingriem ierobežojumiem un nekorekti dotais uzdevums neļauj man nolasīt informāciju. Labi. Es papriekšu domāšu par vienu cilvēku, bet pēc tam par otru - tā ir sieviete, viņa mīļākā. Es skatos vinu lauku. Te ir tikai greizsirdības līnija, pieķeršanās mīļotajam cilvēkam. Zāles attiecīgi būs ar lielāku efektu, jo neapzinātā agresija ir mazāka.

- Dīvaini, - korespondents rausta plecus. - Pirmajā gadījumā tas bija izglītots cilvēks, jūrnieks. Otrajā - klaidoņi un narkomāni.

-Jūsu izbrīns ir izskaidrojams ar to, ka slimības jūs cenšaties saistīt ar ētisko likumu traucējumiem. Bet cilvēciskā ētika un Dievišķā ne vienmēr sakrīt. Slimība ir sods par Dievišķās ētikas pārkāpumu. Vienalga, vai cilvēks ir Nobela prēmijas laureāts vai uz ielas pārnakšņojis bezdarbnieks, — ne jau tas nosaka saslimšanu ar AIDS. Galvenais, kādas vērtības gūst pārsvaru, cilvēciskās vai Dievišķās. Bieži vien augsts intelekts un ar to saistītā augstprātība var stāvokli pasliktināt, bet ar pareizu orientāciju intelekts var palīdzēt sakopot spēkus, padziļināt un veicināt cilvēka pārmaiņas uz labu. Ārsti novērojuši nelielu skaitu gadījumu, kad tādas saslimšanas kā gonoreja un sifiliss, vēzis un AIDS dažu dienu laikā bez pēdām izzuduši. Bet īstenībā tādu gadījumu ir krietni vairāk. Cilvēka dvēseles resursi ir neierobežoti, taču tie atklājas tikai tad, kad dvēsele sāk pareizi orientēties apkārtējā pasaulē un strikti ievērot Visuma augstāko likumu - mīlestību pret mūsu Radītāju.

Attīstības izziņas process noris impulsīvi. Cilvēks «uztausta» kādas noteiktas vērtības un attīstās, mijiedarbojoties ar tām. Pēc tam atgrūžas no tām un tās zaudē. Nonākšanai augstākos līmeņos jāatvaira visas pasaulīgās vēlmes - tāds bija austrumu filozofijas princips. Ar psihisko un fizisko paņēmienu palīdzību nošķirdamies no apkārtējās pasaules, cilvēks taupīja enerģiju kontaktiem ar augstākajiem slāņiem. Tās atraisīja fiziskās un psihiskās iespējas. Piesaiste apkārtējās pasaules vērtībām izraisīja slimības, pāreja uz augstākām pakāpēm tās izārstēja. Taču pieķeršanās augstākiem līmeņiem bija vēl jo bīstamāka. Pacelties tiem pāri nepietika spēka, tālab radās atteikšanās no tiem un atgriešanās pie intereses par fizisko ķermeni un materiāliem labumiem. Austrumi radījuši Rietumus, bet Rietumi radīja Austrumus. Tagad abām šīm tendencēm būtu jāapvienojas, jo katra atsevišķi tās ir sevi izsmēlušas. Šeit nepieciešamas attīstības garīgo likumu zināšanas.

-   Paskaidrojiet, - jautā kāds pacients. - Es ticu Dievam, esmu sapratis, ka mīlestība pret Dievu ir pats galvenais. Kāpēc tad man ir nepatikšanas un kāpēc es neizveseļojos?

-    Pārmainīt savu dvēseli ir pietiekami mokoša nodarbe. Ja, braucot ar mašīnu, jūs strauji nogriežaties, var iznākt nepatikšanas, lai kā jūs ari nelūgtu Dievu. Ir tāds jēdziens kā fizikas likumi, un ticība Dievam nenozīmē, ka tie nav jāzina. Tāpat ir nepieciešams zināt garīgās attīstības likumus. Lai ar lūgšanām pārmainītu savu dvēseli, jāpieliek daudz pūļu. Bet daudz spēka paņem saskarsme ar citiem, ēšana, situācijas kontrole. Tātad reizēm jāatbrīvojas no visa, lai lūgšana dotu dziļāku efektu. Tieksmei pēc Dieva, vairojot mīlestības jūtas, jābūt pastāvīgai.

-   Vai jūs nenodiktētu lūgšanas vārdus?

-    Augstākā lūgšana notiek bez vārdiem. Tā ir gluži vienkārši mīlestības jūtu saglabāšana un vairošana jebkurā situācijā.

Nesen man bija sarežģīta saruna ar manu pacientu. Kādreiz es sāku viņu ārstēt, bet bez panākumiem.

Intereses pēc es to turpināju. Sākumā es redzēju tikai pasaulīgo līmeni un runāju par greizsirdību. Vēlāk noskaidrojās, ka viņam ir spēcīga pieķeršanās garīgiem momentiem - tikumībai, krietnumam, taisnīgumam, situācijas pārvaldei. Un tieši tur viņš saņēmis sitienus visā dzīves garumā. Vēlāk es ieraudzīju mīlestības pret cilvēkiem absolutizēšanu. Viņš izpildīja visu, ko es viņam sacīju, bet efekta nebija nekāda. Radikāli raksturs nez kāpēc nemainījās. Antipātijas pret apkārtni saglabājās.

-   Saprotiet jel, - es viņam skaidroju, - es nezinu, kam vēl pieķērusies jūsu dvēsele. Jāapzinās galvenais: mīlestībai dvēselē jāvairojas un tātad ari iekšējām pretenzijām jāpazūd.

T^ču visi mani paskaidrojumi bija veltīgi un es nespēju saprast, kas par lietu. Nesen man šķita, ka esmu ticis tam pāri, un,lūk, mēs atkal satikāmies. Es viņam paziņoju, ka viņam ir piesaiste pamatvērtībām. Bērnu radīšana, jaunrade, radītspēja - viss, kas rada greizsirdību, kā ari pilnība, kas izraisa milzu augstprātību.

Viņš mierīgi mani uzklausa, tad lēni un noteikti atbild:'

-   Jūs mani ārstējat pusotru gadu. Šai laikā mans veselības stāvoklis nevis uzlabojās, bet pasliktinājās. Es neticu nedz jūsu sistēmai, nedz jūsu metodei. Es izturos ar cieņu pret jums kā pret cilvēku, bet jūsu sistēma - ir blefs. Es ticu Dievam, bet kāpēc man tūkstoškārt jāatkārto, ka es viņu mīlu un ka tā man ir lielākā laime? Un kāpēc man nav ļauts izvirzīt pretenzijas pret apkārtējo pasauli? Šai pasaulē cilvēks nevar būt laimīgs. Šeit allaž pie varas bijuši vai nu idioti, vai nelieši. Savus gaišākos prātus šī valsts vienmērir apspiedusi un nomāc vēl joprojām neatkarīgi no politiskās iekārtas. Pamazām viņš nomierinājās:

-   Man nav nekas pret jums, taču par ārstēšanu aizmirsīsim.

Viņš aiziet, bet es mēģinu aptvert, kas izraisījis šādu nesamierināmību. Vēl un vēlreiz saskaros ar to pašu manis «uztaustīto» struktūru, - tā ir pilnība. Taču pacients mani vairs nedzird. Viņam visa pasaule vienmēr bijusi nepilnvērtīga. Šai gadījumā izraisītais nicinājums pārvēršas spēcīgā pašiznīcināšanās programmā. Šodien esmu zaudējis, taču šāda situācija ir pamācoša: tikai grāmatā es varu detalizēti aprakstīt savu ceļu pa pakāpieniem augšup pie Dieva. Tā ir mana problēma. Bet pacients redz galarezultātu, viņam nav vajadzīgs pakāpienu sīks apraksts. Bet es aizrāvos un sāku vairāk stāstīt par pakāpieniem, nevis par mīlestību, pie kuras cilvēkam jānonāk.

No Kijevas zvana jau reiz pieņemšanā bijusī sieviete.

-    Pēc pieņemšanas man visa mugura svilst. Es nezinu, vai tam tā jābūt.

Es apskatu viņas biolauku. Izskatās labs. Tiesa, mazbērni un mazmazbērni tādi ne visai.

-   Kādas jums bija problēmas?

-     Man ir ļaundabīgs audzējs galvā, kaklā un krūtī. Arī dēlam problēmas ar veselību.

Es detalizēti aplūkoju lauku struktūras. Paciente labi piestrādā, taču agresija pret vīriešiem joprojām liela.

-   Vai es jums teicu par greizsirdību?

-Jā, teicāt. Es strādāju, lūdzos no rīta, dienā un vakarā.

-   Paklausieties, - es kliedzu klausulē, - jālūdzas 300 reižu no rīta, tikpat daudz dienā un vakarā, jo šobrīd visi «netīrumi» spraucas ārā no dvēseles, ar trim lūgšanām vien nepietiks. Sīkumus atcerēties nav vērts. Atsauciet atmiņā dažus galvenos notikumus un pārcilājiet tos daudzkārt simtiem reižu. Un iegaumējiet: sevis nosodīšana ir paššaustīšanās. Dieva priekšā vainīgo nav. Vai jūs mani sapratāt?

Pēc viņas balss es jūtu, ka sapratusi.

Pirms pāris mēnešiem, kad gatavojos braukt uz Ameriku, mani māca mokoša sajūta. Radās arvien jaunas un jaunas pieķeršanās. Es līdzinājos peļķei, kura, lai vai kā censtos to iztīrīt, tomēr paliek netīra. Sistēma nonāca strupceļā. Bet es attīrījos pamatā, nožēlojot grēkus. Un tad pēkšņi es atskārtu, ka grēku nožēlai jāpāriet lūgšanā, bet lūgšanai - mīlestībā, kas ne no kā nav atkarīga, t.i., peļķei jātop par avotu. Taču līdzināties avotam tā varēs tikai tad, ja tai pastāvīgi piegādās tīru ūdeni, t.i., dvēselei nemitīgi tiecoties pēc Dieva. Līdzko cilvēks par mērķi izvirza kaut ko citu, viņš kļūst atkarīgs no tā. Šāda atkarība rada arvien lielāku agresiju, bet pēc tam - slimību.

Manā priekšā sēž māte ar savu meitu. Meitai ir vēzis, bet vina to nezina.Viņai ir vienkārši smagi ap sirdi. Es sāku diagnosticēt. Pieķeršanās pasaulīgajam, garīgumam ir, ari mīlestībai pret cilvēkiem, pilnībai, jaunradei, ticībai cilvēkiem, apkārtējai pasaulei, Dievam, tāpat ari Dievišķai sūtībai. Bet tālāk vēl vesela virkne struktūru, kurām es pat nevaru sameklēt nosaukumu. Drausmīgi. Kaut ko tādu es redzu pirmo reizi. Es saprotu, ka viņai to paskaidrot vairs nav iespējams. Bet varbūt atšifrēt visus pakāpienus ari nevajag.

- Dievs - tā ir mīlestība, - es viņai saku. - Un Dievs ne no kā nav atkarīgs. Ari jūsu mīlestībai jākļūst neatkarīgai. Ar atpakaļejošu datumu pieņemiet visus zaudējumus un pazemojumus tā, lai tas neiespaidotu jūsu mīlestības spēku.

Es izrunāju dažas frāzes, pēc tam uz 40 minūtēm meitene iziet, un, viņai atgriežoties, biolauks jau ir tīrs.

Nesen pieņemšanā sieviete man uzdeva interesantu jautājumu:

-Jo vairāk es lūdzos, jo sliktāk pret mani izturas darbā. Ko gan man darīt turpmāk?

Jautājums bija pilnīgi negaidīts. Es skatos, kas notiek smalkajos slāņos, un redzu, ka cilvēku attieksme ir reakcija uz viņas pieaugošo nicinājumu un augstprātību. Viņas dvēsele būs kaut kam pieķērusies. Es atkārtoti apskatu biolauku, un viss kļūst skaidrs. Ir spēks, kas radījis mūsu Visumu, un ir spēks, kas sagrauj, jā arī spēks, kas stabilizē. Mēs izjūtam stabilizāciju kā ticību cilvēkiem, augstākajam taisnīgumam un ticību Dievam.

- Vai zināt, - es sievietei stāstu, - cilvēka organisms sastāv ne vien no kauliem, bet ari no muskuļiem un nervu audiem. Tad, lūk, kaulaudu šūnas ir ortodoksālie dogmātiķi, bet nervaudi - meklētāji un avantūristi. Rituāli, likumi un paražas ir tie paši kaulaudi, bez kuriem cilvēks dzīvot nevar. Rituāli un paradumi - ir kruķi, un ja jūs neprotat staigāt, iet jūs bez tiem nesāksit. Bet, iemācījušies staigāt, jūs tos izjutīsit kā traucēkli. Ticība mums dod stabilitāti un drošības sajūtu par rītdienu, bet, ja tā kļūst pašmērķis, rodas nicinājums pret tiem, kas netic. Rodas bailes zaudēt ticības un stabilitātes izjūtu. Kad jūs aizlūdzāt, jums lūgšana bija veselības, laimīga likteņa avots. Tā jums kļuva par pašmērķi. Lūgšana nekad nevar būt mērķis. Lūgšana - līdzeklis mīlestības izjušanai un vairošanai dvēselē. Tā kā jūsu domās izteiktās frāzes lielākoties attiecas uz šo pasauli, augstākā lūgšana ir lūgšana bez vārdiem. Tā ir nemitīga mīlestības saglabāšana un vairošana dvēselē. Bei, tā kā tas ir visai sarežģīti, cilvēks laiku pa laikam palīdz sev arī ar lūgšanu vārdiem.

-     Sakiet, ko parastajā reālajā dzīvē nozīmē mīlestība pret Dievu ir augstāka par mīlestību pret visu pārējo? Kā lai es izjūtu, ka es Dievu mīlu vairāk par visu pārējo?

-Tas reālajā dzīvē izpaužas kā iekšēja mīlestība pret apkārtējo pasauli bez pretenzijām pret to.

Es konsultēju kādu jaunu sievieti, viņai kopš bērnības ir ginekoloģiskas problēmas, bet nesen pasliktinājās vispārējais veselības stāvoklis.

-    Jūsu slimības cēlonis ir ļoti vienkāršs, - es viņai skaidroju. - Caur mūsu mīlestību dvēselē mēs savienojamies ar Dievu. Dievs ne no kā nav atkarīgs. Tas nozīmē, ka, ja mīlestības jūtas mūsu dvēselē ne no kā nav atkarīgas, mēs esam veseli un laimīgi. Visas cilvēka jūtas, viņa emocijas un vēlmes ir saistītas ar apkārtējo pasauli un ir atkarīgas no tās. Tikai mīlestības jūtas ir neatkarīgas. Cenšoties tās padarīt atkarīgas no kaut kā, mēs tās mazinām, sākam slimot un nomirstam. Ginekoloģija - tā ir mīlestības zona. Ja reiz kopš bērnības slimojat, tātad jau iepriekšējās dzīvēs jūs savu mīlestību pakļāvāt apstākļiem. Vai nu jūs sev aizliedzāt mīlēt kādu ētisku normu dēļ, vai, apstākļu spiesta, negribējāt dzemdēt, vai ari ar emocijām un izturēšanos nonāvējāt otra cilvēka mīlestību, vainodama vinu visās nelaimēs.

-   Esmu izlasījusi visas jūsu grāmatas, un tagad es neapspiedīšu mīlestības jūtas, lai tur vai kas. Tagad esmu precējusies, ja es satikšu citu cilvēku, es centīšos saglabāt ģimeni, bet mīlestības jūtas neapspiedīšu. Es skaidri zinu vienu: es iemīlēšu to, kurš mīlēs mani.

-   Tā jau ir pretenzija, - es skaidroju. - Jūs vienkārši aizstājat virspusēju pretenziju ar dziļo. Dieva apziņa dvēselē - tā ir mīlestība bez pretenzijām, bez nosacījumiem un prasībām. Dievs ir nevadāms un jūsu pašas mīlestība arī. Tas ir viens no pamatnosacījumiem veselības saglabāšanai.

Patlaban es sarunājos ar vēža slimnieku, kura slimība ir pārāk ielaista. Viņš ir ļoti bāls, izmocīts, ķīmijas terapija nepalīdz. Garus paskaidrojumus viņš neizturēs, spēka viņam ir ļoti maz. Maksimāli jāsaspiež pacientam sniedzamā informācija. Tradicionālā medicīna nelīdz, jo pārāk daudz viņš nodevis saviem bērniem un mazbērniem mantojumā. Ari viņa bērnu biolaukā vērojama raksturīgo deformāciju klātbūtne, kuras pēc pāris gadiem var izraisīt smagas saslimšanas un pat nāvi. Cilvēks, daudzko pārvērtējis un sapratis, uzskata, ka viņš ir pilnīgi attīrījies, taču tā ir ilūzija, tikai apziņas virskārta. Ar laiku tas iespiežas dvēselē. Bet, ja «piesārņotas» ir pēcnācēju dvēseles, ar pārskatu vien nepietiek, jāiziet cauri visai savai dzīvei simt un pat tūkstošreiz, lai refleksu līmenī mainītos vērtību sistēma. Es sāku pacientam lēni aprakstīt viņa situāciju.

- Jūs tagad esat līdzīgs peļķei, kurā ūdens gandrīz neienāk un diezgan ātri aizplūst pie jūsu bērniem un nākamajiem mazbērniem, jo jūs viņiem neapzināti esat laupījis visus krājumus. Vispirms peļķe jāiztīra no netīrumiem, pēc tam jāpalielina ūdens daudzums tajā, pārvēršot peļķi avotā. Lai mēs mīlētu apkārtējo pasauli un būtu laimīgi, mijiedarbojoties ar to, mums pastāvīgi jāsaņem arvien jaunas mīlestības un enerģijas devas. Mijiedarbojoties ar apkārtējo pasauli, mēs pamatā zaudējam, bet, griežoties pie Dieva, iegūstam. Ja mēs Dievu mīlam par visu vairāk, viņš mums kļūst par augstāko mērķi un mēs saņemam vairāk, nekā patērējam. Tā pietiek ne vien mums, bet ari mūsu bērniem. Līdzko kaut ko sākam mīlēt vairāk nekā Dievu, dvēsele kļūst atkarīga no tā, mīlestības jūtas dziest un parādās pretenzijas. Tad mīlestības deva mazinās, rodas agresija, bet tālāk - slimības un nelaimes. Mīlestībai mazinoties, mums tā kaut kur jāņem, lai varētu eksistēt. 1b mēs ņemam no nākamajiem pēctečiem un no savām nākamajām dzīvēm. Bet, jo stiprāka mūsu atkarība no kādām cilvēciskām vērtībām, pat vissvētākajām, jo ātrāk mūsu dvēsele apsīkst, un tad mēs vairs savus pēctečus ne vien neapveltām ar mīlestību, bet pat viņus apzogam. Mūsu dvēselei ir zināma ietilpība virsslāņos, un dvēseles noplicinošā agresija atkarībā no tās dziļuma sniedzas pat līdz tālai paaudzei. Cik dziļi mēs būsim «izsūkuši» pēcteču dvēseles, tik smaga ari būs mūsu slimība. Tātad jo vairāk mēs savu dvēseli būsim piepildījuši ar mīlestību un nodevuši to saviem pēcnācējiem mantojumā, jo ātrāk izveseļosimies. Mēs novecojam un nomirstam, lai palēnām atteiktos no visām cilvēciskām vērtībām. Pēc nāves un pirms apaugļošanās, arvien vairāk tuvojoties Dievam, cilvēks ar katru reizi saņem aizvien lielāku mīlestības un spēku devu. Sī deva ir tik liela, cik lielā mērā cilvēkam lemts izbaudīt izjūtas visā savā košumā un skaistumā. Ne vienmēr šī deva ir pietiekama, un tad ir jāstiprina savienība ar Dievu. Parasti tas izpaužas caur nepatikšanām, nelaimēm, slimībām, visu augstāko cilvēcisko jūtu aizvainojumiem. īpaši spēcīgi cilvēcisko vērtību destabilizācija noris pirms apaugļošanās, un, jo mazāk cilvēkam pretenziju pret apkārtējo pasauli un pret sevi, jo ātrāki būs kontakti un veselīgāki būs bērni. Tālab simtiem un simtiem reižu no jauna būs izdzīvot visu dzīvi, un tajās situācijās, kad radušās pretenzijas, izjust laimi un mīlestību. Jūsu dvēselei būs grūti atteikties no tām vērtībām, kurām jūs to piesaistījāt ilgus gadus. Iztēlojieties sevi nomirstam pēc nedēļas, ka izveseļošanās izredžu jums nav nekādu. Sāciet pamazām atvadīties no visa, kas jums dārgs. Ne tik vien attiecībā uz tagadni, bet arī uz nākotni. Tas ir nolemts, un jūsu gribai jau vairs nav nekādas nozīmes. Izolējiet sevi no saskarsmes ar apkārtējo pasauli un pēc tam lūdzoties atkārtojiet, ka augstākā laime jums un jūsu pēctečiem ir mīlestība pret Dievu, jūsu dvēsele ātrāk tam noticēs.

-   Kā man iestāstīt saviem bērniem, ka jātic Dievam, - man jautā kāda sieviete, - ka Dievs jāmīl?

-   Arī ticībai laiku pa laikam jāsabrūk. Vispirms bērni jāiemāca neapslāpēt mīlestības jūtas savā un citu cilvēku dvēselē. Ir svarīgi ļaut viņiem sajust, ka mūsu loģikai un visiem mūsu priekšstatiem par pasauli, lai cik pilnīgi tie mums ari neliktos, vienmēr būs jāatkāpjas Dieva loģikas priekšā, tie allaž būs tikai daļa, bet ne veselais. Pedagoģijā ir trīs momenti: pirmais, ko bērni nedzird, ko viņi laiž gar ausīm; otrais, kam viņi pievērš uzmanību, - mūsu rīcība; trešais, kā rīkojas viņi, tas ir tas, ko mēs esam darījuši agrāk, ko esam sajutuši savas dvēseles dziļumos. Tātad pedagoģija sākas no vecākiem.

-   Sakiet, lūdzu, - kāds pacients jautā, - ja visi cilvēki, kā teikts Bībelē, cels dievnamus savā dvēselē, bet ne apkārtnē, var gadīties, ka reliģijas drīzumā vairs nebūs vajadzīgas?

-     Sakiet, vai jūs labi pārzināt mūsu likumdošanu? - es atjautāju.

-   Daudzmaz, - tā mans sarunu biedrs.

-   Ja jums risināms nopietns jautājums, jūs taču to nedarīsit patstāvīgi. Jūs taču griezīsities pie pieredzējuša jurista. Garīdznieki ir speciālisti garīgajā darbā.

-Tagad saprotu, - viņš smaida.

-Turklāt nekas nav absolūts, arī speciālistu vidū ir imitētāji, kuri neko nedod. Dažreiz ari diletantu vidū parādās talanti, kas ir no Dieva. Taču jebkura reliģija bez uzkrātas iekšējās mīlestības ļoti ātri deģenerējas. Jo tālāk mēs tiekam savā attīstībā, jo vairāk redzam šo sakarību.

-    Jūs sakāt, ka manai zemapziņai ir 400 vienību? -jautā uz pieņemšanu atnākusi sieviete.

-    Jā, - es atbildu. - Jums galvas apvidū spēcīga biolauka deformācija. Dzīvot atlicis gads vai divi. Jums ir agresija pret sevi. Gaidāms vai nu aklums, vai smags insults, vai izkliedētā skleroze. Es turpinu pētīt lauku, lai gan jūsu gadījumā jūsu galva diez vai izturēs. Spriežot pēc biolauku dinamikas, pašiznīcināšanās programma pēc kāda laika skars nieru apvidu, un tad būs vai nu vēzis, vai nieru sabrukums.

Sieviete vērīgi lūkojas manī.

-    Bet es taču uzmanīgi izlasīju jūsu pirmo un otro grāmatu, un tomēr jūs man neatstājat nekādas izredzes. Kur ir vaina?

Es redzu viņas pagātni tin salīdzinu to ar šīsdienas veselības stāvokli.

-    Iekšēji jūs vienmēr esat tiekusies pēc Dieva, kaut ne vienmēr atradāt pareizo ceļu, allaž centāties sevī ieaudzināt garīgumu un sirsnību, tāpēc joprojām esat dzīva un vesela, par spīti spēcīgajai biolauka deformācijai. Jums dots termiņa pagarinājums, paaugstinot izdzīvošanas izredzes. Pirms manu grāmatu izlasīšanas jūsu dvēsele bija pieķērusies laimīgam liktenim ar īpašas sūtības apziņu, pilnībai, mīlestībai pret cilvēkiem un bērnu radīšanai - radītspējai. Tagad jums ir tikai viena piesaiste - radītspējai, un diezgan cieša. Jums nav bērnu, un jūs to nožēlojat. Kad tika aizvainotas jūsu jūtas, mīlestības jūtas un uzticēšanās, jūs vainojāt likteni, negribējāt dzīvot. Pašreizējai un arī turpmākajai laimei sabrūkot, jūs darījāt to pašu. Ari no nākotnes nedrīkst izjust atkarību. Aizvainojums pret sevi - tā ir pašiznīcināšanās programma. Aizvainojums pret sevi, pret situāciju un likteni - ir desmitreiz spēcīgāka programma, un paaugstinātas pretenzijas pret sevi jūsu skatījumā patiesībā bija aizvainojums pret likteni. Bet nožēla par pagātni patiesībā bijusi pretenzija pret Dievu. Ejiet un pārskatiet savu dzīvi no jauna, pēc stundas ienāciet, tad redzēsim, kas jums ir iznācis.

Kad sieviete ienāca, es biju patīkami pārsteigts: viņas biolauks bija pilnīgi attīrījies.

-   Negaidīti labi rezultāti, - es viņai saku.

-    Vai zināt, šai stundā es nevis lūdzos, bet gan vienkārši staigāju un domāju, bet pēc tam viss kaut kā strauji pārmainījās, - viņa atzinās.

-    Apsveicu jūs, - es atbildu, - bet ir vēl kāda nopietna problēma. Tas, ka jūsu biolauks attīrījies, vēl nenozīmē, ka jūs nesaslimsit. Situācija ir krietni labāka, teiksim tā. Bet ar pirkstu velkot apli virs jums, es redzu tumšu plankumu. Tā ir liela ļaužu grupa Krievijas Ziemeļos, pāri miljonam. Un jūsu nepareizā orientācija, agresija iespaidojusi viņu veselības stāvokli. Jo tālāk cilvēks tiek garīgajā attīstībā, jo vairāk cilvēku intuitīvi vai apzināti viņam seko, un līdz ar viņa pozitīvajām īpašībām tie saņem ari negatīvās. Tie ir jūsu garabērni, kas ir atkarīgi no jums, kaut gan jūs patlaban Krievijā nedzīvojat. Tad, lūk, attīrot dvēseli, neaizmirstiet par viņiem. Smagākās saslimšanas, kas ilgst ne vienu dzīvi vien, bieži izskaidrojamas ne tikai ar fiziskajiem, bet arī ar garīgajiem pēctečiem nodarīto kaitējumu. Iznāk: jo vairāk laba daru cilvēkiem, jo bīstamāk man un viņiem.

Protams, bīstamība ir liela un liela ir ari atbildība. Jo tuvāk esam Dievam, jo augstāka ir mūsu attīstības pakāpe, jo lielāku laimi un gandarījumu mēs izjūtam. Tātad jo lielāku sāpi mēs izjūtam, to zaudējot. Tāpēc pirms dāvāt cilvēkam laimi, viņam tiek dota sāpju sajūta.

Un, jo lielākas sāpes viņš spēs izturēt, saglabājot Dievu sirdi, jo vairāk laimes viņš varēs saņemt. Lūk, skatieties: es ar pirkstiem rādu attālumu: materiālajās vērtībās ir zināma mīlestības deva, garīgajās vērtībās, es izplešu rokas, tā ir daudz lielāka. Visumā, mīlestībā pret to un cilvēkiem - vēl lielāka. Pilnībā, jaunradē, radītspējā, bērnu radīšanā - vēl jo lielāka utt. Un, jo nozīmīgāka mīlestības deva, jo stiprāks kārdinājums to padarīt par mērķi, aizmirstot Dievu - bezgalīgo mīlestību. Tālab ne katram cilvēkam ir lemts izbaudīt mīlestības, jaunrades, pilnības kalngalus. Viņš nespēs pacelties tiem pāri un pārdzīvot to zaudējumu, jo ir atkarīgs no tiem. Lai paceltos tiem pāri un pārciestu sāpes, reizi par visām reizēm jāsaprot, ka mīlestība pret Dievu ir augstāka par jebkurām cilvēciskajām vērtībām. Un ne tikai saprast, bet arī izjust. Ja cilvēkam nepietiek spēka pacelties, lai izdzīvotu, viņš atsakās no visa, kas ir svēts. Un, lai arī cik dīvaini tas nebūtu, viņš kādu brīdi ir Dievam tuvāk nekā agrāk. Mēs nenovēršami saņemam aizvien lielāku laimes un mīlestības daudzumu, bet katru reizi mums jāizjūt, ka tie ir tikai līdzekļi.

-    Sakiet, lūdzu, vai dvēseles sāpes - ir pazīme, ka esam pieķērušies cilvēciskajām vērtībām?

-      Nekā tamlīdzīga. Tā ir augsta jūtīguma pazīme, saistīta ar augstāko cilvēcisko vērtību klātbūtni. Pieķeršanās pazīme - nevēlēšanās un neprasme izturēt sāpes, zaudējot vērtības. Iekšējā agresija kā atbilde uz traumējošu situāciju.

-     Labi. Augstākais mērķis ir mīlestība pret Dievu, - sieviete saka. - Bet, lai dzīvotu, man mērķis būs naudas pelnīšana, spēju izkopšana, vēlme palīdzēt cilvēkiem. Ko lai iesāk?

-   Iedomājieties sevi iznākam no mājas un ejot uz veikalu, kādu brīdi tas ir mērķis. Kad jūs to realizējat, tas taču zūd. Jūs atgriežaties dzīvoklī, liekat kāju viz pakāpiena, šai mirklī tas jums ir mērķis. Paceļot skatienu, jūs ieraudzīsit kāpņu telpu, arī tas ir mērķis, bet pārāk augsts. Taču, ja tas kļūs absolūts, jūs kāpņu telpā pārnakšņosit. Neredzot dzīvokļa durvis, jūs tiecaties uz to, lai tās atvērtu un iekļūtu dzīvoklī. Tā katram cilvēkam jāatgriežas pie Dieva, viņu neredzot un saglabājot šī mērķa prioritāti. Bet šī atgriešanās nav īsti tāda, kādu mēs to iedomājamies.

Mēs esam nākuši no Dieva un savā dvēselē esam dala no vina. Un caur šo dalu mēs savienojamies ar vinu.

-   Klausies, - pie manis vērsās darbabiedri.

- Interesants gadījums. Zvana kāds puisis. Neguļot jau veselu gadu. Periodiski atstājot savu ķermeni. Vēro sevi no malas. Esot sajūta, it kā dzīvotu kādā nereālā pasaulē.

Nākamajā dienā jaunais cilvēks zvana atkal un es ar viņu sarunājos. Kaut gan situācija šķiet neparasta, tā ir vienkārši izskaidrojama. Viņam augstākais mērķis kļuvusi jaunrade, radītspēja, bērnu radīšana. Šāda orientācija rada aizvainojumu uz visu pasauli, pret sevi, nosodījumu, greizsirdību, nevēlēšanos dzīvot. Un piedevām vēl - pilnības absolutizā- cija, kas rada paaugstinātu augstprātību, vēlme uzspiest savu gribu citiem utt. Bet viņam jau lemti harmoniski bērni. Un šādās situācijās raksturīgā bloķēšana ar smagas slimības vai nelaimju palīdzību var būt par traucēkli bērnu dzimšanai. Tāpēc cilvēcisko vērtību pazemošana dažkārt nozīmē pasargāšanu. Straujā jūtu notrulināšanās, apkārtējās pasaules ilu- zorisma apziņa, emocionālo kontaktu mazināšanās, vecāku nestabilā psihe bieži liecina par to, ka viņu bērns ir izcils un pirmā palīdzība viņam - vecāku darbs ar sevi.

Man zvana paziņa no Amerikas.

-      Mans dēls ir reanimācijā. Pievienots pie sistēmas, stāvoklis ļoti smags. Ārsti nevar noteikt diagnozi. Vakar mēs viņam teicām, ka ģimenē drīz būs vēl viens bērns, ka māte stāvoklī. Varbūt tas kaut kā ietekmējis stāvokļa pasliktināšanos?

-    Jums taisnība, - es atbildu. - No mātes viņš mantojis mīlestības pret cilvēkiem, bērnu radīšanas absolutizēšanu. Viņam mīļotais cilvēks - absolūtā vērtība, viņš paniski baidās to zaudēt. Tāds bērns baidās palikt viens, baidās no negaidītām situācijām, izjūt šausmas, iedomājoties vien, ka var nomirt, allaž būs greizsirdīgs un aizvainots. No jums viņš mantojis tieksmi pēc pilnības, situācijas kontroli, veiksmīgu likteni, t.i., plānu un vēlmju realizāciju padarīt par pašmērķi. Tāpēc pārciest traumējošu situāciju viņš negrib un nevar. Kad jūsu dēls uzzināja, ka ģimenē uzradīsies vēl viens bērns, viņā pēkšņi uzliesmoja agresija pret to, kas nevilšus var atņemt viņam dāvāto mīlestību.

Viņam mīlestības lauks - absolūtā vērtība, un tur viņš nevienu neielaidīs. Agresijas vilnis izvērtās pašiznīcināšanās programmā. Patlaban zēnam sabrūk imūnā sistēma. Tās satriec vienlaikus daudzus orgānus, tāpēc ārsti uzreiz nespēj noteikt diagnozi. Ar laiku tas var pāraugt smagā slimībā, un orgānu bojājumi būs puiša rakstura un pasaules uztveres nosacīti. Ja agresija izpaudusies kā aizvainojums pret likteni - būs lokāli plaušu iekaisumi, gastrīti, bet pie spēcīgākas agresijas - kuņģa vai plaušu vēzis. Tā kā šeit jau darbojas pašiznīcināšanās programma, bet bloķēšana ar dzirdes pasliktināšanu nav notikusi, var rasties vai nu zarnu trakta vai uroģenitālās sistēmas smags bojājums.

-   Sakiet, vai šajā situācijā var ko līdzēt?

-    Protams. Jūsu sievai jāatsakās no visām pretenzijām pret viņas mīlestības un uzticības jūtu zaimotājiem. Aizlūgt, lai no dēla un pēcnācēju dvēselēm aizietu visi aizvainojumi pret citiem un sevi un lai augstākā laime viņai, bērniem un pēctečiem būtu mīlestība pret Dievu.Vēlme radīt bērnus, mīļotais cilvēks, ģimene - ir tikai līdzeklis tā sasniegšanai. Jums jāpateicas Dievam par visām neveiksmēm, apvainojumiem, pazemojumiem, netaisnu attieksmi no citu cilvēku puses. Sākot ar šodienu, mācieties pazemoties un piekāpties. Un lūgšanā atkārtojiet, ka visas cilvēciskās vērtības, un pirmām kārtām - vara, varenība, pilnība jums būs tikai līdzeklis, bet mīlestība pret Dievu - mērķis.

-   Vai drīkstu ko jautāt? -Jā.

-   Man ir audžudēls. Vai tam ir kāda nozīme?

-     Praktiski nekādas. Pirmkārt, viņš bija jūsu dēls aizpagājušajā dzīvē, otrkārt, biolauku identitāte ar fizisko tēvu viņam ir 7%, bet ar jums - virs 80%, treškārt, lai bērns nepārņemtu jūsu karmu, biežāk viņam atgādiniet, ka Dievu vajag mīlēt vairāk nekā tēti un māti. Kāpēc mājdzīvnieki pārņem saimnieku karmu, bet pēc tam slimo un nomirst? Tāpēc, ka viņi ir atkarīgi no saimnieka, saņem barību no viņa, un saimnieks tiem kļūst par mērķi. Jo lieTākai atkarībai no jums jūs bērnu pakļausit, jo vairāk «netīrumu» viņš uzņems, jo nelaimīgāks būs un jo stiprāka jums būs atmaksa par to. Bet, ja bērnam būs apziņa, ka viņš visu saņem no Dieva, kaut arī caur vecākiem, tad sarežģītās situācijās jūs līdz ar bērnu tiksit pasargāts no nelaimēm.

Nākamajā dienā mans paziņa zvana atkal.

-    Vakar es aizgāju uz slimnīcu pie bērna. Ārsti bija neizpratnē, jo bērns jūtas pilnīgi vesels, sistēma un zāles izrādījās nevajadzīgas, vienīgais, kas vajadzīgs - vest viņu uz mājām.

Es apskatīju puisēna biolatiku, tas bija normāls. Gadījums, ko viegli varēja vērst par labu. Ielaisti gadījumi ārstēšanai padodas visai grūti, jo dvēsele ir greizsirdības «saēsta», ir izteikta nevēlēšanās dzīvot. Lai gan dažkārt ari stundas laikā cilvēks vai- izmainīt savu attieksmi pret pasauli un izārstēties dažās dienās, pat stundās.

Mans paziņa pirka dzīvokli. Kādu vakaru es iegriezos pie viņa darbā. Viņš bija visai norūpējies.

-     Zini, ir dzīvoklis, un pat ļoti labs. Rīt noskaidrosies, vai to pārdos man vai ne. Ir vēl ari citi gribētāji. Man pat asinsspiediens pacēlies, - viņš atzinās.

-    Ar šādu attieksmi tu vari pazaudēt ne vien dzīvokli, bet ari veselību. lūr, augšā, viss jau sen ir izlemts. Ja tev ir lemts to dabūt, tu to dabūsi, un pārdzīvojumi šeit ir nevietā. Ja tev nav lemts to iegūt, tu to arī nesanemsi, lai kādus varoņdarbus arī veiktu, bet, ja tomēr to iegūsi, - tev tiks atņemta veselība vai dzīvība.

Nākamajā dienā deviņos no rīta, manam paziņam piezvanīja un teica, ka dzīvokli iegūšot cits. Viņam sācies spēcīgs stress, bet pēc minūtēm desmit viņš atcerējičsT manus vārdus, ļāvis norimt visām pretenzijām, neapmierinātībai un nomierinājies. Pēc trīs stundām viņam telefoniski paziņoja, ka otrs pircējs esot atteicies un ka varot braukt iemaksāt avansu. Tai pašā dienā satikos ar paziņu. Smaidīdams viņš atstāstīja visu notikušo kā jautru komēdiju. Es aplūkoju viņa biolauku un teicu:

-     Šeit ir ne vien komēdijas, bet ari traģēdijas elements. r Ifev pašlaik ir neapzināta agresija - 300 vienību. Nāvējošas ir 180 vienības. Pēc pusotra gada būtu sācies labās plaušas iekaisums, bija milzīgs aizvainojums pret likteni, pret sevi, pret situāciju. Desmit minūtēs tu esi radījis tādu pašiznīcināšanās programmu, kas pēc kāda laika izvērstos vai nu par smagu slimību vai likteņa krahu.

Vēl kāds gadījums.

Ar savu paziņu braucu no Haifas uz Tfelavivu, bija vakars. Ceļš taisns, mašīnu priekšā gandrīz nebija. Pa labo pusi mašīnas traucās ar ātrumu 60-80 km/st., pa kreiso -90-100 km/st. Mēs piebraucām klāt mašīnai, kas virzījās pa ielas kreiso joslu ar nelielu ātrumu. Sākām signalizēt, lai brauc pa labo pusi, taču vadītājs nereaģēja. Pēc dažām minūtēm mans ceļabiedrs saniknojās.

-     Liecies mierā, veselība dārgāka, - es viņam teicu.

-     Apdzīsim viņu no labās puses. Aiz mums jau izveidojies sastrēgums.

Braucot garām, mēs redzējām, ka pie stūres bija sieviete. Šai brīdī pie viņas mašīnas piebrauca mikroautobuss un tieši tāpat sāka signalizēt. Joprojām nekādas reakcijas. Mikroautobuss apdzina mašīnu un apstājās tās priekšā, lai piespiestu viņu nogriezties pa labi. Bet nekā! Sieviete samazināja ātrumu, taču otrajā joslā tā ari nenogriezās. Mēs braucām tālāk, atstādami aiz sevis mirgojošu mašīnu virkni. Tur, spriežot pēc visa, notika ķīvēšanās.

Es izpētīju sievietes biolauku pirms aprakstītās situācijas: biolauku deformējusi patmīlība un augstprātība, pilnība un laimīgs liktenis. Skaidrs. Viņai vien ir taisnība. Visi ir nelieši - vina svēta. Pirms šīs situācijas viņas zemapziņas agresijai - 100 vienību, 96 bet nāvējošais līmenis šai sievietei — 180 vienību. Patlaban viņas dvēselē ir agresijas uzliesmojums, eksplozija pret cilvēkiem, kuri, viņasprāt, viņu netaisni apvainojuši un pazemojuši, un ļaunākais ir tas, ka sākusies agresijas noplūde uz bērnu un mazbērnu dvēselēm. Tagad, pat ja šī sieviete ari maina savu attieksmi pret situāciju un atvaira pretenzijas, viņas veselības stāvoklis uzlabosies par procentiem 20. Ievērojami cietusi rīkles un ģenitāliju enerģētika. Pēc kāda laika, aizmirsusi šo gadījumu, viņa griezīsies pie ārsta, un sāksies ilgstoša, mokpilna ārstēšanās.

Šo prognozi es izteicu savam ceļabiedram.

-    Kādai manai paziņai ir krūts vēzis. Vai tu nepateiktu cēloni?

-      Parasti tas ir saistīts ar aizvainojumiem mīlestības sakarā, - es atbildēju. Šeit ir tīri pasaulīgs moments. Pastāvīga neapmierinātība ar naudas trūkumu, materiālo stāvokli, situāciju.

-    Pilnīgi pareizi, - viņš apstiprināja. - Vīrs labi nopelna, nopircis savrupmāju, bet viņa pastāvīgi ir nemierā ar visu.

Kad cilvēks brauc ar mašīnu un, pārkāpjot ceļu satiksmes noteikumus, ietriecas kaut kur, viņš var sabojāt savu likteni. Dzīvē šādus triecienus dažkārt saņem ari mūsu jūtas. Tikai šīs traģēdijas noris nemanāmi un sekas neliek sevi manīt uzreiz. Ja cilvēks nezina garīgos likumus, viņš līdzinās tam, kas brauc, nezinādams ceļu satiksmes noteikumus. Lai gan pat šo noteikumu nezinātājs, saglabādams mīlestību dvēselē, intuitīvi rīkosies tāpat kā tas, kurš tos labi pārzina.Mīlestība un labsirdība pat bez garīgo likumu zināšanām ļauj mums izdzīvot trasē, ko sauc par dzīvi. Pieņemšanā sieviete man pastāstīja, ka pirms gadiem 15 viņai gājusi bojā meitiņa.

-    Es jūtu, ka nevaru viņu aizmirst. It kā viņa vienmēr būtu blakus, un man ir ļoti grūti.

Es skatos, kāds ir cēlonis. Sieviete nodevusi meitai mīlestības pret cilvēkiem un pasauli absolutizāciju. Šāds meitas dvēseles apgrūtinājums moka ari pašu meiteni. Es gribu to vispārīgos vilcienos pastāstīt mātei, taču deniņos iesitas sāpe. Viņas bērna dvēsele grib viņai caur mani sniegt kādu informāciju.

-    Pasaki viņai, ka grūtniecības laikā ar mani viņa gribējusi nomirt.

Es skatos lauku un redzu milzīgu pašiznīcināšanās programmu 5., 6., 7. un 8. grūtniecības mēnesī. Tie bija aizvainojumi pret vīru.

-     Jūs negribējāt dzīvot meitas gaidību otrajā pusē.

-   Nē, tā vis nebija.

-   Bet uz vīru apvainojāties.

-Jā, loti. Viņš tai laikā dzēra.

-    Tad, lūk, ārēji aizvainojumi pret vīru iekšēji izpaudās kā nevēlēšanās dzīvot. Un šī programma, spēcināta jūsu meitas dvēselē, izraisīja meitenītes nāvi. Turklāt analoģiskas emocijas jūs nodevāt ari citiem bērniem mantojumā.

-    Jā! - viņa māj. - Manu otro bērnu notrieca mašīna. Brīnumainā kārtā viņš palika dzīvs.

-   Attīriet savu dvēseli, - vēršos pie sievietes, - un aizlūdziet par pēcnācējiem, dzimušajiem, nedzimušajiem un aizgājējiem. Starp citu, jūsu meitai pēc dažiem gadiem būs no jauna jāpiedzimst. Viņas veselības problēmas pēc dzimšanas varētu pāriet jums. Ciktāl attīrīsit meitas dvēseli, pārskatot visu dzīvi, aizvainojumu vietā izjūtot mīlestību, tiktāl vieglāk viņai būs sagatavoties nākamajai dzimšanai un to veikt.

-      Jūsu otrā grāmata radīja manī nomācošu sajūtu, - kāda paciente sūdzas. - Bezizejas sajūtu. Nevar taču visu dzīvi nodzīvot, nožēlojot grēkus. Normālam cilvēkam nodzīvot bez aizvainojumiem nav iespējams, lai kā mēs tos arī slāpētu. Tūrklāt es jau visiem esmu visu piedevusi, bet jūs sakāt, ka man iekšā daudz aizvainojumu.

-   Es redzu to, ko neredzat jūs, - es atbildu. - Un ticiet man: dvēseli attīrīt ir daudz grūtāk nekā apziņu. Kas teicis, ka nedrīkst apvainoties? Heši aizvainojumu nedrīkst apspiest. Bet, lai kāds ari būtu aizvainojums no ārpuses, iekšēji arvien jāvalda mīlestībai. Katra cilvēka dvēseles dziļumos ir Dievs, un mums viņš jāmīl vienmēr. Bet grēku nožēla - tas ir tikai pirmais solis. Vispirms izžuvušais dīķis jāattīra no duļķēm, tikai pēc tam var laist iekšā tīru ūdeni. Bet jūs par netīrumiem vien domājat. Tā taču nevar.

-    Nu labi, tad pasakiet, kā man dzīvot bez pretenzijām pret apkārtējiem, ja šīs pretenzijas rodas arvien no jauna?

-    Pirmkārt, pastāvīgi pārliecināt savu dvēseli - ar domām, ar vārdiem, emocijām, ka mīlestība pret Dievu ir augstākā laime. 90 reižu teiksit — «jā», vienu reizi - « nē», un būs jāsāk viss no gala. Runājot par pretenzijām, jāsaka, ka pirms tām ir bailes kaut ko zaudēt. Ikviens cilvēks ir Dieva vadīts un viņa rīcībai jātuvina jūs Dievam, patīk jums tas vai ne. Mēģiniet " dzīvot ar apziņu, ka jebkurš jums vistuvākais cilvēks jebkurā brīdī var jūs nodot, apvainot, saķildoties ar jums vai nomirt. Sākumā būs grūti, pēc tam mīlestība paliks, bet pretenzijas aizies.

Jaunajam cilvēkam, kas atnācis pie manis uz pieņemšanu, es skaidroju, ka viņa nepilnvērtības komplekss ir iekšējā pilnvērtības kompleksa rezultāts. Dvēsele pieķērusies pilnībai, prasmei noteikt

savu likteni, milzīga iekšēja augstprātība, nicinājums pret cilvēkiem. Tāpēc cilvēki viņu pazemo un liktenis viņam ir neveiksmīgs.

-   Vai līdz ar lūgšanām var arī gavēt un badoties?

-    Protams. Atslēgšanās no saskares ritma, īpaša elpošana un uztura ierobežošana labi palīdz.

Pēc kāda laika viņš ieradās atkal.

-    Kolīdz es sāku badoties, man strauji uzlabojās atmiņa un spējas. Sapratu, ka piesaiste mazinājusies un tāpēc kļuvis labāk. Sāka «birt» laba darba piedāvājumi. Es kļuvu par kādiem sešiem, astoņiem gadiem jaunāks. Kad es beidzu badošanos, darba piedāvājumi tūlīt pat pazuda, un apkārtējo attieksme pret mani no neitrālas kļuva nicinoša. Ievēroju kādu interesantu momentu: iekšēji sāku nicināt kaimiņu. Pēc pusstundas šis iemetās pie manis istabā un sacēla skandālu par nejēdzīgu sīkumu.

-     Izrādās, nicinājums rodas, pirms kāds mūs pazemo. Bet pēc pazemojuma tas vai nu izzūd, vai nostiprinās, vēlāk sagraujot raksturu vai veselību.

-    Lūk, tagad pāreju pie galvenā, - turpināja jaunais cilvēks. - Man bija jāiekārtojas darbā, un es nolēmu atkal pabadoties. Taču šoreiz viss bija citādi. Pirmkārt, neviens man nezvanīja sakarā ar darbu un neko nepiedāvāja. Otrkārt, sākās fiziskas sāpes, treškārt, es novecoju par gadiem desmit. Paziņas bija pārsteigti, mani ieraugot. Es sapratu, ka kaut ko esmu nopietni pārkāpis.

Es pētu viņa biolauku pirms un pēc badošanās un sāku saprast, kas par vainu. Bija pilnības un laimīga likteņa absolutizēšana. Pirmās badošanās laikā gan viens, gan otrs bija bloķēts. Otrajā gadījumā badošanās noņēmusi pieķeršanos pilnībai, taču pastiprinājusi laimīga likteņa absolutizāciju. Tas nozīmē «iedzīt iekšā visus netīrumus».

Šāds ir daudzo zāļu iedarbības princips. Pirmajā gadījumā - badošanās bija pakāpiens ceļā pie Dieva, otrajā - pakāpiens ceļā uz personisko labklājību. Lūk, kāpēc pasaules reliģijas tik neatlaidīgi iesaka lūgties gavēņa laikā. Taču, ja cilvēks lūdzas tikai tādēļ, lai izveseļotos, par lūgšanu mērķi kļūst fiziskais ķermenis, bet ne savienošanās ar Dievu ar > 7

augošās mīlestības palīdzību dvēselē. Un pa īstam lūgšana palīdzēs tikai tam, kurš saprot, ka ar lūgšanu un mīlestību dvēselē viņš iegūs augstāko laimi neatkarīgi no tā, ir viņam fiziskā veselība vai nav.

No Ņižnijnovgorodas zvana pacients, kuram ir psihiskas problēmas.

-   Es nemaz nejūtos labāk, kļuvis pat vēl sliktāk.

-     Vai es neteicu, ka jums ir piesaiste spējām, intelektam? Ka tas ir virsējais slānis, kam par pamatu ir pieķeršanās pilnībai?

-   Jā, jūs teicāt.

-    Pieķeršanās pilnībai jums ne vien nepazuda, tā pat pastiprinājās. Jūs nestrādājat ar sevi.

-     Godīgi sakot, man tas tagad nav prātā, - pacients atbild. - Sakiet man labāk, vai finansiālā situācija mainīsies? Mūsu mazā firma ir bankrota priekšā, bet daudzkas atkarīgs no manis. Tagad tas man ir galvenais. Sakiet, kas darāms, lai uzlabotu finansiālo stāvokli?

-     Man galvenais ir - glābt jūsu dzīvību, nevis jūsu finansiālais stāvoklis. Jūsu biolauka struktūras ir nāvīgi deformētas. Ja jūs ari turpmāk tā pārdzīvosit naudas dēļ, jūs vienkārši nomirsit. Jūsu piesaiste pilnībai ir tāda, ka jums jābūt pazemotam visā. Naudas pārpilnība jums vispirms ir jūsu pilnvērtības pierādījums. Jūsu nožēla, bailes, skumjas, grūtsirdība, t.i., iekšējā nevēlēšanās dzīvot, nozīmē nevēlēšanos pieņemt pilnības pazemošanu. Naudu vajag pelnīt, bet ne domāt par to pastāvīgi. Patlaban jūs ārstē naudas trūkums. Nespēsit to pieņemt, tiksit ārstēts ar psihiskiem traucējumiem. Ja turpināsit uztraukties, nomirsit. Vai sapratāt?

-   Sapratu, - pacients atbild.

Spriežot pēc viņa biolauka, viņš patiesi ir sapratis. Par viņu es esmu drošs.

Izraēlā bija interesants gadījums. Pie manis griezās kāds vīrietis. Viņam fiziskajā līmenī nekā sevišķa, bet, aplūkojot karmisko ainu, es izbrīnā pavēru muti. Viņa biolaukā stiepās nākamo nāvju virkne. Zemapziņas agresija pret cilvēkiem - vairāki tūkstoši vienību. Šāda agresija parasti ir neārstējamiem slimniekiem. Tā bija tik plaša mēroga programma, ka vēl nepaspēja sagraut fizisko ķermeni, bet pēc kādiem pieciem gadiem tā izkļūs virspusē, bet tad jau būs par vēlu.

-   Jums ir milzīga agresija pret ebreju tautu, tās nosodījums un nicinājums. - Pacients ir pārsteigts.

-    Atvainojiet, bet jums nav taisnība. Es pats esmu ebrejs - emigrants. Šeit dzīvoju ne vienu gadu vien, un man te patīk.

Es atkal pētu lauku un atkal joprojām redzu spēcīgu agresiju pret lielām ļaužu grupām. Iespējams, šī agresija ir sekas, jāskatās, kas zem tās. Koncentrējoties ar acīm skatu kosmiskos slāņus citu pēc cita. Tagad ir skaidrs. Pirms tam bijis nicinājums un lielu ļaužu grupu Vācijā un Padomju savienībā nosodījums. Pacients joprojām brīnās:

-    Es nekad nevienu neesmu nicinājis, vienīgais izņēmums - fašisms.

-    Bet fašisms ir sociālisma paveids. Droši vien bija brīži, kad jūs izjutāt nicinājumu ari pret sociālismu?

-   Jā, laikam bija.

Viss klust skaidrs.

-Es jums īsumā tagad paskaidrošu visu shēmu, - es viņam saku. Kādu padarot par elku un mērķi, mana dvēsele piesaistās viņam, un mazākā nepareizā rīcība rada mežonīgas sāpes, aizvainojumu un nopēlumu. Tas viss samilzt. Galu galā dvēsele un apziņa novēršas no elka un sāk viņu nicināt. Jebkura agresija mūs kaut kam piesaista. Jo vairāk sieviete nicina un nopeļ tos, kuri apvainojuši viņas vīru, jo vairāk viņa to padara par elku un galu galā apvainosies jau uz vīru. Ilgus gadus jūs savā dvēselē nosodījāt fašistus, komunistus utt. Tāpēc ebreju tauta jums kļuvusi par absolūtu elku. Pagaidām vēl neko nenojaušat, taču jūsu dvēseles dziļumos rodas pretenzijas jau pret savu tautu. Tas viss arī var ārēji neiz- pausties, taču pēc kāda laika jūs varat smagi un neglābjami saslimt. Lai iekšēji neizjustu naidu pret savu tautu, nedrīkst nicināt citas tautas.

-   Bet kā tad izturēties pret fašismu?

—  Jūs nicinājāt fašistus. Bet ikviens fašists ir noteiktas ideoloģijas paudējs. Šīs ideoloģijas pamatā ir noteiktas idejas. Fašistiskā ideoloģija pieļāva iespēju vienam būt laimīgākam uz citu rēķina. Lai padarītu laimīgus visus, jāiznīcina neliels skaits to, kas šai laimei traucē. Augstākais dzīves mērķis un jēga - radīt paradīzi zemes virsū. Šādas idejas eksistēja jau izsenis, atcerieties Seno Spartu. Tās pastāv arī šobrīd. Mainās tikai to paudēji. Periodiski parādīsies lielas ļaužu grupas, kurām galvenais nosacījums laimes sasniegšanai būs citādi domājošo iznīcināšana un laimes idejas īstenošana jebkuriem līdzekļiem.

Cilvēce, kura agrāk absolutizējusi pasaulīgās vērtības, bet pašlaik absolutizē garīgās? Un kari idejas dēļ ir daudz cietsirdīgāki nekā maizes kumosa dēļ?

Cilvēces garīgais līmenis izaudzis līdz tādai pakāpei, ko var pārvarēt vienīgi ar daudz lielāku mīlestību pret Dievu. Mīlestība visus glābj, pretenzijas - gremdē. Atcerieties mītu, kad Dievs iznīcinājis grēcinieku pilsētu? Bet, ja tur būtu atradušies kaut vai daži svētie, Dievs būtu saudzējis pilsētu. Katrai laužu grupai ir savi garīgie līderi, kuri paši var to nezināt. Un, ja svētie sāks nicināt un tiesāt, tad ar viņiem saistītiem cilvēkiem spēji mazināsies izdzīvošanas izredzes. Patlaban katra cilvēka iekšējais stāvoklis var ietekmēt visas cilvēces, likteni. Tā vienlīdzība un brālība, par ko kādreiz sapņoja, iestāsies pietiekami drīz. Jau tagad viens cilvēks var iznīcināt lielas ļaužu grupas. Drīz pienāks laiks, kad viens cilvēks varēs iznīcināt visu cilvēci, un, lai izdzīvotu, nāksies atcerēties tādas lietas, kā šobrīd pusmis- tiskā pedagoģija, tikumības un mīlestības audzināšana bērnos.

Sēžu nelielā istabiņā, kur man ir pieņemšana. Uz galda manā priekšā papīra lapas. Pa labi neliels naktsgaldiņš ar dažām sulu pakām. Pa kreisi - logs, no kura redzama saules apmirdzēta gara smilšaina pludmale un tālāk līdz pat horizontam - Vidusjūra. Vietu dēvē par Batjamu. Es veros priekšā sēdošajā pacientā un prātoju par to, ka šeit, Izraēlā, «uztaustīju» vēl vienu svarīgu posmu. Tātad ir Visums ar trim vērtību sistēmām: pasaulīgās, saistītas ar matēriju; garīgās, ar telpu saistītas; mīlestība pret cilvēkiem un pasauli, saistīta ar laiku. Pastāv Visuma radītājspēks. Mūsu uztverē - radīšana, jaunrade, bērnu radīšana ir ari Visuma sagrāves spēks. Mūsu uztverē tā ir vara, varenība, pilnība. Pastāv stabilizējošais spēks. 1b mēs uztveram kā ticību cilvēkiem, apkārtējai pasaulei, ticību Dievam.

Biju iedomājies, ka šajos trijos komponentos vairs nav telpas, laika un matērijas. Vēlāk sapratu, ka tie tur ir, bet pavisam atšķirīgi. Ne visai sen esmu atklājis jaunu struktūru. Simtiem reižu es mēģināju izskaitļot, kas tas ir, un izmēģināt situācijās ar pacientiem. Pamazām sāka iezīmēties jauns modelis. Es to dēvēju par Augstāko Dievišķo sūtību, tā iekļāva visas augstākminētās struktūras, saglabājot varenības un pilnības prioritāti. Vēlāk es atklāju tai analoģisku struktūru ar radītspējas - bērnu radīšanas prioritāti. Tie it kā blītu divi pretstati. Viens - visa radītājs, otrs - virzošais. Loģiski vajadzētu būt arī trešajai struktūrai - kas atgriež pie Dieva, taču to izzināt es nespēju.

Pirms manas aizbraukšanas uz Izraēlu piezvanīja kāds paziņa:

— Klausies, vai tu neaplūkotu manu biolauku. Meita saslimusi. Aizbraucu pie viņas. Uz piesniguša ceļa mana mašīna strauji apgriezās un iebrauca pretējā joslā. Taisni brīnums, kā es paliku dzīvs, un mašīna arī nav cietusi.

-Tavai meitai ir piesaiste tā sauktajai Dievišķai sūtībai, kādam īpašam liktenim, iekšēja augstprātība, sava sevišķuma sajūta. 1b ārstē ar likteņa sagrāvi. Tēv ir analoģiska programma. Tu brauci pie meitas, un sākās programmu rezonanse, tevi glāba tas, ka spēji tikt galā ar savu iekšējo augstprātību un par likteni īpaši neesi apvainots, citādi varētu būt ļaunāk.

Izraēlas tautai es redzēju pamatā divas spēcīgas piesaistes.

Pirmā - savas sūtības absolutizēšana. Mīlestības pret pasauli un radīšanu absolutizācija tiek ārstēta ar cietsirdīgu, netaisnu apkārtējās pasaules attieksmi. Augstākās sūtības absolutizēšana - ar likteņa triecieniem. Neprasme saglabāt mīlestību, kad tiek pazemotas šīs augstākās vērtības, rada visai daudz problēmu. Kad cilvēkiem to izskaidroju, viņi diezgan ātri likvidēja jaunrades, mīlestības pret pasauli absolutizāciju, bet ar likteni gāja grūtāk. Man bija jāatrod pareizie vārdi, un es tos atradu. Saprotiet, kad cilvēks apzinās savu sūtību, likteni, ir tā, it kā Dievs jūs vadītu. Un, jo stiprāks šis kontakts ar Dievu, jo vairāk jaunrades, radošo spēju mēs gūstam, jo varenāki un pilnīgāki mēs esam. Šāda kontakta pakāpe katram ir sava. Tā atkarīga no cilvēka rakstura, rīcības, pasaules uzskata. Iekšēji ikvienam no mums kontakts ar Dievu ir pilnīgi vienāds, tur nav atšķirību, un mēs visi esam vienoti. Bet ārēji - gluži pretēji, katram savs, atšķirīgs. Šāds kontakts saistīts ar mūsu apziņu un ilūzijām. Tā kā ārējais kontakts ir atšķirīgs, tā jau ir cilvēciska vērtība, kurai tāpat var pieķerties kā jebkurai citai. Tas nozīmē, ka mēs sākam nicināt tos, kuriem tās ir mazāk. Tātad mums periodiski jāzaudē ari šīs vērtības. Tas notiek caur pēkšņu, netaisnu likteņa sabrukumu. Rodas sajūta, ka Dievs no mums novērsies. Un tad Dievs meklējams nevis ārpusē, apziņā, bet gan mūsu iekšienē, mīlestības jūtās, kas ne no kā nav atkarīgas. Tad sabrūk vecais kontakts, un rodas jauns, apjomīgāks. Tālab prasme saglabāt mīlestību un neizvirzīt pretenzijas liktenim un Dievam, kad liekas pilnīgi netaisni nāk nelaimes un tiek aizvainots vissvētākais - tā ir spēja spert vēl vienu soli pretim Dievam, vēl vienu soli ceļā uz augstāko laimi. Es domīgi lūkojos pa logu uz pludmali. Nez no kurienes uz neliela zirga gar jūru rikšiem jāj zēns. Aina šķiet fantastiska, nereāla. Laiks un telpa, kur es atrados, izgaisa.

Man pretī sēdošā sieviete kaut ko saka, un es ar pūlēm atrauju skatienu no saules apspīdētā liedaga un jūras. Sieviete paņem Izraēlā izdotu avīzi.

-     Šeit ir kāds raksts, - viņa saka. - Avīze iznākusi šai mēnesī, februārī. Tē ir teikts tas pats, kas jūsu grāmatā. Atcerieties, jūs rakstījāt, ka virs Antarktīdas atrodas zona izejai uz citām pasaulēm un pa to dvēseles nonāk uz Zemes?

-   Protams, atceros.

-Kājūs to atklājāt?

-   Tur nebija nekā sarežģīta, - es atbildu. Ja no kaut kurienes nāk agresija, es meklēju no kuras vietas un no kuras pasaules tā nākusi, tad ir vieglāk orientēties. Ja manī radusies dziļa negatīva programma, dažreiz es pētu ne vien savu pagātni, bet ari tās grupas pagātni, ar kuru tā varētu būt saistīta. Plašas programmas, kas skar visu cilvēci un ir saistītas ar pagātnes notikumiem, es «uztaustīju» ne uz pašas Zemes, bet gan telpā virs Antarktīdas. Pētot šo telpu detalizētāk, radās negaidīti secinājumi.

-   Tagad es iešu lūgt Dievu, - sieviete saka, - bet jūs palasiet šo rakstu.

Sāku lasīt tekstu. Diezgan interesants. Avīze saucas «Eho», un diez vai tajā iespiestā informācija tika pārbaudīta. Nesen amerikāņu pētniece no Vašingtonas nāca klajā ar paziņojumu žurnālistiem. 1944. gada augustā amerikāņu un britu kopekspe- dīcija veikusi pētījumus Antarktīdā. Debesīs virs Dienvidpola zinātnieki ievēroja dīvainu gaisa kustību, kaut ari vēja nebija. Spoži spīdēja saule, bet ciklons neizzuda. Turp palaida aerostatu ar dažādiem sensoriem un garu auklu. Aerostatam sasniedzot ciklona centra, tas pazuda. Ja nebūtu bijis auklas, neviens tā ari nekā nesaprastu. Pavelkot aiz auklas, aerostats atkal parādījies. Speciālisti sākuši pētīt aparātus un sajutuši šoku. Visi laika sensori rādījuši 1964. gada augustu, citiem vārdiem, aerostats aizlidojis uz Zemes pagātni. Tagad ar to nodarbojoties militārais resors. Ja tā ir, tad iekļūšana šai zonā cilvēcei var radīt neparedzamas sekas. Intereses pēc es zīmēju Zemes laika modeli. Tā centrā atrodas pagātne, tagadne, nākotne. No centra nākošie laika kanāli nokļūst Zemes virspusē ar attiecīgām laika atšķirībām. Virs Antarktīdas atrodas izeja uz nākotni, bet laika biolauka lielākā dala orientēta uz pagātni. Ziemeļamerikas rajons - uz tagadni, nākotne atrodas virs Ziemeļpola, taču tā ir slēgta telpa, tās izeja ir Austrumos, Āzijā. Pēc kāda laika paciente atgriežas, un mēs pārspriežam šo tematu. Pēkšņi viņa man uzdod jautājumu:

-     Savās grāmatās jūs nekad nerakstījāt par Sambalu, bet par to runāja simtiem, tūkstošiem cilvēku, visai izglītotu. Sakiet, vai īstenībā tā ir vai nav?

-   Es domāju, gan jā, gan nē, - atbildu.

Sieviete lūkojas manī ar izbrīnu. Rādu viņai

lapiņu, uz kuras uzzīmēta zemeslode. Lūk, telpa virs Antarktīdas-šeit pārsvarā pagātne, Ziemeļamerikā- tagadne ar tendenci nākotnē. Bet nākotnes josla ir virs Himalajiem. Acīmredzot tā ir tā pati Sambala, kuru visi pieminēja. Cilvēks, dzīvodams kontakta joslā ar nākotni, varēja atraisīt savas dotības, gaišredzības spējas daudz ātrāk nekā citās joslās. Spriežot pēc visa, šajās vietās bija informācija no nākotnes. Un tas, ko mēs saucam par lidojošajiem šķīvīšiem, varētu nākt no šīs joslas. Tāpēc nav izslēgts, ka nokļūšana pagātnē, ievērojot stingrus noteikumus, ir iespējama.

Es nolēmu pārbaudīt vēl vienu modeli. Otrajā grāmatā rakstīju, ka cilvēks atrodas laika trijos punktos. Atsviežot tos visus pagātnē, notiek smaga saslimšana vai pat nāve, t.i., ja cilvēka laika enerģētikas nosliece uz pagātni ir lielāka nekā uz tagadni - tas var izraisīt slimību un pat nāvi. Es nolēmu izpētīt Zemes kā objekta laika punktus. Pirms diviem tūkstošiem gadu - viens punkts bija tagadnē, viens - pagātnē, viens - nākotnē. 1990. gadā - visi trīs punkti bija atsviesti pagātnē. Nosliece uz nākotni pirms 2000 gadiem veidoja 40 vienību, uz pagātni - 3 vienības, tas nozīmē attīstību. 1990. gadā nosliece uz nākotni - 5 vienības, uz pagātni - 25 vienības. 1990. gadā smalkajā līmenī bija vērojami spēcīgi degradēšanās procesi. Šobrīd ir pastiprināta uzlabošanās un vienlaikus - sabrukuma tendence. Smalkajā līmenī pasaule balansē uz dzīvības un nāves robežas. Ja orientācija uz nākotni noslēgsies, ar visu cilvēci notikšot tas pats, kas ar vienu cilvēku, kurš nokāvis sevī mīlestību. Nākotnē mēs arvien vairāk savienosimies ar Dievu, tātad mūsu dvēselēs palielināsies mīlestības deva. Pagātnē tas bija mazāk. Ja cilvēces mīlestības deva pārkāps bīstamo robežu, var iznīkt ne vien cilvēce, bet ari Zeme. Redz kā! Cik gan viss ir saistīts. Cilvēki nevar piedot cits citam apvainojumus, bet Zemei tāpēc jāiet bojā.

Izdevniecība «Parapsiholoģijas akadēmija» vērīgi uzklausīs telefona zvanus ar informāciju par ārkārtējiem gadījumiem no dzīves, par neparastas izveseļošanās faktiem, netriviālu izkļūšanu no sarežģītām situācijām.

«Parapsiholoģijas akadēmija» novēl visiem lasītājiem panākumus darbā ar sevi, veselību un laimi.

Tālrunis (812) 252-68-97

nākotne

Pirms aizbraukšanas no Izraēlas es uzgāju vēl kādu struktūru virs divām iepriekšējām, tās savienojot. Es to nodēvēju par mīlestības, uzticības augstākajiem aspektiem.

Ar šo būtību saistītā jūtu pazemošana notika, mīļotajam cilvēkam pazemojot augstākās mīlestības, cerības un ticības izpausmes. Gara acīm iztēlojos dažādus modeļus, kas varētu izteikt šīs būtības kvalitāti. Dīvaini: šī struktūra ir atgriešanās pie Dieva. Jau Pēterburgā, staigādams pa piesnigušām ielām un Ņevas krastmalu, es mēģināju tai rast nosaukumu, taču nespēju. Man atlika vienīgi sakārtot savu biolauku. Arvien biežāk «uzpeldēja» nākotnē ar cilvēces pārkāpumiem saistītās programmas. Pēkšņi man atvērās acis: atgriešanās pie Dieva struktūra - tas taču ir viss Dieva radītais, tikai attiecībā uz nākotni. Un nostādīt šo struktūru augstāk par Dievu ir daudz vieglāk nekā citas vērtības. Tas tiek ārstēts ar nodevību un augstāko jūtu pazemošanu ne vien pagātnē, bet ari nākotnē. No nākotnes mēs esam daudz vairāk atkarīgi nekā no tagadnes. Tādēļ ari nākotne periodiski jāsagrauj, tādā kārtā tuvinot nākotnē mūsu apziņu Dievam, bet mūsu dvēselē viņš valda tagad un vienmēr. Jebkura ideja ir pārbaudāma ar faktiem, un es tos drīzumā iegūšu.

Atgriezies Pēterburgā, es novēroju, ka visas manas sajūtas notrulinājušās. Pamazām mani atstāja vēlēšanās dzīvot un priecāties. Tas ir tas, ko es pacientiem skaidroju, - augošā pašiznīcināšanās programma, kas bieži pazemina emocionālo fonu. Atkal sajutu nāves tuvumu. Fiziskajā un karmiskajā līmeni mans biolauks bija daudzmaz stabils. Es aplūkoju visus savus laika punktus, tie visi bija atsviesti atpakaļ. Nākotnes centieni - mīnus 20, tiekšanās uz pagātni - plus 60. Tas ir reizes trīs augstāks par nāves līmeni. Šāda sajūta dažkārt cilvēkiem mēdz būt: cilvēks brīnišķīgi jūtas, viss viņam labi veicas, bet viņš zina, ka drīzumā nomirs un neviens viņam nepalīdzēs. Nākotnē viņš gluži vienkārši neeksistē.

Darbnīcā man bija rituāla figūriņa, kuru reiz kāds atveda no Meksikas un uzdāvināja man. Acteku kultūra. Figūriņa visu laiku gāzās, man nez kāpēc gribējās to likt uz mutes. Es to diagnosticēju, zemapziņas agresijas tai praktiski nebija. Tai bija tikai viena programma - paaugstināta orientācija uz nākotni, nākotnes dievināšana. «Bet tas arī ir saprotams,» es nospriedu. Actekiem atnācēji no citām planētam, no citām pasaulēm vai no nākotnes bija varenības, spēka, mīlestības un skaistuma iemiesojums. Un, jo ciešāks bijis kontakts, jo ārēji labvēlīgāk tas ietekmējis actekus. Viņi sāka aizlūgt par nākotni, par laiku. Visās rituāla figūriņās nostiprinājās šī orientācija, taču cilvēks, aizlūdzis par nākotni, to zaudēja. Tāpēc actekiem un maijiem nebija nākotnes. Arī šādas figūriņas īpašniekam nākotne tika slēgta. Jo labprātāk cilvēks lūkojās uz šo rituālo figūriņu, jo mazāk viņam bija nākotnes izredžu. Tagad es sapratu, kāpēc man bijusi tik dīvaina atteiksme pret to. Pat darbnīcas enerģētika kļuvusi smagnēja, neērta. Un tikai pēc tam, kad to visu biju apjēdzis, sapratis un izjutis, mani laika parametri uzlabojās un darbnīcas enerģētika atjaunojās.

Nesen man bija saruna ar bijušo pacientu.

- Pēc pāris gadiem jums var rasties likteņa problēmas, bet jūsu meitai var nebūt bērnu. Cēlonis - milzīgā augstprātība, kuras pamatā - pilnības absolutizēšana, t.i., visu savu vēlmju un situācijas kontroles īstenošana stratēģiskā mērogā, ari attiecībā uz nākotnes kontroli. Pēc diviem gadiem smalkajā pasaulē lems par to, vai viņai būs bērni. No četriem bērniem izdzīvos viens, pārējie nomirs. Viņa attīrīšana notiks, pārsviežot negatīvo karmu uz vectēvu, t.i., uz jums.

Pacients kļūst domīgs, tad saka:

-    Pēdējā laikā es interesējos par astroloģiju, tā precīzi pareģo, vai cilvēks saslims vai nomirs, līdz pat dienai un stundai. Un mana astroloģiskā prognoze nesakrīt ar jūsējo.

-Pilnīgi iespējams, - es atbildu. - Es redzu to, ko var pārmainīt. Es prognozēju, nevis pareģoju. Bet attiecībā uz astroloģiju jūs maldāties. Neviens astrologs, spriežot pēc visa, jums nedos informāciju ar precizitāti virs 60 - 70%. Dažkārt pareģojums piepildās ar precizitāti līdz pat stundai, citkārt turpretim - pavisam nepiepildās. Cilvēkam vajadzētu dzīvot, bet viņš pēkšņi ņem un nomirst vai otrādi.

Viņš neticīgi lūkojas manī.

-   Man tomēr liekas, ka astroloģija dod pilnīgāku prognozi nekā jūs.

Es raustu plecus.

-Pirms diviem gadiem jūsu sievai, kad es to konsultēju, sākās dzemdes vēzis, un šai sakarā jūs griezāties pie manis, izprazdams stāvokļa nopietnību. Tagad viņai viss ir normāli. Kā jūs domājat, vai tāda bija astroloģiskā prognoze?

Mans sarunu biedrs pārdomā, redzams, viņam manis teiktais grūti pieņemams.

-   Nu labi, - es saku. - Varat aizmirst par manām prognozēm. Bet katram gadījumam tik ļoti nepa- ļaujieties uz nākotni, neņemiet tik ļoti pie sirds nepatikšanas un neveiksmes un nenožēlojiet notikušo.

Es domāju, tas nav grūti izdarāms. Veiciet vismaz to.

Pēc šīs sarunas es atcerējos, ka esmu strādājis ar nākotnes prognozēm. Man ir attāla radiniece, kas lieliski zīlē kafijas biezumos. Es lūdzu viņu pazīlēt, un pēc pirmās tases viņa izbrīnā iesaucās:

-   Klau, bet tev nav nākotnes!

-   Kā to lai saprot? - es apstulbu.

-    Lūk tā, tu pats to radi, bet stingri noteiktas nākotnes tev nav.

-     Mēģināsim tomēr kaut ko izzināt, - es viņu lūdzu. Mēs atkal vārām kafiju un salējam tasītēs. Tikmēr atcerējos kādu interesantu gadījumu. Reiz es biju kopā ar kādu sievieti, kura pēc kafijas biezumiem noteica, kas ar ko noticis, kādas bijušas slimības un kas notiks nākotnē. Visi brīnījās. Pazīlēt man viņa nepaspēja. Biju tik ieintriģēts, ka atnācu nākamajā dienā un palūdzu zīlēt man.

Viņa mēģināja paskatīties, kas notiks, taču viņai stipri iesāpējās galva. Nolēmām atkārtot procedūru, bet katru reizi, mēģinot ielūkoties nākotnē, galvassāpes atkārtojās. Pēc četrpadsmitās vai piecpadsmitās tases es nopratu, ka tam nebūs nekādas jēgas, un mēs to pārtraucām.

-   Paklausies, ja pati nespēsi nolasīt informāciju, - es radiniecei iesaku, - iesaisti vēl kādu avotu. Tu sacīji, ka visas tavas gaišredzības spējas parādījušās pēc tavas vecāsmātes nāves un ka sākumā tieši viņa tev sniegusi informāciju par nākotni. Sazinies ar viņu, varbūt viņa arī tagad spēs kaut ko paziņot.

Jaunā sieviete atsēžas un aizver acis. Pēc tam sāk stāstījumu.

-     Tfe ne vien mana vecmāmiņa, bet arī tavs dubultnieks viņsaulē. Viņi spriež, kuram sniegt informāciju. Tā, dubultnieks aizgājis, tagad vecmāmiņa stāstīs, kas notiks tuvāko divu, trīs mēnešu laikā.

Viss man teiktais apstiprinājās. Pēc dažiem mēnešiem es atkal ieraudzīju radinieci un nolēmu veikt eksperimentu.

-    Darīsim tā, - es viņai teicu. — Es tev tagad palīdzēšu nokļūt manā nākotnē, bet tu man dari zināmu visu, ko ieraudzīsi.

Viņa cieši lūkojas tasē ar kafijas biezumiem.

-   Tagad pagaidi dažas minūtes, - es viņai saku. Tas, kas varēja notikt, saistīts ar noteiktiem traucējumiem.

Es skaitu lūgšanu un attīru sevi, bet šajā pareģojumā bija runa vēl par kādu cilvēku, kuram bija jāmirst. Es aizlūdzu ari par viņu un redzu, ka biolauka struktūras uzlabojas.

-   Atceries, ko tu teici? - es vēršos pie radinieces.

-   Protams, - vina atbild.

Es atdodu viņai to pašu tasi.

-   Paskaties, kā tagad ir?

Jaunā sieviete pārsteigta. Viņa vēl un vēlreiz lūkojas kafijas biezumu veidotajā zīmējumā, bet pēc tam neizpratnē veras manī.

-   Bet tagad viss ir pārmainījies. Un tas cilvēks, kuram pēc pāris mēnešiem būtu bijis jānomirst, pēc zīmējuma iznāk, ka dzīvos.

-     Bet zīmējums kafijas biezumos taču nav mainījies.

-   Jā, - viņa samulsusi atbild. - Bet mainījusies nākotne. Lieta tāda, ka kafijas biezumi ir līdzeklis, iegansts informācijas nolasīšanai. Viss atkarīgs no tā, kas nolasa.

-   Starp citu, - tā es. - Tu zīlēji sev? Tfev ir diezgan slikts biolauks.

-   Bet es gribēju palūgt, lai tu mani diagnosticē, - viņa atzīstas, - Bērnībā mani notrieca mašīna, tas bija brīnums, ka paliku dzīva. Kopš tā laika man ir nopietna nieru kaite, un nezinu, cik man vēl atlicis dzīvot. Nesen es aizgāju pie kādas pūšļotājas, kura labi ārstējot. Šī teica, ka nevarot palīdzēt, jo man viss esot ļoti slikti. Viņa teica, ka Abhāzijā dzīvojot kāda ļoti spēcīga pūšļotāja. Lāstu, kas karājoties virs manis, tikai viņa varēšot noņemt. Es saņēmu dūšu un pēc pāris dienām braucu uz Gagru. Man paskaidroja, kā var atrast privātmāju. Pusi dienas es izmeklējos, taču atrast nevarēju un atgriezos mājās. Braucu uz turieni vēl divas reizes, bet bez panākumiem. Atskārtu, ka mani kaut kas novirza. Laikam jau lāsts patiesi ir ļoti spēcīgs. Dzīve ir neparedzama lieta, man palīdzēja gadījums. Es iepazinos ar kādu sievieti, spēcīguekstrasensi: no viņas roku kustībām vien man reiba galva. Es aizbraucu turp ceturto reizi šoreiz kopā ar viņu, mēs ceļu atradām. Mājas pagalmā jau bija daudz cilvēku, kuri gaidīja ierodamies dziednieci. Viņa iznāca un klusējot sāka visus aplūkot. Tad pienāca man klāt un teica:

-Tev aiz muguras stāv nāve. Tevi es neārstēšu, ej prom.

-    Tā, lūk, - radiniece beidza savu stāstījumu. - Tagad man nekas cits neatliek, kā gaidīt nāvi un droši vien nebūs ilgi jāgaida.

-   Lieta tāda, - es sāku skaidrot, - ka tevi nevar izārstēt vienkārša iemesla pēc - tas, ko sievas sauc par lāstu, patiesībā ir pārmērīga lepnība. Iepriekšējās dzīvēs tev bijušas milzīgas spējas, augsts pilnības līmenis, laimīgs liktenis, iespēja skatīt un sajust nākotni. Nemanot tas tev kļuvis mērķis, bet ne līdzeklis. Tavs raksturs kļuvis augstprātīgs, tu sāki mīdīt kājām un nicināt nepilnvērtīgus cilvēkus. TU tīksminājies ar iespēju uzspiest savu gribu citiem, rīkoties ar cilvēku dvēselēm. Pārdzīvot traumējošu, pazemojošu situāciju tev bija neiespējami. Ari šajā dzīvē tu ieradies ar tādu pašu raksturu. Tāpēc vēlmes pakļaut sev visu pasauli bloķēšana sākusies jau bērnībā. Tāpēc tevi glābt nav iespējams, ja tu sevi nemainīsi. Mācies pazemoties un piekāpties, turklāt saglabājot labsirdību. Tev labāk nezīlēt, jo tas piesaista spējām, pilnībai, nākotnes redzējumam. Pateicies Dievam par visām likteņa noteiktām nepatikšanām un aizlūdz par to, lai augstākā laime tev būtu mīlestība pret Dievu.

Viņa saprata.

Pagāja apmēram četri gadi, un manai radiniecei veselība, kā arī liktenis uzlabojās.

Starp citu, pusgadu pēc mūsu sarunas viņa atkal ieradās pie pirmās dziednieces. Tā viņu nepazina, bet vēlāk izbrīnā novilka:

-     Tagad gan tu ilgi dzīvosi, tev viss liktenis pārmainījies.

Reiz pieņemšanā es skaidroju kādai sievietei, kā jālūdzas.

-   Garā griezieties pie Dieva un lūdziet, lai izgaist vēlme padarīt cilvēciskās vērtības par augstāko laimi.

-    Visu jūsu stāstīto es pierakstīju saviem vārdiem. Vai jūs neielūkotos piezīmēs?

Viņa bija uzrakstījusi:

«Kungs, es lūdzu, lai no manas dvēseles aizietu vēlme mīlēt cilvēciskās vērtības.»

Tb redzot, es acis vien ieplētu. Ārēji - ļoti līdzīgi, bet iekšēji - pavisam cita jēga.

-   Paklausieties, skaitot kanoniskās lūgšanas, jūs varat neiedziļināties tekstā. Es kā zinātnieks saprotu, ka lūgšanu vārdi ir spēcīgs instruments, tas jālieto akurāti un precīzi. Visas vērtības, kādas vien mūsu dzīvē ir, jums jāmīl. Taču katru sekundi mums jāapzinās, ka tās nekad nebūs galvenās. Tāpēc, lūdzot saviem vārdiem, lūdziet Dievam to, ko var dot vienīgi viņš, - mīlestību. Viss pārējais mums jāiegūst pašiem.

Pirms dažām dienām notika kāds zīmīgs gadījums. Manā pieņemšanā bija no Serbijas atbraukusi sieviete.

Pirms dažiem mēnešiem manu meitu gandrīz sabrauca mašīna. Viņa palika dzīva, un es sapratu, ka tas ir brīdinājums.

-    Jā, - es piekritu. — Lai palīdzētu meitai, jums jāstrādā ar sevi. Visaiizplatīta problēma -spējas, intelekts, pilnība. Tātad paaugstinātas pretenzijas pret apkārtējo pasauli un īpaši - pret vīriešiem, ko jūs nodevāt ari meitai mantojumā. Mainot attieksmi pret pagātni - pārmainīsit arī nākotni. Pēc pieņemšanas jums ātrāk «aizpeldēs» visi «netīrumi». Vai- ievērojami paaugstināties karmisko slāņu kustības ātrums. Ar lūgšanām un savas dzīves pārskatu jūs sevi attīrīsit. Ko nepaspēsit - izdarīs nepatikšanas, pazemojumi, neveiksmes. Un tas, kā jūs šīs neveiksmes pārdzīvosit, noteiks jūsu turpmāko veselību un likteni. Šodien es noklausījos gadījumu ar kādu cilvēku. Viņš atbraucis uz Maskavu, un pēkšņi vakarā viņam uzbrucis suns un iekodis rokā. Viņš nenojauta, ka tā ir zīme, un iekšēji noskaitās. Bet pēc nedēļas šai pašā vietā viņu nosita. Viņam, tāpat kā jums, bija pilnības un spēju absolutizēšana. Spējas bija saistītas ar rokām, un paaugstinātā agresija tika bloķēta ar rokas traumu. Būtu viņš kodiena un pazemojuma brīdī saglabājis labsirdību, viņš pēc nedēļas paliktu dzīvs.

-    Vai esat piedzīvojis gadījumu, ka cilvēks visu izpratis un palicis dzīvs? - vaicā sieviete.

-     Protams, es jums minēšu piemēru. Pirms dažiem mēnešiem es lasīju lekciju Sočos. No rīta brokastojot kādā kompānijā, ievēroju kādu sievieti, diezgan pievilcīgu un labsirdīgu. Speciālists būdams, redzēju viņā iekšēju cietsirdību, augstprātību attieksmē pret vīriešiem.

-    Jo talantīgāka sieviete, - es teicu, - jo grūtāk viņai paciest pazemojumu no vīrieša puses, tādos gadījumos mēdz būt problēmas ar bērniem.

-   Bet man ir bērni, un tfu-tfu, viss normāli.

-     Paldies Dievam, - es atbildēju. Es negribēju diagnosticēt viņas bērnus, lai sievietei nerastos sajūta, ka es viņu biedēju. Viņai vajadzēja noklausīties manu lekciju. Atceroties to, es nolēmu paskatīties, vai viņa sapratīs manis teikto. Distancēti skatot viņas biolauku, ieraudzīju tajā nāvi, ļoti tuvu. Sāku lasīt lekciju itin kā viņai vien, lai arī visumā lekcija neatšķīrās no mana parastā izklāsta veida.

Pēc manas uzstāšanās šo sievieti nesatiku, vina aizbrauca. Otrajā dienā viņai bija jāaizlido no pilsētas. Es atkārtoti viņu diagnosticēju. Izbrīnā pat iesvilpos. Biolauks bija tīrs un harmonisks. Tajā kompānijā bija ari mans paziņa.

-    Vai atceries šo sievieti? - es viņam jautāju. - Daudziem pēc lekcijas notiek radikāli biolauku uzlabojumi, ja viņi iekšēji ir gatavi. Bet šai gadījumā - vienkārši spoži. Viņai vajadzēja nomirt, bet tagad dzīvos. Es domāju, ka ar to šis gadījums beidzies, bet iznāca citādi. Nākamajā dienā viņa ar draudzeni braukusi uz lidostu. Pēkšņi tunelī mašīna sākusi svaidīties te uz vienu, te uz otru pusi, pēc tam mašīna ietriekusies tuneļa sienā. Visi palikuši dzīvi, bez nevienas skrambas. Nojautu, ka šis notikums, t.i., avārija bija likteņa noteikta, bet, pateicoties dziļajām pārmaiņām sievietē, notikusi tikai avārija bez miesas bojājumiem un nāves.

Stāstīdams šo gadījumu pacientei, es vēroju viņas biolauku, tas uzlabojās, un es nolēmu, ka laiks beigt seansu. Negaidot deniņos iesāpējās, un es nojautu, ka

kāds neatlaidīgi grib sniegt informāciju. Tas bija manas pacientes liktenis. «Pasaki viņai, ka viņa nomirs, ja lūgsies tāpat kā agrāk.»

-   Kā jūs lūdzat Dievu? - es vaicāju.

-   Kā parasti, pēc lūgšanu grāmatas.

-   Nē. Jālūdz ari saviem vārdiem.

-    Nu, es lūdzu, lai Dievs dotu maniem bērniem mīlestību un veselību.

-    Veselību nevajag, veselība ir mīlestības rezultāts. Bet jūs taču vēl kaut kā lūdzaties saviem vārdiem, pastāstiet.

-   Tā kā pati esmu no Serbijas, tad lūdzu Dievu, lai karš Dienvidslāvijā drīzāk beigtos.

Es paskatījos, vai tas ir likuma pārkāpums. Enerģētikā - daudzkārtējs nāves vēlējums lielām cilvēku grupām.

-Jūsu aizlūgums var palīdzēt cilvēku ķermeņiem,

nodarot lielu ļaunumu vinu dvēselēm. Kā cilvēkam jums jāgrib, lai beigtos karš, un jādara viss iespējamais, lai tas nepaplašinātos un nesāktos no jauna. Bet karš - tā ir tā pati slimība. Un lūgties, lai aizietu tikai fiziska slimība nozīmē kaitēt dvēselei. Lūgšanas laikā pasaulīgā loģika jāizslēdz, citādi ar cilvēku loģiku sāksim nomākt Dievišķo, bet tas ir loti bīstami.

Tāpēc skaitīt lūgšanas labāk tukšā dūšā, vienatnē, atsakoties no pretenzijām pret cilvēkiem un pret sevi, - pret pagātni, tagadni un nākotni, tad ar lūgšanā gūtās mīlestības palīdzību mums būs vieglāk īstenot »mūsu cilvēciskās vēlmes.

Jaunais cilvēks sāk savas dzīves stāstījumu:

-    Vēl nesen man bija kaudzēm naudas, bija apziņa, ka es varu visu un ka visi mani plāni īstenosies. Patlaban man naudas nav, un visi mani plāni sagruvuši, kaut gan es visu darīju pareizi.

-Ja esjums paziņošu, ka esatpieķēries garīgumam, pilnībai, ka jums ir ārkārtīgs iekšējais nicinājums, nosodījums pret cilvēkiem, jūs mani līdz galam nesapratīsit, - es viņam sacīju. - Es vienīgi pastāstīšu, no kurienes jums tas. Uz Zemes atrodas vieta, kurai raksturīgs paaugstināts kontakts ar nākotni. Tūkstošiem gadu tā ir virs Himalajiem. Indijas ziemeļos vai Tibetā dzīvojošam cilvēkam ir pastiprināts kontakts ar nākotni vairāku dzīvju garumā. Ja cilvēks uzvedas pareizi, šis kontakts kļūst ciešāks. Bet, ja rīkojas nepareizi, t.i., ja apvainojas uz tiem, kas grauj viņa plānus, būdams nemierā ar sevi un likteni, ja nepiepildās viņa cerības, krīt izmisumā, baidās no nākotnes, jau iepriekš būdams neapmierināts ar to, tad nākotnes viņam nebūs. Ja turpretī reliģiski filozofiskās audzināšanas dēļ vai pateicoties intuīcijai, viņš rīkojas pareizi, viņa saikne ar nākotni kļūst ciešāka, pieaug iespēja ietekmēt apkārtējo pasauli, citiem vārdiem, no nākotnes mēs esam vairāk atkarīgi nekā no tagadnes. Šādos gadījumos visas vēlmes sāk piepildīties, un tas jau arī ir laimīgs liktenis. Aug mūsu intelekts, pilnība un spējas, jaunrades, radītspējas, bērnu dzemdēšanas iespēja. Taču pieķerties var ari nākotnei, kaļot noteiktus plānus, uz kaut ko cerot, apvainojoties uz tiem, kas sagādājuši nepatikšanas ne vien tagadnē, bet ari nākotnē. Piemēram, jūs pazaudējāt naudu, un tas ir sāpīgi. Bet, ja esat zaudējis naudas iegūšanas iespēju nākotnē, - ir divkārt sāpīgi. Jūs sastrīdējāties ar mīļoto sievieti, - jūs ciešat, jo ir pazemotas jūsu mīlestības jūtas pret viņu. Bet, ja viņa teiks, ka negrib ar jums tikties, - tas būs vēl sāpīgāk, jo pazemota tiek jūsu mīlestība ne vien tagadnē, bet ari nākotnē. Un, jo lielāku laimi jums dod kontakts ar nākotni, jo spēcīgāks kļūst kārdinājums pakļaut sevi nākotnei, piesaistot tai dvēseli. Un tad, lai glābtu dvēseli, sabrūk nākotne, jo tā ari nav mērķis, bet tikai līdzeklis. Sākumā tiek sagrauti plāni, vēlāk rodas likteņa noteiktas nepatikšanas, biežas neveiksmes, pazemojumi, slimības utt. Prasme pieņemt plānu, ideālu un cerību sagrāvi kā Dieva dāvanu - tā ir prasme saglabāt laimīgu likteni, pilnību, intelektu utt. Tas viss ārstējams ar pazemošanu, likteņa sabrukumu, visu plānu sagrāvi, kas arī noticis jūsu gadījumā. Tālab Krievijai prasme nenicināt savu pagātni, necelt paniku nākotnes priekšā, neapvainoties uz savu likteni, nenicināt nepilnvērtību visās tās izpausmēs, t.i., tikumības, mīlestības pret apkārtējo pasauli bez pretenzijām, mīlestības pret Dievu audzināšana ir nosacījums, ko neievērojot, diez vai izdosies realizēt politiskās un ekonomiskās reformas. Ikviens no mums uztver apkārtējo pasauli ar apziņu un jūtām. Loģiskie un emocionālie modeļi nosaka mūsu raksturu, likteni un veselību. Pareizās pasaules uztveres asni mūsu dvēselēs dara mūs harmoniskus, palielinot mūsu izdzīvošanas un attīstībasiespējas.

Loģika ir lapas, bet mīlestība - saknes. Ikreiz, atklādams jaunus izziņas posmus, tos pašus pakāpienus es redzēju mākslā un atskārtu, ka katrs, kaut ko sasniedzis mākslinieks intuitīvi iet pa tiem pašiem pakāpieniem kā es. Atkal pievērsos teātrim ar jaunu skatījumu. Šobrīd ir atklātas trīs vērtību sistēmas. Pirmā - jaunrade, radītspēja,visa pastāvošā dzimšana. Otrā - pārvalde, vara, varenība, pilnīgošanās. Trešo es nosaucu par atgriešanos pie Dieva, t.i., viss esošais nāk no Dieva, attīstās un atgriežas pie viņa. Gandrīz mēnesi es pūlējos sameklēt vēl kādu nosaukumu jēdzienamatgriešanās pie Dieva. Vēlāk tas atnāca pats no sevis. Tā bija nākotne. Paradoksāli: Dievs — augstākā vērtība un atgriešanās pie viņa - augstākā cilvēciskā vērtība. Cilvēks, kam ir paaugstināts kontakts ar nākotni, veic milzīgu izrāvienu attīstībā, bet, ja viņš absolutizē nākotni, uzskatīdams to par laimi, viņš saņem augstāko sodu: zūd vēlme dzemdēt, radīt, pilnīgoties.

Tātad pilnība un radītspēja, jaunrade prasa pareizu attieksmi pret nākotni. Pirmām kārtām tā ir izpratne par to, ka, jo tālāk mēs ejam pretim nākotnei, jo tuvāk Dievam, taču tikai virsējā, cilvēciskajā līmenī.

Bet iekšēji mūsos allaž mīt Dievs. Tāpēc pamatā jāorientējas nevis uz nākotni, bet gan uz Dievu mūsos, t.i., uz neierobežotu mīlestību bez pretenzijām.

No iepriekš minētā izriet, ka izcils mākslinieks veidojas vairāku dzīvju gaitā. Sākumā viņš ir svētais, pravietis, gaišreģis. Iekšēja mīlestība pret Dievu viņam svarīgāka par nākotni, tāpēc tā viņam pieejama. Spēji pieaug viņa radošās, jaunrades iespējas, pilnība. Lūk, kāpēc Kristus sacījis «Nedomājiet par rītdienu, dzīvojiet kā putni». Bet, kad pienāca vienas vai vairāku dzīvju laikā uzkrāto spēju īstenošanas stunda, cilvēkam sācies plānveida nākotnes, likteņa sabrukums. Tas turpinājās tik ilgi, līdz izgaisa vēlme pieķerties jaunradei, radītspējai, pilnībai. Ja cilvēks, saglabājis mīlestību pret Dievu, nemīdīja kājām mīlestības jūtas, viņš šo mācību apguva nevis trīsdesmit vai piecdesmit dzīvēs, bet gan vienā vai divās. Un tad ceturtajā vai piektajā dzīvē viņā pamodās milzīgs jaunrades potenciāls, viņš to īstenoja bez pieķeršanās tam. Cik stipra bija viņa dvēseles mīlestība pret Dievu, tik ilgi viņš varēja dzīvot, saglabādams šo potenciālu. Bet, ja šim cilvēkam spējas, pilnība kļuva pašmērķis, turklāt augstprātībai neiedomājami pieaugot, viņu vai nu nonāvēja, vai ari viņš tika sakropļots, vai izira visa dzīve. Bet, ja viņš absolutizēja jaunradi, radītspēju, bērnu radīšanu un māksla viņam kļuva pašmērķis, viņa dvēselē iedegās greizsirdība, aizvainojums pret saviem tuvākajiem un rezultātā - likteņa triecieni un mīļoto cilvēku nodevība. Un tad viņš vai nu novērsās no jaunrades, juzdams, ka tā viņu nonāvē, vai atteicās no ģimenes un stabilām attiecībām ar tuviniekiem, bet, ja process aizgājis par tālu, zemapziņā mainīja dzimumorientāciju dzīvības un jaunrades saglabāšanai.

Divu sākumu - informācijas un enerģijas rašanās un savienošanās. Mīlestība sadalās enerģijā un informācijā, bet pēc tam tie savienojas un saplūzdami rada dzimšanu un attīstību. Vīrietis ir ideja, informācija, pilnīgošanās, intelekts, dotības. Sieviete - enerģija, jaunrade, radītspēja, bērnu radīšana. Vīrišķais sākums, tāpat kā sievišķais vienlaikus ir gan vīrietī, gan sievietē. Vīrietim ir 53% vīrišķā un 47% sievišķā, sievietē - otrādi. Tas ir, dziļākajā līmenī mēs visi esam divdzimumu būtnes. Un tikai virspusē parādās dzimumatšķirība, lai būtu iespējama attīstība. Tfeātris rodas, dramaturga smalko enerģiju saturošai idejai savienojoties ar teātra kolektīva enerģiju, kas iemieso sevī noteiktas idejas. Režisors, tāpat kā mīlestība, iekšēji apvieno gan informāciju, gan enerģiju. Jo vairāk mīlestības viņa dvēselē, jo lielāks varētu rasties potenciāls starp diviem pretstatiem un jo vairāk ir patiesās mākslas. Aktieris iekšēji ir ari dramaturgs un režisors vienlaikus. Galvenais aktierim ir parādīt, ka, informācijai un enerģijai saplūstot, veidojas mīlestība.

Atceros, kā mēģināju palīdzēt kādai jaunietei, kura gribēja iestāties teātra institūtā. Jau pirmajā eksāmenā viņa izkrita. Tas bija noticis pirms mūsu tikšanās.

- Paklau, noskaiti man dzejoli, - es viņu lūdzu.

Tas bija šausmīgi, kaut ko sliktāku es nespēju iedomāties.

-   Tfev nav jūtu, tikai domas vien. Mēģini nolasīt citu dzejoli. Vai zini Krilova fabulu: «Zem simtgadīga ozola bij cūka zīļu pieēdusies, līdz pašam kaklam, paēdusies. Vēl krietni nošņācās zem tā; pēc tam, no miega piecēlusies, ap koka saknēm sāka rakņāties»?

-   Nolasi to,- es lūdzu meiteni.

Viņa sāka skaitīt, izteiksmīgi žestikulēdama.

-    Pēc formas lieliski,- es viņai teicu, - bet iekšā tukšums. r lbv vārdi sitas cits pret citu, un nekas vairāk. Saproti jel: vārdi ir sekas. Vārds rodas no emocijām. Lasot dzejoli, tev būtu izteiksmīgi jādeklamē nevis vārdi, bet gan ar vārdu palīdzību jāmodelē emocionālie tēli. Mēģini lasīt dzejoli bez vārdiem. Iztēlojies, ka esi cūka, kurai augstākā laime - paēst zīles. Izjūti, ka zīles tev sagādā milzīgu prieku. Izbaudi eiforijas sajūtu, kad esi paēdusi, un tev ļoti gribas rakņāties ap koka saknēm, jo gribas vēl vairāk, vēl garšīgāk. Jebkurš notikums ir emociju nosacīts - domas ir sekundāras.

Mēģini lasīt dzejoli kā tēlu mijiedarbību. Vārdi aktierim nav tik svarīgi.

Atkal un atkal viņa pārlasīja dzejoli. Jau labāk. Taču dzejolis bija kā nedzīvs.

-     Izrunājot šīs frāzes, tu visu laiku baidies. Kamēr dvēselē ir bailes, dzejolis «neatdzīvosies».

Viņa centās, bet jēgas nebija nekādas. Es sapratu, kur tā vaina.

-   Vai zini, kas ir bailes? Tu iedomājies, ka tās ir bailes no tagadnes, bet tās ir bailes no nākotnes. Es kaut kur esmu lasījis kāda psihologa ieteikumu:

«Ja jūs pārņem paniskas bailes no kaut kā, iztēlojieties, ka tas jau ir noticis, un viss normalizēsies.»

Meitene joprojām pārlasa dzejoli, bet tas neatdzīvojas.

-   Vai zini, ar ko atšķiras dzīve no fabulas?

-   Ar ko tad?

-    Skaitot dzejoli, tu jau zini, kas notiks pēc vienas vai divām rindām, bet dzīvē - ne, un tas padara dzīvi pikantu, emocijām bagātu. Kad lasi dzejoli, neskaties uz nākotni un nejūti to. Emocionālajam tēlam jādzīvo tikai tagadnē, šobrīd. Taviem tēliem nav laika izjūtas. Jo spilgtāk tu attēlosi tagadni, jo aktīvāk tā mijiedarbosies ar nākotni.

Meitene atkārtoti devās uz eksāmenu un atkal izkrita. Tad es vēl nesapratu, kas par lietu. Tagad saprotu. Pēc bībeles Dievs no māliem radījis cilvēku, bet pēc tam iedvesis tajā dzīvību, dvēseli. Gan dzīvība, gan dvēsele ir Dieva dāvāta mīlestības deva.

Tās viņai bija par maz. Lai ārējais, cilvēciskais mīlestības slānis augtu, tam jābūt līdzvērtīgam iekšējam, bezgalīgajam slānim, kas ir katrā no mums. Bet iespēja mīlēt - jau ir laime. Kad mīlestība ne no kā nav atkarīga un tā nav pakļauta ietekmēm, kad mīlestība un visas pretenzijas ir nesaderīgas, cilvēks jebkurā situācijā ir emocionāli neievainojams. Jebkura stresa apstākļos viņš saglabā kontroli pār sevi un apkārtējo pasauli. Ārēji viņš var izpaust jebkuras jūtas, iekšēji saglabājot stabilitāti, tas aktierim ir ļoti svarīgi. Dramaturga rakstīto tekstu aktieris piepilda ar mīlestību tik daudz, lai emocionālais tēls uz skatuves sāktu dzīvot netkarigu dzīvi laikā un telpā, kas reāli atšķirtos no laika un telpas zālē.

Atminos, kā mans paziņa stāstīja notikumu par iestāšanos teātra institūtā. Uzņemšanas telpā ienācis jauneklis un mulsi teicis, ka esot gatavs eksāmenam. Komisijas priekšsēdētājs izņēmis no kabatas pulksteni un nolicis sev priekšā uz galda.

-    Tātad tā, jaunais cilvēk, ja pratīsit visu acu priekšā nozagt pulksteni, iestāsities, ja nemācēsit, atvainojiet, jūs mums nederat.

Dažas sekundes puisis pilnīgā neziņā blenzis uz eksaminētājiem. Varējis manīt, kāda emociju vētra plosījusies viņa dvēselē. Pēkšņi viņam negaidīti pasprucis :

-    Ak, jūs bezgoži! Jūs visi taču esat uzpirkti un pārdevušies! Jums jau iepriekš viss bija izlemts, kurš iestāsies institūtā, kurš izkritīs! Tāgad jau esat naudu sagrābuši un sākat gremdēt talantus.

Viņš pieskrēja pie komisijas priekšsēža.

-    Jūs laikam esat sagrābis par visiem vairāk. Bet paši spriedelējat par mākslu, par skaistumu. Šai institūtā taču kārtīgam cilvēkam mācīties ir kauna lieta. Un man vēl paveicies, ka netiku iekšā.

Tad viņš pagriezies un aizgājis. Dažas sekundes komisijas locekļi kā apstulbuši skatījušies uz durvīm. Tikai vēlāk priekšsēdētājs ieraudzījis, ka pulkstenis nozudis. Puisis tika uzņemts.

Cits gadījums. P^ksāmenā korpulentu samulsušu meiteni lūdza notēlot zemnieci, kas ved no meža žagarus.

-    Jums vērši apstājušies. Rīkojieties atbilstoši situācijai.

Viņa pienāk tuvāk un sāk maigi glāstīt iedomātos dzīvniekus.

-   Nu, mani mīlulīši, dārgumiņi, ejiet taču.

Pēc tam jautājoši skatās uz komisijas locekļiem. Te rausta plecus: vērši stāv kā stāvējuši. Tad meitene ņem iedomātos žagarus un sāk vēršus pātagot. Un atkal jautājošs skatiens. Eksaminētāji rāda: vērši stāvot. Tad viņa no visa spēka sāk vilkt iedomātos vēršus. Iznākums tas pats. Dažas sekundes meitene domā, tad negaidot zemā balsi sāk runāt vēršiem domātās neķītrības, beidzot paaugstinātā balsī piesauc trīskāršu māti.

-   Viss, vērši sāk kustēties, — atzinīgi māj komisijas locekļi.

Aktieris ir mākslās cilvēks. Ja viņš dvēseles dziļumos izjūt bailes no nākotnes, spēcīgu atkarību no kaut kā, viņš nespēs radīt lomu. Prasme ārēji kontrolēt situāciju, to saglabājot, ir prasme veidot tēlu uz skatuves. Ne velti teātra institūtos nepieciešamais aktiera sagatavošanas elements ir paukošana.

No vienas puses - ne no kā neatkarīga mīlestība kā augstākais jaunrades akts; no otras - maksimāla situācijas kontrole ārējā līmenī; un trešais moments - pilnīga iekšēja pakļaušanās, kas izpaužas kā nevēlēšanās pārvaldīt nākotni, apzinoties, ka Dievs veido gan tagadni, gan nākotni. Ar jokiem, ar humoru, piedauzīgu uzvešanos, absurdu, aplamu rīcību utt. mākslinieki pūlas novērst atkarību no pasaulīgām vērtībām, jo šī atkarība mazina mīlestību un jaunrades pieejamību. Mums visiem ir sava eksāmenu komisija, kas mūs spiež paaugstināt savu radošo potenciālu.

Es minēšu piemēru no savas dzīves.

No iepriekšējās dzīves esmu mantojis milzīgu atkarību no cilvēciskām vērtībām, bet kritiskajās situācijās - spēju pacelšanos virs tām.

Tāpēc, no vienas puses, es pastāvīgi izjutu bailes, cietsirdību, negodīgumu, bet no otras - altruisma, cēlsirdības un drosmes elementu. Parasti es biju tik ļoti bailīgs, bet nokaitināts, kļuvu nevaldāms. Allaž kavējos domās par nākotni, pieķeršanās kurai rada bailes, bieži pat paniskas. Tādu cilvēku viegli pakļaut. Pastāvīgi kāds centies man uzspiest savu gribu. Mūsu komunālajā dzīvoklī dzīvoja kāds alkoholiķis ar savu draudzeni. Tur allaž pulcējās pus- krimināla kompānija. Ar laiku viņi sāka ārdīties aizvien vairāk un zagt manas mantas. Man tas nebija pa prātam, un pāris reižu es kaimiņu piekāvu. Taču viņš, sajutis manu iekšējo gļēvulību, draudēja ar saviem draugiem, ka tie mani kāpņu telpā noduršot. Threiz es vēl biju jauns un nepieredzējis, un šāda perspektīva mani biedēja.

Es nopratu, ka milicijai būs jānoņemas ar mironi vai ar kropli, un gaidīt man kaut kā negribējās. Tālab es jau laikus sāku gatavoties, lai novērstu nevēlamo iznākumu. Reiz pie kaimiņa atnāca viņa drauģeļi, piesējās man gaitenī nieka dēļ un ielenkdami sāka draudēt. No viņiem viens, par mani garāks un druknāks, bakstīja man ar pirkstu vēderā atkārtodams:

-   Rīt mēs tevi sagriezīsim gabalos.

Es nogaidīju, līdz noplaks kaislības, tad mēģināju iekļūt virtuvē.

-    Mēs tevi turp nelaidīsim, - paziņoja kāds no viņiem.

-Vīri, divas stundas taču mēs te nestāvēsim, laidiet garām!

Es iegāju virtuvē, bet viņi palika gaitenī. Uz galda bija jau iepriekš sagatavotais nazis. Es paņēmu to aiz asmeņa, apslaucīju ar lupatu rokturi un pasniedzu šiem.

-   Duriet, kas grib.

Bet viņi nezin kāpēc vilcinājās, nesaprazdami, kas par lietu. Mans aprēķins bija ļoti vienkāršs. Līdzko kāds paņemtu spalu, es paietu soli atpakaļ un izņemtu iepriekš sagatavotu cirvi, tad gan es visus trīs sacirstu. Bet Dievs sargāja gan mani, gan viņus. Viņi neko neuzsāka, pakāpās atpakaļ un iegāja istabā pie kaimiņa. Pēc tam, kad es pierādīju, ka spēju būt neatkarīgs no bailēm par nākotni, no draudiem, no bailēm par savu fizisko apvalku, mani lika mierā, taču pēc mēneša notika kaut kas neparedzēts. Atnācu mājās iereibis, kaimiņš, kā parasts, sāka mani baidīt. Es nenoturējos un iesitu viņam. Šo ar lūzumiem aizveda uz slimnīcu.

Gaitenī tai brīdī atradās kaimiņiene, divi mani paziņas, un visi dzirdēja, kas notika. Pēc dažām dienām pie manis atnāca iecirkņa milicis un paziņoja, ka pret mani ierosināta krimināllieta.

-   Jums draud 8 gadi ieslodzījuma, - viņš teica.

Es, protams, viņam sameloju, sacīdams, ka kaimiņu neesmu aizticis.

-     Mēģiniet par to pārliecināt izmeklētāju, - milicis deva padomu.

Un, lūk, pirmais izsaukums uz miliciju. Mani izprašņāja visos sīkumos, kā noticis, kādos apstākļos, bet es stūrgalvīgi paliku pie sava. Šoreiz man palīdzēja tieši aktiera iemaņas. Jo stiprāk es koncentrējos uz iedomāto scenāriju, jo neatkarīgāks no manis tas kļuva un sāka dzīvot savu dzīvi. Jo mazāk es baidījos no nopratināšanas, jo vairāk izredžu man bija. Izsaukumi pie izmeklētājiem mitējās, sapratu, ka viss beidzies veiksmīgi. Taču, kā vēlāk noskaidrojās, biju nepareizi sapratis. Tikko es biju nomierinājies un atslābinājies, mani vēlreiz izsauca pie izmeklētāja. Drukns ūsains vīrietis sēž man pretī un sirsnīgi saka:

-   Paklau, es pazīstu tavu kaimiņu. Tādu riebekli sen jau vajadzēja nosist. Žēl, ka tuvinu nenositi, mums būtu bijis mazāk rūpju. Bet tagad, puis, tu esi iekūlies nopietnās nepatikšanās, visticamāk, tu dabūsi astoņus gadus cietumsoda. Es tev, muļķim, centīšos palīdzēt, bet izredžu maz. Saki man godīgi, vai viņu siti?

-   Nē, nesitu, - saspringti atbildēju.

-   Nestāsti nu pekstiņus, es taču visu saprotu, - viņš saka. - Tu taču redzi, magnetofona man nav, un to, ko tu stāsti, es neierakstu.

Viņš labsirdīgi uzsit man uz pleca.

-   Tfev draud ieslodzījums, ja tu arī turpmāk tā rīkosies, es tev palīdzēt vairs nespēšu.

Sociālismā advokāts nekad nebija vajadzīgs, bet gribētos, lai tev kāds palīdzētu. Un, ja kāds uzņēmās šādu lomu, cilvēks kļuva vaļsirdīgs pret savu gribu. Taču lapsa vistai - nav tas labākais variants. To es sapratu vēlāk. Bet tai brīdī es atmaigu un visu izstāstīju. Cilvēks taču gribēja man palīdzēt un glābt mani. Es atkal biju pieķēries nākotnei un aiz bailēm no šīs nākotnes sāku darīt muļķības. Izmeklē-tājs ļoti vienkārši pakļāva mani sev, tēlodams šaus-mīgas perspektīvas, no vienas puses, bet no otras - dodot glābšanās iespēju. Bailes, aizvainojumi, cerības arvien vairāk mani grūda viņa varā un es izpļāpājos.

-   Jā, starp citu, kaimiņš teica, ka vēl divi cilvēki bijuši klāt un redzējuši, kā tu viņu sitis. Viņi uzrakstīja, ka neko neesot nedz redzējuši, nedz dzirdējuši. Viņi stāvēja blakus vai aiz durvīm?

-   Nē, viņu patiešām blakus nebija, viņi neko neredzēja un nedzirdēja.

Izmeklētājs iesmējās.

-   Nu, puis, nu gan tu pļāpā! Kaimiņš taču ir normāls. Alkoholiķis - gan, bet ne vājprātīgs. Saproti jel, ka viņš tavus draugus nevarēja izdomāt. Tu man visu esi izstāstījis, ko tad tu tagad izlokies?

-   Klausies, viņu tiešām nebija.

Šai mirklī mana dvēsele sadalījās it kā divās daļās. No vienas puses, negribējās nodot draugus, bet no otras - nozīmēja pārtraukt kontaktu ar izmeklētāju un zaudēt iespēju izbēgt no cietuma. Manu pētījumu valodā runājot, bija jāizvēlas viena no divām vērtību sistēmām - nākotne vai mīlestība. Būtu es izvēlējies nākotni un pieķēries tai, man tās vairs nebūtu. Dievs to sagrautu. Es izvēlējos to, pēc kuras tiecoties, mēs nekad nezaudēsim. Vienīgais, ko mēs nezaudējam, padarot to par augstāko mērķi, - ir mīlestība, kas savieno mūs ar Dievu. Izvēloties nākotni, man būtu jānomāc mīlestība pret saviem draugiem. Es izvēlējos mīlestību, un man tika dāvāta nākotne. Lai kā izmeklētājs pratināja mani, ikreiz es sacīju «nē», ja runa bija par maniem draugiem. Tikai, iznācis no izmeklētāja kabineta, es nojautu, ka galvenais viņam bija mana mutiskā atzīšanās, jo nebija nedz magnetofona, nedz pierakstu. Viņš pat neko neierakstītu, bet tūlīt aizsūtītu milicijas mašīnu pēc maniem draugiem un teiktu viņiem, ka draugs tos nodevis. Bet, ja viņi sāktu šaubīties un noliegt, sarīkotu konfrontāciju. Vispār mani izglāba brīnums. Vēlāk es sapratu, ka izmeklētājam es esmu nevis jauns nelaimīgs cilvēks, kam vajadzīga palīdzība, bet gan reāla iespēja . dabūt prēmiju par atklātu noziegumu. Neatklātas lietas kaitē karjerai. No vienas puses, viņš pūlējās panākt manu atzīšanos, bet no otras - iebaidīt kaimiņu, lai tas paņemtu atpakaļ savu iesniegumu. Kaimiņš «salūza» pirmais un paņēma iesniegumu. Lieta bija izbeigta. Šobrīd, pēc daudziem gadiem, es sapratu, ka izmeklētāja rīcība bija pietiekami augstsirdīga. Viņš uzcēla man priekšā nelielu žogu. Mācēsi pārlēkt - staigā vesels. Tb, ka ir vēl augstāki žogi, es uzzināju vēlāk.

Nesen mans pacients man stāstīja:

-    Vai tiešām jūs domājat, ka likumi darbojas? Tas viss ir māns - likumu ilūzija. Sociālismā allaž uzvarējis stiprākais, tāpat kā tagad. Nesen mans draugs brauca ar žiguli, iedegās luksofora zaļā gaisma. Mašīnas draudzīgi seko cita citai, bet šai brīdī pie sarkanās gaismas krustojumā iešaujas kāda mašīna un ietriecas citās. Saspiesti četri auto, tiesa, visi cilvēki ir dzīvi. Vienai mašīnai norauts priekšgals. T^d, lūk, mans paziņa dodas uz ceļu inspekciju un saka:

—   Es negribu iesūdzēt tiesā un prasīt morālā zaudējuma atlīdzību. Man vajadzīga tikai nauda, un es pats izremontēšu mašīnu, jo vairāk tāpēc, ka VCI bija negadījuma vietā, protokols jau sastādīts.

-   Vai zināt, ko viņam atbildēja?

-    Bet, lūk, cilvēks teicis, ka viņš braucis zaļās gaismas laikā, tā kā vainīgais esat jūs. Un jums viņam būs jāizmaksā kompensācija.

Mans paziņa atbild:

-     Esmu biznesmenis un zinu, kā šādas lietas kārtojamas.

-     Tad jau būs jāpadomā, - atbild milicis. - Ienāciet pēc nedēļas.

Bet, kad viņš atnāca pēc nedēļas, zināt, ko viņam teica?

Kā jūs domājat, kas izrādījās vainīgs? Tie četri vadītāji vai tas, kurš viņiem uzdrāzās virsū? Neuzminēsit, - vīrietis smejas. - Vainīgais izrādījās luksofors. T^is no visām pusēm esot rādījis zaļo gaismu. «Mēs jums varam iedot aktu, bet jūs varat izvirzīt pretenzijas ceļa dienestam un iesūdzēt to tiesā,» milicis nobeidza.

Milicijā ir daudz cēlsirdīgu un godīgu cilvēku, ir ari nelieši. Nav sliktas vai labas milicijas. Ir slikts likums, kas ierobežo godīga cilvēka tiesības un dod zaļo gaismu nelietim. Valsti pārvalda nevis prezidents un parlaments, valsti pārvalda likums, bet likums balstās uz noteiktām tikumiskām, stratēģiskām ievirzēm, kuru pamatā ir mīlestība un dzīvības saglabāšana. Ja likumus izdod bez orientācijas uz mīlestību, tikumību, dzīvības saglabāšanu, tie pārstāj darboties. Un tad ir spēkā spēka likums. Šobrīd spēcīgais ir tikumīgais pagātnē. Pēdējā gadsimta gaitā Krievija pievērsās visdažādākajām vērtībām, liekot uz pjedestāla un aizstāvot gan nākotni, gan pagātni, gan garīgo, gan materiālo. Patlaban lēni un mokoši kā Krievija, tā ari visa cilvēce neizbēgami nonāk pie atziņas par augstākās vērtības esamību. Un šī jaunā pasaules izpratne palīdzēs radīt likumus, kas ļaus izdzīvot nevis kādai atsevišķai cilvēku grupai vai atsevišķai valstij, bet visai cilvēcei.

-    Pirms mēneša mans suns saindējās, - stāsta pacients, - Vairākkārt viņam bijušas epileptiskas lēkmes. Vai tas ir saistīts ar ģimenes karmu?

-    Ir saistīts. Jums ir pašiznīcināšanās programma. Jūs esat tās saimnieks, bet jūs esat arī suņa saimnieks, un viņš tad ari visu pārņem.

Es vēlreiz skatu cilvēka biolauku. Galvas apvidū spēcīga deformācija. Taču zemapziņas agresija neliela. Dīvaini, ka dzīvniekam ir tik spēcīga reakcija?

-Tagad jums ir pieķeršanās liktenim un nākotnei. Atsakieties no aizvainojumiem, neapmierinātības ar sevi un citiem. Tagad ir pavasaris, nostiprinās saites ar pēcnācējiem, ar viņpasauli. Un attiecīgi visi pēctečiem nodotie pārkāpumi aktīvi atgriežas atpakaļ.

Pacients pamāj. Bet es netieku vaļā no sajūtas, ka problēma nav zudusi. Katram gadījumam aplūkoju dēla biolauku, kura vārdu pacients nosaucis.

Tagad saprotu, kas par lietu. Zēnam ir orientācija uz dotībām, pilnību, likteņa un nākotnes vadība. Tas tiktāl aizēnojis mīlestību pret Dievu, ka radījis biolauka deformāciju, kas raksturīga nāvei.

-   Jā, zināt, mans dēls nepanes neveiksmes. Ļoti pārdzīvo, satraucas, - pacients saka, atbildot uz manu informāciju.

-    Ja cilvēks uztraucas par neveiksmēm, plānu, karjeras, prestiža sabrukumu, par nākotni viņam labāk nedomāt, - es saku. - Iemāciet viņam uzskatīt neveiksmes, cerību sabrukumu par rūgtām, bet vērtīgām zālēm, tad viņam būs izredzes ne vien izdzīvot, bet ari kļūt veselam.

Mans paziņa stāsta:

-    Paklau, pamanīju kādu interesantu momentu. Agrāk dzēru degvīnu, paģiras bija ļoti smagas. Tīd pirms degvīna iedzēru vērmeļu tinktūru un otrajā dienā jutos lieliski. Tāpat ari tagad dzeru vērmeļu tinktūru pirms un pēc degvīna un otrajā dienā jūtos kā tikko piedzimis.

-    Tfev allaž ir bijusi liela lepnība, - es viņam saku, - tās pamatā - spējas, pilnība, likteņa un nākotnes pārvalde. Degvīns aptur apziņu un aktivizē zemapziņu. Starp citu, ēdiens ari. Tāpēc ir ļoti svarīgi, ar kādām emocijām tu sāc ēst un dzert. Lūdzot Dievu pirms ēšanas un dzeršanas, karmiskie «netīrumi» neitralizējas. Bet uz zemapziņu iedarbojas tas, ko mēs ēdam. Vērmeles pazemo augstprātību, pieķeršanos pilnībai, veiksmīgam liktenim. Tāpēc, iedzerdams degvīnu harmonijas stāvoklī, tu to pastiprini.

-     Vai ir vēl kas, kas bloķē piesaisti pilnībai, laimīgam liktenim?

-    Dilles, ķiploki, mārrutki. Vannai var pievienot ķiplokus un dilles, var noberzēties ar petroleju. Petrolejai ir visai stipra iedarbība.

Alkoholiskie dzērieni ir pietiekami spēcīgi katalizatori. Vai esi ievērojis, ja sabiedrība nepatīk, ātri apreibsti un kļūsti nikns?

-   Tiešām, - piebilst sarunu biedrs.

-   Tādā gadījumā labāk daudz nedzert. Bet zāļu uzlējumu, tāpat kā vīnu dzer pēc sajūtas. Mūs allaž intuitīvi pievelk tas, kas mums ir noderīgs.

-   Jā, bet tad jau var apēst visu, kas pagadās, - sarunu biedrs smaida.

Es ari smaidu.

-Tas nekas. Bērnībā esmu ēdis gliemežvākus. Tad man bija divi gadi. Ar apziņu es vēl nekā nesapratu.

Bet intuitīvi mēs visi izprotam pasaules ainu.

Cits gadījums notika, kad man bija mazliet vairāk par 20 gadiem. Tbreiz es strādāju celtniecībā un dzīvoju kopmītnē. Man bija smeldzošas sāpes vēdera kreisajā pusē. Tās turpinājās vairākus mēnešus. Pie ārsta iet negribējās. Es nolēmu sākt ar pašārstē- šanos. Sunim vai kakim saslimstot, vini atrod zāli, kas tos ārstē. Es iztēlojos dažādus produktus, domās tos apēdu un uzmanīgi vēroju sāpju pārmaiņas. Sāku ar melniem un sarkaniem ikriem. Nekādu pārmaiņu. Rupjā un baltmaize. Pēc garšas baltmaize labāka, taču praktiski - tas pats vien ir. Tad es apmēram stundu iedomājos sevi ēdam dažādus produktus - efekta nekāda. Tikko iedomājos saimniecības ziepes - sāpes mazinājās. Ziepes, protams, apēst nespēju un izdomāju kompromisa variantu. Iesviedu ziepju gabalu ūdenī, labi samaisīju un tad izdzēru šo duļķaino šķidrumu. Nākamajā dienā sāpes izzuda un nekad vairs neatkārtojās. Analizējot šo situāciju, iznāk, ka manī radās aizvainojumi un greizsirdība, t.i., pieķeršanās mīlestībai pret cilvēkiem un apkārtējo pasauli. Bet ziepes bloķējušas šo programmu.

Cilvēkam lūdzot Dievu, pārmaiņas caur apziņu nokļūst zemapziņā un ārstē viņu. Ja viņš sev vēl palīdz ar pareizu diētu un zāļu tējām, izveseļošanās paātrinās.

-   Es gribētu uzzināt, kā man ir ar veselību? - jautā kāda paciente.

-   Veselība diezgan slikta, - es atbildu. - Jums tuvākajā laikā var rasties nopietna slimība.

-   Lasīju jūsu grāmatas, - viņa saka. - Un kam tad pieķērusies mana dvēsele?

-   Pilnībai un nākotnei.

-   Kā to saprast?

-     Iedomājieties, ka mana dvēsele pieķērusies naudai un es sāku skaust, zagt, pazemot un ņirgāties par cilvēkiem.

-     Es ne par vienu neņirgājos, - sieviete pasmaida.

-   Jums ir deformēts biolauks dzemdes un labās krūts apvidū. Kad vaina ir ķermeņa kreisajā pusē - mēs apvainojamies, ja labajā - aizvainojam kādu. Jūs aizskarat cilvēkus gan ar vārdiem, domām, gan ar rīcību.

Viņa izbrīnā rausta plecus.

-    Saprotiet jel, - es saku, - kad pilnība un nākotne man ir augstākais mērķis, es neizbēgami pieļaušu rīcību, kas ir pretrunā ar augstāko ētiku. Es jums tagad varu sniegt visu informāciju par jums, bet tā man būs liela pārslodze. Palīdziet man, meklēsim kopā.

Mēs pārcilājam iespējamos pārkāpumu variantus. Es norādu viņai to laiku, kad tie tika pieļauti.

-      Vai zināt, - viņa domīgi atbild, - jūsu norādītajā laikā es sāku nodarboties ar zīlēšanu. Varbūt tas saistīts ar kādiem pārkāpumiem?

-   Jā, tā izskatās. Pastāstiet man par pēdējo zīlēšanas gadījumu, un tad redzēsim, kas noticis ar jūsu sarunu biedru.

-Tā bija sieviete. Kārtis rādīja, ka viņa drīzumā precēsies un viņai piedzims harmonisks bērns.

Skatu tās sievietes biolauku. Tajā ir divu viņas bērnu nāves iespējamība. Cēlonis - mātes pašiznīcināšanās programmas uzliesmojums, kas iespiedies dziļi dvēselē. Es pētu viņas nākotni un sāku saprast.

-   Vai jūs viņai sacījāt, ka viņa šķirsies no vīra?

-     Neatceros, - atbild mana sarunu biedre. - Zīlējot mana apziņa snauž.

-   Papūlieties atsaukt atmiņā, - es lūdzu.

-   Jā, es viņai teicu par šķiršanos.

Pārdomāju, kā viņai pasniegt šo informāciju.

-   Vai zināt, kāpēc Bībelē tik negatīva attieksme pret zīlniecēm un astrologiem? - es jautāju.

-    Laikam tāpēc, ka viņi sniedz neprecīzu informāciju.

Nē, tāpēc, ka sniedz precīzu. Nākotni zināt ir bīstami.

-     Labi, bet kāpēc gaišreģi, pareģojot nākotni, jūtas labi?

-     No vēstures: Krēzs nolēmis pārbaudīt gaišreģus. Un tikai viena teikusi precīzi, ko viņš darījis norādītajā laikā.

Tad Krēzs vaicāja, kas notikšot, ja viņš došoties karagājienā uz kaimiņvalsti.

«Ies bojā lielimpērija,» pareģoja gaišreģi. Un impērija sabruka. Tikai tā bija viņa impērija. Ne velti orākuli deva nenoteiktu atbildi. Mēs esam diezgan atkarīgi no nākotnes - tā mūs rada. Bet, jo skaidrāku mēs redzam nākotni, jo spēcīgāks ir kārdinājums padarīt to par augstāko mērķi. Nezinādams nākotni, cilvēks noprot, ka viņa mīlestība pret Dievu un ētika ir augstākā aizsardzība. Jo precīzāk cilvēks zina savu nākotni, jo lielāks ir kārdinājums mainīt savu likteni, nemainot sevi, tas var beigties bēdīgi. Tālab ne katram ir lemts zināt savu nākotni.

Informācija dod izvēli. Jo dziļākas un pareizākas cilvēka tieksmes, jo nekļūdīgāka viņa izvēle. Bieži gaišreģi saņem informāciju no kaut kādām būtnēm un ir atbildīgi par sniegto informāciju. Turklāt eksistē filtrs, kas nelaiž cauri bīstamu informāciju. Ja gaišreģim ir tiešais kontakts vai ari viņš pieprasa ziņas, ko var teikt pacientam, bet ko - ne, vai jūt, kādu informāciju viņam dot, kādu - ne, viņš jau laikus bloķē informāciju, kas varētu kaitēt pacientam. Jūs rīkojāties bez filtra. Lai cik dīvaini, sniedzot neprecīzu informāciju par nākotni, pat sliktu, jūs mazāk kaitējat pacienta veselībai, bet dažkārt tas nāk tikai par labu.

Precīza informācija var cilvēku sagraut. Un jūs šādu informāciju esat devis.

Ja sievietē sākusies pašiznīcināšanās programma viņu novedīs pie slimības un skars ari bērnus, jūs par to atbildēsit ar savu veselību un jau ar savu bērnu likteni. Ar tādu rīcību jūs vairākkārt stiprinājāt savas pieķeršanās pilnībai un nākotnei. Jums tiks atņemta gan nākotne, gan pilnība. Tas mēdz būt smagu slimību, likteņa sabrukuma, nāves gadījumā.

Sieviete kļūst domīga.

-    Labi, bet ko jūs sakāt pacientiem, redzot viņu nākotni?

-    Pirmkārt, es viņiem nekad neatklāju, ko redzu patiesībā: «Jums var būt tas un tas…». Var būt nenozīmē, ka tas noteikti notiks. Es saku:«Ja jūs nepārmainīsities, ar jums var notikt tas un tas…». Cilvēks saprot, ka, mainot sevi, viņš maina ari savu nākotni. Es pats sev aizliedzu redzēt konkrētu nākotni - tas nav ētiski. Minēšu piemēru: kādā valstī es lasīju referātu. Blakus sēdēja tulkotāja. Pārtraukumā viņa man teica:«Man ir lūgums: neskatieties manī naidīgi, kad lēni tulkoju.» Es apmulsu - man bija neērti viņas priekšā. Pēc dažām dienām negaidīti viņas liktenis man sāka sniegt informāciju: «Viņa mirs lēnā un mokošā nāvē, ja nedzemdēs dēlu.» Mums bija kopīga paziņa. Es prātoju: sniegt šo informāciju vai ne? Tulkotājai bija 30 gadu, un bērni viņai droši vien jau bija, jo vairāk tāpēc, ka vēlmes nodot šādu informāciju no likteņa puses nav bijis.

-Zini, - es paziņai ieminējos, liktenim labpatīk, lai vina dzemdētu bērnu.

Pēc dažām dienām paziņa bilda:

-   Tulkotāja tev ir pateicīga.

-   Par ko?

-   Pirms četriem mēnešiem viņa apprecējusies un ilgi domājusi - dzemdēt vai ne, sliekusies uz to , ka bērns traucēšot darbam, plāniem, un te pēkšņi tu sniedzi šo informāciju. Nolēmusi dzemdēt.

-    Bet informācija sākumā bija krietni skarbāka, -es paskaidroju. - Viņai bija izvēles iespēja. Un viņa izdarīja pareizo izvēli.

Es turpinu sarunu ar zīlnieci:

-     Galvenais, kas nosaka, vai mēs pārkāpjam likumu vai ne, ir mīlestības jūtas dvēselē. Kad mīlestība mazinās, tā ir zīme: mēs sākam nepareizi uztvert apkārtējo pasauli. Kad mīlestība apstājas, tas nozīmē: iekšēji esam sākuši izvirzīt pretenzijas apkārtējai pasaulei. Nomāktās mīlestības vietā dvēselē rodas agresija. Bet, ja runa ir par cilvēku likteni un veselību, saasinās briesmu sajūta. Iedomājieties, dziednieks grib palīdzēt pacientam, kura miesa cieš, bet dvēsele vēl nav nobriedusi. Un dziednieks, viņu žēlodams, ārstē vispirms miesu, aizmirstot par dvēseli. Ķermenis ir saistīts ar jaunradi, radītspēju, bērnu radīšanu, mīlestību pret cilvēkiem. Un ar katru reizi, «izvelkot» ķermeni, dziednieks pastiprina pieķeršanos visam, kas ar to saistīts. Tas tiek nodots bērniem mantojumā. Pēkšņi viņā rodas greizsirdība un aizvainojamība, bet bērniem nav personiskās dzīves un ir sagrauts liktenis. Ja mēs, savu miesu glābdami, nododam kādu, atsakāmies no mīlestības, kaitējam dvēselei, nostādot ķermeni augstāk, tad vēlāk ķermenis un viss ar to saistītais sāk ciest. Mīlestība, ar ko mēs ejam pie Dieva, ir visaugstākā bāka, salīdzinot ar visu, kas mums ir dzīvē.

Es sēžu mājīgajā hallē Romas tuvumā. Man pretī sēdošā itāliete pieņemšanā ir jau otro reizi. Es atkal pētu viņas bērnu biolauku un apstājos pie viena dēla.

-     Vai zināt, tā jau ir personīgā karma un raksturs. Ja viņš nepārtrauks slikti domāt par cilvēkiem un tos tiesāt, viņš var iet bojā.

-    Tagad viņš staigā pie psihoterapeita, - viņa ieminējās, - es ceru, ka kļūs labāk.

-     Iztēlojieties to laiku, kad bijāt viņa gaidībās. Un, šādā stāvoklī esot, lūdziet Dievu, lai jūsu dēlam un pēcnācējiem augstākā laime būtu mīlestība pret Radītāju. Bet jebkuras cilvēciskās vērtības ir tikai līdzeklis tās sasniegšanai, lāču iepriekš atsakieties no visām pretenzijām pret vecākiem, vīru, lielām cilvēku grupām, pret sevi, likteni un Dievu. Jūsu aizlūguma stunda būs līdzvērtīga psihoterapeita vairāku mēnešu darbam. Bet atšķirībā no ārstiem, jūs ar garantiju palīdzēsit dēlam pareizi uztvert pasauli.

Tiirpinām iesākto sarunu.

-   Man ir paziņa, kuram ir konflikts ar bērniem. Vai jūs nevarētu nosaukt cēloni?

-    Šis cilvēks ir ļoti cietsirdīgs. Viņš ir pieradis pastāvīgi vainot un būt sliktās domās par apkārtējo pasauli. Starp citu, tuvākā gada laikā viņam gaidāms taisnās zarnas vēzis. Biolauka enerģētika šajā apvidū ir diezgan slikta. Pirmais dēls vairās tēva, jo viņam ir pareiza mērķtiecība, viņš jūt, ka tēva augstprātība, viņa piesaiste pilnībai var viņa dvēselei nodarīt ļaunu. Otrajam dēlam būs jāiet bojā, ja viņš atklāsies tēvam un atjaunos ar viņu iekšējo kontaktu. Bet meitai biolauks ir līdzsvarots, un viņas attieksme pret tēvu ir normāla. Tēvam gan pret viņu ir pārāk daudz pretenziju.

-     Ir nu gan brīnums! - sieviete pasmaida. - Es jums nosaucu vārdus, bet jūs jau visu zināt par šiem cilvēkiem.

-   to nav grūti iemācīties.

Mūsu sarunu itāļu valodā tulko mans paziņa.

-   Sakiet, - viņa jautā, - daži lasa grāmatu, sāk ar sevi strādāt, un viņiem ir panākumi. Bet dažiem atkal nekas nesanāk. Kāpēc tā?

-      Ja cilvēkam bijušas spēcīgas pretenzijas tēvam, aizvainojumi pret likteni un Dievu, viņa biolauks vēršas pret manējo, un viņš pārstāj mijiedarboties ar grāmatu. Daudziem raksturīga viena kļūda: cilvēks strādā ar programmām, skaita lūgsnas, lai dvēseli attīrītu no ārējās agresijas, bet raksturu mainīt negrib, un iznākums ir bēdīgs. Pārskatot dzīvi un tai pašā laikā uzskatot naudu par augstāko mērķi, «attīrīšanās» nenotiks, lai kā es aizlūgtu. Pārskatot dzīvi un identificējot sevi ar ģimeni, mana greizsirdība nemazinās. Ejot pa dzīvi ar piesaisti spējām, intelektam, pilnībai - lepnība neizgaist. Un jebkurā kritiskajā situācijā es domāšu par naudas, ģimenes, pilnības saglabāšanu, tai pašā laikā nomācot mīlestību. Bet savu iekšējo «es» viennozīmīgi identificējot ar mīlestību, es glābšu mīlestību vienmēr un visur. Tā sargās mani un manus bērnus.

Tulks domīgi lūkojās logā.

-    Zināt, kas vēl ir būtisks jūsu grāmatās? - viņa jautā.

-   Kas tad?

- Tas, ka jūsu sistēma darbojas bez jūsu līdzdalības. Tas ir, tiek atklāti garīgie likumi, un katrs var strādāt patstāvīgi. Man Sardīnijā dzīvo radinieks. Pirms sešpadsmit gadiem viņš saslimis ar «B» vīrusa hepatītu. Pēdējos gados viņam kļuvis sliktāk un te pēkšņi - stipra lēkme. Bija ļoti slikti un radinieks piezvanīja man. Es viņam teicu, ka aknu slimības ir vēlme slikti domāt par cilvēkiem un apkārtējo pasauli. Un vēl. Viņš ir greizsirdīgs un viegli aizvainojams. Es viņam īsumā pastāstīju par otro grāmatu. Lēkme pārgāja. Divreiz mēnesī viņam bija jāiet pie ārstiem uz apskati. Zāles viņš nedzēra. Pēc kārtējām analīzēm noskaidrojās, ka vīruss izzudis un cilvēks ir pilnīgi vesels. Jau veselu mēnesi ārsti viņu moka, lai noskaidrotu, kur pazudusi slimība. Vakar četras mēģenes ar asinīm nosūtījuši uz citu pilsētu noskaidrošanai, kas tad īsti ir noticis.

Pēkšņi viņa jautā:

-    Sakiet, lūdzu, kāpēc visur runā par pasaules galu un kataklizmām. Vai tiešām tas viss notiks?

-    Labi, - tā es, - vai piekrītat, ka cilvēcei jāsasniedz augstāka attīstības pakāpe?

-   Protams.

-    Vai piekrītat, ka morāle un tikumība netiek līdzi mūsu tehniskajiem sasniegumiem?

-   Jā, visi to saprot.

-    Laikam jau jāsaņem no Dieva lielāka mīlestības deva, lai nākotnē izdzīvotu.

-   Un ko šī mīlestības deva dos?

-   Jo vairāk mīlestības mūsos, jo augstāka mūsu morāle un tikumība un tātad izdzīvošanas iespējas.

-Jā.

-    lād, lūk,šīs mīlestības devas iegūšanas brīdī visas cilvēciskās vērtības tiek bloķētas, lai nepieļautu saplūšanu ar tām. Tāpēc cilvēks parasti mirst. Dažkārt viņš piedzīvo nepatikšanas, pazemojumus, nelaimes un slimības. Pietiekami reti cilvēks labprātīgi atsakās no pasaulīgām vērtībām un nāk pie Dieva, sākdams rūpēties ne vien par miesu, bet arī par dvēseli. Kamēr cilvēce nav gatava labprātīgai attīrīšanai, tikmēr darbojas piepiedu mehānismi. Un, ja cilvēcei kādas vērtības būs augstākas par mīlestību, šo jauno mīlestības devu tā saņems viņpasaulē. Taču, spriežot pēc procesu dinamikas, pēdējos gados pieaug cilvēces gatavība pastiprināt tieksmi pēc Dieva. Un tas vieš cerības.

Nesen kāds cilvēks man pastāstīja par sevi.

— Ieguvu pamatīgu traumu, kas varēja pārvilkt svītru visai manai labklājībai, karjerai, liktenim un visām nākotnes cerībām. Es nokļuvu slimnīcā. Radinieki man nesa visādus garšīgus ēdienus, delikateses. Es jutu, ka nedrīkstu to ēst, man viss ir jāaizmirst un jāiedziļinās sevī. Bet viņi uzstāja. Mani nomāca domas par nākotni, par izjauktajiem plāniem. Es atteicos no gardumiem, nojauzdams, ka nedrīkstu. Es pūlējos atvairīt visas domas par nākotni, cerības, ticību, sapņus, plānus, taču nespēju. Atkal sāku prātot par to, kas būs, ko darīt tālāk, atkal sāku sapņot par nākotni. Pēc tam radās traka apetīte, un es sāku ēst delikateses.

Pēc dažām dienām, iedams pa slimnīcas koridoru, zaudēju samaņu. Es pakritu un stipri atsitos pret grīdu ar nesen traumēto vietu. Man kļuva vēl sliktāk. Nopratu, ka nebiju izmantojis sev doto izdevību. Un tagad, lūk, man vairs nav nākotnes. Esmu galīgā neziņā, kas ar mani notiks. Bet tagad, aprunājies ar jums, sapratu, kāds ceļš ejams, un, jādomā - tas ir pats svarīgākais.

Nesen kāda dziedniece man pastāstīja interesantu gadījumu. Viņas paziņam bija vēzis un vēlāk - vispārējās metastāzes. Viss sācies ar aknām. Ārsti, izdarījuši uzņēmumus un analīzes, teikuši, ka izdzīvošanas izredžu neesot, un atlaiduši mājās. Dziedniece nolēmusi izdarīt negaidītu un elegantu gājienu.

-   Tfev viss sācies no aknām, - viņa teica paziņam.

Gribi, es tev pārstādīšu aknu astrālajā līmenī.

Viņam nebija ko zaudēt, un viņš piekritis, viņa veikusi astrālo transplantāciju. Tas ir, veselo aknu viņa ievadīja slimnieka biolaukā. Viņš jau juties daudz labāk. Pēc mēneša, pusotra aizgājis pie ārstiem. Šie bijuši ļoti izbrīnījušies, ka viņš vēl dzīvs. Veikuši apskati, brīnījušies vēl vairāk: metastāzes izzudušas, audzējs - ari. Tiesa, viņš nolēmis, ka tās ir urīnterapijas sekas.

-   Vai tiešām es viņam palīdzēju?

-Protams. Šai gadījumā urīnterapija palīdzējusi minimāli. Vai gribat zināt, kā tas notika?

-   Ļoti, - dziedniece piekrīt.

-    Tikai vispirms nosauciet viņa sievas vārdu. Es pētu viņa sievas biolauku un sāku stāstīt:

-    Viņam ir ne vien greizsirdība, bet ari lepnība. Bija ļoti daudz pretenziju sievai. Zemapziņas agresija pret viņu - veselas 300 vienības. Un izvērsās pašiznīcināšanās programma. Programmai skarot dzimumsistēmu, tā bloķējās vai nu funkcionāli, vai ari organiski, citiem vārdiem, radies aknas ļaundabīgais audzējs. Patlaban viņam šī programma pārtraukta, bet sievas iznīcināšanas programma palikusi un spēcinājusies. Šā cilvēka sievas biolauks stipri deformējies, un tā raksturs liecina par drīzu nāvi.

-   Kas būs, ja viņa nomirs?

-    Ar laiku jums var rasties labās krūts vēzis, jo esat viņas nāves autore. Kad garīgajā līmenī jūs šādi «izvelkat» slimo, ja rakstura pārmaiņas un mīlestības piepildījums netiek līdzi fiziskā stāvokļa uzlabošanai, notiek nākotnes absolutizēšana, jo no turienes jūs ņemat mīlestību un enerģiju pacienta ārstēšanai. Tas ir, jūs pati varat zaudēt nākotni. Starp citu, šī vīrieša trešās paaudzes pēcnācējiem nebūs enerģijas. Tā kā, pēc visa spriežot, jūsu ārstēšana darbojas kā loti labas zāles. Bet runa jau nav par termiņa pagarinājumu, ja dvēsele ķermenim netiek līdzi, sākas problēmas.

Pēc sievietes balss jūtams, ka viņa ir satraukta.

-   Vai situāciju var mainīt?

-      Var. «Jāizvelk» šī vīrieša dzīvesbiedre no kritiskās situācijas. Aizlūdziet par viņu, lai greizsirdība atstātu viņas dvēseli, lai augstākā laime viņai būtu mīlestība pret Dievu, bet mīļotais cilvēks - tikai līdzeklis. Tad viņa tiks pasargāta un vīra agresija viņai nekaitēs.

Otrajā dienā dziedniece piezvanīja atkal.

-      Sakiet, lūdzu, vai ir kas mainījies, vai ir izredzes?

-     Jā, situācija mainījusies. Sievietes biolauks atjaunojies, nāve attālinājusies no viņas.

-   Bet kā viņas vīram?

-      Viņam sievietes iznīcināšanas programma atkal pārtapusi pašiznīcināšanās programmā. Pēc gada vai pusotra viņam var sākties priekšdziedzera vēzis.

-   Vai viņam var līdzēt?

-    Lai atsakās no visām pretenzijām pret sievu, lūdz Dievu. Tad viņš kļūs vesels.

mīlestības līmeni

-    Jūs pārāk ātri runājat, - nesen man sūdzējās pacients. Es nespēju uztvert sacītā jēgu. Jums tas ir ļoti vienkārši. Bet es pat nespēju sajust, kur nu vēl apjēgt.

-    Šī problēma man ir jau sen zināma. Jo vairāk informācijas, jo vairāk laika un spēka prasa tās sniegšana pacientam. Šeit ir tikai viena iespēja - kāpināt teiktā blīvumu. Ko es agrāk stundām skaidroju, tagad pietiek ar vienu vai divām frāzēm. Pirmo grāmatu es būtu varējis izstiept līdz desmit sējumiem, bet es esmu slinks un negribu darīt lieku darbu. Un izšķīdināta informācija man ir elles mokas. Simtiem reižu slīpējot frāzes, es ne tikai sniedzu informāciju. Izrādās, ka maksimālais tās pieplūdums notiek brīdī, kad tā maksimāli tiek dota, t.i., jo vispārīgāku informāciju es sniedzu, jo lielāku daudzumu es saņemu pretī, un otrādi. Šāda politika manis rakstītajai grāmatai nāk tikai par labu.

Un, lūk, jau kuro reizi, es atkārtoju: viss, ko mēs mīlam, jebkuras cilvēciskās vērtības izsūc no mums spēku, mīlestību un enerģiju. Bet Dievs visu dāvā.

Tātad, ja Dievu es mīlu vairāk par visu, ieskaitot dzīvi, tad mīlestību un spēku es iegūstu vairāk, nekā dodu, un šo atlikumu es tērēju sev un saviem pēcnācējiem. Izrādās, smalkajā līmenī mēs pastāvīgi dāvājam mīlestību savu pēcnācēju dvēselēm. Kaut ko mīlot vairāk nekā Dievu, mēs ari vairāk dodam, nekā gūstam, dvēsele degradējas. Un tad mēs jau ņemam mīlestību un spēku no stratēģiskajiem krājumiem - no mūsu pēcteču dvēselēm un mūsu turpmākajām dzīvēm. Dvēseles saglabāšanai cilvēkam tiek atņemts tas, kam viņa dvēsele pieķērusies, ko tā mīl vairāk par Dievu. Ja cilvēks to pieņēmis un tiecas pēc Dieva, viņš kļūst līdzsvarots un glābj savu dvēseli.

Kā noteikt stāvokli, kad dvēsele kaut ko sākusi mīlēt vairāk nekā Dievu?

Kad mēs izvirzām par mērķi un augstāko laimi kaut ko citu - tā jau ir pirmā pazīme, ka mīlestība pret Dievu atslābusi un pieaug mūsu atkarība no šī mērķa. Tad mēs sākam baidīties, nožēlot, izvirzīt pretenzijas un noteikumus. Tas ir otrais solis.- Trešais solis - tā jau ir tieša agresija, aizvainojums, naids, nopēlums, nicinājums. No mīlestības pret Dievu dzimst divas cilvēcisko vērtību līnijas. Pirmā līnija - mīlestība pret pasauli un cilvēkiem. Mīlestība pret mīļoto cilvēku ir ģimenes radīšanas pamatā. Mīlestības pamatā pret otru cilvēku ir vēlme radīt no viņa bērnus, t.i., vairošanās instinkts. Vairošanās instinkts izriet no jaunrades un radītspē- jas instinkta, jo nozīmīgākas ir cilvēciskās vērtības, jo tuvāk Dievam esam. Taču tās ir tikai cilvēciskās vērtības un ir sagraujamas, lai tās radītu jaunā kvalitātē. Otrā vērtību sistēma saistīta ar attīstību. Spēju, intelekta pamatā ir tāda vērtība kā pilnība. Pilnības pamatā - liktenis. Likteņa pamatā - nākotne. Ja cilvēkam mērķis ir mīlestības līnija pret cilvēkiem un pasauli, rodas greizsirdības slimības, tās tiek ārstētas ar nodevību, strīdiem, aizvainojumiem, laulības pārkāpšanu. Ja augstākā vērtība ir pilnības un attīstības līnija, parādās augstprātības slimības. Tās ārstē neveiksmes, meli, nepatiesi aizvainojumi un apvainojumi, nepatikšanas, nākotnes plānu sagrāve. Ja tiek absolutizētas abas līnijas/ biežāk vērojamas tādas smagas slimības kā vēzis, šizofrēnija, cukura diabēts, ateroskleroze utt. Bieži vien atcerēties dzīvi visos sīkumos nepavisam nav obligāti, pietiek vien atcerēties divus - trīs svarīgus notikumus un mainīt savu attieksmi pret tiem. Grēku nožēlā galvenais ir nevis nožēlot pagātni, bet gan mainīt sevi un nepieļaut kļūdas nākotnē. Ticīgs cilvēks var gūt labumu no jebkuras situācijas, izprotot, ka tā nav nejauša.

Pēdējā laikā man ir pārslodze. Mani lūdza konsultēt kādu cilvēku. Kad viņš aizgāja, jutos galīgi nospiests. Jutu, ka paskaidrojumiem man pietrūkst spēka. Otrajā dienā bija norīkota piecu vai septiņu cilvēku pieņemšana. Sapratu, ka jābeidz pieņemšanas, turklāt uz ilgu laiku, kaut arī bija žēl cilvēku, kuri cerējuši uz manu palīdzību. Nolēmu riskēt. Ja atkal sāksies stipras galvassāpes, tad - pietiek. Nākamajā dienā pieņēmu pirmo pacientu. Jutu, ka paskaidrojumiem man nav spēka. Saskatu pacienta slimības cēloņus, problēmas ar viņa bērniem un pēctečiem, bet paskaidrot nevaru, nav spēka. Prātā iešāvās doma: bet vispār, kāpēc skaidrot, grāmatās es visu paskaidrošu? Pūlos runāt ar tēlu palīdzību.

- Vai zināt, kāpēc mēs novecojam un mirstam? Lai, atnākot pie Dieva, iegūtu jaunu mīlestības devu. Visam Dieva radītajam periodiski jāatgriežas pie viņa, lai saņemtu jaunu mīlestības un enerģijas devu. Galvenais nosacījums kontaktam ar Dievu - atteikšanās no visa radītā. Novecojot un mirstot mēs atbrīvojamies no visām savām cilvēciskajām vērtībām, tad ir iespējama jaunas mīlestības devas iegūšana, taču visai dzīvei tās var nepietikt. Jaunai saskarsmei jābūt pazemotām visām cilvēciskajām vērtībām, pat visaugstākajām. īpaši spēcīgs šis pazemojums ir pirms apaugļošanās, lai mēs apveltītu ar mīlestību ne vien sevi, bet ari bērnus. Jo mazāk mūsu mīlestība ir atkarīga no cilvēciskajām vērtībām, jo vairāk savā dvēselē līdzināmies Dievam. Dievs taču ne no kā nav atkarīgs. Jo lielāka līdzība Dievam, jo vairāk dvēselē mīlestības. Un tad no netīras peļķes jūs pārtopat skaidrā avotā. Atsauciet atmiņā visu dzīvi, sajūtot, ka jūsu mīlestība ne no kā nav atkarīga. Aizlūdziet, lai tas tiktu dots ari jūsu pēcnācējiem.

Nākamais pacients jautā:

-    Jūs sakāt, ka ticība Dievam ir milzīga laime. Un tai pašā laikā jūs apgalvojat, ka ticībai Dievam jāsabrūk. Kā to saprast?

-   Sakiet, lūdzu, vai mūsu apziņa ir pilnīga?

-   Protams, nē.

-     Tā attīstās un ir nomaināma ar pilnīgāku apziņu? Tātad vecā apziņa un attiecīgi priekšstati par pasauli sagraujami un nomaināmi ar vērtīgākiem. Ticība - tā ir mūsu apzinātā Dieva uztvere, mūsu priekšstats par Viņu. Ar laiku šie priekšstati mainās.

-    Bet es domāju, ka Dievs un ticība ir viens un tas pats.

-     Ja tas būtu viens un tas pats, tad, ticībai izzūdot, izgaistu ari Dievs. Pasaulē ir daudz ateistu, kuri apgalvo, ka Dieva nav, viņi noliedz ticības jēdzienu kā tādu, tomēr dzīvo un viņiem ir bērni. Bet, kad ateisti un ticīgie pūlas atvairīt mīlestības jūtas, viņi kļūst neauglīgi, slimo un mirst. Jebkuras vērtības, kas saistītas ar mūsu apziņu, ir mīlestības radītas. Visas mūsu emocijas ir atkarīgas no apkārtējās pasaules un atdzīvojas, ar to mijiedarbojoties. Vienīgais izņēmums ir mīlestība, kas rada apkārtējo pasauli un ir neatkarīga no tās. Mēģinot šīs jūtas pakļaut apkārtējai pasaulei, mēs sevī un citos pakāpeniski graujam mīlestību un, apkārtējai pasaulei sabrūkot, vēlāk slimojam, un mirstam.

Manā priekšā sēž jauns vīrietis. Pirms gada viņš zaudējis redzi. Viņam ir cukura diabēts un neauglība.

-    Pirms dažiem gadiem es izjutu spēcīgu mīlestību, taču tas bija saistīts ar smagiem pazemojumiem un pārkāpa visus manus principus. Es spēju šo mīlestību uzvarēt. Tagad noprotu, ka visas problēmas ir manas «uzvaras» rezultāts. Tā bija nevis uzvara, bet gan tās mēģinājums.

-   Uzvarēt mīlestību nav iespējams - tas taču ir Dievs.

Vīrietis ilgi klusē, tad piekrīt.

-    Sāciet ar izpratni, ka katru sekundi viss, kas jums ir apkārt, var pazust, ka mīļotais cilvēks ik sekundi var jūs nodot, aiziet, apvainot vai nomirt. Ka ik sekundi varat nomirt arī jūs. Tad pamazām aizies ari pretenzijas, bet mīlestība paliks. Jūsu mīlestības jūtas ne no kā nav atkarīgas. Apkārtējā pasaule un jūsu dzīve - ir tikai iegansts mīlestībai. Saule spīd neatkarīgi no tā, kā pret to izturas.

-   Bet ja es apkārtējo pasauli sākšu mīlēt vairāk nekā Dievu?

-   Ja nav pretenziju, mīliet apkārtējo pasauli pēc iespējas vairāk, un, jo vairāk mīlestības jūs dāvāsit, jo vairāk to gūs jūsu dvēsele.

Cits pacients vaicā:

-    Bet es, lūk, mīlu un lūdzu Dievu, kāpēc tad mani piemeklē slimības un nelaimes?

-     Mīlestība pret Dievu jums dod iespēju būt laimīgam, bet sīkumos jums laime jānopelna pašam. Ja jūs, mašīnā sēdēdams, skaitīsit lūgsnas un pie tam vēl iebrauksit pretējā satiksmes joslā, jums neizbēgami sāksies lielas problēmas. Ir lūgšana, un ir ielu satiksmes noteikumi. Līdztekus materiālajiem likumiem ir ari garīgie likumi. Tie ari ir jāievēro un jāapgūst. Ikviena reliģija sniedz priekšstatu par Dievu, ziņas par gara attīstības likumībām. Mistika, maģija un okultisms pētī tikai gara likumības.

Ja tie kļūst pašmērķis, rezultāti ir visai nožēlojami. Tālab kā materiālie, tā arī garīgie pētījumi ir mīlestības apspīdēti. Tas ir attīstības, izdzīvošanas pamatnosacījums.

Atceros, kā pirms daudziem gadiem mēģināju dziļāk iekļūt Dievišķā slāņos. Vieglāk tas bija izdarāms ar magnētiskā lauka palīdzību. Pārejot no vienas pasaules otrā, magnētiskā lauka rakstur- līknes nez kāpēc vairāk stabilizējas tieši tur, kur atrodas Zemes magnētiskie poli. Tur mainās ari laika un telpas parametri. Dienvidpols tiecas uz pagātni. Šī tendence virzās uz Rietumu puslodi - Amerikas kontinentu. Ziemeļpols sliecas uz nākotni caur Krieviju un Vidusāziju - pie Himalajiem. Dienvidamerikas austrumos ir zona ar maksimālu orientāciju uz pagātni. Agrāk es nevarēju saprast vienu lietu: ja cilvēks iepriekšējā vai aizgājušajā dzīvē bija dzīvojis šai rajonā, tad parasti viņam bija melnā maga noslieces, t.i., savas spējas viņš pakļāva savtīgiem nolūkiem, mērķiem. Bet, ja Himalajos, - tad pretēji, — altruisma tendences. Tad es pēkšņi atskārtu: pagātne ir materiālais, kas ir ap mums, bet nākotne - garīgais. Tātad Rietumu puslodei ir tendence visu realizēt, uzkrāt materiālās vērtības, attīstīt materiālo pasauli.

Austrumu puslodei ir raksturīga tendence uz nākotni, nerealizēto, uz garīgumu. Garīgs cilvēks vairāk dzīvo nākotnē un piekopj altruismu. Taču nākotnes, t.i., garīguma absolutizēšana, izraisa stagnāciju un nākotnes sagrāvi. Materiālists dzīvo pagātnei. Atšķirībā no garīgi bagāta cilvēka ar orientāciju uz intuīciju, kurš ir kultūras radītājs, materiālists balstās uz faktiem, pierādījumiem, pieredzi, t.i., uz jau notikušo faktu analīzi. Starp citu, kāds mans paziņa pēc mana paskaidrojuma sakarā ar Dienvidameriku norādīja, ka magnētiskais dienvidpols novirzās tieši šai joslā. Cilvēkam nožēlojot un nepieņemot pagātni, viņš ieslēdz materiālās pasaules iznīcināšanas programmu. Cilvēks, baidīdamies no nākotnes un būdams sliktās domās par to, darbina garīgās pasaules iznīcināšanas programmu. Izrādās, grūtsirdība, skumjas ir tā pati neticība nākotnei, tās nepieņemšana. Tāpēc cilvēks ar drūmām domām par nākotni sevi nogalina šai nākotnē un, tai tuvojoties, viņš negaidot saslimst un nomirst. Kāds pacients centās izdibināt, vai viņam ir labas vai sliktas perspektīvas. Es teicu, ka viņam to neatklāšu. «Ja pateikšu, ka nākotnē viss ir labi, jūs pārtrauksit darbu ar sevi. Ja teikšu, ka viss ir slikti, tad jūs ar sevi strādāsit vēl jo mazāk.» Tā kā vairums cilvēku tiekušies pec materiālā, uz pagātni, visas reliģijas viņus pievērsa garīgumam - nākotnei. Tas vairoja garīgumu, taču radīja dogmatismu un despotismu. Tālab par nākotni nevajag domāt nedz labu, nedz sliktu. Nākotnē nebūs nedz paradīzes, nedz elles. Nākotnē būs Dievs. Tāpēc baidīties, skumt, apvainoties ir bezjēdzīgi, var tikai mīlēt. Bet Dievs ir ne vien nākotnē, bet arī pagātnē un tagadnē. Tāpēc iekšējā neapmierinātība ar pagātni vai nākotni - ir agresija pret Dievu.

Kāda sieviete zvana man un raud:

- Es jau biju pie jums. Man ir problēmas ar dēlu. Viņš ir ļoti cietsirdīgs, pastāvīgi ķildojas ar visiem, apvaino mūs un, kaut gan biju pie jums, nekas nav mainījies. Nesen viņš ar cirvi sacirtis savu suni, bet vakar ar cirvi mēģināja nosist savu sievu.

Es skatu dēla biolauku- viena, bet ļoti spēcīga pieķeršanās-jaunrade, bērnu radīšana, radītspēja.

Piesaiste bērnu radīšanai, ģimenei, mīļotajam cilvēkam rada greizsirdību, aizvainojamību.

-    Vēlme padarīt mīļoto cilvēku par mērķi un dzīves jēgu jūsos ir saglabājusies. Lielā mērā jūs to esat nodevusi dēlam mantojumā. Bet kaut ko mīlot vairāk nekā Dievu, jūs to jau sākat nīst.

-    Bet es taču visu darīju, kā jūs teicāt. Nezinu, kāpēc man nav panākumu, esmu ļoti centusies.

-    Atkārtosim vēlreiz, - es piedāvāju, - jums ir jūsu ir dzimtai raksturīga jaunrades, radītspējas, bērnu radīšanas absolutizēšana.

-    Jā, - saka sieviete. - Mūsu dzimtā bijušas lielas spējas gleznošanā, zīmēšanā, mans dēls arī, tiesa, pašmācības ceļā mēģināja gleznot un zīmēt. Bet tas viņam slikti padodas, un viņš ir traki apbēdināts un gandrīz vai raud.

-    Pirms apaugļošanās jābūt pazemotām augstākajām cilvēciskajām vērtībām, pat pašai vēlmei dzemdēt bērnus, vēlmei radīt. Bet jūs ar savu nožēlošanu un uztraukumu tām tā pieķērāties, ka mazākā neveiksme izved dēlu no pacietības.

-   Astoņus gadus mums nebija bērnu, bet es tos ļoti gribēju. Manam vīram bija vienalga, viņš negribēja nedz pārbaudīties, nedz ārstēties. Man bija tik sāpīgi.

-    Jūsu dēls iepriekšējā dzīvē nepieņēma jaunrades plānu, vēlmes radīt bērnus un ģimenes sabrukumu. Šai dzīvē Dievs jums sākumā nedeva bērnus. Jūs varējāt tos gribēt un tādēļ darīt visu iespējamo, taču apvainoties uz sevi, uz likteni, uz Dievu jūs nedrīkstējāt. Bet jūs apvainojāties, un, galvenokārt - uz Dievu. Tālāk. Jūsu vīrs jums ir likteņa un Dieva dots. Kad ar viņa palīdzību jums tika sagādātas nepatikšanas, jūs, apvainodamies uz viņu, apvainojāties uz likteni un uz Dievu. Aizvainojums pret

Dievu rada sātanismu un briesmīgu cietsirdību. Ciktāl jūs to izpratīsit un aizlūgsit, tiktāl jūs caur sevi attīrīsit dēlu un pēcnācējus. Labāk būt ateistam, kurš Dievu nepazīst un apvainojas vienīgi uz citu cilvēku, nekā ticīgajam, kas uz pārbaudījumiem atbild ar aizvainojumu pret likteni un Dievu.

Pēc sievietes biolauka redzams, ka tagad viņa ir sapratusi. Arī viņas dēla biolauks mainās uz labāko pusi. Sākumā, redzēdams šai programmā tikai greizsirdību, es sievietei sarežģīju situācijas labošanas iespēju. Jau bez tā viss labi beigtos, bet mani nodarbināja kāds jautājums, uz kuru atbildi es neatradu.

Es taču nevaru vadāt pacientu pa visiem ķēdes posmiem. Aprakstu tikai pamatposmus, bet pārējos, intuitīvi sekojot man, viņš attīra pats. šajā gadījumā tas nenotika. Vēl un vēlreiz mēģināju izdibināt, kāpēc pēc pirmā seansa nebija nekādu pārmaiņu. Bija kāda problēma, ko nespēju atrisināt. Šai brīdī mani pasauca pie telefona. Zvanīja pacients no Tālajiem Austrumiem.

Viņa dēlam esot vēzis, nieru nepietiekamība un liels audzējs vēderā. Es aplūkoju zēna biolauku, stipras deformācijas neatklāju. Ir pieķeršanās jaunradei, radītspējai, bērnu radīšanai, bet tā ir ļoti smalkā līmenī. Nekā nesaprotu. Nojaušu kāda cēloņa esamību, bet es to neredzu. Desmitiem reižu pārskatu iepriekšējo dienu notikumus. Mēģinu uzkrāto pieredzi saistīt ar intuīciju. Atceros sarunu ar sievieti. Varbūt zēnam bijuši aizvainojumi pret likteni, pret Dievu? Šķiet, uztaustu galveno posmu. Kolosāls aizvainojums uz Dievu problēmu dēļ ar mīļoto cilvēku. Esmu pieradis skatīt garīgo līmeni ciešā saistībā ar miesu. Smagas saslimšanas ir augstāko līmeņu traucējumi. Pētu pirmo līmeni — aizvainojums uz sievietēm. Bija 1300 vienību, patlaban - 70 vienību.

Likteņa līmenis (aizvainojums pret mīļotām sievietēm, uz likteni): bija 3000 vienību, palicis 1000 vienību. Aizvainojuma pret Dievu līmenis: bijis 4000 vienību, tagad - tāpat 4000 vienību. Vērojami arī aizvainojumi pret nākotni.

Pastiprinātais kontakts ar nākotni ir pastiprinātais garīgums, tālab, aizvainojot nākotni, tiek aizskarts ari garīgums. 1b var izturēt tikai, dvēseles mīlestības izstarošanas ātrumam apsteidzot pretenzijas, t.i., mīlestība pret Dievu pārsniedz mīlestību pret visu pārējo. Bet kāpēc zēna biolauks mainās tik lēni? Sapratu, ka es vēl neesmu ticis skaidrībā ar sevi. Skatu savu līmeni šai aspektā: aizvainojums pret cilvēkiem - 2000 vienību, aizvainojums pret Dievu - 33000 vienību. Esmu apjucis. Kas tad es tāds esmu, ka man tādi agresijas parametri pret Dievu? Ko mācīs manas grāmatas smalkajā līmenī, ja mana dvēsele tik slikta? Atceros, kā bērnībā pirmo reizi ar galvu lejup ielēcu ūdenī no liela augstuma. Es ilgi stāvēju, baidījos, pēc tam saņēmos un lēcu. Kad atspēries biju nolidojis metra, pēkšņi radās dīvaina vēlme atgriezties atpakaļ. Šobrīd man ir tāda pati vēlēšanās. Kad es atskārtu, kur esmu iekūlies, gribēju griezties atpakaļ, bet bija jau par vēlu. Izrādās, pirmā grāmata tik stipri mainīja enerģētiku, ka nerakstīt otru es nevarēju, jo ļoti būtiskus momentus pirmajā grāmatā nepaspēju izklāstīt. Bet, ja es neaplūkotu savu biolauku vai nenonāktu pie «aizvainojuma pret likteni, pret nākotni, pret Dievu» jēdziena, kas tad notiktu? Kādu mirkli es sevi tomēr mierināju, skaidrodams pacientam: jo lielāks cilvēka attīstības līmenis, jo dziļākas viņa pretenzijas, ja viņš pieķēries šim līmenim. Ja jau man tādas pretenzijas pret Dievu, tātad aizpagā- jušajā dzīvē, domājams, ari mans attīstības līmenis bijis diezgan augsts. Tieši no turienes esmu mantojis aizvainojumu pret Dievu. Ja jau Radītājs mani nav iznīcinājis dzīves sākumā, manī bijis ne vien negatīvais, bet arī pozitīvais. Beidzot pirmo grāmatu, radās ļoti interesanta situācija. Informācija nāca teksta veidā, un tas bija apmēram šāds: «Ja neatzīsi, ka tevī ir Dievišķais, grāmata neiznāks». Esmu zinātnieks - biolauku struktūru pētnieks, mana metode - zinātniskie meklējumi, analīze, salīdzinājumi, izmēģinājumi un kļūmes. Esmu godīgs līdz galam un izklāstu tieši to, kas ar mani noticis. Ņūtons ir atklājis zemes pievilkšanas spēka likumus, es atklāju garīgās attīstības likumus. Bet palikt zinātniekam vien man nav lemts. Gribējās izdot pirmo grāmatu ar diezgan nozīmīgu informāciju. Līdzko es samierinājos, viss bija normāli. Beidzot otro grāmatu, bija tas pats. Jāatzīst, ka iemiesoju sevī Dievu. Man lika saprast, ka zinātnieks vien es nebūšu, rakstīdams par tādām lietām. Tikai tagad es apzinos: katrā no mums ir Dievs, taču praktiski tas neatklājas.

Bet manī tam jāizpaužas, jo, ja runāju par lietām, kuras atklāju kā zinātnieks, tas var būt bīstami gan man, gan citiem. Līdz ar cilvēcisko vērtību attīstību nostiprinās iekšējais kontakts ar Dievu. Arvien vairāk un stiprāk cilvēkam jāapzinās Dieva klātbūtne sevī. Izzināt pasauli, tikai virzoties augšup pa pakāpieniem, nav iespējams, tie sabruks. Jāprot ne vien pacelties no apakšas, bet arī nokāpt no augstumiem. Jo smalkāks ir līmenis, kurā nonākam, jo tālāk atpaliek loģika, pieredze un analīze. Tātad cilvēkam vienlaikus jāapzinās sevi kā fizisku ķermeni, kas ir atkarīgs no apkārtējās pasaules, kā miesu mijiedarbībā ar to un Dievu, kurš nav atkarīgs no apkārtējās pasaules un izstaro mīlestību -visa radītāju un virzītāju. Šī Dievišķā dzirksts mums jāizjūt pastāvīgi, tad nekādas cilvēciskās vērtības mūs nesagraus, lai kā mēs tās mīlētu.

Pirms divām dienām man piezvanīja kāda sieviete:

-    Man rādījās ļoti īpatnējs un šausmīgs sapnis. Es redzēju savu bērnu, noklātu ar tetovējumiem. Mazs cilvēciņš, gandrīz pundurītis, veda viņu pie rokas uz kādu telpu, un es zināju, ka tur notiks rituāla slepkavība.

Aplūkojis sievietes biolauku, pārliecinājos, ka viņas bažas nav gluži bez pamata. Bērna biolauks nebija labs. Cēlonis man šķita dīvains un negaidīts: ārpus pagātnes, nākotnes un tagadnes robežām atrodošos struktūru absolutizēšana. Es pat nezināju to nosaukumu. Kā izkļūt no radušās situācijas? Tbicu viņai:

-    Divās iepriekšējās dzīvēs jūs par Dievu uzskatījāt to, kas bija ārpus matērijas un telpas un gandrīz ārpus laika. Taču tas nebija Dievs. Jūs nepielūdzāt īstos Dievus, tās bija augstākās cilvēciskās vērtības. Un tas, ko jūs esat pielūgusi, bijis to iemiesojums. Lūdziet Dievu, zvaniet rīt. Ja jūsu bērna biolauks būs tīrs, tas nozīmē, ka man ir taisnība. Pastāvīgi jūtot Dievu savā dvēselē, jūs atteiksities no pretenzijām un nicinājuma, nosodījuma, neapmierinātības ar apkārtējo pasauli. Otrā dienā, viņai piezvanot, es jau redzēju, ka viss kārtībā. Tātad - uz priekšu!

Māte ar meitu lūdz glābt tēvu. Diagnoze - plaušu vēzis. Plaušu un kuņģa vēzis slikti padodas ārstēšanai, jo te ir aizvainojums ne vien pret tuviem cilvēkiem, bet ari uz likteni un nākotni. Cēlonis - mīlestības līnija. Slimajam tēvam mīļotais cilvēks, ģimene, bērni ir augstākās vērtības. Daudzos gadījumos šo agresiju mantojuši ari viņa pēcteči. Es viņa meitai skaidroju:

-     Visu apvainojumu klāsts pret tuviniekiem, apkārtējo pasauli, pret sevi, likteni un Dievu var nonāvēt gan jūs, gan jūsu bērnus. Jāmaina savs pasaules skatījums. Lai cik pazemota būtu mīlestība pret tuviniekiem, pret apkārtējo pasauli, iekšējā mīlestība ir neaizskarama. Mīlestība pret tuvu cilvēku rada šo pasauli, tā kā šīs jūtas saistītas ar šo pasauli, tad, pasaulei sabrūkot, daļēji sabrūk ari jūtas. Paliek vien mīlestība pret Dievu. Tā kā Dievs ir mūžīgs, šīs jūtas arī ir mūžīgas. Tālab tās nav savienojamas, kaut ari pāriet viena otrā.

Dievišķā mīlestība izpaužas jo stiprāk, jo stiprāka ir cilvēciskā mīlestība. Tad cilvēciskā mīlestība sabrūk, lai nesaplūstu ar Dievišķo, lai pēc tam piedzimtu no jauna.

-Atsauciet atmiņā visus brīžus, - es uzrunāju meiteni, - kad tika pazemotas jūsu uzticības jūtas, izbaudiet to attkārtoti, saglabājot mīlestību.

Viņa piekrīt, bet pēc kāda laika, kad viņa ienāk istabā, es sevišķas pārmaiņas nesaskatu. Viņa zvana tēvam uz slimnīcu, pēc stundas atgriežas, teikdama, ka tēvam kļuvis sliktāk. Es pētu, cik dziļas ir tēva aizvainojuma jūtas, un redzu visai drūmu ainu.

Esmu sagrupējis cilvēciskās vērtības noteiktā secībā. Nesen skaidroju pacientam:

-     Līdzās cilvēciskajām vērtībām pagātnē un tagadnē ir vērtības nākotnē. Un tās zaudēt ir jo sāpīgāk. Aizlūdzot varat saviem vārdiem atkārtot, ka jebkura cilvēciskā laime pagātnē, tagadnē un nākotnē ir tikai līdzeklis mīlestībai pret Dievu.

Nesen es «atklāju» līmeņus ārpus tagadnes, pagātnes un nākotnes robežām. Nosaukt šīs ķēdes posmus es nekādi nevarēju. Necerēju ar tiem saskarties tik drīz. Neviens ierastais modelis šeit neiederējās. Tiesa, bija kas interesants. Kad es lūkoju noteikt, ar ko cilvēkā saistīts šīs ķēdes pirmais posms, ieraudzīju, ka tas ir - ģenitāliju apvidus. Tātad kāds secinājums rodas: dzimumtieksmes iziet ārpus tagadnes, pagātnes un nākotnes robežām? Ļoti dīvaini. Otrais posms bija krūšu apvidū, trešais galvā.

Slimniekam, kuru distancēti apskatīju, bija ķēdes vairāku posmu absolutizācija. Bet es nezināju, kā to izskaidrot pacienta sievai un meitai. Es izvēlējos ierasto ceļu, jau zināmo metodi: jaunrade, radītspēja, mīļotais cilvēks. Taču meitene mani negribēja saprast. Es redzēju viņas izmisumu, bet pēc enerģētikas nopratu, ka situācija pasliktinās.

-    Pārtraukums četrdesmit minūtes, - saku pa- cientiem. Viņi aiziet. Es laižos pussnaudā. Sādā stāvoklī labāk atrodami jauni risinājumi. Divdesmit minūtes rit drudžains darbs, kaut ari apziņa manī snauduļo. Apziņa ir saistīta ar ierastiem stereotipiem. Uztvert jaunu informāciju tai ir grūti. Pēc pusstundas smadzenēs uzplaiksni doma: seksuālās jūtas vispirms jādāvā Dievam, pēc tam cilvēkam. Līdzko es to izjutu, manīju meitas un viņas tēva biolauku izlīdzināšanos.

Iesaucu pacientus:

-   Nu, kā, vai ir labāk? - jautāju meitai.

-   It kā kļuvis labāk, dvēselei vieglāk.

-   Pirmās seksuālās jūtas jādāvā Dievam.

-   Kā to saprast?!

-     Mīlestībā vienmēr ir seksuālās dzinās elements, un, ja pirmās jūtas atdodamas Dievam, tātad seksuālā tieksme ari. Tas izskatās loti vienkārši: ja jūsu seksuālo jūtu galvenais mērķis ir mīļotais cilvēks, tad vīrietis aizvainos, pazemos jūsu seksuālo tieksmi. Jūs to neizturēsit. Tā kā šīs jūtas ir atkarīgas no mīļotā cilvēka, nenovēršami rodas agresija. Bet, ja tās ir neatkarīgas no mīļotā cilvēka, tad jebkurš pazemojums nespēs nonāvēt iekšējo mīlestību. Piezvaniet tēvam, vēlāk piezvaniet man.

Un, lūk, viņi aiziet, bet es gaidu rezultātus. Tas ir ļoti svarīgi. Ja slēdziens pareizs, lai arī mazam, tomēr uzlabojumam jābūt. Pēc pāris stundām meitene man zvana.

-Tēvam ir daudz labāk.

Es apzinos, ka tuvākajā laikā būs grūti aptvert, kas tā par ķēdi, kas ir ārpus tagadnes, nākotnes un pagātnes. Ja es to neapjēgšu, nespēšu palīdzēt pacientam, kura aizvainojums nokļuvis uz šī līmeņa. Izrādās, pagātne, tagadne, nākotne ir mīlestības pret pasauli un personisko attīstību līnija, tas ir, viss, kas notiek laikā un ir karmisko programmu secīgās darbības rezultāts. Pirmais tās posms ir seksuālās tieksmes. Tās pieder šai pasaulei un vienlaikus ir ārpus tās. Otrais - ar dvēseli saistītais ir ārpus laika. Trešais ir saistīts ar apziņu. Ceturto pagaidām nezinu, tas atrodas virs cilvēka galvas.

Vairākas nedēļas mēģināju atrast situācijas, kurās varētu būt pazemotas augstākās cilvēciskās vērtības. Lai kā es apsvēru savu dzīvi un notikumus no citu cilvēku dzīves, es nonācu pie situācijas, kad mīļotais cilvēks atraida mīlestību. Un tad pēkšņi - atskārsme: viss Visums rodas no mīlestības. Eksistē atšķirīgi mīlestības līmeņi. Pirmais - seksuālais, kas vieno visu dzīvo, otrais līmenis - kad mīl ne vien ar ķermeni, bet ari ar dvēseli, kas raksturīgs augstākajiem dzīvniekiem. Trešais - kad mīl ar ķermeni, dvēseli un apziņu, tas raksturīgs lielākoties cilvēkiem, dzīvniekiem tas gadās reti. Garīgi bagātiem, izciliem cilvēkiem mīlestība izpaužas ari ceturtajā līmenī. Principā var izjust mīlestību līdz septītajai pakāpei. Tfeorētiski - līdz desmitajai. Mūslaiku cilvēks vairāk vienkārši nespēs izturēt. Viņš nespēj pārciest zaudējuma sāpes. Pavisam es saskatīju septiņpadsmit šādus līmeņus. 1b noteikti ir vairāk, bet šobrīd tas ir mana jūtīguma kalngals. Atskārtu, ka esmu ieguvis sapratni par to, kā mūsu Visumā veidojas mīlestība. Dievišķās mīlestības izbaudīšanai apziņas līmenī jāiziet visas septiņpadsmit pakāpes. Pēc tam jāizjūt sāpes par to zaudējumu. Šai nolūkā mīlestībai pret Dievu jābūt desmitreiz augstākai par līmeni, kāds šobrīd ir cilvēcei.

Es pētīju, kā noris attīstības process: sākumā cilvēkam ļauj pieskarties augstākajām mīlestības izpausmēm līdz pat ceturtajam, septītajam, astotajam, trīspadsmitajam līmenim. Vēlāk viņu sāk atgrūst no šīm jūtām, lai tās nesaplūstu ar Dievišķo mīlestību. Visumā cilvēks spēj izturēt pusi no šiem līmeņiem. Ja viņš pārdzīvojis septītā līmeņa mīlestību, viņš varēs izturēt trešo vai ceturto; ja - trīspadsmito, attiecīgi - sesto vai septīto. Ja pazemojums ir stiprāks par iespēju izturēt zaudējumu, cilvēks slimo vai nomirst.

Man ir paradums bieži skatīties spogulī: vai esmu novecojis, vai kļuvis jaunāks. Nesen nolēmu noskaidrot, vai tas nav augstāko likumu pārkāpums. Izrādās - ir. Nāves vēlējums nākotnei un sev nākotnē, t.i., neapzināti es bijos vecuma, redzēdams sejā novecošanās pazīmes, augusi zemapziņas agresija un paātrinājušies novecošanas procesi. Cilvēks nedrīkst teikt: «Man ir bagātība.» Nav vērts sacīt: «Mana miesa noveco.» Kad cilvēks izrunā vārdu «es», viņam nav jāiztēlojas nauda, mašīnas, dzīvokļi, savs fiziskais apvalks, spējas, intelekts un pilnība. «Es» - ir mīlestība, kas staro mūsu dvēselē, visu pārējo mēs saņemam pagaidu lietošanā un savienot to ar nemirstīgo dvēseles dzirksti mums nav tiesību.

— Es aizbraucu no mūsu republikas, - stāsta kāda sieviete, - kad uzviļņoja nacionālisma vilnis, sapratu, ka tas nesader ar manu raksturu. Sakiet, vai nacionālisms ir likumu pārkāpums vai nav?

-     Protams, tā ir tautas laimīga likteņa pielūgšana, kas izraisa likteņa sabrukumu. Jo stiprāks uzliesmo nacionālisms, jo lielāks sabrukums sagaidāms nākotnē.

Jaunajam cilvēkam ir slimība, kurai raksturīga lēna muskuļu atrofija. Šī slimība bloķē spēcīgu pašiznīcināšanās programmu.

-     Pagājušajā vasarā es skaidroju, ka jums ir mīlestības pret pasauli un cilvēkiem absolutizēšana, kas izraisa greizsirdību, aizdomīgumu un aizvainoja- mību. Bet mīļotā cilvēka iznīcināšanas programma greizsirdības dēļ ir viņa bērnu iznīcināšanas programma. Tā visai ātri pārtop pašiznīcināšanas programmā. Šī programma trāpa arī bērniem, tālab grūtas slimības ir tāpēc, lai neciestu bērnu un pēcteču dvēseles. Jums šī agresija ir tik milzīga tāpēc, ka esat pieķēries pilnībai, attīstībai, tātad jāstrādā vien tālāk.

-     Vai zināt, es jūtu, ka mīļotais cilvēks man pagaidām ir augstākā laime, - pacients saka.

-     Paskaidrošu, kāpēc. Visas vērtības rodas no mīlestības jūtām. Pirmās čakras apvidū mīlestība izpaužas kā seksuāla vēlme. Krūšu apvidū - kā draudzība, labas attiecības, labsirdība. Galvā - kā apgarotība, jaunrade, radītspēja. Virs galvas, enerģētikas pagaidu ķermenī mīlestība realizējas kā kontakts ar nākotni, nākotnes cerības, apziņa par tuvošanos Dievam nākotnē. Jums vairs nav pieķeršanās otrajam un trešajam līmenim, bet pirmajam un ceturtajam pieķeršanās saglabājas, ko tas nozīmē? Tas nozīmē, ka pirmās seksuālās jūtas jūs esat gatavs atdot sievietei, veltījot viņai arī savus sapņojumus par mīlestību. Saprotiet taču vienkāršu patiesību: Dievs ir ne vien tēvs, Dievs ir ari - māte, brālis un māsa, vīrs un sieva. Un augstākie sapņi par mīlestību ir cerības tikties un savienoties ar Dievu. Bet sapņi par tikšanos ar mīļoto cilvēku - ir tikai līdzeklis vienotības stiprināšanai ar Dievu.

-     Bet kāds ir mans sāpju punkts? - jaunais cilvēks interesējas.

-    Lūk: Dievs radījis Visumu, Dievs valda pār to un atgriež Sevī. Indiešu mitoloģijā to dēvē par Brahmas ieeju un izeju. Tātad pirmā cilvēciskā vērtība ir pasaules radīšana, jaunrade, bērnu radīšana, mīlestība pret cilvēkiem un pasauli. Tā ir pasaules pārvaldīšana, spējas, intelekts, pilnība, liktenis. Tas viss ir atgriešanās pie Dieva, kas notiks nākotnē. Šie cilvēka trīspunkti tiek aizskarti, lai ar apkārtējo pasauli saistītā mīlestība nesaplūstu ar Dievišķo mīlestību.

1996. gada martā mani lūdza uzstāties Neredzīgo biedrībā. Zālē atrodas apmēram piecdesmit, sešdesmit cilvēku. Priekšlasījums bija paredzēts pīkst. 16. Bet pirms tam es darbnīcā biju aizņemts ar savām lietām. Dienu pirms tam man piezvanīja paziņa. Es viņu pazinu kādus piecpadsmit gadus, mēs sen nebijām redzējušies.

-   Es griežos pie tevis kā pacients, - viņš iesāk. - Vai tu man nevarētu palīdzēt?

-   Ienāc rit darbnīcā tā ap 12, aprunāsimies. Kad viņš ieradās, es ātri diagnosticēju: vesels. Tikai pirmā čakra nez kāpēc gandrīz ciet. Tātad problēmas ar pēcnācējiem. Bērnu dvēseles stipri apgrūtinātas.

-       Tfev viss ir gluži labi. Vienīgi spēcīga pieķeršanās jaunradei, bērnu radīšanai. Tātad aiz- vainojamība, greizsirdība, problēmas privātā dzīvē.

Redzot, ka mana diagnoze ir pavirša, viņš man delikāti piedāvā palīdzību.

-    Ģimenē mēs bijām astoņpadsmit bērnu, - viņš sāk savu stāstījumu, - divpadsmit ir miruši. Bet pašlaik ari pārējie sāk mirt. Vīriešiem mūsu dzimtā bērnu nav. Tikai manam brālim ir bērni.

-   Nosauc mirušo brāļu vārdus.

Abiem ir nāvīgas biolauku deformācijas, milzīga jaunrades, radītspējas, bērnu radīšanas absolutizā- cija plus pilnības absolutizācija. Mīlestība pret otro cilvēku, augstprātība. Jau pazīstams temats.

-      Tfev stāvoklis ir labāks nekā mirušajiem brāļiem, jo esi labsirdīgs, piesaistes pilnībai nav, tikai mīlestības problēmas vien. Dievs rada Visumu. Dievs valda pār to, Dievs to atgriež sev. Cilvēks dara to pašu, tikai cilvēciskā plāksnē. Un, ja viņš absolutizē to, cilvēciskās vērtības mēģinot savienot ar Dievu un padarīt par mūžīgām, seko dzimtas iznīkšana, slimības, nāve.

Kādu laiku sarunājamies, tad viņš aiziet.

Pēc kāda laika es sēžu Neredzīgo biedrības nelielajā zālē. Lekcijai sākoties, zālē pārsvarā ir neredzīgie. Es diagnosticēju zāli un redzu šādu momentu absolutizāciju: jaunrade, bērnu radīšana, radītspēja un pilnība. Sākumā lasu zīmītes un visur saskatu vienu un to pašu cēloni: lepnība un greizsirdība.

-    Redzes, dzirdes pasliktināšanās, diabēts, galvassāpes ir greizsirdības radītas slimības, - es skaidroju, - lai glābtu mūsu dvēseles, Dievs mums atrauj to, ko uzskatām par augstāko mērķi. Dvēsele iet bojā, ja kaut kam pieķeras vairāk nekā Dievam. Slimība ir mūsu nepareizās pasaules uztveres pārtraukšana, citādi nepareizās pasaules uztveres radītais stress rada nevis mīlestību, bet gan agresiju. Kāda sieviete pieceļas un jautā:

-    Sakiet, bet kādēļ Dievs mums tā atriebjas?

Kādēļ viņš ir tik netaisns?

— Organisms nekad neatriebjas šūnai, sagrozīta aina rodas tāpēc, ka cenšamies Dievišķo loģiku pakārtot savai, visai ierobežotai. Un tad mazākā neatbilstība mūsu priekšstatam par pasauli rada agresiju pašā pasaulē. Ja mēs apvainojamies uz otru, tas ir tāpat, it kā mēs piepildītu kausu ar dubļiem. Kad tas ir pilns, dubļi atgriežas pie mums, liekot mums no tiem attīrīties ar slimību, ciešanu palīdzību. Ja mēs apvainojamies uz likteni, mēs ar dubļiem piepildām vannu, un mums būs jāatkārto tas pats jau lielākā mērā. Nākotnes ietilpība ir vēl lielāka, Dieva ietilpība - neierobežota. Vienmēr pastāv sarkanā līnija, kuru pārkāpt mūsu agresija nespēs. Samilzums var būt tik liels, ka dzimtas izdzīvošanas iespējas būs minimālas. Tālab mēģiniet saprast, ka pret Dievu, nākotni, likteni mēs varam sajust tikai vienas jūtas - neierobežotu mīlestību, tāpat arī pret sevi.

Lasīdams lekciju, es atcerējos, ka jaunībā gandrīz zaudēju redzi. Man bija labās acs radzenes čūla. Abas acis nekā neredzēja. Bet gadu pirms tam biju apvainojies uz savu likteni tāpēc, ka bija sabrukušas visas manas cerības un jaunības mīlestība. Tikko bija mazākās nepatikšanas, tā bieži cieta manas acis. Es allaž baidījos kļūt akls un nojautu, ka tas tā ari notiks. Bet savus priekšstatus par morāli un taisnīgumu es uzskatīju par nesatricināmiem, kad runa bija par mīlestību. Es nespēju pazemoties tās priekšā, nespēju zaudēt kontroli pār situāciju. Savas pilnības, gudrības apziņa bija mans stūrakmens, mans pārskata punkts.

Beidzot lekciju, veicu auditorijas diagnostiku. Pārmaiņas bija brīnišķīgas. Vēlāk aizbraucu mājās, pārdomādams, cik tomēr manas mīlestības jūtas ir aptraipītas ar augstprātību, nopēlumu, nicinājumu, greizsirdību, aizvainojumiem pret tuviem cilvēkiem un apkārtējo pasauli. Vai pratīšu savu mīlestību padarīt neatkarīgu ne no kā? Vai mācēšu pa īstam attīrīt dvēseli? Es atkal un atkal sev jautāju un neradu atbildi. Bet tas mani vairs tā nebiedēja kā agrāk. Galvenais man vairs nebija rezultāts. Dvēselē izjutis Dievišķās jūtas, cilvēks, ārēji pēc kaut kā tiekdamies, allaž saprot, ka iekšēji to ir jau sasniedzis. Otrajā un trešajā grāmatā aprakstīju kontaktus un mijiedarbību ar aizvien lielāka mēroga struktūrām. Es tās salīdzināju ar pakāpieniem, kas ved pie Dieva. Tie visi ir mīlestības pakāpieni. Es nezināju, cik to vēl būs jāpārvar. Un šī neziņa daudziem var liegt iespēju labot savas kļūdas. Tā kā ikviena struktūra rodas no mīlestības, visu cilvēcisko vērtību pazemojums ir līdzvērtīgs cilvēcisko mīlestības jūtu pazemojumam.

Tātad, jo augstākas ir mīlestības jūtas, jo mazāk cilvēkā ir pretenziju, jo lielāka izturība pret šo jūtu pazemojumu, jo cilvēks ir tuvāk Dievam.

nobeigums

Trešās grāmatas manuskripts bija pabeigts. Atlika vien mazliet palabot nobeigumu. Principā, ar trim grāmatām bija noslēgts apkārtējās pasaules ieskicējums. Taču viss būtu bijis labi, ja izzustu visas problēmas un es justos lieliski.

Bet tā nebija. Vai nu es sevi nebiju pietiekami sagatavojis sistēmai, vai ari pirmās trīs grāmatas bija posms, kuram sekos jauns, - es nezināju. Šais dienās pie manis pieņemšanā bija ieradusies sieviete, kura apgalvoja, ka noņemot ļauno aci.

-   Vai es drīkstu ar to nodarboties? Es nonemu ļauno aci ar lūgšanām.

Es aplūkoju viņas pacienti pirms un pēc iedarbības un, pavirši skatoties, īpašus izkropļojumus ne- ieraudzīju.

-   Viss kārtībā, - es teicu. - Varat nodarboties.

Tad painteresējos:

-   Starp citu, vai man ir ļauna acs?

Atbilde mani mazliet apstulbināja:

-   Jā, ir, turklāt ļoti spēcīga, un ne viena vien.

-   Vai jūs varat noņemt?

-   Protams.

Sieviete iztēlojās manu fantomu un sāka to attīrīt.

-  Viss. Jūsu biolauks attīrījies, - pēc kāda laika vina teica.

Kontrolei mēs norunājām sazvanīties otrā dienā. Viņa piezvanīja un teica, ka man viss esot tīrs un esot labi. Norunājām sazvanīties arī nākamajā dienā.

Es sēdēju un pārdomāju radušos situāciju: esmu uzrakstījis trīs grāmatas par to, kā atjaunot veselību, bet pats esmu nomaitāts. Pēc viņas rīcības es tiešām jutos daudz labāk. Paldies Dievam, garīgie likumi, kurus atklāju, darbojas bez manas ziņas. Dīvaini: mācīju to, ko pats nepratu.

Nākamajā rītā atskanēja telefona zvans. Tā bija tā pati dziedniece:

- Vai zināt, ļaunā acs atkal atjaunojusies. Galvas mugurpusē un pie pirmās čakras.

Es skatu lauku un saprotu, kas par lietu. - Tas, ko jūs uztverat kā ļauno aci, patiesībā ir cilvēcisko vērtību absolutizācija un tās izraisītā agresija. Tas man bija jāpārvar, attīstot sistēmu. Bet, ja to visu var noņemt ar lūgšanām, sistēma vairs nav vajadzīga. Tātad atkal termiņa pagarinājums, nevis ārstēšana. Tā kā man visi procesi noris simtiem reižu ātrāk nekā citiem, man termiņa pagarinājums ir nevis viens vai divi gadi, bet dažas dienas. Izskatās, ka ārstēšana ar zālēm man neko nedos. Situācija, kas radusies, to uzskatāmi apliecinājusi. Bet te ir kāds liels pluss: jāattīsta tālāk sistēma un pasaules izpratne. Garlaicīgi nebūs. Mīlestības abso- lutizācijas līmeņu programmas man nebija noslēgtas. Un šīs biolauka deformācijas sieviete uztvērusi kā nomaitāšanu. Es iedomājos, bet, ja nu viņa visu noņems, tad man lieku reizi nebūs jārosās.

Klusēdams vēroju pa logu 1996. gada pavasari, pirms dažām dienām koku zaros parādījušos maigo zaļumu. Laikam taču pētījumi nav galā? Kas sekos?

Saturs

Priekšvārds………………………………………………… 3

2. Ievads………………………………………………… 5

3         Mīlestība pret cilvēkiem un pasauli……………. 19

4         Jaunās struktūras………………………………….. 60

5         Nākotne……………………………………………… 110

6. Mīlestības līmeņi……………………………………. 146

7 Nobeigums…………………………………………… 167

1

Drīzumā iznāks:

1.  Pēteris Donovs (Beinsa Duno)

«Par astroloģiju, hiromantiju, frenoloģiju, fiziognomiku un ķermeni».

2.   Pēteris Donovs (Beinsa Duno)

«Mīlestības novēlējums»

3.   Pēteris Donovs (Beinsa Duno)

«Domas katrai dienai 1999. gadam»

4.   Sofija Bernhema

«Eņģeļu grāmata» - Patiesi notikumi ar eņģeļiem un kā viņi piedalās mūsu dzīvē

5.   Birgita Ruprehta - Štroella

«Sargeņģelis» - Kā jūs varat nodibināt kontaktu ar savu sargeņģeli

Izdevniecība «SOL VITA»

Bruņinieku ielā 57, Rīga LV 1011

Tālr. 7310761 Fakss 7312033

Pasūtīt grāmatas var ari pa pastu

Content

Lazarevs Sergejs Karmas diagnostika 3. gramata

SERGEJS LAZAREVS KARMAS diagnostika 3. gramata

PRIEKŠVĀRDS

IEVADS

mīlestība pret cilvekiem UN PASAULI

JAUNAS STRUKTURAS

nākotne

mīlestības līmeni

nobeigums

Saturs