Katlers Dr. med. Hauards K.

Laimes māksla. Kā būt laimīgam darbā

Viņa svētība Dalailama un Dr. med. Hauards K. Katlers

LAIMES MĀKSLA. KĀ BŪT LAIMĪGAM DARBĀ

IEVADS

1998. gada nogalē tika izdota "Laimes māksla. Dzīves rokasgrāmata", un šī grāmata, man par milzīgu pārsteigumu, drīz vien guva popularitāti. Dalailamas vienkāršās atziņas bija atbalsojušās miljoniem lasītāju sirdīs:

•   Dzīves mērķis ir laime.

•   Laimes izjūtu vairāk nosaka cilvēka prāta stāvoklis, nevis ārēji nosacījumi, apstākļi vai notikumi — vismaz tad, kad ir apmierinātas izdzīvošanas pamatvajadzības.

•   Laimi var sasniegt ar sistemātiskiem sirds un prāta treniņiem, ar attieksmes un skatījuma pārveidi.

•   Atslēga uz laimi ir mūsu pašu rokās.

Grāmatas panākumi Dalailamam bija tikpat negaidīti kā man. Īstenībā viņš, kad kādu pēcpusdienu sastapāmies, nemaz nezināja par grāmatas popularitāti, kaut ari tā jau vairākus mēnešus atradās The New York Times bestselleru sarakstā. Kā jau budistu mūkam, Dalailamam ar grāmatas pārdošanu saistītās lietas bija vienaldzīgas; patiesību sakot, mūka dzīvesveids stingri liedz dzīties pēc slavas vai naudas, tādēļ arī viņš pievērsa maz uzmanības tam, ka viņa darbs visā pasaulē kļūst par bestselleru. Kad pavēstīju par grāmatas panākumiem, Dalailama izskatījās neviltoti pārsteigts. "Tiešām?" viņš pārjautāja. Es to apstiprināju. Tā kā šī bija viņa pirmā vizīte Savienotajās Valstīs pēc "Laimes mākslas" publicēšanas un grāmata bija izpelnījusies plašu ievērību, es paredzēju daudzus jautājumus no plašsaziņas līdzekļiem. Tādēļ domāju, ka labāk būtu pašam viņu iztaujāt. Galu galā tā bija tikai viena no viņa daudzajām grāmatām, kuras iznākušas daudzu gadu laikā. Es iztēlojos, kā Dalailama parādās tādā raidījumā kā Larry King Live, kur viņu tincina par grāmatu, un viņš pārjautā: "Kāda māksla?…" Gandrīz mats matā tā ari notika, kad viņš parādījās tieši šajā raidījumā un Kings viņam pavaicāja: "Kāpēc māksla?" Dalailamam nebija ne jausmas. Nosaukumu bija izraudzījies izdevējs. Tā kā viņš laipni bija atstājis grāmatas sakārtošanu un rediģēšanu manā ziņā, es gribēju noskaidrot, vai viņam ir kas vaicājams par to. Viņam bija tikai viens jautājums: "Vai šī grāmata ir palīdzējusi cilvēkiem?"

"O, jā! Neapšaubāmi," es dedzīgi apliecināju. Sākumā viņu tas ieinteresēja. "Kādā ziņā?" viņš jautāja ar neslēptu ziņkāri.

Šim jautājumam es nebiju gatavs. "Ai, nu… nezinu…" es stostījos, raustīdams plecus. Kaut arī izdevējs bija saņēmis neskaitāmas lasītāju vēstules, kurās bija aprakstīts, kā šī grāmata viņiem ir palīdzējusi, tobrīd es nespēju izdomāt nevienu piemēru. Beigās nomurmināju kaut kādu atbildi, īsti neatceros — kādu, mazliet juzdamies kā koledžas students, kas mokās mutvārdu eksāmenā.

Tomēr vēlāk es šo sarunu pārdomāju. Uzzināt skaidri, cik lielā mērā viņa idejas ir palīdzējušas citiem, nebija iespējams, taču es prātoju, vai šīs idejas ir atstājušas iespaidu uz mani. Iespaids bija nepārprotams. Vai es, pavadījis neskaitāmas stundas ar viņu un piecus gadus gatavojis mūsu pirmo grāmatu, biju laimīgāks? Jā. Noteikti, es nodomāju, uzsmaidīdams sev, kad atkārtoju viņa pirms daudziem gadiem man sniegto atbildi, — toreiz es viņam jautāju, vai viņš ir laimīgs. Taču aizvien es jutu, ka ar to vien ir par maz. Kaut arī apjautu, ka viņa idejas palīdzējušas man tapt laimīgākam, tomēr man vēl bija garš ceļš ejams, lai gūtu to visaptverošo prieku, kuru viņš bez pūlēm izstaro. Un es vēlējos veikt šo ceļu.

Es atskārtu, ka joprojām ir robi un neatbildēti jautājumi. Tādēļ radās vēlme atkal pabūt kopā ar viņu, lai bagātinātu mūsu iepriekšējās diskusijas, papildinātu tās ar jaunām niansēm un tēmām, padziļinātu mūsu sarunu par laimigas dzīves aizvadīšanu šajā sarežģītajā pasaulē. Un jautājumi bija ne tikai man. Kopš mūsu grāmatas publicēšanas es no daudziem cilvēkiem — kā draugiem, tā svešiniekiem — dzirdēju norādes uz trūkstošām detaļām, uzdotus jautājumus, tēmas, kuras grāmatā nebija skartas. Kopā ar šiem jautājumiem nāca neskaitāmas sarunas, kuras sākās ar vārdiem: "Klau, Hauard, ja tev vēl gadīsies izdevība aprunāties ar Dalailamu, lūdzu, pajautā viņam…" Neilgi pēc tam apveidu sāka iegūt ideja par jaunu grāmatu.

Protams, domai par vēl vienu grāmatu bija būtisks šķērslis. Tā kā bija pagājuši gadi un Dalailamas loma uz pasaules skatuves bija augusi, viņa darbu saraksts bija kļuvis saspringtāks. Viņam vienkārši varēja nebūt laika. Nemaz nerunājot par to, ka Dalailamam bija darāmas svarīgākas lietas. Tas, ka viņš varētu nepiekrist, ka viņš varētu neatrast laiku, satrauca mani. Tomēr es zināju viņa Ahilleja papēdi, viņa slēpto vājību, ko es bezkaunīgi grasījos izmantot,— viņa patieso vēlmi kalpot citu labad. Viņa tuvākajiem cilvēkiem ir labi zināms, ka Dalailamam ir grūti atteikt dalību jebkādā projektā, ja viņam liekas, ka tas var sniegt kaut kādu labumu citiem. Un, izsakot savu lūgumu, es ņēmu vērā: ja izgāzīsies viss cits, viņš ir ļoti jūtīgs pret gaušanos.

Gausties, par laimi, nevajadzēja. Reiz jau pārliecinājies, ka mūsu tikšanās var nest labumu citiem, viņš labprāt piekrita, un tā mēs atkal satikāmies viņa mājā Dharamsalā, Indijā, gatavodamies sākt darbu pie "Laimes mākslas" turpinājuma.

Mūsu pirmajā grāmatā galvenā uzmanība tika pievērsta iekšējai attīstībai. Taču, kā man norādīja daudzi lasītāji, indivīds nedzīvo vakuumā. Mēs dzīvojam pasaulē, mijiedarbībā ar sabiedribu, un vide, kurā dzīvojam, var atstāt ļoti lielu iespaidu uz indivīdu. Mēs sākām izstrādāt rīcības plānu, sagatavojot to tēmu sarakstu, kuras nepieminējām pirmajā grāmatā. Drīz vien tapa skaidrs, ka pirmajā grāmatā neesam iedziļinājušies diskusijā par sabiedrības problēmām. Tam bija savs iemesls. Kā jau atzīmēju pirmajā grāmatā, mans interešu lauks — kā interesentam un kā psihiatram — allaž ir saistījies ar prāta iekšējo darbību, ar cilvēku psihes pētīšanu. Mani allaž fascinējusi iekšējā dinamika, tas, cik dažādi indivīda dzīvē parādās un izpaužas destruktīvas emocijas. Diskusija par plašākiem sabiedrības jautājumiem mani maz interesēja. Turklāt sabiedrības problēmu miriādes man šķita tik nebeidzamas, tik nomācošas, tik biedējošas, ka mana pretreakcija bija vienkārši par tām nedomāt. Noliegšana kā vienīgais drošais aizsardzības mehānisms. Populārs risinājums. Kad vairs nepraktizēju individuālo psihoterapiju, es skaidri atminējos seansus, kuros pacients bija sācis runāt par savām darba rūpēm, naudas problēmām, ienākumiem, par dzīvošanu vardarbīgā pasaulē, liekot manam prātam nekavējoties aizklīst. Ne jau tāpēc, ka šīm raizēm nebija nekā kopēja ar pacienta ciešanām, bet gan tāpēc, ka šīs problēmas šķita tik neatrisināmas, ka jutos bezpalīdzīgs. Un, tiklīdz pacients ierunājās par šādām rūpēm, manas acis kļuva neko neredzošas, it kā prātā es skatītos neredzamu filmu. Mierināju sevi ar atrunu, ka es nekādi nevaru mainīt šīs lietas, tādēļ nevaru arī palīdzēt. Es pat atceros, ka jutos mazliet aizskarts, aizvainots, kad pacients terapijas laikā iesāka runāt par šīm raizēm, — Hei, tas nav mans darbs! Vai tad viņi to nespēja saprast?

Aizvadot diskusijas, kas vainagojās ar mūsu pirmo grāmatu, Dalailama bieži ieminējās par globāliem jautājumiem un problēmām sabiedrībā. Tomēr es allaž iemanījos novirzīt sarunu un atkal uzvedināt viņu uz diskusiju par individuālo. Taču te nu mēs bijām, atkal pievērsti plašākai ainai. Tēmu saraksts, kuras mēs grasījāmies attīstīt, bija milzīgs: vardarbība, bailes par savu un savas ģimenes drošību, rasisms un tolerances trūkums, nabadzība, piesārņojums un vides postījumi, ģimeņu izjukšana, novecojošā, bet uz jaunību orientētā kultūra, finansiālo un cilvēcisko resursu samazināšanās, korporāciju alkatība un skandāli, bezdarbs, plašā neapmierinātība ar darbu. Saraksts arvien pieauga. Ja mums bija jāizpēta cilvēces pieredzes visas šķautnes, garīgi jāpietuvi- nās cilvēku ciešanām un laimei, tad bija neiespējami izvairīties no tiešas šo problēmu apskatīšanas. Pasaulei pēc 2001. gada 11. septembra un Enron[1] ekonomikas šīs likstas kļuvušas draudīgākas kā jelkad agrāk.

Bija vēl kāda nianse, kas kavēja mani ķerties pie šīm tēmām, faktors, kuru aizskāru mūsu diskusiju sākumā. Pauzdams savas bažas Dalailamam, es sacīju: "Zinu, ka mēs grasāmies apspriest sabiedrības problēmas. Un es tiešām vēlos uzzināt, ko jūs par tām domājat. Pagātnē jūs esat pieminējis, ka visspēcīgāk identificējaties ar savu budistu mūka lomu, un es pietiekoši esmu apmeklējis jūsu budisma lekcijas, lai zinātu par jūsu dziļajām zināšanām budisma filosofijā. Taču, pazīstot jūs daudzus gadus, es domāju, ka esat gana labi izglītots, lai diskutētu par daudzām citām jomām. Zinu, ka jūs nešaubīgi ticat ētisku, vispārcilvēcisku vērtību svarīgumam. Un daudzkārt esmu dzirdējis, ka jūs kaismīgi runājat par šo ētisko vērtību ieviešanu visās cilvēku darbības sfērās — biznesā, politikā, ekonomikā un citās. Turklāt, gadiem ritot, esmu redzējis, ka jūs tiekaties ne tikai ar personām no galvenajām reliģiskajām konfesijām, bet arī ar citu nozaru ļaudīm — pasaules politiskajiem līderiem, ietekmīgiem zinātniekiem, biznesa autoritātēm — un piedalāties dialogos un konferencēs kopā ar viņiem." Kamēr runāju, viņš piekrītoši māja ar galvu. "Būtībā jūs esat ieguvis lielisku praktisko izglītību, nemitīgi diskutējot ar vairāku nozaru ekspertiem, un jūs esat daudz domājis par šo reliģisko ideālu ieviešanu…"

"Vairāk no sekulārās ētikas puses," viņš palaboja.

"Labi, no sekulārās ētikas skatpunkta", es piekritu. "Taču es cenšos pateikt to, ka es, šķiet, neesmu pietiekoši kvalificēts, lai par šīm lietām ar jums diskutētu. Esmu izglītojies psihiatrijā, pirms tam medicīnā un vēl iepriekš mākslas jomā. Es tikpat kā neskatos pat ziņu raidījumus, vismaz līdz 11. septembrim neskatījos. Iespējams, ka esmu vismazāk piemērotā persona, lai kopā ar jums pētītu šos jautājumus."

Dalailama kādu brīdi klusēja, apdomājot manis teikto, tad atbildēja: "Šīs problēmas sabiedrībā neparādās ne 110 kurienes. Tās rada paši cilvēki, un šīs pašas problēmas izjūt ikviens indivīds; bet kolektīvi, plašākā mērogā, tām ir papildu iespaids. Taču es domāju, ka tu kā psihiatrs esi kvalificēts, lai izprastu psiholoģiskos faktorus, kas veicina individuālu destruktīvu uzvedību — tādu uzvedību, kas rada problēmas sabiedrībā, kad lielas cilvēku grupas rīkojas kādā noteiktā veidā. Un turklāt," viņš piebilda, "tu esi cilvēks. Tu dzīvo pasaulē kā ikviens cits. Tev nav jābūt ekspertam, lai diskutētu par šīm lietām. Ia šīs problēmas sabiedrībā ir jāatrisina, tad nepietiek ar to, ka par tām diskutē pāris ekspertu. Katram indivīdam ir kas jāmaina, un vienīgais veids, kā vidusmēra cilvēkam to izdarīt, ir labi apzināties galvenās problēmas, saprast, kas rada sarežģījumus, un vēlēties to labot pašam sevī. Tādēļ kā sabiedrības loceklis tu esi tikpat kvalificēts kā ikviens cits. Un vienīgais ceļš, kas ved uz pārmaiņām, ir izglītība. Tu vari lasīt, pētīt un apgūt ikvienu jautājumu, kas diskusijā parādās. Meklēt savus piemērus. Tas ir mūsu katra rokās. Tā ir mūsu katra atbildība."

Un tā mēs sākām. Kad mūsu diskusijas nākamajos pāris gados virzījās uz priekšu, kļuva skaidrs, ka cilvēka laimes temats ir tik plašs un tam ir tik daudz blakustēmu, ko ietvert, ka mums varbūt vajadzēs sadalīt materiālu vairākās grāmatās. Taču jautājums palika: kā sakārtot un pasniegt materiālu? Un ar ko sākt? Mazliet apspriežoties, loģiskā izvēle likās skaidra — vērojot daudzu cilvēku ikdienas rutīnu, mums jāizvēlas tā aktivitāšu joma, kas aizņem lielāko daļu nomoda stundu: darbs.

Kad es kā tēmu nākamajai mūsu grāmatai, kura būtu jānosauc "Laimes māksla. Kā būt laimīgam darbā", ieteicu darbu, Dalailama labprāt piekrita un smējās. "Hmm… "Laimes māksla. Kā būt laimīgam darbā". Zini, savā darbā es daudz ceļoju un lidošanai izvēlos noteiktu, man ērtu laiku, bet tad — atlikts, atlikts, atlikts!" Viņš iesmējās skaļāk. "Darbā mani pavada neliels aizkaitinājums, es jūtos nedaudz "nelaimīgs". Tādēļ domāju, ka arī man pašam vajadzētu tieši šādu "Laimes mākslas" grāmatu."

Pēc neilgas diskusijas nonācām pie domas par grāmatu sēriju, kas paplašinās "Laimes māksla. Dzīves rokasgrāmata" ievadītās tēmas un piedāvās vispusīgu pieeju sarežģītajam cilvēka laimes tematam. Otro sējumu mēs sākam ar Dalailamas ideju apgūšanu, lai rastu vairāk laimes darbā. Nākamajā sējumā raksturosim specifiskas darba vides īpatnības, spriedīsim, kā biznesa un komercijas pasaulē ienest ētiskas un vispārcilvēciskas vērtības, un iztirzāsim vadības jautājumu, parādot, kā ikviens var izkopt līdera īpašības. Turklāt atsevišķā grāmatā mēs turpināsim pētījumu par to, kā ikdienas dzīvē ieviest ētikas principus, un runāsim par jautājumu "Kā saglabāt laimes izjūtu sadursmē ar mūsdienu pasaules skarbo realitāti?" Šajā grāmatā pieskarsimies tādām neizbēgamām cilvēka eksistences parādībām kā vecums, slimības un nāve, kā arī dažām smagām mūsdienu pasaules problēmām: vardarbībai, rasismam, nabadzībai, vides postījumiem. Tajā tiks pētīts, kā mēs varam dzīvot bez bailēm, drosmīgi un ar cerībām. Sērijas pēdējā grāmata pieliks punktu mūsu laimes meklējumiem, parādot, ka mūsu nelaimīguma iemesls ir atšķirība starp šķitumu un īstenību, atšķirība starp to, kā mēs uztveram lietas un kādas tās ir patiesībā. Mēs apskatīsim destruktīvo emociju saknes, prāta stāvokļus, kas rada ciešanas un kavē laimes izjūtu, domāšanas izkropļojumus, runāsim par tradicionālās uztveres maldīgumu, kas mums traucē izprast sevi, citus un apkārtējo pasauli. Tādējādi pēdējā sējumā mēs atgriezīsimies pie iekšējās pasaules — šajā grāmatā Dalailama savīs kopā agrākos darbos analizētās koncepcijas un piedāvās praktisku programmu iekšējai attīstībai.

Bet tagad — pie darba!

1. nodaļa

TRANSFORMĒJOT NEAPMIERINĀTĪBU DARBĀ

Tā Dalailamam bija gara diena. Viņš jau līdz vieglajām brokastīm 7. 30 no rīta, kad apēda campu un padzēra tēju, nomodā bija pavadījis četras stundas, ievērodams savu stingro ikdienas lūgšanu, studiju un meditāciju režīmu. Pēc brokastīm Dalailama sāka ierasto darba dienu, un šī diena bija pilnībā aizņemta: viņš, tikdamies ar vienu cilvēku pēc otra, pieņēma Indijas valdības sakaru ierēdni, galveno lamu vienai no senākajām tibetiešu budistu kopienām, Krievijas autonomās republikas prezidentu, augstu Tibetas trimdas valdības amatpersonu un dažādus sava personāla locekļus. Un es, iekļauts šo privāto tikšanos sarakstā, ar apbrīnu vēroju, kā viņš tikās ar nesen ieradušos tibetiešu bēgļu grupu. Viņi, izmantodami jebkuru transportu, kādu spējuši atrast, juzdamies laimīgi, ja tikuši pie brauciena kaut vai aizvēsturiskā autobusā, taču daudz ticamāk, ka braukuši kādā pikapā, kratoties vaļējā kravas kastē, bija veikuši grūtu ceļu pāri Himalajiem. Daži kalnaino robežu bija šķērsojuši kājām, drūmā mērķtiecībā pārvarēdami augstās takas. Šur tur varēja manīt bērnu bez rokas vai kājas pirksta — apsaldējuma sekas. Daudzi ieradās bez naudas, trūcīgi, ar garajā ceļā sadriskātām un apputējušām tradicionālajām čubām (nacionālais tibetiešu apģērbs). Dažās vecās, grumbainās, skarbā klimata sagumzītās un vēja appūstās sejās varēja manīt neizteiktu ciešanu un ķiniešu komunistu pāridarījumu nocietināta rakstura pēdas. Tomēr daudziem no šiem cilvēkiem pietika ar Dalailamas skaidro acu skatienu, dzīves sapņa piepildījumu, lai atspirdzinātu panīkušo garu un iedvestu tajā jaunas cerības un prieku. Viņš visiem, kā jauniem, tā veciem, veltīja cerības un uzmundrinājuma vārdus, kā arī lietišķus padomus, sākot ar "Lai gūtu panākumus, nepieciešama izglītība" un beidzot ar "Ejot pie prostitūtām, vajadzētu uzmanīties — var saķert kādu slimību".

Beidzot ap diviem dienā bija pēdējā norunātā tikšanās. Tā bija ar mani. Katru pēcpusdienu man bija piešķirtas vairākas stundas, lai mēs strādātu pie grāmatas, un es biju atnācis to darīt. Mūsu tikšanās bija tālu no pļāpīgām tкte-а-tкte. Īstenībā es viņam bieži sagādāju grūtības bez sava gala, kad pūlējāmies saskaņot Austrumu un Rietumu kultūru, nomocīdams viņu ar nebeidzamiem jautājumiem, no kuriem labu tiesu Dalailama raksturoja kā tik muļķīgus vai neatbildamus, ka tas mūsu starpā kļuva par iemīļoto joku, — pat tiktāl, ka nogurdināju viņa leģendāro pacietību.

Stāvot ārpusē uz vīteņaugiem ieskautā lieveņa ar Indijas ziemeļu daļas majestātiskajiem, sniegotajiem Dhauladharu kalniem fonā, Dalailama mani silti sagaidīja, ievezdams mājas iekšpusē. Pa šiem divdesmit gadiem kopš inūsu pirmās tikšanās reizes šajā istabā maz kas bija mainījies. Uz bāli dzeltenajām sienām bija izkārtotas tās pašas tradicionālās tibetiešu thankas, vienā istabas malā bija tā pati budistu svētnīca, rotāta ar krāšņajām budistu ikonām, un pretējo sienu visā tās augstumā aizņēma tā pati Tibetas kontūrkarte. Pat vienkāršās mēbeles izskatījās tās pašas, lai gan iespējams, ka dīvāns ticis polsterēts no jauna.

Kamēr es izsaiņoju savas piezīmju grāmatiņas un noņēmos ar magnetofonu, mēs pavirši runājāmies par viņa tās dienas aktivitātēm un apmeklējumiem. Manu viesošanos Dalailama parasti noteica kā dienas pēdējo tikšanos, tādēj man, kamēr slaistījos uzgaidāmajā istabā, gaidīdams tikšanās sākumu, bieži bija izdevība novērot viņa apmeklētāju kolekciju. Todien mani it īpaši pārsteidza indivīdu dažādība, kas lūdza viņa laiku un padomu, — tie bija cilvēki, kas ieradušies vizītē no visām pasaules malām.

Pārdomādams redzēto, es mūsu sarunas sākumā teicu: "Ziniet, es nevarēju neievērot, cik atšķirīgi cilvēki, tik dažādi pēc profesijas un amatas, ierodas pie jums. Es arī apsvēru, cik dažādu veidu aktivitātēs jūs esat iesaistīts. Tad nu šonedēļ galveno uzmanību es gribu pievērst darba tēmai…"

"Jā. Labi," Dalailama pamāja.

"Un, tā kā šonedēļ mēs runāsim par darbu, mani ieinteresēja, ko jūs uzskatāt par savu primāro darbu?"

Dalailama izskatījās apjucis. "Kā to saprast?"

Es samulsu no viņa apjukuma. Tas bija vienkāršs jautājums.

"Nu, Rietumos," es skaidroju, "ar kādu iepazīstoties, pirmais jautājums svešiniekam ir "Ko jūs darāt?" ar nozīmi "Kādā darbā jūs strādājat? Par ko jūs strādājat?". Tādēļ, ja satiekat pilnīgi svešu cilvēku un viņš jūs nepazīst vai pat nekad nav dzirdējis par Dalailamu un nezina, par ko liecina jūsu mūka ietērps, tad viņš ar jums iepazīstas vienkārši kā ar cilvēku un jautā jums: "Ko jūs darāt?" Ko jūs viņam atbildētu?"

Dalailama labu brīdi klusējot apdomājās un beidzot paziņoja: "Neko. Es nedaru neko."

Neko? Es neņēmu to par pilnu. Viņš noteikti strādā tikpat smagi kā ikviens, ko pazīstu, pat smagāk. Kaut vai šī diena, lai arī nogurdinoša, bija viegla, salīdzinot ar viņa pastāvīgo pasaules apceļojumu grafiku. Patiesību sakot, pirms gada, neoficiāli pievienojies nelielajam personālam viņa uzstāšanās turnejā Amerikas Savienotajās Valstis, es biju liecinieks ievērojamai nerimtīgas aktivitātes, pašatdeves un smaga darba ainai: kā valstsvīrs viņš tikās ar prezidentu Džordžu V. Bušu, valsts sekretāru Kolinu Pauelu un daudziem ietekmīgiem senatoriem un kongresmeņiem. Kā skolotājs, ordinēts budistu mūks un augsti izglītots budisma speciālists viņš lasīja izsmeļošas lekcijas, izskaidrojot vissmalkākos budisma filosofijas aspektus. Kā Nobela Miera prēmijas laureāts un nepagurstošs miera un cilvēktiesību aizstāvis viņš uzstājās ar runām desmitu un simtu tūkstošu lielai auditorijai. Kā garīgais līderis, pūloties sekmēt starpreliģiju dialogu un saskaņu, viņš tikās ar daudzu ticību reliģiskajām figūrām: priesteriem, rabīniem, mācītājiem un svāmī, pat ar mormoņu baznīcas galvu. Viņš tikās ar pētniekiem, zinātniekiem, ar slaveniem un mazpazīstamiem izklaides industrijas pārstāvjiem. Un ikvienā apmeklētajā vietā viņš tikās ar vietējiem tibetiešu bēgļiem, kuri pūlējās iedzīvoties un nostiprināties jaunajā valstī. Viņš strādāja 110 rīta līdz vakaram, pārbraucot no pilsētas uz pilsētu tādā ātrumā, ka viena vieta šķita ieplūstam citā. Turklāt neviena tikšanās vai pasākums šīs turnejas laikā nenotika pēc viņa lūguma ierosinājuma — tie visi balstījās uz ielūgumiem no citiem. Un, kas ir pat vēl svarīgāk, — vienalga, cik saspringts kļuva darbu grafiks, likās, ka viņš strādā nepiepūloties. To darot, viņš jutās laimīgs.

Viņš neko nedara? Nekādā gadījumā!

"Nē, nu, tiešām," es neatlaidos. "Ko tad, ja kāds uzstāj un jautā vēlreiz?"

"Nu," viņš smējās, "tādā gadījumā es laikam teiktu: "Es vienkārši pieskatu sevi, rūpējos par sevi."" Varbūt sajuzdams manu vilšanos par šo izvairīgo atbildi, viņš pasmaidīja un turpināja: "Varbūt šī atbilde neizklausās visai nopietna. Taču patiesībā, ja apdomā, tā ir tiesa. Visi seši miljardi cilvēku pasaulē to vien dara kā "rūpējas par pašu galveno". Vai tad ne? Tādēļ, lai tas būtu amatnieks vai kas cits, ikviens 110 mums no dzimšanas līdz nāvei vienkārši strādā, lai rūpētos par sevi. Tas ir mūsu galvenais uzdevums."

Mans mēģinājums gūt no viņa sava darba aprakstu drīz vien nonāca strupceļā. Un šī nebija pirmā reize, kad diskusijā manīju Dalailamas nepatiku pret sarunu par viņa lomu pasaulē. Iespējams, tas bija saistīts ar to, ka viņš gluži vienkārši nav egocentrisks, ka viņam nepiemīt savtīgums. Es nezinu. Taču nolēmu novirzīties no sarunas par viņa darbu un pievērsties plašākiem jautājumiem.

"Nu, lai strādājot rūpētos par sevi, lielākajai daļai cilvēku vajag kaut kādu darbu. Daudzreiz esmu dzirdējis jūs sakām, ka dzīves mērķis ir laime."

"Pareizi," viņš apstiprināja.

"Tātad — mums vajag atrast veidu, kā būt laimīgiem tiklab darbā, kā mājās, bet ne vienmēr tas ir viegli. Kā piemēru jums pastāstīšu par kādu manu draudzeni. Neilgi pēc "Laimes mākslas" iznākšanas es viņai iedevu tās eksemplāru. Viņa teica, ka turot to uz galdiņa pie gultas un katru vakaru pirms gulēšanas lasot. Viņu ārkārtīgi iedvesmoja jūsu vārdi, un viņa sacīja, ka lasot liekas iespējams būt laimīgam. Taču tad draudzene man izstāstīja: "Kad liekos gultā, es domāju, ka, pieliekot piepūli, laime ir sasniedzama, ka mani jau gaida īsta laime. Bet tad nākamajā rītā piecos man jāceļas augšā, un atkal priekšā ir stundu garais brauciens uz darbu. Un tai pašā mirklī, kad ieeju birojā, viss mainās — man jātiek galā ar psiholoģisko spiedienu, ar augstajām prasībām, mans boss ir stulbenis, un es nevaru ciest savus darbabiedrus. Un pēkšņi liekas, ka doma par laimi aizslīd prom. Tā vienkārši izgaist. Viss notiek tik drudžaini, ka tikko pagūstu atvilkt elpu, pabūt vienatnē, lai padomātu par prāta vai iekšējās attīstības treniņu. Un, protams, firmai, kurā strādāju, mana laime ir pilnīgi vienaldzīga. Taču man jāstrādā. Man vajag naudu. Es nevaru vienkārši aiziet un cerēt, ka dabūšu citu darbu. Nu, kā lai esmu laimīga darbā?"

Un, protams, mana draudzene nav izņēmuma gadījums," es turpināju. "Daudzās valstīs visā pasaulē ir plaši izplatīta neapmierinātība darbā. Īstenībā es nesen lasīju rakstu par aptauju, kurā teikts, ka gandrīz puse Amerikas strādājošo ir neapmierināti ar savu darbu, nelaimīgi darbā. Es aprunājos ar dažiem ekspertiem, kuri saka, ka šis skaits varētu būt pat lielāks. Un kļūst arvien sliktāk. Saskaņā ar bezpeļņas organizācijas The Conference Board, kas vadīja šo pētījumu, datiem, tā pati aptauja parādīja, ka pēdējo piecu vai sešu gadu laikā ar darbu apmierināto cilvēku skaits ir sarucis par astoņiem procentiem."

Dalailama bija pārsteigts. "Kādēļ tā?" viņš jautāja.

"Nu, saskaņā ar pētījumiem, kurus esmu lasījis, tam ir dažādi iemesli, sākot ar neatbilstošu atalgojumu vai parastu apnikumu un beidzot ar daudz sarežģītākiem faktoriem, kuri saistīti ar specifiskām darba īpatnībām vai darbavietas apstākļiem. Pastāv visu iespējamo veidu cēloņi, kas var likt cilvēkam darbā justies nelaimīgam: slikts sociālais klimats, atzinības trūkums, darba vienveidība un citi. Īstenībā mani interesētu jūsu domas par ikkatru no šiem faktoriem. Taču ļaujiet man minēt jums piemēru. Dažas dienas pirms aizbraukšanas 110 Dharamsalas es pusdienoju ar draugiem, kuri abi strādā milzīgās korporācijās programmēšanas industrijā. Lielāko daļu pusdienu viņi sūdzējās par savu darbu. Kaut arī viņi strādā dažādās kompānijās, tomēr abi viņi ieminējās par vienu lietu — ka viņiem nav nekādas kontroles pār savu ikdienas darbu. Viņiem nav ne miņas no pašizteiksmes, brīvības darīt savu darbu tā, kā paši to vēlas. Abi sūdzējās, ka negūst no saviem vadītājiem informāciju un norādes pietiekošā apjomā, bet, kad beidzot ir iedots konkrēts uzdevums vai pasūtinājums, viņi gribētu to veikt sev vēlamajā veidā. Tā vietā viņiem nemitīgi stāv klāt darba pārraugs, teju vai dvašojot pakausī un neļaujot izpausties radoši un ar pašiniciatīvu. Viņiem kremt ne tikai fakts, ka viņiem nav nekādas kontroles pār darbu, kas jāizdara, bet arī tas, ka viņi pat nevar izvēlēties, kā to paveikt.

Vai jums ir kādas domas par to, kā lai cilvēks darbā jūt vairāk pašizteiksmes vai brīvības?"

"Es nezinu," atbildēja Dalailama. "Protams, tas pilnībā ir atkarīgs no cilvēka individuālajiem apstākļiem, no tā, kāds ir viņa stāvoklis."

"Vai ir kādi vispārēji ieteikumi?"

Mirkli viņš apdomājās. "Ņemsim par piemēru cietumnieku. Protams, labāk ir neatrasties cietumā, taču pat tādā gadījumā, kad cilvēkam ir atņemta brīvība, viņš var rast nelielas izvēles iespējas, kas ir viņa rokās. Un, pat ja kāds atrodas cietumā, kur ir ļoti stingri likumi, viņš var pievērsties garīgiem vingrinājumiem, lai censtos mazināt savu frustrāciju, lai mēģinātu gūt mierīgu prātu. Viņš var attīstīties iekšēji.

Patiesību sakot, esmu dzirdējis par cietuma programmu Indijā, kuras ietvaros ieslodzītie apgūst meditāciju.

Tāpēc es domāju, ka cilvēki, ja var tikt galā ar to cietuma ekstremālajos apstākļos, arī darbavietā var mēģināt rast kaut mazas izvēles iespējas, kas ir viņu rokās, lai veiktu darbu pēc sava prāta. Protams, kāds var strādāt pie montāžas konveijera, kur pienākumi ir vienveidīgi, taču tāpat viņam pastāv cita veida izvēle, kas attiecas uz attieksmi, kā viņš sadarbojas ar saviem darbabiedriem, uz to, vai viņš izmanto noteiktas iekšējās īpašības vai garīgos spēkus, lai mainītu savu attieksmi, pat ja darbs ir grūts. Vai tad ne? Tas, iespējams, var līdzēt.

Protams, kad runa ir par stingriem likumiem un nebrīvi, tas nenozīmē, ka 110 tevis prasa akli sekot un pieņemt visu, ko tev saka citi. Iestādēs, kurās strādājošais tiek ekspluatēts, kurās darba devējs nedomā ne par ko citu kā peļņu, maksā mazu algu un liek strādāt daudz virsstundu vai kurās prasa darīt nepieņemamas vai neētiskas lietas, nevajadzētu domāt: Nu, tā ir mana karma!-un nedarīt neko. Tad par maz ir domāt: Man jābūt apmierinātam.

Ja pastāv netaisnība, tad, pēc manām domām, bezdarbība ir aplama atbilde. Budistu tekstos ir pieminēta tā sauktā "nepamatotā iecietība" vai "nepamatotā atturība". Tā, piemēram,Tibetas gadījumā, konkrēti — Ķīnas netaisnības priekšā, nepamatotā pacietība vai atturība attiecināma uz to izturības apziņu, kura indivīdiem piemīt, kad viņi ir ļoti destruktīvas, negatīvas rīcības objekti. Šī atturība un izturība ir nevietā. Tieši tāpat arī darbā, ja tajā pastāv liela netaisnība un ekspluatācija, aplami ir būt pasīvi iecietīgam pret to. Tieši aktīva pretestība, lai mainītu šos apstākļus, ir pieņemamāks rīcības veids nekā samierināšanās ar tiem. Kādam jārīkojas."

"Un kā rīkoties?" es pajautāju.

"Protams, arī tas atkarīgs no situācijas," saprātīgi teica Dalailama. "Taču kādam, iespējams, jārunā ar priekšnieku, ar vadību un jāmēģina mainīt šīs lietas."

"Un ja nu tas nelīdz?"

"Tad — sacelšanās! Dumpis!" viņš smējās. "To es saku, runājot vispārīgi. Kādam aktīvi jāpretojas ekspluatācijai. Un dažkārt — vienkārši jāaiziet un jāmeklē cits darbs."

"Nu, mūsdienu pasaulē noteikti ekspluatācija turpinās," es piekritu. "Taču daudzos gadījumos runa nav par rupju ekspluatāciju. Vienkārši var gadīties, ka darbā ir ļoti augstas prasības. Piemēram, kad ekonomikas attīstība ir lēna, kompānijas ir spiestas samazināt strādājošo skaitu un atlaist darbiniekus. Tad tiem darbiniekiem, kuri paliek, ir jāuzņemas arvien vairāk un vairāk pienākumu. Palikušajiem darbs kļūst stresaināks. Vai ir kādi ieteikumi, kā efektīvāk tikt galā ar šādu situāciju, ar šādu spiedienu un stresu?"

"Protams, katrs indivīds emocionāli un psiholoģiski reaģē citādāk, un tas ir atkarīgs arī 110 darba un uzņēmuma," viņš man atgādināja. "Tādēļ vērā jāņem daudzi faktori. Piemēram, ja uzlūko savu darbu kā ļoti noderīgu, ja darbam ir kāds augstāks mērķis — tad, protams, jo lielāka ir vēlme izturēt šīs grūtības, pat ja darbs ir ļoti smags. Tādos apstākļos var domāt: O, tā ir iespēja izdarīt ko labu sabiedrībai. Tas ir svarīgi."

"Taču tāda situācija vai attieksme nevar būt piemērojama ikvienam," es norādīju. "Tas, ko es vēlos uzzināt, vairāk attiecas uz pārslodzi darbā, kas ir viens no galvenajiem neapmierinātības iemesliem."

"Kas ir šī "pārslodze darbā", ko tu ar to gribi teikt?" Dalailama jautāja. Neslēptā ziņkāre viņa balsī liecināja, ka viņš nekad nav dzirdējis šo jēdzienu.

"Nu, ziniet," es teicu, pūlēdamies atrast vārdus, "tas ir tad, kad esi ļoti noslogots ar darbu un tas kļūst par iemeslu stresam."

"Tik un tā es nesaprotu, ko tu gribi teikt ar jēdzienu "pārslodze". Piemēram, priekšnieks iedod tev darbu, ko tu vari pabeigt noteiktajā darba laikā, taču tā nav pārpūle, jo tu to vari izpildīt, pat ja tas ir sarežģīti. Vai arī viņš iedod darbu, ko tev ir neiespējami izpildit noteiktajā laikā, un tad tev vienkārši jāpasaka: "Es to nevaru izdarīt." Tātad — ko tu ar to gribi teikt?"

Viņš nebija uztvēris. Taču es nevarēju saprast, kādēļ viņš neuztver. Jēdziens "pārslodze darbā" nav kāda neskaidra amerikāņu parādība vai kaut kas tikai Rietumu kultūrai piemītošs. Galu galā japāņi pat ir darinājuši vārdu karoshi — nāve no pārslodzes darbā. Es nolēmu to pielāgot viņa terminoloģijai. "Labi, teiksim, jūs esat jauns mūks, jūs apgūstat zinības un vingrināties budismā. Tātad jūsu skolotājs būtu tas pats, kas jūsu priekšnieks."

"Labi," viņš pamāja. "Es saprotu."

"Un jūsu darbs ir iemācīties un iegaumēt noteiktus tekstus, teiksim, jūsu priekšnieks iedod jums tekstu, kurš jums jāiegaumē nedēļas laikā. Teksts ir ļoti sarežģīts. Smagi strādājot, varbūt jūs to iegaumētu nedēļas laikā, bet tas būtu ļoti grūti. Pēc pāris stundām viņš atgriežas un saka: "Tā, tagad tev kopā ar iedoto tekstu būs tikpat ilgā laikā jāiegaumē vēl papildu teksts." Turklāt viņš ir jūsu priekšnieks, un jūs nevarat vienkārši pateikt: "Es aizeju, es vairs nebūšu mūks." Šajā kontekstā "pārslodze darbā" nozīmē, ka jums dod arvien vairāk un vairāk darāmā, bet laika to izdarīt nav pietiekami."

"Ahā, tagad, man liekas, es saprotu. Piemēram, kad man bija apmēram divdesmit gadu, man Tibetā bija jāpasniedz svarīga mācība un, lai sagatavotos, bija jāpilda mājasdarbs agri no rīta un vēlu vakarā. Man bija ļoti agri jāceļas, pirms ieradās klausītāji, un, kad viņi bija aizgājuši, vēlu vakarā jālasa un jāiegaumē. Tādēļ es cēlos dažas stundas agrāk un gulēt likos dažas stundas vēlāk — vai tā ir pārpūle?"

"Pareizi."

"Bet tādā gadījumā ar papildu uzmanību un enerģiju tas ir paveicams. Un uz neilgu laika posmu viss ir kārtībā. Taču, ja šīs īsās miega stundas turpinās, ja šāda pārpūle ir cauru gadu, tad tas ir neiespējami."

"Bet šais dienās daudzi cilvēki saduras ar šo parādību," es viņam paskaidroju.

"Tad kāpēc cilvēki nepasaka "Es to nevaru izdarīt" jau pašā sākumā?" viņš jautāja. "Vai viņi tiek atlaisti?"

"Jā, daudzos gadījumos."

"Tādā gadījumā, man liekas, tas ved atpakaļ pie zināšanām par cilvēka spēju robežu. Un, ja priekšnieks dod vairāk darāmā un tas pārsniedz spējas, tad, man liekas, cilvēkiem ir jādara tas zināms. Viņiem jāpasaka: "Man ir par daudz darba", jārunā ar priekšnieku un jāmēģina samazināt darba apjoms. Ja tas nelīdz, viņiem būtu jāmeklē jauns darbs.

Lai vai kā, šajā vietā teiksim: priekšnieks piekrīt papildu samaksai un piekrīt arī darbinieks, līdz ar to tas ir personisks lēmums un nav pamata sūdzēties par pārslodzi. Taču, ja vadītājs dod vairāk darba, nepalielinot algu, tad šī "pārslodze" gluži vienkārši ir ekspluatācija, par kuru mēs pirms brīža runājām.

Es tikai domāju, ka šādās situācijās darba devēja pienākums ir saprātīgi izspriest, cik daudz no cilvēka var prasīt. Pārāk liela slodze vienkārši ir ignorance, necieņa. Pat dzīvnieku pārslogošana ir necienīga pret dzīvību — tādēļ ekspluatācija ir netaisnība," viņš apņēmīgi teica.

"Man prieks, ka jūs pieminējāt netaisnību," es atbildēju, "jo tas ir vēl viens iemesls neapmierinātībai darbā. Īstenībā, man liekas, mēs skaram vienu 110 visizplatītākajiem neapmierinātības iemesliem.

Mūsdienu darba vidē bieži galvenā uzmanība tiek pievērsta produkcijai, produktivitātei— ražot, ražot, ražot. Šobrīd tas palēnām mainās, arvien vairāk kompāniju rūpējas par humānāku apstākļu radīšanu, taču pārsvarā uzņēmumus neinteresē darba ņēmēju personiskā labklājība, darbinieku iekšējais stāvoklis vai apmierinātība — tos interesē galvenokārt lielākas peļņas gūšana, augstākas akciju cenas saglabāšana. Un šāda vide rada nosacījumus visām iespējamām nevienlīdzības un netaisnības izpausmēm, darbinieku stresam un tā tālāk. To redzot, kā lai spējam saglabāt miera un apmierinājuma izjūtu vienīgi uz produkciju un peļņu koncentrētā vidē?"

Dalailama smējās. "Hauard, daži tavi jautājumi ir tik neiespējami! Tas ir gandrīz tas pats, kas jautāt: "Kā lai būtnes ellē iemācās vingrināt pacietību, toleranci un rāmu garu?"

Ne vienmēr atbildēt ir viegli. Modernā sabiedrībā ir daudz netaisnības piemēru — teiksim, korumpēti vadītāji, kas darbu vai paaugstinājumu piešķir radiniekiem, nevis pēc nopelniem. Tādu parādību ir milzums. Līdz ar to ir grūti būt apmierinātam. Kā lai tiek galā ar šīm lietām? Tā ir problēma. Tāpat kā Tibetas gadījumā — mēs esam godīgi, mēs neesam noskaņoti pret ķīniešiem, taču ķīnieši mūs nepatiesi apsūdz un izmanto Tibetā terorizēšanas taktiku. Šādos apstākļos juridiski viņiem nav taisnība, mums ir, tomēr ciešam mēs. Mēs esam pakļauti. Šādos apstākļos censties gūt apmierinātību vai mierīgu prātu ir grūti.

Miljoniem cilvēku ir pakļauti dažādu veidu netaisnībai, vai ne? Mums ir jācīnās pret ārējo netaisnību, bet vienlaikus jāatrod metode, kā pārvarēt to iekšēji, paņēmiens, kā trenēt prātu, lai paliktu mierīgi un nepieļautu frustrāciju, naidu vai izmisumu. Tas ir vienīgais risinājums. Mēs varam rast atbalstu ticībā, visviens, ticam mēs karinai vai Dievam, turklāt mēs varam arī likt lietā savu intelektu, lai analizētu situāciju un paraudzītos uz to no citas perspektīvas. Tas līdzēs," viņš ar pārliecību teica.

Atgriežoties pie mūsu daudzu gadu sarunām, es turpināju: "Pagātnē mēs bieži esam runājuši par prāta treniņu kā atslēgu uz laimi, par to, ka viena no metodēm, kā trenēt prātu, ir izmantot mūsu intelektu, spriestspēju un analīzi, lai pārveidotu attieksmi un skatījumu, īstenībā šo procesu jūs esat nodēvējis par "analītisko meditāciju"."

"Tā ir," teica Dalailama.

"Tad, lūk, es labprāt uzzinātu, vai jūs varat raksturot šo procesu ar konkrētu piemēru. Teiksim, mums darbā ir paredzēts paaugstinājums, taču mums to nepiešķir. Mēs jūtamies loti nomākti, jo zinām, ka tas ir netaisnīgi, vai arī mēs jūtam skaudību pret cilvēku, kam šis paaugstinājums piešķirts. Kā ar to tikt galā?"

Viņš domīgi atbildēja: "Jāsāk ar rūpīgu analīzi: vai ilgstošā laikposmā nikna vai skaudīga reakcija mums sniegs labumu vai ļaunumu? Mums nopietni jāpārdomā, vai tāda attieksme sagādās laimīgāku un mierīgāku prāta stāvokli, vai arī šīs emocijas liks mums justies nelaimīgākiem. Tad jāpievēršas pašu pieredzei, domājot par iespaidu, ko šīs emocijas atstās tiklab uz fizisko veselību, kā uz garīgo stāvokli. Jādomā par tām reizēm, kad pagātnē jutāties skaudīgi vai naidīgi, un jāizsver, vai tas darīja jūsu dzīvi laimīgāku, vai tas palīdzēja jums sasniegt savus mērķus. Jāatceras, kā citi izturējās pret jums, kad izrādījāt pārmērīgas dusmas vai skaudību, un jāanalizē, vai tas jums palīdzēja uzlabot attiecības. Jādomā par šīm lietām tik ilgi, līdz būsit pilnībā pārliecinājušies, cik postoši ir allaž reaģēt ar naidīgumu vai skaudību un cik labvēlīgas ir tādas pozitīvas emocijas kā tolerance un apmierinātība."

"Labi, pieņemsim, es esmu pārliecinājies, ka tas ir destruktīvi. Un tad?"

"Tātad —jūs grasāties tikt pie jauna darba vai paaugstinājuma, jūs esat labi kvalificēts un tā cienīgs, taču darbs jums iet secen. Sākumā jūs domājat: jā, šo darbu es biju pelnījis, bet, nedabūjis darbu, jūs varat izvēlēties, kā uz to reaģēt. Jūs varat apvainoties un dusmoties, bet varat arī vispirms pārdomāt, cik destruktīvs ir tāds garīgais stāvoklis. Vienīgi šāda pārdomāšana palīdzēs jums izturēties piesardzī- gāk pret šīm emocijām un ļaus tās mazināt. Nevajag nemitīgi domāt par darbu, kas gājis secen. Vienmēr būs kāds labāks darbs, kura jums nav. Jāpārstāj just sāncensību vai skaudību. Tas tikai sagādā vairāk satraukumu un neapmierinātības.

Taču tāpat ir nepieciešama metode, kā gūt iekšēju mieru. Šis ir tas gadījums, kad jāizmanto kritiskās domāšanas, analīzes kapacitāte. Iesākumam jāaptver, ka neviena situācija nav simtprocentīgi laba vai simtprocentīgi slikta. Dažkārt, galvenokārt Rietumos, esmu manījis tendenci domāt melnbaltās kategorijās. Taču patiesībā dzīvē viss ir relativs. Tādēļ, balstoties uz šo patiesību, var paplašināt skatījumu uz situāciju un mēģināt ieraudzīt citas šķautnes. Tālāk var analizēt, saprotot — labāks darbs un vairāk naudas nenozīmē, ka nebūs problēmu. Cits darbs var būt labāk apmaksāts, taču atalgojumā varbūt iekļauts ilgāks darba laiks vai vairāk pienākumu, risks gūt traumas vai citas problēmas. īstenībā, ja tā pa īstam apskatās uz augstākos posteņos esošiem, var atklāt, ka tiem ir vairāk rūpestu, vairāk konkurentu un skaudīgo apkārt. Var, piemēram, secināt, ka, lai gan pašreizējā darbā samaksa ir mazāka, tas kaut kādā ziņā ir vieglāks vai dažos gadījumos pat mazāk bīstams.

Tātad —jūs turpināt uztvert realitāti ar domu: Jā, tā ir mana neveiksme, šo darbu es biju pelnījis, taču, tā kā tas nav noticis, jūs varat paplašināt skatījumu un paraudzīties uz šo situāciju no citas puses: Labi, varbūt šis darbs ir par mazāku algu un nav pats labākais, tomēr, tā kā es pelnu gana daudz manas ģimenes un paša iztikai, es esmu laimīgs. Viss ir kārtībā. Domājot ar tādu ievirzi, var attīstīt apmierinātību ar darbu pat tad, kad lietas neiet tā, kā gribētos."

Dalailama apklusa un iemalkoja tēju. "Tātad," viņš turpināja, "es domāju, ka ar mūsu pašu pūlēm, ar perspektīvas paplašināšanu, manuprāt, var gūt apmierinātību ar savu darbu."

"Protams, neapmierinātībai ir ļoti plašs iemeslu loks," es bildu. "Es vēlētos uzzināt, vai jums ir vēl kas sakāms, vai ir vēl kāds cits veids, kā raudzīties uz lietām, lai…"

"O, noteikti," viņš ātri atbildēja. "Vēl viena metode attīstīt apmierinātību ir, piemēram, apdomāt, cik ļoti ir paveicies ar to vien, ka ir kaut kāds darbs, jo daudziem cilvēkiem vispār nav iespēju dabūt jelkādu darbu. Var domāt: Manā dzīvē ir vairākas citas labas lietas, un man, salīdzinot ar daudziem citiem, klājas pat ļoti labi. Realitātē tā ir vienmēr.

Dažkārt mēs to aizmirstam. Mēs kļūstam izlepuši. Tā, piemēram, Amerikā ir ļoti daudz iespēju darba ņēmējiem. Turklāt tur ir augsta brīvības pakāpe un ar personisko iniciatīvu var daudz panākt. Ar personisko iniciatīvu var izvirzīties. Vienlaikus gan pastāv arī liels daudzums neapmierināto darbā. Citās pasaules daļās, piemēram, tādās valstīs kā Ķīna un Indija, darba ņēmējiem nepaveras tik plašas izredzes. Tādos apstākļos daudzi nevar dabūt darbu. Tomēr esmu pamanījis, ka tur ar darbu saistītā apmierinātība ir daudz lielāka un cilvēki ir uzticamāki. Tāpat var apdomāt arī to, kādas grūtības ir piedzīvojušas iepriekšējās paaudzes, izejot cauri pasaules kariem un tā tālāk. Dažkārt mēs sliecamies aizmirst par šīm lietām, bet, tās pārdomājot, pateicības un pieticības sajūta var pieaugt."

"Protams, jums ir taisnība," es piekritu. "Arī es esmu bijis daudzās valstīs un redzējis gan kūlijus jeb bagāžas nesējus tepat, Indijā, gan klejojošus laukstrādniekus, nabadzīgus ļaudis, kas strādā rīsu laukos visās Āzijas malās, gan nomadus jūsu paša valstī, uu daudzi no šiem cilvēkiem izskatījās neviltoti laimīgi un apmierināti. Par to šaubu nav. Un man jāatzīst, ka ir iespējams izlept. Taču mana valsts — Amerika — tika radīta, balstoties uz personisko iniciatīvu. Varbūt mums nevajadzētu censties attīstīties, bet gan būt apmierinātiem ar pašreizējo stāvokli?"

"Jā, Hauard, tikai nevajadzētu jaukt apmierinātību ar pašapmierinātību. Nevajadzētu apmierinātību ar darbu maldīgi noturēt par bezrūpību, par nevēlēšanos augt, mācīties, par palikšanu uz vietas, pat tad nepiepūloties, lai attīstītos, mācītos un sasniegtu ko labāku, kad situācija ir nelāga. Ja mums ir slikti apmaksāts, varbūt nekvalificēts darbs, bet iemaņas un kvalifikācija labākam darbam, tad visādā ziņā vajadzētu maksimāli sasprindzināties centieniem dabūt labāku darbu, nebaidīties mēģināt. Taču, ja neizdodas, nevis just vilšanos vai dusmas, koncentrējoties uz domu: Es centos, taču nespēju to paveikt!, bet gan domāt: Labi, turpināšu šo pašu darbu. Būt apmierinātam ar esošo darbu. Tāpēc tieši neveiksmē attieksmei un apmierinātības vingrināšanai ir būtiska loma — vai izturamies pret to ar dusmām, nožēlu un frustrāciju vai mierīgāk un laimīgāk. Te kļūst svarīgs prāta treniņš. Šī uztveres virzīšana var izkliedēt frustrāciju un iekšējo nemieru. Tātad pieticība, manuprāt, ir būtiskākā."

Kamēr viņš runāja, es domāju par grūtībām, kādas daudziem rastos, apgūstot šo uztveres virzīšanu, lai kliedētu dusmas, naidu un greizsirdību. Es aptvēru to, kādēļ viņš tik bieži uzsver faktu, ka nav viegli trenēt prātu un pārveidot attieksmi, ka tas prasa milzīgas pūles. Un laiku. Lai šī "analītiskā meditācija" darbotos, nepieciešamas dziļas un ilgstošas pārdomas par šiem alternatīvajiem veidiem, kā raudzīties uz situāciju. Vajag būt pārliecinātam par jaunās perspektīvas absolūto patiesumu. Citādi pastāv briesmas uztveres virzīšanu lietot tikai kā liekuļotu racionalizēšanu. Kā gadījumā ar "skābajām vīnogām". 0,jā? Nu, es tik un tā negribēju to darbu! Tātad — mūs grasās paaugstināt, taču tas nenotiek. Un mēs to no tiesas vēlējāmies — ikviena mūsu ķermeņa šūniņa saka, ka atbildīgāks darbs, pat nerunājot par lielāku algu, darīs mūs laimīgākus.

Kā lai mēs nešaubīgi pārliecināmies, ka atbildīgāks darbs ne vienmēr padara mūs laimīgākus? Paraudzīsimies uz pierādījumiem. Pārbaudīsim, vai mēs kopš pēdējā paaugstinājuma esam nemitīgi jutušies laimīgāki, pavērosim paziņas, vai tie, kas atrodas augstākos posteņos, ir laimīgāki par tiem, kas zemākos. Varam arī pameklēt zinātniskus pierādījumus. Uzturēdamies Ņujorkas štata Bufalo universitātē, filo- sofijas doktors Roberts Raiss (Robert Rice), autoritatīvs zinātnieks, kas pētījis apmierinātību ar darbu, vadīja grupu, kas veica pārsteidzošu atklājumu. Pretēji tam, ko varētu sagaidīt, viņi secināja, ka tie, kam ir atbildīgāks darbs, nemaz nav laimīgāki par tiem, kam darbs ir mazāk atbildīgs. Šis atklājums tika atkārtots daudzos līdzīgos plaša mēroga pētījumos, kas parādīja: tā kā apmierinātība ar darbu ir saistīta ar apmierinātību ar dzīvi, darba specifikai, profesionālajam prestižam vai tam, pie kādām apkaklītēm cilvēks pieskaitāms — zilajām vai baltajām —, ir neliels iespaids uz vispārējo indivīda apmierinātību ar dzīvi.

Ir vēl viens iemesls, kādēļ mūsu attieksmes un skatījuma pārveide, ierastās uztveres maiņa, tradicionālās interpretācijas un reakcijas modificēšana uz dažādām situācijām un notikumiem dažkārt ir ilgs un sarežģīts process. Kas tam par iemeslu? Kad līdz tam nonāk, daudzi no mums atsakās pārtraukt savu postu — satraucoša un nelabvēlīga cilvēku uzvedības iezīme, kuru esmu novērojis laikā, kad izmeklēju psihoterapijas pacientus. Daudzi, būdami nožēlojamāki par nožēlojamiem, gūst tādu kā perversu baudu paštaisnajā sašutumā, ko jūt, kad pret viņiem izturas negodīgi. Mēs turamies pie savām sāpēm, valkājam tās kā emblēmu, tās kļūst par daļu no mums, un mēs nevēlamies tās pārtraukt. Galu galā, vismaz pamatvilcienos skatījums uz pasauli mums visiem ir līdzīgs. Atteikties no ierastās reakcijas, lai cik destruktīva tā būtu, var likties biedējoši, un bieži šīs dziļi iesakņojušās bailes mitinās zemapziņā. Un tam, protams, vēl pievienojas papildu apgrūtinājums — tas, ka mēs turamies pie savas nenovīdības, skaudības un neapmierinātības kā pie savām pastāvīgajām kaitēm, kuras kalpo, lai izvilinātu no citiem simpātijas un izpratni. Vismaz mēs tā domājam, tā ceram. Dažkārt tā notiek — mūsu draugi vai kolēģi pievienojas ar savu sūdzību katalogu, un nodibinās saikne, kad mēs nododamies maziem svētkiem, atzīmējot dzīves netaisnību un darba devēju grēkus. Itin bieži, kaut arī mūsu raizes var saņemt ārējas simpātijas, pastāv iespēja, ka ar iekšēju īgnumu tās uztver tie, kam jātiek galā pašiem ar savām problēmām.

Domājot par to, cik grūti ir patiesi transformēt skatījumu un reakciju uz šīm sarežģītajām situācijām, es piezīmēju: "Manuprāt, visi šie praktiskie ieteikumi ir labi, tomēr šīs spriešanas ievirzes, pat ja tās ir patiesas, visiem, protams, var nesniegt mierinājumu."

"Tas tiesa," Dalailama atzina, "taču mana doma ir tāda: ja pastāv iespējamība mainīt darba apstākļus, tad, protams, ir tiesības mēģināt. Tikai jāzina arī dažādu problēmu patiesais iemesls.

Tātad — vēlreiz atgriežoties pie patiesības, ka viss ir savstarpēji saistīts. Ja darbā radušās kādas noteiktas problēmas vai draud atlaišana no darba, vai arī kāds nevar atrast sev nodarbošanos, tad vienmēr iesaistīti daudzi faktori. Jūs izjūtat neapmierinātību. Jūs ciešat. Varbūt problēmas saknē ir kādi pasaules mēroga ekonomiski apstākļi vai pat kādas apkārtējās vides likstas. Tādos gadījumos nav labi lietas uztvert personiski vai sūdzēties par kompāniju, vai niknumu novirzīt uz pašu priekšnieku. Dusmas var vērsties naidā, taču, pat ja naids kļūst nekontrolējams un jūs nogalināt to cilvēku, uz situāciju tas neatstās nekādu iespaidu, tas neizmainīs plašākas problēmas.

Šādas lietas, piemēram, ir sastopamas tibetiešu kopienā šeit, Indijā. Tie var būt daži cilvēki, kurus sarūgtina Tibetas trimdas valdība, un šie ļaudis nemitīgi žēlojas. Viņi, koncentrēdamies uz kādām valdības ikdienas aktivitātēm, ir neapmierināti, taču viņi aizmirst, ka trimdas valdība nav nekas cits kā — trimdā izraidīta valdība. Un no šāda viedokļa problēmas patiesais iemesls ir Ķīnas iebrukums un Tibetas okupācija, kā dēļ arī esam izraidīti trimdā. Tas ir problēmas cēlonis. Tiklīdz viņi koncentrējas uz patieso jautājumu, tā mēs kļūstam vienoti, un tas rada mums apmierinātības izjūtu, nevis šķelšanos un konfliktus, kam iemesls ir skatījuma zaudēšana uz plašākiem jautājumiem un nemitīga savstarpēja ķildošanās.

Tātad šādā situācijā vislabāk ir nevis nepārtraukti sūdzēties vai novirzīt dusmas uz kādu atsevišķu vadītāju, bet pārvirzīt domas uz izpratni par plašākiem, fundamentālākiem problēmas iemesliem. Domāt par pasauli, par globālo ekonomiku. Domāt par apkārtējo vidi. Palūkoties uz dažādām sociālās netaisnības formām. Pat iespējams, ka tā var dot mazu ieguldījumu lietu pārmaiņai."

"Kaut arī," es iestarpināju, "bieži vien ir diezgan neliela iespēja mainīt šīs plašākās problēmas."

"Tas tiesa," Dalailama piekāpās. "Pūļu rezultāts var būt niecīgs vai vispār nekāds, lietas var daudz nemainīties. Taču vismaz nevajadzīgu dusmu un frustrācijas vietā tiek transformēta mentālā enerģija, pavēršot to konstruktīvākā virzienā. Taču cilvēka pamatmotivācija, ja tās pamatā ir plašāka perspektīva, var mainīties un radīt entuziasmu strādāt, ietekmēt to, kas var nākt par labu sabiedrībai. Protams, tas prasa laiku, bet, ja nevar mainīt darba apstākļus, vajadzētu pārveidot vai pielāgot savu skatījumu. Citādi nelaimīguma izjūta darbā un dzīvē saglabāsies."

Mūsu tās dienas tikšanās tuvojās beigām, un, pārdomādams viņa beidzamo ieteikumu, es sāku kārtot savus pierakstus, kad viņš piepeši piemetināja vēl vienu komentāru par dzīves skarbo realitāti. Turklāt, par spīti jūtelības trūkumam viņa zināšanās par dzīves grūtībām, viņa balsī bija zināms bezbailīgums, sajaucies ar maigu līdzjūtības pieskaņu.

"Tagad paklausies. Dzīvē vienmēr būs problēmas. Vienkārši nav iespējams aizvadīt dzīvi, nesastopoties ar problēmām. Neviens notikums nesniedz simtprocentīgu apmierinātību, vai ne? Kaut kāda neapmierinātība vienmēr paliks. Labākais, ko mēs varam, ir censties tikt galā ar dzīves vilšanās izjūtām.

Nu, ņemsim par piemēru cilvēku, kuram garšo salds, bet negaršo rūgts. Ir noteikta augļu šķirne, kura šim cilvēkam sagādā baudu. Šis auglis ir salds, taču tas arī ir mazliet rūgtens. Šim cilvēkam tik un tā garšo auglis, viņš nepārstāj to ēst tikai tāpēc, ka tam piemīt nedaudz rūgtenuma. Ja viņš vēlas gūt baudu no šī augļa, viņam jāsamierinās ar nelielo rūgtenumu. Šajā augli nav iespējams atdalīt saldo no rūgtenā, abas Šīs garšas vienmēr būs kopā. Ar dzīvi ir tāpat. Kamēr vien dzīvosit, dzīvē būs gan labas lietas, gan nepatīkamas. Tāda ir dzīve."

Tātad — dzīve ir grūta. Šķita, ka ar šo skarbo patiesību beigsies mūsu tikšanās. Un piepeši tai brīdī, it kā perfekti ieskaņots, lai pasvītrotu šo drūmo piezīmi, atskanēja zibens spēriens un sākās apdullinoša lietusgāze, kas noslāpēja mūsu atvadu vārdus. Mirkli vēlāk izdzisa elektrība — tā Dharamsalā notika gandrīz katru šīs sezonas dienu. Dalailama bija pilnīgi mierīgs. Patiesībā viņa siltais smaids un priecīgais noskaņojums asi kontrastēja ar satumsušo istabu un ārpusē trakojošo krusu. Viņš patiešām bija laimīgs cilvēks. Viss ap viņu liecināja, ka, spītējot neizbēgamām nepatikšanām, var aizvadīt laimīgu dzīvi. Viņš pats bija izturējis savu tiesu problēmu — veselas nācijas zaudēšanu, kad viņš komunistiskās Ķīnas invāzijas un Tibetas okupācijas rezultātā tika izraidīts trimdā. Un viņš nemitējās ik dienu uzņemties sarežģītu problēmu risināšanu — cīnīties par savas kultūras mantojuma saglabāšanu, aizstāvēt savas tautas brīvību un visu ļaužu cilvēktiesības. Un bieži bez panākumiem. Turklāt kopš sešu gadu vecuma viņš ir vingrinājis savu prātu, apguvis to, kā saglabāt laimes izjūtu par spīti nenovēršamām dzīves likstām. Šķiet, ka tas ir atmaksājies.

Tāpēc Dalailama mums atgādina: ja mēs spējam darbā mainīt apstākļus, kas veicina mūsu neapmierinātību, mums tas noteikti jādara. Ja nespējam, tad, kaut ne vienmēr tas ir viegli un ātri, tomēr ir iespējams būt laimīgam darbā, ar iekšēju treniņu pārveidojot savu attieksmi un skatījumu.

2. nodaļa

CILVĒCISKAIS FAKTORS

Sākot tēmu par darbu, es Dalailamam izstāstīju par draudzeni, kura bija jautājusi, kā būt laimīgai darbā. Kad viņa ierunājās par šo jautājumu, es pavaicāju, ar kādām grūtībām viņa saskārusies.

"Es nezinu," viņa teica, "darbā pašlaik ir vienkārši neciešami. Es to uztveru no divām pusēm — no mana priekšnieka un dažiem maniem kolēģiem. Priekšnieks ir pārlieku prasīgs. Viņš paģēr, lai mēs strādājam virsstundas, kaut arī par tām nesaņemam samaksu un viņš to pat nenovērtē. Viņš ir rupjš un bez jebkādas cieņas. Darbā ir vēl citi, kurus nevaru izturēt. Tas jau nonācis tik tālu, ka es gandrīz vai baidos iet uz darbu."

Es draudzenei pajautāju, kādas viņai ir problēmas ar darbabiedriem, un viņa sāka ilgu un sarežģītu stāstu par iekšējām attiecībām šajā kolektīvā. Nepārzinādams viņas darba apstākļus, es daudz no viņas teiktā nesapratu, bet, cik nojautu, runa bija par apgrūtinošu un kla-. čīgu kolēģi, kas atstāstot citu domas un radot tādas nesaskaņas starp kolēģiem, ka beigās darbinieki sadalījušies vairākās nometnēs un izveidojušās vairākas frakcijas. Tas man atgādināja epizodi no TV šova Survivor. Faktiski ikvienā pētījumā par darba apstākļiem un faktoriem, kas sekmē darbinieku apmierinātību vai neapmierinātību, ievērojama loma ir organizācijas sociālajam klimatam. Ietekmīgākie zinātnieki jaunajā pozitīvisma psiholoģijas novirzienā, piemēram, Džeimss Hārters (James Harter), Frenks Šmits Frank Schmidt) un Korija Kīsa (Corey Keyes), pārskatot līdz šim sarakstīto literatūru par labsajūtu darbā, atklājuši, ka sociālā mijiedarbība ir būtisks elements apmierinātībā ar darbu. Daļa pētnieku, to skaitā Kārena Loskoko (Karen Loscocco) no Ņujorkas štata Olbani universitātes un Seila Hendersone (Sheila Henderson), kas vadījusi pētījumu Stenfordas universitātē, apstiprinājuši, ka darbinieku apmierinātībā svarīga loma ir sociālajai atmosfērai. Papildus lielākai apmierinātības nodrošināšanai darbā tika arī atklāts "ar darbu saistītais sociālais atbalsts" kā priekšnosacījums cilvēka vispārējai labklājībai.

Tādēļ ir pašsaprotami, ka agrāk vai vēlāk diskusijā par laimi darbā mēs bijām spiesti pieskarties tematam par attiecībām darbā — cilvēciskajam faktoram.

Nākamās dienas vēlā pēcpusdienā apkopojot mūsu sarunu, Dalailama sāka: "Ir daudzi faktori un parādības, kas ietekmē to, vai darbs sekmē laimes izjūtu, un tas ir atkarīgs no katra indivīda apstākļiem, sagatavotības un tā tālāk. Vēl es domāju, ka, runājot par laimi un darbu, pastāv dažas vispārējas lietas, kas jāpatur prātā. Manuprāt, ir svarīgi atcerēties, ka visu cilvēka aktivitāšu galvenajam mērķim, lai tas būtu darbs vai kas cits, ir jābūt labuma sniegšanai cilvēkiem. Ko tad mēs īsti gaidām no darba, kāds ir tā mērķis? Līdzīgi kā citās aktivitātēs, darbā mēs meklējam gandarījuma, apmierinātības un laimes izjūtu. Vai ne? Un, ja mēs runājam par laimi, tad, protams, vērā jāņem emociju klātbūtne. Tātad mums īpaša uzmanība jāpievērš cilvēku attiecībām darbā, tam, kā mēs savā starpā sadarbojamies, un jāmēģina saglabāt cilvēciskās pamatvērtības, pat darbā."

"Jūs gribējāt teikt — balstoties uz "cilvēciskām pamatvērtībām"…"

"Vienkārši uz cilvēcīgu labestību. Būt labam, laipnam cilvēkam. Uztvert citus ar sirsnību, ar cilvēcisku mīlestību, godīgi un atklāti. Būt līdzjūtīgam."

Dažus mirkļus Dalailama klusēja, it kā nopietni pārdomājot šos principus. Tas bija zīmīgi. Viņš bija pavadījis visu dzīvi, stāstot par šīm vērtībām, atgādinot tās atkal un atkal, taču ikreiz, kad viņš par tām runāja, jautās zināms svaigums, it kā šie priekšstati viņam atklātos pirmoreiz. Šķita, ka viņš gūst neizmērojamu prieku, sludinot šīs vispārcilvēciskās vērtības, vienalga, cik reižu jau par tām viņš būtu runājis. Tādēļ viņš ar neviltotu ieinteresētību un dedzību apkopoja sacīto.

"Zini, manuprāt, ļoti būtiski, runājot par cilvēciskām vērtībām, piemēram, par līdzjūtību un tamlīdzīgi, ir paturēt prātā, ka tās nav tikai reliģiski objekti, tāpat kā dusmas un naids no reliģiskā viedokļa netiek uztvertas kā profanas parādības. Šīs lietas nav svarīgas tikai tā iemesla pēc, ka tā teikts dažos reliģiskos tekstos, bet gan tāpēc, ka pati mūsu laime ir atkarīga no tām. Šie prāta stāvokļi — līdzjūtība, cilvēciska mīlestība — noteikti atstāj labu iespaidu uz mūsu fizisko, garīgo un emocionālo veselību, uz mūsu attiecībām darbā un mājās, un tie pat ir nepieciešami vispārējai sabiedrības labklājībai. No tā atkarīga mūsu pašu labklājība. Kad izkopjam līdzjūtību, pirmie labuma guvēji esam mēs paši. Galu galā — cilvēks ir sabiedrisks dzīvnieks; mēs esam radīti, lai sadarbotos ar citiem, ja gribam izdzīvot. Lai cik spēcīgs viens cilvēks būtu, bez citiem viņš nespēs izdzīvot. Un bez draugiem viņš noteikti neaizvadīs laimīgu un piepildītu dzīvi. Tādēļ darbā, ja jums ir silta sirds un cilvēciska mīlestība, jūsu prāts būs rāmāks un mierīgāks, un tas jums dos noteiktus spēkus un ļaus labāk darboties jūsu garīgajām spējām — spriestspējai, prasmei pieņemt lēmumus un citām."

Istabā klusi ieslīdēja sarkanbrūnās mūka drēbēs tērpts apkalpotājs un ielēja tēju. Viņš smaidīja. Kā jau agrāk biju novērojis, starp Dalailamu un viņa personālu valdīja nepārprotama savstarpēja respekta un draudzīguma atmosfēra.

"Es domāju, ka pamatā mēs visi esam cilvēki," viņš turpināja. "Mums visiem ir spēja izturēties pret citiem ar sirsnību, mīlestību un draudzību. Tādēļ, ja mēs apspriežam laimi un apmierinātību, darbā, tāpat kā ikvienā citā cilvēku darbošanās jomā, cilvēciskais faktors — tas, kāda ir mūsu attieksme pret apkārtējiem: pret kolēģiem> klientiem, priekšnieku, — ir pats svarīgākais. Un es domāju, ja mēs pieliksim piepūli, lai izkoptu attiecības ar pārējiem, iepazīsim citus un ienesīsim darba vietā mūsu labās cilvēciskās pamatīpašības, tad ārkārtīgi daudz kas var mainīties. Tad, lai kur mēs arī strādātu, tas var būt avots apmierinātībai. Tad jūs gribēsit iet uz darbu un būsit tur laimīgs. )ūs domāsit: O, es eju uz darbu un satikšu tur savus draugus/" Dalailama izsaucās tādā aizrautībā, ka es gandrīz iztēlojos, kā viņš, ieiedams rūpnīcā ar pusdienu kastīti rokās, sveicina savus darbabiedrus. Es ne- nocietos nepasmaidījis.

"Un to jūs varat izdarīt pats, lai uzlabotu savu pašsajūtu darbā," Dalailama turpināja. "Bieži cilvēki pirmo soli gaida no citiem, bet tas, manuprāt, ir aplami. Gluži kā kaimiņi, kuri ilgu laiku dzīvo blakus, bet nekad nav iepazinušies. Tāpēc jāuzņemas iniciatīva jau no pirmās darba dienas un jāmēģina izrādīt draudzību pret citiem, jāiepazīstina ar sevi, jāsasveicinās, jāpajautā, cik ilgi jau jūs šeit strādājat, un tā tālāk. Protams, ne vienmēr cilvēki būs pretimnākoši. Man pašam dažkārt gadījies uzsmaidīt kādam, kas to uztvēris ļoti aizdomīgi." Viņš smējās. "Cilvēkiem var būt pašiem savas problēmas un frustrācijas, taču nevajag padoties, ja viņi nav atsaucīgi uzreiz. Jāmēģina nedēļu, varbūt mēnesi. Var gadīties rast atsaucību no citiem. Bieži vien padoties ir viegli, arī es dažkārt, būdams viesnīcā vai kur citur, uzsmaidu kādam, bet viņš mani ignorē. Un, ja viņš nemaina savu attieksmi, arī es sāku izturēties tāpat un ignorēju viņu." Viņš ķiķināja. "Man liekas, ka tas gluži vienkārši ir cilvēku dabā. Taču tas parāda, kā viens cilvēks var ietekmēt otra attieksmi, kas liecina, ka arī vienam cilvēkam ir liels iespaids. Viens cilvēks var izmainīt atmosfēru darbā. Kā uz piemēru varam paraudzīties uz kolēģu grupu, kura neturas kopā un kurā valda ļoti saspīlēta gaisotne, bet, kad parādās viens jauns darbinieks, kurš ir sirsnīgs un draudzīgs, pēc laika visas grupas noskaņojums un attieksme mainās uz labo pusi. Taču dažkārt tieši tāpat var novērot pretēju situāciju, kad darbā cilvēki turas kopā un ir draugi, un kāds jauniņais, būdams nesaskaņu cēlājs, var iespaidot visu grupu un radīt konfliktus. Tātad — katrs no mums var atstāt iespaidu uz citiem un pat mainīt atmosfēru darbā. Un tādējādi ierindas strādājošajam ir lielāka ietekme uz tuvākajiem, vismaz uz savu darba grupu, nekā priekšniekam.

Piemēram, es zinu vairākus tibetiešus, kuri pārcēlās uz Šveici un sāka tur strādāt rūpnīcās. Un viņi, pat nezinādami valodu, spēja iedraudzēties ar pārējiem, izlīdzoties tikai ar smaidu un godīgu sava darba veikšanu, lielākoties neverbāli parādīdami, ka viņi mēģina būt izpalīdzīgi. Tur bija viens tibetietis, kurš mēdza pusdienot kafejnīcā, kur parasti cilvēki sēdēja pa vienam vai mazās grupiņās. Kādu dienu viņš nolēma izmaksāt pusdienas visai darbabiedru grupai. Pirms tam cilvēki nemēdza kādam izmaksāt pusdienas, ja nu vienīgi kādam ļoti tuvu pazīstamam, taču viņš, lai gan nepazina šos ļaudis tik labi, izmaksāja tiem pusdienas. Nākamajā dienā kāds cits izmaksāja pusdienas, lai nepaliktu parādā. Tad arī pārējie to pasāka, un drīz jau katru dienu kāds kolēģis citiem izmaksāja pusdienas, un tā viņi kļuva par tuviem draugiem."

Reiz es dzirdēju Dalailamu piezīmējam, ka mēs savu dzīvi varam izmantot kā laboratoriju, kurā eksperimentēt ar to principu īstenošanu, par kuriem viņš runā, un paši izpētīt viņa apgalvojumu patiesumu. Kad devos ierastajā ceļā uz vietējo supermārketu, es, pārdomādams viņa idejas par laimi un darbu, īsināju laiku, uz iepirkšanos paraugoties kā uz eksperimentu, kuru ieviesis kāds gudrs pētnieks. Eksperimenta nosacījumi: pusducis identisku veikalu, identiski statīvi ar vienādiem National Enquirer eksemplāriem, identiski kases aparāti un tādi paši plaukti ar košļājamām gumijām un žilešu paciņām. Eksperimentālā dažādība: cilvēciskais faktors — atšķirīgi cilvēki pie katra kases aparāta.

Šai supermārketā ir divas pārdevējas, kas strādā tur jau vairākus gadus. Pie viņām esmu iepircies neskaitāmas reizes. Džeina ir sieviete pāri trīsdesmit. Viņa strādā prasmīgi un ātri, turklāt runā tikai tad, kad nosauc čeka summu. Allaž, kad tur iepērkos, viņai vienmēr ir mazliet saīgusi sejas izteiksme, kas robežojas ar drūmumu. Savukārt Dorotija, būdama jautra sieviete tuvu sešdesmit, ir pavisam citāda. Viņa vienmēr iesaistās draudzīgās pļāpās ar klientiem, ir smaidīga un izpalīdzīga. Dorotija apjautājas pircējiem par dzīvi un atceras viņu teikto — viņa pat atceras, ko viņi pirkuši pagājušoreiz. Viņā klausīties ir patīkami. Var gaidīt pie viņas kases, stāvot rindā, kamēr iepriekšējais izkrāmē 137 preces, izvelk divas collas biezu kuponu paku un vēlas norēķināties ar trešās puses čeku, — tomēr neiebilst. Labi, tikai nedaudz iebilst. Dorotija neviltoti interesējas tiklab par pirkumu, kā par klientu un bieži sāk komentēt pircēja izvēlēto pārtiku, bārstīdamās ieteikumiem, kad kases aparātā izsit čeku: "O, šīs firmas saldēto picu es neesmu mēģinājusi. Vai tā ir laba?" "Es skatos, jūs atkal pērkat Twinkies— (aujiet man jums ieteikt: nopērciet Betijas Krokeres kēksu, sagrieziet plānās šķēlītēs, uzlieciet kārtu svaigi kulta putukrējuma, un jums būs mājās gatavoti Twinkies — tas patiešām būs debešķīgi!" (Viņai bija taisnība!) Viņa vienmēr mani pārsteigusi ar to, ka tik neviltoti sajūsminās par savu darbu.

Atšķirība starp Dorotiju un Džeinu ilustrē ne tikai attieksmes ietekmi uz apmierinātību darbā, bet arī to, kā viens cilvēks var iespaidot apkārtējos. Tolaik es mājās vedu daudz pārtikas preču, tādēļ mani pirkumi aizņēma divus iepirkumu ratiņus. Veikala darbinieks piedāvāja palīdzēt man aizstumt vienus ratiņus līdz mašīnai, un mēs, kamēr salikām mašīnā preces, sarunājāmies. Es vienmēr esmu manījis, ar kādu cieņu Dorotija izturas pret krāvējiem, un daži jaunākie augstskolas studenti izturas pret viņu kā pret māti. Kamēr mēs krāmējām pirkumus, puisis man stāstīja, ka dienās, kad strādā Dorotija, darbs viņam patīkot labāk, piebilzdams: "…un ne tikai man. Kad strādā Dorotija, visiem ir labāks noskaņojums, pat menedžerim. Es īsti nezinu, kāpēc, bet liekas, ka viņas darba dienās darbi iet no rokas."

Tas, ka cilvēciskais faktors darbā ir vissvarīgākais, vienādi attiecas uz jebkuru vietu — supermārketu vai biržu, valdības kabinetu vai katlumāju. Kā izsaucās personāžs, kuru filmā "Ģimenes cilvēks" (The Family Man) spēlēja Nikolass Keidžs: "Cilvēks paliek cilvēks, vai tā butu Meinstrlta vai Volstrīta!" Tādēļ mums, lai kur arī strādājam, jāatrod kopīga valoda ar apkārtējiem.

Daži strādā ļoti saspīlētos apstākļos un nevar saprasties ar darbabiedriem. Vai jums ir kādas domas, ko tādās situācijās iesākt?" es jautāju Dalailamam.

"Tas atkarīgs no cilvēka un viņa spējām un vēlmes kontrolēt savas emocijas — dusmas, skaudību un tā tālāk. Mums jādara viss iespējamais, lai uzņemtos atbildību pār savām emocijām, jāievēro tolerance un jāmēģina iznīdēt skaudību, lai arī tas, protams, ne vienmēr ir viegli un cilvēkiem būs dažādas sekmes.

Taču, vispārīgi runājot, sākumā jāatzīst, ka mēs visi esam savstarpēji atkarīgi, ka iztikas dēļ mēs visi esam atkarīgi cits no cita. Ar to arī jāsāk. Dziļāka izpratne par realitāti, spēcīgāka vēlme strādāt, sadarbojoties ar citiem, nāks vēlāk. Dažkārt mūs pārņem sajūta, ka esam neatkarīgi no citiem, tāda sajūta: Es pats nopelnu savu naudu, pats uzturu sevi, kam man citus vajag? It īpaši tad, kad esam jauni un veseli, ir tendence domāt: Es varu izdzīvot viens pats; man nav jādomā par citiem. Taču nav svarīgi, kāds mums ir darbs, tajā ir vēl daudzi citi darbabiedri, kuri savā veidā dod ieguldījumu kompānijā, no kuras ir atkarīga mūsu iztika. Bez viņiem uzņēmums gluži vienkārši pārstātu eksistēt un mēs nespētu nopelnīt iztikai, nemaz nerunājot par klientiem, piegādātājiem un daudziem citiem, kuri dod iespēju mums nopelnīt naudu."

"Tā, protams, ir, ja vien mēs vienatnē savos pagraba apartamentos neizgatavojam viltotu naudu," es pajokoju.

Par atbildi manai trūcīgajai humora izjūtai Dalailama pieklājīgi ieķiķinājās, tad turpināja: "īstenībā darbavietas kontekstā, par ko mēs arī runājam, lai labāk saprastos ar citiem, manuprāt, ir nepieciešams izprast mūsu savstarpējo sasaistītību, savstarpējo atkarību. Tas ir būtiski. Aptvert šo realitāti. Tas ir pamats, uz kura radīsies stiprāka vēlme strādāt sadarbībā ar citiem, vienalga, ir vai nav pret tiem kādas īpašas draudzības jūtas. Šajā līmenī, šajā darba komandas radīšanas līmenī, līdzjūtība vai empātija pat netiek prasīta. Tomēr, ja vēlaties sekmēt un stiprināt attiecības, virziet tās uz dziļāku līmeni, tad arī gan līdzjūtība, gan empātija būs vajadzīga. Vai saproti?"

"Jā!" es pamāju.

"Tātad, domājot par citām lietām, kas darbā palīdz tikt galā ar sarežģītiem cilvēkiem, man liekas: situācijā, ja ir kāds naidīgs kolēģis vai prasīgs kontrolētājs, plašāks skatleņķis dažkārt var līdzēt — palīdzēt saprast, ka šī cilvēka uzvedībai nav nekāda sakara ar mani, ka šādai uzvedībai var būt citi iemesli, un neuztvert to tik personiski. Viņa naida izvirdumiem var būt sakars ar citām raizēm, varbūt pat ar problēmām mājās. Dažreiz mēs sliecamies aizmirst šīs vienkāršās patiesības.

Vēl man arī jāpiemin, ja mēs runājam par cenšanos izkopt līdzjūtību pret citiem, līdzjūtībai jābūt objektīvai; ideālā gadījumā tā izpaužas pret visiem vienādi. Tad tā ir patiesa, universāla līdzjūtība. Piemēram, bieži vien mēs domājam, ka līdzjūtība ir kas tāds, ko izrāda pret tiem, kas ir pārjums sliktāki, neveiksmīgāki, cilvēki, kuri ir nabadzīgi vai atrodas sliktos apstākļos. Tādā gadījumā, protams, līdzjūtība ir pilnīgi atbilstoša reakcija, liet bieži ir tā: ja cilvēks ir bagātāks vai slavenāks vai bauda labākus apstākļus, mums liekas, ka viņš nav atbilstošs objekts mūsu līdzjūtībai. Mūsu līdzjūtība apsīkst, un tās vietā mēs varam izjust skaudību. Taču, ieskatoties dziļāk, vienalga, cik bagāts vai slavens kāds ir, viņi ir tādi paši cilvēki kā jūs — pakļauti dzīves pārmaiņām, vecumam, slimībām, zaudējumiem un tā tālāk. Pat ja tas neparādās virspusē, agrāk vai vēlāk viņi ir pakļauti ciešanām. Viņi ir jūsu līdzjūtības vērti, jo ir jūsu cilvēciskie līdzinieki. It īpaši tas attiecas uz darba vidi, kur ļaudis bieži ir konfliktā ar saviem priekšniekiem, vadītājiem, taču biežāk jūt skaudību, bailes vai naidu nekā domā par tiem vienīgi kā par citiem cilvēkiem, kuri ir tikpat jūsu līdzjūtības vērti, kā jebkurš cits.

Tātad — ar šo es pēdējo reizi tuvojos tam, kā lai darbā tiek galā ar smaga rakstura cilvēkiem un grūtām situācijām. Un tas pilnībā ir atkarīgs no pamatskatījuma, no orientācijas un indivīda personiskās ieinteresētības. Atgādināšu, ka ir cilvēki, kuri interesējas par garīgumu, kuri vingrina prātu, lai izkoptu tādas cilvēciskas īpašības kā līdzjūtība, pacietība, iecietība un piedošana. Šie cilvēki šādas izaicinošas situācijas var izmantot kā daļu no garīgajiem vingrinājumiem un uzskatīt konfliktus ar darbabiedriem par iespēju praktizēt šīs brīnišķīgās cilvēciskās īpašības, lai stiprinātu garīgās vērtības. Man liekas, ka tas ir lieliski, ja darba vietu var izmantot arī kā garīgo vingrinājumu vietu.

Kā parasti esmu atzīmējis, praktizēt pacietību un toleranci nenozīmē pieļaut, ka pašam vai citiem tiek nodarīts ļaunums — tādos gadījumos jāveic atbilstoši pretpasākumi. Taču tāda prakse ir atkarīga no iekšējās atbildes reakcijas uz konfliktu darbā vai situācijām, kuras var būt cēlonis dusmām, naidam vai skaudībai. Un tāda pieeja noteikti ir iespējama. No manas pieredzes, piemēram, — esmu ticies ar daudziem tibetiešiem, kuri bijuši ieslodzīti, ar politiskajiem ieslodzītajiem, kurus ķīnieši daudzus gadus situši, mērdējuši badā, spīdzinājuši. Un tomēr viņi pat šajos briesmīgajos apstākļos bija spējīgi veikt garīgos vingrinājumus un dažos gadījumos pat stiprināt savu garīgo praksi, reizē vēl saglabājot līdzjūtību pret sagūstītajiem.

Piemēram, bija kāds vecs mūks, kuru daudzus gadus ķīnieši turēja ieslodzījumā. Tai pašā cietumā bija viņa mācekļi. Reiz es satiku mūku, kurš bija viens no šī mūka mācekļiem. Viņš man stāstīja, ka viņi visi cietumā cietuši pārestības un zākāti, taču mācekļiem it īpaši smagi bija redzēt, ka tiek sists un pazemots viņu skolotājs. Viņi kļuva nikni. Taču skolotājs viņiem ieteica neļauties naidam, ka īstenībā tā ir iespēja iekšējai attīstibai. Viņš tiem atgādināja, ka ir svarīgi saglabāt līdzjūtību pat pret viņu sargiem, kuri ar ļaundarībām sēja savai nākotnei ciešanas."

Dalailama ieskatījās pulkstenī un saprata, ka laiks beigt. Kad mūsu tikšanās jau bija galā, viņš piepeši sāka sirsnīgi smieties. "Jebkurā gadījumā," viņš sacīja, "šodien es tev esmu devis ieteikumus, kā darbā tikt galā ar smaga rakstura cilvēkiem. Tomēr nezinu, lai gan runāju par šīm lietām, cik tālu es, ja strādātu kādā uzņēmumā un nonāktu tik nepatīkamās situācijās ar darba devēju vai kolēģiem, spētu sekot paša padomam. Es nezinu — varbūt es sāktu nervozi staigāt pa kabinetu, kliegt un plosīties, mest pa logiem ārā lietas un sist stiklus. Varbūt es tiktu atlaists! Un turklāt, ja mēs uztaisīsim grāmatu no šīm diskusijām, mēs riskēsim, ka kāds no lasītājiem var atnākt pie manis un pateikt: Es esmu bijis tieši šādā sarežģītā darba situācijā; tā kā jūs tik lieliski devāt padomus, vismaz uz nedēļu nāciet manā vietā! Tad jums būs nepatikšanas. Lai nu kā, paldies tev, Hauard. Arlabu- nakti!"

"Arlabunakti! Izgulieties labi, un līdz rītam."

3. nodaļa

NAUDAS PELNĪŠANA

ākamajā pēcpusdiena mēs atkal tikāmies un atsākām mūsu diskusiju par visizplatītākajiem cēloņiem neapmierinātībai ar darbu tai vietā, kur bijām pārtraukuši. Kā jau bijām izsprieduši iepriekšējā dienā, nav šaubu, ka nelabvēlīgs sociālais klimats, konflikti un skaudība var padarīt darbu par ļaunu murgu. Turklāt saskaņā ar Gallup aptauju amerikāņi ir apmierinātāki ar darba sociālajiem aspektiem, nevis ar atzinību — ar to, cik augstu viņus vērtē darbā. Daudzi cilvēki par objektīvu mērauklu tam, kā viņus vērtē darba devējs, uzlūko algu vai samaksu. Taču mūsdienu sabiedrībā samaksa bieži liecina par ko vairāk. Tā atspoguļo ne tikai to, cik augstu kādu vērtē darba devējs, bet arī apstākli, ka tas, cik daudz naudas kāds nopelna, ir ļoti cieši saistīts ar viņa vai viņas pašnovērtējumu.

Kāds pensionēts liela biržas nama viceprezidents man stāstīja: "Trīsdesmit gadus es biju viens no ietekmīgākajiem brokeriem. Bija dienas, kad es saviem klientiem varēju nopelnīt miljoniem dolāru, desmitiem vai simtiem tūkstošu pats sev. Gada laikā es varēju trīskār- šot, četrkāršot, pieckāršot investoru naudu. Taču problēma bija tāda, ka bija, protams, dienas, kad es tikpat varēju zaudēt. Es trīsdesmit gadus lēkāju augšup lejup kā basketbola bumba, un laikposmos, kad, būdams "veiksminieks", pelnīju naudu, es jutos neticami labi. Es jutos kā cilvēks, kurš nekad nekļūdās, mani klienti kļuva bagāti un apbēra mani ar uzslavām, teikdami, ka es esmu ģēnijs. Un es, protams, piekritu, es biju pelnījis it visas viņu uzslavas, es jutos kā apķērīgākais zellis uz planētas. Un šajos laikposmos es kļuvu nepacietīgs, paštaisns un neiecietīgs pret pārējiem. Taču tad pienāca tie otri, sliktie laiki, kad cilvēki zaudēja naudu, pat bankrotēja. Šajos periodos es mēdzu ieslīgt smagā depresijā, man bija kauns, un dažkārt es vienkārši paliku mājās un piedzēros. Tas, protams, nepalīdzēja. Es jutos totāli izgāzies, kā idiots un baidījos klientiem rādīties acīs. Divreiz nonāca pat tik tālu, ka domāju par pašnāvību."

Lielākajai daļai ļaužu tas, cik daudz naudas viņi nopelna, un viņu pašcieņa nav tik dramatiski saistīti kā šim brokerim. Taču tas ilustrē principu. Ja izvēlamies ārēju rādītāju kā mērauklu mūsu iekšējai vērtībai, tad, vienalga, vai tā ir nopelnītā nauda, citu viedoklis par mums vai projekta, kurā piedalāmies, panākumi, agrāk vai vēlāk mēs esam spiesti saskarties ar dzīves neizbēgamajām pārmaiņām. Galu galā — nauda nāk un iet, un tas ir nestabils pamats pašcieņai, neuzticams fundaments, lai uz tā celtu mūsu identitāti.

Par spīti tam, visviens, kādā darbā cilvēks strādā, pēc sociologu pētījumiem, apmēram trešdaļa amerikāņu strādājošo par galveno darba mērķi, par vissvarīgāko darba aspektu tomēr uzskata finansiālo atlīdzību. Šie cilvēki, tiklīdz rodas sajūta, ka viņu pūles netiek pienācīgi kompensētas, ir jo īpaši disponēti uz spēcīgu aizvainojumu un neapmierinātību.

Tādēļ mūsu diskusijā par darbu un nodarbošanos nevarēja izvairīties no jautājuma par naudu, un mani ļoti interesēja dzirdēt Dalailamas domas par to.

"Es vēlētos pievērsties naudas tēmai," es iesāku. "Protams, finanšu jautājums ir tik ļoti plašs, ka tam var pieiet no visdažādākajām pusēm, taču, tā kā mēs koncentrējamies uz darbu, es labprāt dzirdētu jūsu domas par naudu kā primāro motivāciju darbam."

"Jā. Es uzskatu, ka daudzi darbu uztver vienkārši kā naudas pelnīšanu," Dalailama apstiprināja. "Tas nav aplami. Lai modernā industriālā sabiedrībā izdzīvotu, ikvienam vajag atrast veidu, kā nodrošināt iztiku, tādēļ primārā attieksme pret darbu kā iztikas pamatu ir ļoti reālistiska. Sevišķi, ja indivīdam ir ģimene, it īpaši mazs bērns, kuru uzturēt ar savu nodarbošanos, tad īstenībā darbam piemīt cildenuma dimensija. Tomēr problēma rodas, kad motivācija pelnīt naudu kļūst par pašmērķi. Kad tā notiek, mēs zaudējam skatu uz pašu naudas pelnīšanas mērķi — iegūt līdzekļus, lai kaut ko paveiktu. Nauda pati par sevi ir tikai papīra gabals. Vērtību tam piešķir mūsu kā sabiedrības vienošanās, ka tam ir vērtība. īstā vērtība ir cena, kas uzdrukāta uz papīra. Varbūt tas izklausās muļķīgi, taču, manuprāt, reizēm ir svarīgi atgādināt šo vienkāršo patiesību.

Nepatikšanas ar dzīšanos pēc naudas tikai pašas naudas dēļ sākas ar to, ka mēs kļūstam par alkatības, nebeidzamas alkatības upuriem. Tad mēs vairs nekad neesam apmierināti. Mēs kļūstam par naudas vergiem. Man ir daži draugi — šķiet, kaut kad pagātnē tev par viņiem jau esmu stāstījis —, kuri skraida šurpu turpu, ceļo pa visu pasauli, cenzdamies saraust arvien vairāk un vairāk naudas, tādēļ dažkārt es viņus paķeru uz zoba, saucot par naudas vergiem. Taču viņi nekad neapstājas, lai padomātu, kāpēc to dara, — ka tikai nopelnīt vairāk naudas. Lai gan, ja tāda pakaļdzīšanās sniedz viņiem laimi un gandarījuma izjūtu, ko viņi dzīvē meklē, tad, pēc manām domām, tam ir kāds attaisnojums.

Šis tomēr nav tas gadījums. Patiesā problēma ir tā, ka viņi nekad ne ar ko nav apmierināti. Ja vien nekļūstat par vienu no dažiem bagātākajiem cilvēkiem pasaulē, kas visādā ziņā ir diezgan apšaubāmi, tad allaž būs kāds, kam būs daudz vairāk naudas nekā jums. Un, kaut ko ieguvuši, jūs gribat ko citu. Ja nopelnāt miljonu, jūs gribat desmit, un, kad ir desmit, gribat simts. Tādēļ, ja neiemācīsimies pateikt "Viss, man pietiek", mēs nekad nebūsim patiesi apmierināti. Tā ir kā spēle, kurā nemitīgi tiek pārvirzīti vārti, kā dēļ nekad nav iespējams uzvarēt."

"Iespējams, ka tā ir taisnība," es teicu, "tomēr daži cilvēki dzenas pēc naudas ne jau pašas naudas dēļ un pat ne to lietu dēļ, kuras par to var nopirkt, bet gan varas dēļ, ko tā sniedz. Viņu motivācija ir vara."

Dalailama pakratīja galvu. "Es uzskatu, ka īsta vara rodas no cieņas, ko cilvēki jums parāda. īsta vara ir spēja ietekmēt citu sirdis un prātus. Mahatmam Gandijam, piemēram, bija ista vara, taču tā nebija viņa lielās naudas dēļ. Vara, kura balstās uz bagātību, ir mākslota, tik vien kā virspusēja un pārejoša. Respektē jau jūsu naudu, nevis jūs, tādēļ, ja zaudējat naudu, izgaist ari vara un cieņa pret jums. Līdzīga ir vara, kura balstās uz paceltu ieroci — tiklīdz ieroci nolaiž, nav vairs nedz respekta, nedz varas."

Mazliet attīstot savu argumentāciju, es sacīju: "Ja runājam par dažādiem motīviem, kuri liek dzīties pēc lielas naudas, tad, manuprāt, cilvēkiem viena no daudzajām motivācijām nopelnīt daudz naudas ir neapjausta pārliecība, ka lielāka bagātība sniedz vairāk brīvības. Brīvība ceļot, kurp grib, darīt, ko grib; apmēram šāda sajūta: Ja es kļūšu par miljardieri, man būs pilnīga brīvība. Es varēšu doties, kurp gribu, darīt, ko gribu."

"Brīvība ir plaša tēma," viņš man atgādināja, "un šeit mēs par to runājam ierobežotā kontekstā. Un šajā ierobežotajā kontekstā, tiesa, pastāv zināma brīvība. Piemēram, brīvība no apgrūtinošām rūpēm par finanšu līdzekļu atrašanu. Brīvība no raizēm par ēdienu, drēbēm un dzīvesvietu. Tātad šādā nozīmē pastāv brīvības elements. Ja indivīds vai ģimene tiešām mokās un viņu galvenās raizes ir ikdienas iztika, tad ir pašsaprotami, ka viņi tic: uzlabojoties finansiālajam stāvoklim, viss būs labi, jo tieši ar to viņi ir visvairāk nodarbināti.

Tātad — cilvēkiem vajag zināmu daudzumu naudas. Nauda var būt lietderīga — par to var nopirkt pārtiku, medikamentus, tā var sagādāt iespējas, par to var nopirkt pat dzīvesvietu vai dažas brīvdienas. Labi. Un, ja kādam tās ir vairāk nekā vajag, ar to var palīdzēt citiem. Tas ir ļoti labi.

Un ir vēl viens iemesls, kādēļ nauda var ko mainīt. Pamats tam, ko es uzskatu par cilvēciskām pamatvērtībām, ir rūpes par citiem. Ja kāds ir ekonomiski trūcīgs, bezcerīgi nabadzīgs, tad viņam ir grūti uzturēt cilvēciskās pamatvērtības. Reizēm, kad ar mokām spēj izdzīvot pats, ir grūti rūpēties par citiem. Piemēram, aizsargāt vidi ir svarīgi, taču, ja kāds ir izsalcis, viņš var izcirst kokus vai spridzināt klintis, lai varētu paēst. Viņam jādomā par tūlītējām vēdera vajadzībām, nevis jārūpējas par vidi.

Taču šobrīd mēs runājam par pamatorientāciju, par attieksmi pret naudu. Mēs runājam par gadījumiem, kad kāds nedomā par naudu kā līdzekli pamatvajadzību — pārtikas vai pajumtes — nodrošināšanai. Tu pieminēji, ka naudu var uztvert kā līdzekli brīvības sasniegšanai. Taču daudziem tas iet pat vēl tālāk. Tam pamatā ir pieņēmums, ka nauda atrisinās visas mūsu problēmas. Un pat starp tibetiešiem, pat starp tiem, kuri ir nodevušies garīguma idejai un Būdas dharmai, dažkārt jūtama tendence domāt, ka, aizbraucot uz Ameriku un nopelnot daudz naudas, viss būs kārtībā. Īstenībā ir pat moderns tibetiešu apzīmējums naudai — kunga dhondup. Tulkojumā tas nozīmē: tas, kas ikvienu dara laimīgu un piepilda visas vēlmes. Briesmas ir acīmredzamas, kad kāds nāk pie tāda secinājuma. Zināmās valstīs šāds pieņēmums ir saprotams no vēsturiskās perspektīvas — pārsvarā tajās valstīs, kuru sabiedrība ir izrāvusies no trūcīga ekonomiskā stāvokļa. Šajās zemēs visa uzmanība tika vērsta uz ekonomisko attīstību. Tajās bija populāra ideja, ka, panākot ekonomisku attīstību, daudzas sabiedrības problēmas būs atrisinātas. Taču pat tad, kad apstākļi ir uzlabojušies, vēl saglabājas šīs domāšanas paliekas. Manuprāt, tas ir rezultāts tam, ka vienlaikus netiek domāts par iekšējo vērtību saglabāšanu. Vai, var arī teikt, šī domāšana ir sekas vai blakusefekts nespējai atzīt garīgo potenču vērtīgumu vai tādas ētiskas vērtības kā līdzjūtība, tolerance, cilvēciska mīlestība."

Dalailama turpināja: "Bet, Hauard, tu esi no Amerikas, tāpēc, manuprāt, tev labāk par mani būtu jāzina nostāja Amerikā. Vai Amerikas sabiedrībā turīgie, ko esi saticis, atzīst, ka ir ļoti apmierināti, vai arī viņiem liekas — kaut kā vēl pietrūkst. Vai viņiem bez bagātības vajag vēl kaut ko? Kā domā vairākums?"

"Kad tie jau kļuvuši bagāti?"

"Jā."

"Nu," es atbildēju, "esmu saticis zināmu skaitu cilvēku, kam ir simtiem miljonu dolāru, un vismaz vienu miljardieri. Un mans iespaids ir tāds, ka bagātība nemaz tik ļoti nav mainījusi viņu ikdienas laimi. Tomēr — es zinu cilvēkus, kuri patiesi sajūsminās par naudas kaudzēm. Piemēram, daži pērk mākslas priekšmetus un gūst milzu ap-mie- rinājumu no šīs pirkšanas. Taču, kopumā ņemot, manuprāt, bagātie, kuri ir laimīgi, ir tādi paši kā nabadzīgie, kuri ir laimīgi: ja viņi izrāda žēlsirdību un viņiem ir uzticami draugi un labas attiecības ģimenē, viņi ir laimīgi, ja nav, tad viņi ir nelaimīgi. Tas ir ļoti vienkārši — vismaz tāds ir mans iespaids. Tomēr es domāju, ka zinātniskie pierādījumi — studijas, pētījumi un sociologu veiktās aptaujas — ir daudz svarīgāki nekā mans personiskais iespaids, kuru veidojuši daži satiktie bagātnieki.

Iepriekšējās sarunās, kas noveda pie mūsu pirmās grāmatas, mēs, liekas, nedaudz pieskārāmies tematam par naudu. Tajā grāmatā es atsaucos uz dažiem pētījumiem, ka aiz noteikta punkta, vismaz aiz nabadzības līmeņa vai tad, kad apmierinātas pamatvajadzības, daudz naudas nesniedz vairāk laimes. Tas bija pirms vairākiem gadiem. Kopš tā laika ir veikti vairāki pētījumi, kuri aplūko šo pašu jautājumu, un šī tendence turpina nostiprināties, noteikti un pārliecinoši pierādot, ka vairāk naudas nesniedz vairāk laimes — ka tam vienkārši nav nekā kopīga. Piemēram, pagājušogad The Neiv York Times ziņoja, ka Amerikā pēdējo trīsdesmit gadu laikā pastāvīgie ienākumi ir palielinājušies par sešpadsmit procentiem, bet tai pašā laikposmā to amerikāņu, kas sevi sauc par "patiesi laimīgiem", skaits īstenībā ir sarucis 110 trīsdesmit sešiem procentiem līdz divdesmit deviņiem."

Dalailama dziļdomīgi pamāja, un es turpināju: "Turklāt kādu citu dienu es pieminēju aptauju, ko vadīja The Conference Board, tā parādīja, ka pēdējos gados apmierinātība darbā ir mazinājusies. Šī pati aptauja parādīja, ka visvairāk apmierinātība ir mazinājusies starp tiem, kuriem ir augstāki ienākumi. Taču diemžēl šie zinātniskie atklājumi 1111 pat vienkāršā tautas gudrība, ka laimi nevar nopirkt par naudu, kopumā nav īsti mainījuši sabiedrības uzskatu. Joprojām ir izplatīta doma, ka mēs būtu laimīgāki, ja būtu vairāk naudas.

Tas man liek uzdot jautājumu — kā jūs kādu, kuru nekas cits kā nauda neinteresē, pārliecinātu, lai viņš sāk aptvert, ka nauda nesniedz laimi? Kā jūs palīdzētu viņam izprast, ka iekšējās vērtības, par kurām jūs runājat, ir patiesais laimes avots?"

"Tādiem, kuriem nav izpratnes par iekšējo vērtību svarīgumu un gatavības būt atvērtiem šai idejai, to paskaidrot ir ļoti grūti," viņš klusi, it kā runājot ar sevi, noteica.

"Tomēr — ko jūs teiktu cilvēkam, kura galvenā motivācija darbā ir dzīties pēc lielāka daudzuma naudas, pat ja viņam jau ir pietiekami, lai dzīvotu?"

"Pirmkārt, es viņam liktu priekšā zinātnisko pētījumu, ko tu man atreferēji, kurš parāda, ka liela bagātība automātiski nenozīmē laimi. Protams, cilvēki paši var izlemt, cik daudz naudas viņiem vajag; taču, ja viņi, būdami bagāti, lūgtu manu padomu, es izskaidrotu, ka, daloties bagātībā, viņi kļūtu laimīgāki — būtu vairāk draugu, labāka reputācija, pozitīva piemiņa un pat mazāk nožēlas mirstot. Viņi varētu sev teikt: Es vismaz ar savu naudu palīdzēju citiem."

Dalailama mirkli apdomājās. "Vēl viena lieta — es viņiem ieteiktu, lai uz mirkli apstājas un pārdomā visu bagātības radīšanas procesu. Ja viņi naudu pielīdzina laimei, viņi iesaistās nebeidzamā bagātības radīšanas aplī, pat tad, kad jau kļuvuši bagāti. Viņi turpina vajāt šo gaistošo sapni. Viņi pavairo savas raizes. Viņi tiecas iegūt vēl vairāk. Jo bagātāki viņi top, jo vairāk problēmu viņiem rodas. Tas ir neizbēgami. Tādējādi laimi un brīvību, pēc kā tiecas, cilvēks īstenībā nav sasniedzis. Tieši pretēji: viņš tagad ir naudas vergs, atkarība kļuvusi stiprāka nekā sākumā. Un, ja nav pārbaudīti pieņēmumi par to, ko īsti nauda sniedz, tad, kā esmu manījis, nav svarīgi, cik daudz naudas cilvēki nopelnījuši, nav svarīgi, cik liela ir viņu alga, — saglabājas urdošas raizes par nepietiekamu naudas daudzumu. Jo vairāk naudas viņi nopelna, jo izšķērdīgāks un dārgāks kļūst viņu dzīvesveids, un līdz ar to izdevumi, protams, atbilstoši palielinās.

Ir divas galvenās pieejas, lai samazinātu šīs raizes. Pirmā — nopelnīt vairāk naudas, bet, kā jau minēju, šaubos, vai tas būs efektīvi. Otrā — samazināt tēriņus, lai apzināti radītu pieticīgākas vēlmes. Es domāju, ka otrā ir labāka, jēgpilnāka. Tāpēc būtu derīgi uz mirkli apstāties, lai pajautātu: "Ko es daru? Kāpēc es to daru?" Un tad saprast, vai visa tā nauda tiešām ir nepieciešama, vai tās aktivitātes tiešām nāk par labu. Šis vienkāršais pārdomu akts, šī apstāšanās, lai apsvērtu, izspriestu, var palīdzēt.

Tātad — uzskatu, ka ir būtiski pajautāt: "Kāds ir mans pamatska- tījums uz dzīvi?" Ja pamatskatījums ir vērsts uz ārpusi un galvenais princips ir: Jā, laime nāk no ārienes, pateicoties ārējiem līdzekļiem, bagātībai, tad nostiprinās šis mūžīgais aplis. Ja skatījums uz dzīvi ir: Jā, nauda ir svarīga, taču pastāv arī citi līdzvērtīgi vai pat svarīgāki labklājības faktori, tad, manuprāt, var aizvadīt laimīgāku dzīvi."

"Tātad jūs patiešām uzskatāt, ka tas var būt izšķirošais arguments, pietiekams, lai cilvēks mainītu skatījumu?" es jautāju.

"Nu, to ir grūti pateikt," Dalailama smējās. "Pat Buda visiem nespēja mainīt prātu."

Bija laiks pēcpusdienas tējas pārtraukumam, un, kamēr mēs dzērām tēju, ienāca viens no Dalailamas personāla, lai nodotu ziņu. Kamēr viņi sarunājās, man bija iespēja vairāk apdomāt to, ko viņš bija teicis. Kā vairākums mūsu patērētāju sabiedrībā, es reti tērēju laiku, lai pārdomātu savus slēptos pieņēmumus un uzskatus par naudu un laimi, ko tā nes. Taču nevajadzēja dziļi analizēt, lai aptvertu viņa uzskatu vērtīgumu. Es bez piepūles varēju izdomāt daudzus piemērus tam, ka nebeidzama dzīšanās pēc bagātības slāni pa slānim rada sarežģījumus dzīvē. Starp saviem bagātākajiem draugiem es viegli saredzēju tos, kuriem proporcionāli turiguma līmenim cēlās sarežģītības rādītāji viņu dzīvē.

Viens pāris acumirklī ienāca prātā. Viņi abi bija labi apmaksāti profesionāļi un bija ļoti saviļņoti, kad viņu ienākumu līmenis bija beidzot sasniedzis tādu pakāpi, ka varēja atļauties savu sapņu atpūtas namiņu okeāna krastā. Ar lielām cerībām viņi lūkojās nākotnē, kad mājas priekšā varēs malkot pinakoladu un skatīties saulrietu pār okeānu. Taču, kad viņus nomocīja ar plašām pārrunām, apkrāva nebeidzamiem dokumentiem un hipotēku zīmēm, viņu dedzīgums mazliet apdzisa. Kad darījumi bija pabeigti, pienāca kārta plašiem atjaunošanas darbiem, kam sekoja nenovēršami strīdi ar darba veicēju izmaksu celšanās un būvdarbu kavējumu dēļ. Tad — mēbeļu iegāde un telpu iekšējā apdare krietni dārgāk, nekā bija iztēlojušies. Ar to viņu sajūsma gandrīz apsīka. Abu aizrautība nedaudz atdzīvojās tad, kad beidzot viņi dažas nedēļas nogales varēja baudīt atpūtu, bet pēc pirmajiem lietiem jau atklāja lielu bojājumu mājas pamatos, ko izraisījis ūdens.

Neilgi pirms tam biju sastapies ar saviem draugiem un pajautājis, kā viņiem patīk savā pludmales namiņā. "Nu, māja ir skaista, un mums tiešām patīk, ka varam turp aizbraukt pavaļoties. Par nelaimi, tik ilgi, cik cerējām, mēs nevaram tur uzturēties un atpūsties. Tam vēl klāt nāk hipotēku maksājumi, uzturēšana, komunālmaksājumi un apkope, tas viss mūsu ģimenes budžetā iecirtis nelielu robu, tāpēc iznākums ir tāds, ka ofisā mēs pavadām vairāk laika, lai varētu par to samaksāt, un nav sevišķi daudz brīvdienu, tādēļ netiekam uz turieni tik bieži, cik gribētos."

Pārtraukums beidzās, un Dalailama turpināja savu domu. "Tātad, beidzot analīzi, — pat ja kāds dzenas pēc naudas tikai tādēļ, lai tās būtu vairāk, viņa vai viņas prāta dziļumos tomēr ir pārliecība, ka tas kaut kā viņam vai viņai sagādās lielāku laimes izjūtu. Tik un tā galējā motivācija ir sasniegt vairāk laimes. Ja tā, tad kļūt par naudas un alkatības vergu ir pašdestruktīvi, tas iznīcina pašu mērķi. Tā vietā, lai sagādātu vairāk laimes, tas nes postu — bezgalīgu vēlmju ciešanas. Pretstatā tie, kuru skatam nekad nezūd patiesais naudas mērķis un kuri spēj uz naudu raudzīties no veselīga skatpunkta, kaut arī tādiem cilvēkiem īstenībā var piederēt mazāk naudas, baudīs pilnīgāku labklājības izjūtu, saistītu ar bagātību un naudu. Tātad, ironiskā kārtā, viņi var būt nabagāki faktiskās materiālās bagātības kategorijās, taču patiesībā ir bagātāki, jo spēj saprast īsto naudas vērtību un nelolo nereālas cerības par to, ko nodrošina turīgums."

Turpinot domāt par dažu manu paziņu grezno dzīvesveidu ar luksusa automobiļiem un atpūtas namiem, es nespēju nesalīdzināt ar vienkāršo dzīvi, ko aizvada šeit, Dharamsalā, mītošie, pārsvarā budistu mūku un mūķeņu kopiena. To pārdomājot, es pajautāju: "Iepriekš jūs esat pieminējis budisma koncepciju par "pareizo iztikas veidu", koncepciju, par kuru es labprāt dzirdētu jūs vēlāk runājam. Taču es vēlos zināt, vai budistiem ir kāda īpaša pieeja vai attieksme pret naudu."

"Budistu pareizā iztikas veida koncepcijā nav iejaukts nekāds morāls vērtējums par bagātu dzīvesveidu vai naudas daudzumu, ko kāds nopelna. Protams, ja individs ir mūks vai mūķene, pastāv ierobežojumi, kuru pamats ir mūku zvērests, kurš aizliedz indivīdam vadīt ērtu un greznu dzīvi. Piemēram, konkrēti runājot, mūkam nevar piederēt vairāk kā viena papildu apģērba kārta. Tātad jāievēro noteikti stingri aizliegumi, taču, ja indivīds nav mūks un nav nekādu aizliegumu no mūku kodeksa, tad, ja kādam ir paveicies un viņam ir lieli materiālie līdzekļi, no budistu viedokļa uz to raugās kā uz viņa vai viņas pagātnes pozitīvās karmas augļiem. Tādējādi pareizā iztika nenozīmē tūlītēju vienkāršības un greznības pretnostatījumu.

Starp Būdas sekotājiem bija augstdzimušas personas no visdažādākajām karalistēm. Es uzskatu, ka budistu pārliecība par bagātību vairāk saistās ar indivīda, kuram tā pieder un kas to iemantojis, garīgo stāvokli. Te liela nozīme ir prāta treniņam, lai jums nebūtu īpašnie- ciskuma un skopuma apziņas, lai jūs pilnībā pārvarētu jebkuru īpaš- nieciskuma izpausmi. Un, kas attiecas uz pašu bagātību, dažos rakstos ir skaidri formulēts noteikums, ka bodhisatvam [2] tikmēr, kamēr saglabājas pieķeršanās tieksme, pat vienu monētu turēt vai atzīt par savu īpašumu ir grēcīgi, neētiski. Taču, ja bodhisatva ir atbrīvojies no pieķeršanās tieksmes, tad pat lielus materiālus līdzekļus turēt savā īpašumā nav pretrunā ideālam. Tātad vissvarīgākais ir prāta stāvoklis un veids, kādā iegūst bagātību.

Domājot par budistu tekstiem, no budistu viedokļa, iespējams, neviena cilvēciskās eksistences izcilība — tāda kā materiāla bagātība un tā tālāk — netiek noliegta. Uz to vēl attiecināma diskusija vienā no Nagardžunas tekstiem par četrām atzīstamām cilvēku nodarbēm, par diviem galvenajiem mērķiem un atbilstošiem līdzekļiem to sasniegšanai. Viens mērķis ir materiāls piepildījums, un līdzeklis tam ir bagātības iegūšana, kas mūsdienās ietver visuvareno ASV dolāru krāšanu. Otrs mērķis ir atbrīvotības sasniegšana, un līdzeklis tam ir garīgie vingrinājumi. Lūk, tāds ir budistu uzskats."

Dalailamas nostāja ir skaidra. Mūsu attieksme pret naudu ir svarīgāka par daudzumu, ko mēs nopelnām. Kā allaž, tiecoties pēc laimes, mūsu iekšējiem resursiem ir būtiskāka loma nekā materiālajiem resursiem, ja vien, protams, nedzīvojam nožēlojamā nabadzībā un neciešam izsalkumu vai badu.

Mēs runājām par tā sauktajiem naudas vergiem, kuriem samaksa ir galvenais apsvērums darbā. Kaut arī daudzi atzīst, ka viņi tādi ir, tomēr ir drošas pazīmes, kas liecina par pārmaiņām. Savā grāmatā "Patiesa laime" filosofijas doktors Mārtiņš Selidžmens (Martin Selig- men), viens no galvenajiem autoriem pētījumos par cilvēku laimi, kurš ražīgi darbojies arī pozitīvisma psiholoģijas nozarē, konstatē: "Mūsu ekonomika ātri mainās no naudas ekonomikas uz apmierinātības ekonomiku." Viņš apgalvo, ka personiskā apmierinātība kā faktors darba izvēlē daudziem indivīdiem gūst virsroku pār finansiālo pusi. Viņš norāda, ka jurists, piemēram, ir visaugstāk apmaksātā profesija Amerikā, taču ar naudu vien vairs nepietiek, lai pievilinātu indivīdus praktizēt jurisprudenci. īstenībā lielākās Ņujorkas juristu firmas vairāk tērē sava personāla saglabāšanai nekā jauno vervēšanai, jo daudzi advokāti pārtrauc jurista praksi un izvēlas citu darbu, kurā varbūt maksā mazāk, bet kurā viņi jūtas laimīgāki.

Nesen biju liecinieks pārsteidzošam attieksmes maiņas piemēram. Pagājušajā mēnesi man bija vajadzīgs jauns asistents, un es ievietoju nelielu sludinājumu vietējā avīzē. Biju šokēts, kad pirmajās divās dienās pieteicās 165 cilvēki. Daudzi pretendenti bija augsti kvalificēti, iepriekš strādājuši labi apmaksātos, ļoti atbildīgos amatos, un daži indivīdi bija gados, ar lielu darba pieredzi. Šī vieta nebija augsti apmaksāta, un es ieinteresējos, vai tas neliecina par sliktu ekonomisko stāvokli un darba trūkumu. Sāku izvaicāt dažus pretendentus, kādēļ viņi ir atsaukušies uz šo darba piedāvājumu, jo daudzos gadījumos viņu kvalifikācija bija ievērojami augstāka. Apskatot dažus no viņu darbu aprakstiem, biju drošs, ka viņi varētu tikt labāk apmaksātā darbā. Mani pārsteidza tas, ko dzirdēju. Daļa pretendentu atzinās, ka ir atteikušies 110 piedāvātiem amatiem, kuros maksātu vairāk, un daudzu atbildes bija līdzīgas vienam puisim, kurš skaidroja: "Nauda man vairs nav pati svarīgākā. Vairāk mani interesē darbs, kurš pieļauj elastību, dažādību, lai atliek arī laika darīt citas lietas. Es vairs negribu nodarboties ar kādu konkrētu uzdevumu, katru dienu darot vienu un to pašu. Šis darbs man ļaus manevrēt, un es varēšu ļauties gan savai rakstīšanai, gan amatam. Turklāt man patīk palīdzēt cilvēkiem. Pēdējā darbavietā es strādāju no rītajīdz vakaram un pelnīju daudz naudas, taču apjautu, ka mana darba mērķis ir saraust lielāku peļņu valdes priekšsēdētājam, kuru nekad nebiju pat saticis, un vēl baram bezsejainu, nepazīstamu akciju īpašnieku. Es gribu tādu darbu kā šis, strādāt kā kāda "labā roka", lai redzētu, ka es kādam palīdzu, lai redzētu viņa seju."

Jā, laikam situācija mainās. Arvien vairāk cilvēku pieņem tādu pašu lēmumu, kādu nesen aprakstīja viens mans draugs.

"Kad absolvēju Bernāra koledžu Kolumbijas universitātē, bija 1986. gads — Volstrītas mānijas un jipiju ārprātā kalngals. Man bija vairākas interna prakses mākslas galerijās un skatuves mākslas centros — bija skaidrs, ka tas mani saista. Es specializējos mākslas vēsturē un mūzikā, un šīs divas studiju specializācijas man bija pa spēkam. Man patika māksla un teātris, tādēļ — kas varēja būt vēl labāk? Bernāra koledžā mums bija diskusija par interna praksi, un mēs staigājām pa auditoriju, pārspriežot darba piedāvājumus un palīdzot cits citam izlemt, kuru pieņemt. Es pastāstīju par savējiem. Viens bija visprestižākajā skatuves mākslas centrā Ņujorkā — ļoti slikti apmaksāta un zema statusa vieta. Otrs bija 110 kādas Volstrītas firmas — sabiedrisko attiecību amats. Viņi piedāvāja trīsreiz vairāk nekā mākslas centrs, turklāt ar iespēju katru gadu, mazākais, dubultot algu ar bonusu palīdzību. Kad es vaicāju diskusijas grupai, ko man darīt, viņi atbildēja kori: "Ņem naudu!" Taču es zināju, ko darbs ir nodarījis manam brālim — simts stundu darba nedēla, nekādu brīvdienu, nekādas sabiedriskās dzīves, gulēšana ofisā, izskats kā zombijam. Es izvēlējos zemo statusu mākslas centrā un, kaut arī man bieži bija jārakājas pa visiem stūriem, meklējot sīknaudu, lai aukstā un vējainā dienā aizbrauktu uz darbu ar metro (parasti es gāju kājām), paliku pie profesijas, ko mīlu, un šobrīd jau pelnu pietiekami, lai vizinātos ar taksometru, kad gribu. Un man pat ir laiks brīvdienām!"

4. nodaļa

KA ATRAST LĪDZSVARU STARP APNICĪBU UN IZAICINĀJUMU

arbs mani ir padarījis traku," sūdzējās draugs, kurš strādā par mārketinga konsultantu. "Man vienreiz pietiek! Īstenībā es domāju par aiziešanu. Es to vienkārši vairs nevaru izturēt."

"Jā, es zinu, par ko tu runā," paudu līdzjūtību. "Pārslodze darbā tiešām sagādā stresu."

"Nē taču, ne jau tas. Tieši pretēji. Esmu nogarlaikojies līdz nelabumam.. . pie velna — katru dienu viens un tas pats. Parasti ap diviem jau esmu pabeidzis visu, kas man jāizdara, un atlikušo dienu cenšos izlikties aizņemts, pūlos noturēt zīmuli taisni, zīmējot visādus niekus, bet, ja diena ir pavisam nelāga, blenžu uz mazajiem caurumiņiem griestu plāksnēs un iztēlē savienoju'punktus."

Apnicība un izaicinājuma trūkums jau sen identificēti kā izplatīti cēloņi neapmierinātībai ar darbu. Daudzi zinātniski pētījumi un aptaujas, piemēram, tās, kuras vadīja Šeila Hendersone Stenfordas universitātē vai Kārena Loskoko un viņas kolēģi sociologi Ņujorkas štata Olbani universitātē, ir apliecinājušas, ka izaicinājums ir svarīgs faktors apmierinātībai darbā. Faktiski darba vides organizēšanas eksperti, kā arī ļaudis, kas pētī apmierinātību ar darbu, bieži min koncepciju, kas pazīstama kā "personas piemērotība videi". Lai sasniegtu maksimālo labsajūtu no darba un tā veikšanas, strādājošajiem jāatrod līdzsvars starp diviem poliem: vienā ir par daudz grūtību, otrā — nepietiekami daudz. Ja ir par daudz grūtību, strādājošie piedzīvo stresu un sasprindzinājumu, pasliktinās darba izpilde. Ja grūtību ir par maz, strādājošie sāk garlaikoties, kas savukārt ne mazāk kavē apmierinātību darbā un ierobežo darba izpildi.

Apskatot svarīgo izaicinājuma un apnicības ietekmi uz laimes izjūtu darbā, es iesāku apspriest šo jautājumu ar Dalailamu, paskaidrodams: "Ziniet, tiklab runājot par maniem draugiem, kā izvērtējot literatūru par strādājošo apmierinātību, izrādās, ka apnicība ir diezgan svarīgs iemesls neapmierinātībai darbā."

Viņš pamāja, komentēdams: "Man liekas, ka cilvēku dabā ir gluži dabiski sākt garlaikoties, ja viņiem jāiesaistās atkārtojošās darbībās. Zināmā brīdī iestājas nogurums, nepatika, nevēlēšanās vai entuziasma trūkums darboties."

"Vai arī jums tā gadās?"

"Jā," viņš smējās. "Piemēram, nesen es divas nedēļas ļoti intensīvi iedziļinājos Avalokitešvarā, recitējot sešzilbju mantru [3] , un beigās, iedziļināšanās noslēgumā, man trīs dienas bija jāveic noteikti nogurdinoši rituāli. Rituāli bija ļoti ilgi, sarežģīti, tādēļ trešajā dienā, kad tiem tuvojās gals, es visu dienu domāju: "O, rīt man tas vairs nebūs jādara!" Es gaidīju beigas. Tas cilvēkiem ir dabiski."

"Kā jūs pats ar to tiekat galā?"

"Mana vispārējā attieksme pret dzīvi un darbu, kā arī prāta pamatstāvoklis laikam ir ļoti ietekmējami. Piemēram, es ik rītu ļoti dziļi pārdomāju septītā gadsimta sākuma indiešu budistu skolotāja Šanti- devas vārsmas. Tās sākas: "Kamēr vien Visums pastāvēs…" Vai tu zini šis vārsmas?"

"Jā," es pamāju.

Viņš turpināja deklamēt:

"Kamēr vien Visums pastāvēs, Kamēr vien dzīvas būtnes būs, Lai esmu arī es

Un kliedēju pasaules nelaimes.

Mani šis vārsmas ārkārtīgi iedvesmo. Es pārdomāju ari citas, piemēram, himnas Zaļajai Tarai, ko sacerējis pirmais Dalailama Gen- duns Drups, ari tās man sniedz dziļu iedvesmu un spēcina manu nodošanos altruisma ideālam.

Es recitēju un pārdomāju šīs vārsmas, un apņemos tai dienā, cik daudz vien iespējams, kalpot un sniegt labumu citiem. Tad es rūpīgi izvirzu domu, ka spēšu aizvadīt visu dzīvi ši ideāla piepildījumam. Domāt par laika bezgalību, uz ko atsaucas Šantidevas lūgsna "Kamēr vien Visums pastāvēs…", tiešām ir ārkārtīgi spēcinoši. Ši doma par laika bezgalīgumu un šis tālejošais lēmums man nozīmē ļoti daudz.

Gadās arī man nonākt situācijās, pret kurām es jūtu nepatiku, domājot: Ak, man tas jāizdara, kāda ķēpa! Piemēram, šodien man bija jāapmeklē Tibetas trimdas parlamenta sēde, un sākumā bija šī sajūta: Ak, man tas jāizdara, kāda ķēpa! — taču acumirklī es atcerējos, ka arī tā ir daļa no manas kalpošanas, daļa no mana darba citu dzīvu būtņu labā. Mirklī, kad aptvēru šo saikni, nekavējoties izzuda nepatika un vienaldzība.

Lūk, tā es tieku galā ar šādām situācijām, bet visiem tas, protams, var nederēt."

No vienas puses, protams, Dalailamas pieeja apnicības pārvarēšanai var nederēt ikvienam — galu galā tikai daži no mums ir budistu mūki vai tibetiešu līderi. Taču tikpat noteikti šķiet, ka pamatprincips varētu būt lietojams ikvienam no mums — atjaunot entuziasmu un atmodināt apņēmību, domājot par plašāku sava darba mērķi.

Kamēr es grasījos izsekot šai domai, prātā ienāca cita. Viņa nelielā atsauce uz politiskajiem pienākumiem man atgādināja, cik ļoti aktīvi viņš darbojas pasaulē. Es domāju par viņa lielo atbildību, daudzajiem pienākumiem un smago darbu. Jo vairāk es brīnījos, kā viņš var teikt, kaut tikai jokojoties, ka viņam nav darba — vārdi es nedaru neko man joprojām skanēja ausīs. Tā kā viņš bija ieminējies par savām profesionālajām aktivitātēm, es cerēju, ka būs iespēja apmierināt ziņkāri par to, kā viņš uzlūko savu darbu un saglabā laimes izjūtu, spītējot smagajai atbildības nastai.

Viņš bija pieskāries tematam par paša apnicibas pārvarēšanu. Daudzus no mums pārņem apnicība, kad veicam kādu uzdevumu, kas atkārtojas, un nejūtam atbilstošas grūtības. Es nolēmu mazliet pār- virzīt fokusu un tuvoties jautājumam 110 citas puses, izvilinot viņa domas par izaicinājuma svarīgumu darbā. Viņš noteikti ir saskāries ar savu tiesu darbu, kuri ir sarežģīti un rada izaicinājumu. Dalailama mani bija brīdinājis, ka viņa mūka vai politiskā līdera pieredze var nebūt piemērota ikvienam, taču es zināju, ka viņš ir iesaistīts daudzās citās aktivitātēs. Nolēmu izvēlēties vienu no izplatītākajām viņa aktivitātēm — skolotāja darbu — un izmantot to, lai ievadītu sarunu par sarežģītības un izaicinājuma nozīmi.

"Es dzirdēju, ka nesen bijāt Indijas dienvidos, un runā, ka jūs pasniedzāt ļoti sarežģītu, patiešām komplicētu mācību."

"Jā, tiesa," viņš smējās. "Patiesību sakot, pirms tam min bija daudz mājasdarbu, lai sagatavotos šim lekcijām. Šajās mācībās piedalījās apmēram deviņi tūkstoši mūku, un daudzi no tiem, protams, ir studenti, kas studē šos tekstus, tādēļ tie viņiem ir ļoti labā atmiņā. Man gan jau vairs ne."

"Tā vien liekas, ka jums bija rūpīgi jāsagatavojas un tas prasīja daudz darba."

"Jā. Kopš tā laika, gandrīz pirms gada, kad piekritu šīm lekcijām, es nemitīgi mazliet bažījos. Tādēļ uz turieni devos divas nedēļas ātrāk, nopietni lasīju un trīs stundas ik rītu rakstīju piezīmes. Lekcijām bija jānotiek piecas dienas pa piecām stundām dienā. Vēl pirmajā dienā, kad lekcijas jau bija sākušās, es mazliet raizējos, taču, novadījis pirmo nodarbību, jutos mazliet labāk. Man likās, tagad viss ir kārtībā. Tad sekoja otrā, trešā, ceturtā diena, katru dienu viss gāja arvien labāk."

"Mani interesē, vai šis grūtais darbs sniedza jums gandarījuma izjūtu?" es jautāju.

"Jā, patiesību sakot, pēdējā dienā es jutu milzīgu gandarījumu, milzīgu atvieglojumu. Esmu to paveicis! Protams, šai gadījumā gandarījuma izjūta bija saistīta ar bažu atvieglojumu, vismaz daļēji. Taču, kopumā ņemot, jo grūtāks darbs, jo lielāks gandarījums. Tādēļ parasti es uzskatu: tieši šobrīd saskaroties ar grūtībām, vēlāk, beigās jūs gūsit īpašu apmierinātību — laimes izjūta nāks pēc tam. Tātad — grūtības ir laimes sēkla, pamats."

"Jūs sakāt, ka esat izgājis caur lielām grūtībām un tās sagādā gan- darījuma izjūtu. Tādēļ es prātoju — vai jūs domājat, ka darbam jābūt grūtam, lai tas sniegtu gandarījumu? Vai tā ir obligāta prasība apmierinātībai darbā?"

"Liekas, ka labāk tomēr iztikt bez grūtībām," viņš atbildēja.

"Kā?" es nebiju pārliecināts, vai saklausīju pareizi. Viņš tikko bija atzinis, ka ir gandarījums, beidzot kādu sarežģītu darbu. "Jūs taču tikko teicāt…"

"Grūtības ir vienmēr. Dzīve vienmēr tās sagādā," viņš paskaidroja. "Dzīvē vienmēr parādās izaicinājumi; mēs esam spiesti ar tiem saskarties. Mums nevajag papildu problēmas. Vienīgais, kas mums vajadzīgs, ir pārvērst izaicinājumus iespējā."

"Kādā iespējā?"

"Iespējā radīt lielāku laimes izjūtu," viņš atbildēja. "Tādēļ, kad grūtības beidzot radīsies, jūs tās mierīgi sagaidīsit, labprāt uzņemsities un raudzīsities uz tām kā uz veidu, kā attīstīt sevi, kā veicināt un beidzot sasniegt lielāku labklājības un laimes izjūtu. Grūtībām piemīt šis pozitīvais mērķis, labums.

Es uzskatu: lai attīstītos tālāk, grūtības ir ļoti nepieciešamas, vis- viens, tās ir fiziskas vai garīgas dabas. Piemēram, budisma studijās diskusijas ir ļoti svarīgs līdzeklis attīstībai. Mums jāaizvada daudzas stundas, izejot cauri savas pārliecības pasniegšanas procesam, mainot uzskatus, atbildot un reaģējot uz šīm pārmaiņām. Ja pastāv opozīcija, vairojas dziļāka pārliecības izpratne. Ja kāds tikai domā par savu viedokli un nevēlas atvērties pretējam, tad izaugsmei un pilnveidošanās iespējai nav vietas. Gaidīti izaicinājumi ārkārtīgi palīdz asināt prātu. Bez tiem prāts top vājš. Vai ne?"

Piekrizdams es pamāju. Šajā punktā starp Rietumiem un Austrumiem ir saskaņa: abas puses atzīst grūtību nepieciešamību. īstenībā, atgriežoties tālajā 1776. gadā, politikas ekonomists un filosofs Ādams Smits (Adam Smith), redzama figūra Rietumu kapitālisma attīstībā, atbalso Dalailamas uzskatus. Lielu ietekmi guvušajā "Nāciju labklājībā" viņš raksta, ka cilvēks, kurš aizvada dzīvi, pildot atkārtojošos uzdevumu, sliecas zaudēt "paradumu piepūlēties" un "kopumā kļūst tik stulbs un vienaldzīgs, cik vien cilvēks par tādu var tapt".

Nu, varbūt misters Smits bija radikālāks savos uzskatos, nekā Dalailama ir savējos. Taču Dalailamas pozīcija attiecībā uz grūtībām ir skaidra:

"Tātad — vienalga, vai runājam par garīgu vai fizisku aktivitāti, grūtības sekmē attīstību un kreativitāti. Šais sarežģītajos apstākļos ir pilnībā iesaistīta jūsu radošā daba, turpretim, ja esat situācijā, kad valda rutīna, kurā nav nekādu izaicinājumu, pastāv stagnācijas briesmas un nav tālākas attīstības."

"Protams," viņš smējās, "ja tiek izaicināta vai apdraudēta dzīvība, tad labāk bēgt. No šādiem izaicinājumiem labāk ir izvairīties, nevis stāties tiem pretī. Piemēram, ja jums dzenas pakaļ traks suns, daudz prieka un apmierinātības nebūs, ja mēģināsit šo suni vai šo izaicinājumu sastapt — labāk ir bēgt. Un, protams, pret moskītiem un blaktīm arī vajag nežēlīgus pretlīdzekļus, cita ceļa nav!" Viņam izspruka draiskulīgi smiekliņi, tad viņš piebilda: "Un man jāpiemin, ka, runājot par labumu no grūtībām darbā, tam jāliecina, ka,grūtibas ir pārvaramas, ka darbs vai uzdevums nav tik sarežģīts, ka ir neiespējami to paveikt."

"Labi," es turpināju, "teiksim, jums ir darbs bez kādām grūtībām, tāds ļoti garlaicīgs darbs, kurā jūs tikai ik dienu parādāties, bet kurš neuzlabo jūsu iemaņas, talantus, inteliģenci. Tajā nav nekādu izaicinājumu. Zinātniskie pētījumi skaidri parāda, ka liela daļa cilvēku ir neapmierināti ar darbu, kurā nav nekādu pārmaiņu pazīmju. Tātad — ja kādam ir darbs, kurš tam nesagādā izaicinājumus, vai jūs varat izdomāt metodi, kā tikt ar to galā? Kā jūs domājat, vai radīt izaicinājumus, lai darbs sniegtu gandarījumu, ir laba vai slikta doma?"

"Es nezinu," viņš smējās. "Ja cilvēkam katru dienu ir darbs pie konveijera, noteikti uzdevumi, kuros maz grūtību, kuri ir ļoti garlaicīgi un valda rutina… Es nezinu, kā šādā darbā radīt izaicinājumus, ja vien nesalauž ierīces vai nenodarbojas ar sabotāžu!

Bet, Hauard, tev būtu jāsaprot, ka cilvēkiem ir dažādi raksturi un temperamenti. Dažiem, pārsvarā inteliģentiem cilvēkiem, patīk intelektuālas grūtības un risināmas problēmas, taču viņiem varbūt ir nepatika pret fizisku piepūli. Citi dod priekšroku ne tik grūtam darbam. Piemēram, es satiku vienu tibetiešu mūku laukstrādnieku, kuram patīk veikt vienveidīgu fizisku rutīnas darbu, atkārtojamus uzdevumus, kas neprasa daudz domāt. Darot šo darbu, viņam patīk domāt par dharmu [4] . Darbs ļauj brīvi domāt par citām lietām. Šobrīd, stāstot, ka šim mūkam labāk tik vienveidīgs darbs, es domāju, ka ir svarīgi paturēt prātā — grūtības ceļas no visām iespējamām mūsu dzīves jomām. Piemēram, garīguma praktizētājam vai kādam, kurš tiecas izkopt universālu līdzjūtību, kā izaicinājums var likties atbildēt ienaidniekiem ar empātiju un līdzjūtību. Uzvesties laipni un pat izrādīt mīlestību ienaidniekiem ir īsts izaicinājums! Taču, ja kāds to spēj un galu galā redz pat kaut kādu pozitīvu rezultātu, tad var justies ārkārtīgi gandarīts un laimīgs. Tātad tiem, kuri tiecas praktizēt līdzjūtību, reaģēšana uz nabago, slimo, neaizsargāto un bezpalīdzīgo ciešanām ir izaicinājums. Ne vienmēr izaicinājums nozīmē kaut kādu šķērsli vai ko negatīvu. Taču šis izaicinājums nav domāts vienaldzīgam cilvēkam. Piemēram, nabago ciešanas cilvēkam, kuram nekas nerūp, nav izaicinājums. Līdzjūtīgajam gan noteikti ir. Tādēļ es domāju, ka vienmēr pastāvēs individuālas atšķirības starp to, ko kāds uzskata un ko neuzskata par izaicinājumu, tāpat arī starp grūtību pakāpēm, kādām cilvēki dod priekšroku.

Tātad," viņš nobeidza, "kad runā par darbu, manuprāt, ir svarīgi paturēt prātā, ka cilvēki atšķiras un, pēc manām domām, nevar kategoriski pateikt — vai labāks ir grūts vai viegls darbs. Es nezinu. Tas vienkārši atkarīgs no paša cilvēka." Viņš apklusa un ieķiķinājās. "Es personiski domāju, ka labāk ir iztikt bez grūtībām, jo tad vienkārši var atgulties un atpūsties. Mazliet nosnausties."

"Vai jūs nopietni domājat, ka var gūt apmierinātības un gandarījuma sajūtu no darba, kurā vispār nav grūtību?" es jautāju.

"Es nedomāju, ka grūtības ir absolūti nepieciešamas gandarījumam un apmierinātībai. Piemēram, dabiska siltuma un mīlestības izpausme attieksmē pret citiem neprasa piepūli. Tas nav pārāk grūti, tomēr no tā var gūt lielu gandarījumu."

"Tas tiesa," es piekritu.

Veidojot kopsavilkumu jaunākajiem socioloģijas atklājumiem, Edvins Loke Edwin Locke), Vadibas un motivācijas katedras emeritē- tais profesors Mērilendas universitātes Parka koledžā, ir teicis: "Pētījumi nemainīgi parāda, ka garīgs izaicinājums — pieņemot, ka cilvēks vēlas reaģēt uz izaicinājumu, — ir būtisks nosacījums apmierinātībai darbā." Par spīti uzskatāmi novilktajai saiknei starp izaicinājumu un apmierinātību darbā, profesors Loke ierosina, ka arī vēlme reaģēt uz izaicinājumu ir svarīgs faktors. Šeit tad arī individuālās atšķirības kļūst nozīmīgas — kā jau Dalailama precīzi norādīja, pastāv individuālas atšķirības grūtību pakāpē, kurai cilvēks atbilst vai ar kuru vēlas saskarties. Viens var justies labi ļoti komplicētā darbā, turpretim cits var nevēlēties uzņemties sarežģītus pienākumus. Tādēļ, kad tiecamies optimizēt laimes izjūtu darbā, mūsu pašu rokās ir izlemt, kāda grūtību pakāpe sniegs lielāku izaugsmi un apmierinātību.

Kā mums atgādina Dalailama, bagātīgs avots gandarījumam, kas neprasa piepūli, ir izturēšanās pret citiem ar mīlestību un draudzī- gumu. Īstenībā dzīve sniedz daudzus gandarījuma mirkļus, kuri rodas spontāni, nepiepūloties. Šī dziļā gandarījuma izjūta mūs var pārņemt brīžos, kad esam iesaistīti visdažādākajās cilvēciskajās aktivitātēs, faktiski jebkurā vidē — un darbavieta, protams, nav nekāds izņēmums.

Pirms daudziem gadiem viens no maniem ķīmijas profesoriem pastāstīja par pieredzi, ko guvis, strādājot savā laboratorijā. "Es biju sācis sarežģītu, bet interesantu eksperimentu, kas bija daļa no mana pētījuma. Pēc rīta kafijas pārtraukuma, ap pusvienpadsmitiem, es noliku krūzi vietā un atsāku darbu. Pēc piecām vai desmit minūtēm, šķiet, laboratorijā ienāca daži mani aspiranti un sāka uzdot man jautājumus. Es nupat biju sācis šo to piezīmēt, tāpēc negribēju pārtraukt darāmo un biju mazliet saērcināts, ka viņi mani apgrūtina tieši tad, kad biju sācis strādāt, turklāt es nebiju domājis viņus satikt agrāk kā pēc vairākām stundām, tas ir, ap pusčetriem. Vārdu sakot, es pārtraucu darāmo un ieskatījos pulksteni. Pulkstenis rādīja gandrīz četri. Es biju strādājis vairāk par piecām stundām, taču likās, ka laiks nemaz nebūtu pagājis, un darbs nebija prasījis piepūli. Es ne tikai nebiju noguris, es biju enerģijas pilns. Nevarēju atcerēties, ko šai laikā esmu darījis, taču, pārskatot savas piezīmes, secināju, ka esmu sasniedzis milzīgu progresu problēmā, kas bija ļoti sarežģīta. Es biju pilnībā pārņemts ar savu darāmo. Es nespēju tam noticēt. Tovakar man bija spēcīga padarītā darba izjūta un enerģija, kurai, šķita, jāilgst vairākas dienas."

Tiesa, tas bija daudzus gadus senāk, pirms es biju dzirdējis terminu stāvoklim, kuru tik precīzi aprakstīja profesors, kad darbā bija atradies "plūsmas" stāvoklī. Plūsmas koncepciju pirmais ieviesa psihologs un sociologs Mihājs Ciksentmihāji (Mihaly Csikszentmihalyi), un pēdējās trīs desmitgadēs viņš šo koncepciju bija pētījis un pilnveidojis. Termins "plūsma" apraksta garīgu stāvokli, kuru vienu vai citu reizi ir pieredzējusi lielākā daļa no mums. "Būt plūsmā" nozīmē kādā brīdī būt totāli pārņemtam ar darāmo. Tā iestājas, kad kāds ir pilnībā nodevies un koncentrējies veicamajam uzdevumam. Plūsmā var atrasties, spēlējot basketbolu, veidojot skulptūru, risinot sarežģītu matemātikas vienādojumu, kārtojot biznesa darījumu, rāpjoties klintīs vai vienkārši aizrautīgi runājoties ar draugu vai mīļoto. Faktiski plūsma var iestāties jebkuras aktivitātes laikā, vienalga — darba vai izklaides laikā, jebkurā gadījumā tai pamatā ir fiziska, garīga vai sociāla aktivitāte.

Tā kā plūsma var iestāties tik daudzos atšķirīgos apstākļos, pētnieki ir atklājuši, ka šī stāvokļa īpašības ir gluži nemainīgas un stabilas: vienas un tās pašas pazīmes var izpausties jebkurā aktivitātē vai darbības vietā. Pastāv noteikti nosacījumi, lai rastos šis stāvoklis. Plūsma rodas, kad iesaistāmies aktivitātēs, kuras uzskatām par svarīgām, mums nozīmīgām un vērtīgām. Visbiežāk plūsma iestājas, kad aktivitātei piemīt konkrēti mērķi un kad mēs, uzsākot darbību, redzam tās tūlītēju progresu. Uzdevums var būt grūts un prasīt iemaņas, taču jābūt noteiktam līdzsvaram starp grūtības pakāpi un mūsu spējām — plūsmā cilvēki jūt, ka viņu iemaņas visā pilnībā piedalās veicamajā uzdevumā. Kaut arī pasākums var būt grūts un prasīt zināšanas — tai brīdī piepūli nejūt. Kamēr ir plūsma, mēs apjaušam, ka šajā nodarbē esam iesaistīti tikai pašas nodarbības, nevis kaut kāda ārēja atlīdzinājuma pēc. Būtībā atlīdzinājums ir pašā uzdevumā vai tā veikšanā.

"Ziniet, viens no iemesliem, kādēļ es iesāku tēmu par izaicinājumu darbā, ir tāds, ka tā attiecas uz "plūsmas" koncepciju, kas pēdējā laikā regulāri parādās psiholoģijas literatūrā. Izaicinājums ir viens no faktoriem, kas izraisa plūsmas stāvokli. Šī koncepcija arvien biežāk tiek minēta rakstos par cilvēku laimi, un šis stāvoklis parasti var iestāties darbā. Vai jūs zināt plūsmas koncepciju?"

"Nē," atbildēja Dalailama. "Vai vari man paskaidrot, ko nozīmē šis termins?"

"Nu, īsumā sakot, šī koncepcija ir saistīta ar noteiktu prāta stāvokli, kas iestājas, kad mūsu uzmanība pilnībā ir koncentrēta uz noteiktu uzdevumu vai darbu, ko attiecīgā brīdī veicam. Tas ir intensīvas koncentrēšanās un pilnīgas iesaistīšanās aktivitātē stāvoklis. Kamēr ir plūsma, tiek zaudēta laika izjūta, laiks it kā apstājas, un cilvēks ir pilnībā tagadnes mirklī esošs, netiek domāts nedz par pagātni, nedz nākotni. Cilvēks ir tik ļoti iegrimis darbībā, ka zaudē sevis izjūtu vai identitāti, sevis izjūta zūd, neeksistē domas par "es", piemēram, tādas kā: es daru vai es jūtu.

Cilvēkam, kamēr viņš ir iegrimis aktivitātē, ir viegluma sajūta, pilnīgas kontroles sajūta pār darāmo. Par piemēru ņemsim profesionālu tenisistu. Viņš ilgus gadus trenējas un trenējas, lai noslīpētu savas iemaņas, un tagad piedalās spēlē pret līdzvērtīgu pretinieku. Viņš nonāk stāvoklī, kad visas viņa iemaņas, visi treniņi un spējas tiekas divcīņā ar pretinieku un rada zināmu balansu. Sportista fiziskā sagatavotība un augstā koncentrētības pakāpe palīdz radīt plūsmas stāvokli.

Neraugoties uz to, ka plūsma var iestāties jebkuras darbības laikā, daži pētnieki atklājuši, ka amerikāņi biežāk plūsmu piedzīvo darbā, nevis brīvajā laikā. Daži no šiem pētniekiem uzskata, ka cilvēki biežāk darbā piedzīvo plūsmu tāpēc, ka tur biežāk mēs saskaramies ar grūtībām vai iespējām risināt problēmas, ar nepieciešamību vingrināt iemaņas, kā ari tāpēc, ka tā ir vide, kas mūs mudina koncentrēties veicamajam uzdevumam.

Piemēram, jūs, teiksim, runājat milzīgas auditorijas priekšā par ļoti komplicētu tematu. Materiāls ir ļoti grūts un nepakļāvīgs, taču jūs esat gatavojies, studējis, jūs esat attīstījis noteiktas prasmes, spējas un zināšanas šai jomā. Šie apstākļi var radīt plūsmas stāvokli, kad esat tik ļoti iedziļinājies materiālā, ka pat nedomājat par runas sekmēm, nedomājat pat: es esmu Dalailama. Jūs esat zaudējis visas saiknes ar laiku un pašidentitāti."

Dalailama klausījās ļoti uzmanīgi. "Šis garīgais fokuss, par ko tu runā, kurā totāli saplūst mirklīgā aktivitāte, man izklausās kā prāta īpašība, kas budisma psiholoģijā tiek dēvēta par "meditatīvo noturību". Es uzskatu, ka ikviens no mums var attīstīt spēju ilgstoši koncentrēt uzmanību uz jebkuru izvēlētu objektu. Viena no šādi fokusēta prāta īpašībām ir pilnīga iegrimšana izvēlētajā darbībā. Dažos gadījumos pat pēkšņi traucējumi no apkārtnes nespēj iedragāt koncentrēšanās dziļumu. Es esmu pazinis cilvēkus, kuri spēja sasniegt šādu stāvokli. Piemēram, Gēnam Ņimālam, vienam no maniem agrākajiem skolotājiem, bija pārsteidzoša koncentrēšanās spēja. Bieži, kad viņš iegrima dziļā kontemplācijā, es redzēju, kā manu acu priekšā pārvērtās viņa sejas izteiksme. Viņš, kad bija šai stāvoklī, kļuva gandrīz nejūtīgs pret fizisko apkārtni. Piemēram, ja piepeši ienāca students, lai ielietu tasi tējas vai kāda cita iemesla pēc, viņš vienkārši to neievēroja. Viņa prāts bija pilnībā pārņemts ar kontemplāciju. Ar šo, iespējams, es saprotu to, ko tu aprakstīji kā "plūsmu"."

Šai vietā es viņu pārtraucu. "Jā, izklausās līdzīgi. Tātad — kad kāds strādā un atrodas plūsmas stāvokli, viņš nonāk līdz punktam, kad pilnīgi iegrimst darbā tikai paša darba dēļ. Viņš ir tik ļoti koncentrējies uz to, ka nedara to naudas dēļ, slavas dēļ, karjeras dēļ, nedara to pat sabiedrības labumam. Viņš ir tik ļoti nodevies un koncentrējies darbam, ka pats darbs kļūst par apmierinātības avotu. Tādēļ man jums ir jautājums — vai jums ir kādas domas par to, kā radīt šādu stāvokli darbā?"

"Pirmkārt, es domāju, ka, ja tiecas pēc apmierinātības no darba, tad cilvēkam, atrodoties šādā stāvokli, nav iespējams tieši tai brīdī just apmierinātību, jo apmierinātība ir citāds prāta stāvoklis nekā tā pilnīgā iedziļināšanās, kuru tu apraksti."

"Jūs izteicāt ļoti labu domu," es ar lielu interesi piezīmēju. "Pētījums faktiski atklāja tieši šo pašu lietu, norādot, ka brīdī, kad kāds atrodas plūsmas stāvoklī, neliekas, ka viņš smaida un domā, cik viņš laimīgs vai cik viņam labi. Apmierinātības sajūta nāk vēlāk. Tādēļ jums ir taisnība. Taču mans jautājums joprojām ir tāds: vai, jūsuprāt, pastāv iespējas radīt apstākļus, lai darbā atrastos plūsmas stāvoklī, neatkarīgi no tā, kāds ir darbs?"

Dalailama kādu brīdi klusēja, tad teica: "Šāda koncentrēta prāta vērtība ir atzīta daudzās senajās garīgajās tradīcijās. Patiesību sakot, dažās 110 šīm tradīcijām, piemēram, budismā, mēs atrodam praktiskas metodes, lai attīstītu un stiprinātu prāta noturīgumu [5] . Tādēļ uzskatu, ka tam var līdzēt ar vingrinājumiem meditācijas stabilizēšanai. Lai stabilizētu meditāciju, jāizvēlas kāds objekts un jācenšas garīgi uz to koncentrēties. Tas, iespējams, vismaz var palīdzēt koncentrēt prātu un iepazīstināt cilvēku ar koncentrēta prāta stāvokli."

Dalailama turpināja: "Protams, pastāv arī citi faktori, kas var noderēt, ja vēlamies sasniegt šādu stāvokli. Piemēram, tu pieminēji, ka plūsmas stāvoklis rodas no iedziļināšanās kādā sarežģītā darbā vai problēmas risināšanā, kad tiek pielietotas iemaņas un spējas, lai tiktu galā ar šo izaicinājumu. Tātad daudz kas atkarīgs no iemaņām un zināšanām par veicamo uzdevumu. Tas liek domāt, ka šādu stāvokli var sekmēt, labāk iepazīstot attiecīgo darbu vai priekšmetu. Runa var būt par pastāvīgām studijām un iepazīšanu, pierodot pie attiecīgās domāšanas vai darbošanās jomas.

Vēl viens apstāklis ir svarīgs — es domāju, ka biežāk varētu nonākt plūsmas stāvoklī tad, kad ir augsts intereses līmenis par kādu lietu vai darbu. Kā piemērā ar Genu Ņimālu — arī viņam bija milzīga interese un zināšanas par priekšmetu, uz ko viņš koncentrējās.

Taču es arī uzskatu, ka tevis aprakstītais stāvoklis, kad zūd laika izjūta vai pat identitāte, var rasties citādā kontekstā vai atšķirīgos apstākļos. Es nedomāju, ka tam obligāti jāsaistās ar laimīgu vai pozitīvu garīgu stāvokli. Piemēram, dažkārt, kad esat baiļu sasaistīti un pieredzētā paralizēti, var piedzīvot laika zudumu. Kad pasniedzu lekcijas par kādu tekstu, es, ja esmu aizrāvies, zaudēju jebkādu laika izjūtu. Savukārt, ja nonāku pie vietām, kas ir ārkārtīgi sarežģītas, un nopūlos ar to komentēšanu, tad iestājas pretējā izjūta: man liekas, ka laiks velkas ļoti gausi. Tātad laika izzušanas vai deformācijas fenomens var iestāties gan, kad prāts ir atbrīvojies vai priecīgā noskaņā, kad ir pilnīga koncentrēšanās un dziļa ieurbšanās diskursīvā analīzē, gan arī, kad prāts ir negatīvāku emociju, piemēram, baiļu, sasaistīts. Kad iestājas šāds stāvoklis, viena no tā redzamajām pazīmēm ir absolūts nejūtīgums pret fizisko apkārtni."

Viņš turpināja: "Piemēram, var būt gadījumi, kad esat pārlieku nobijies, teju līdz nāvei nobijies, tādos brīžos jūs kļūstat pilnīgi sasaistīts un nejūtīgs. Tātad — ir iespējams stāvoklis, kad cilvēks zaudē identitātes, laika, telpas izjūtu, kad cilvēks pilnībā ir tagadnes mirkli, taču tas nav aiz brīva prāta. Tas nav aiz intereses vai iesaistīšanās kādā sarežģītā problēmā. Tas ir baiļu, stipru baiļu, gandrīz vai šoka dēļ.

Man liekas — kad pēc Ķīnas komunistu invāzijas bēgu no mājām, es biju tik ļoti pārbaidīts, ka uz brīdi varēju piedzīvot šo "plūsmas" stāvokli," viņš smējās. "Mans prāts bija tukšs, bezdomu stāvoklī." Viņa nevaldāmie smiekli pieņēmās spēkā, kad viņš atminējās: "Es atceros arī to, ka septiņu gadu vecumā skaitīju priekšā lūgsnu, man tā bija jāatceras milzīgā sanāksmē, liekas, tur bija vairāki tūkstoši mūku. Tātad man priekšā bija mūku tūkstoši un arī augsti valdības ierēdņi. Es biju pilnīgi… Nezinu, vai šis ir īstais vārds: apjucis. Es biju absolūtā bezdomu stāvoklī. Lūgsnu es biju iegaumējis labi, pirms tam vairākus mēnešus ik dienu biju vingrinājis tās recitāciju. Tādēļ, kad biju iesācis to skaitīt, tā plūda tekoši un vingrināšanās dēļ automātiski. Taču mans prāts bija tukšs. Pēc trim vai četrām minūtēm bija pārtraukums, un tad es pamanīju dažus baložus, kas tekalēja šurpu turpu, un savā priekšā ieraudzīju umze, manu dziedāšanas skolotāju. Un tad es pārbijos. Šobrīd, kad atskatos uz tām dienām, es domāju, ka šai gadījumā piedzīvotais pārbīlis varbūt pat ir saīsinājis manu mūžu." ,

"Nu," es ierunājos, "es nedomāju, ka iztukšotibas stāvoklis, kad cilvēks ir ārkārtīgi satraucies, un plūsmas stāvoklis ir viens un tas pats. Man jāatzīstas, ka noteikti neesmu eksperts plūsmas pētījumos, taču es, piemēram, varētu pieļaut — ja jums recitēšanas laikā, kad bijāt tūkstošiem mūku priekšā un pieredzējāt ārkārtēju uzstāšanās satraukumu, uztaisītu pozitronu plūsmas tomogrāfisku skanēšanu vai elektroen- cefalogrammu un izmērītu smadzeņu daļu aktivitāti, pēc tam to pašu izdarītu citos apstākļos, kad jūs būtu iegrimis kādā darbā, nonākot tai plūsmas stāvoklī, par kuru es runāju, tad rezultāti būtu pavisam atšķirīgi — būtu aktivizētas pavisam citas smadzeņu daļas. Pirmajā gadījumā, kad jūs būtu plūsmas stāvoklī, jūs būtu ļoti atbrīvots, tas ir miera stāvoklis…"

"Tev, Hauard, tiešām patīk šī "plūsma"!" jocīgi ieķiķinoties, izsaucās Dalailama.

"Nu, es negribu to novazāt līdz apnikumam, taču izskatās, ka tā bieži tiek pieminēta, sevišķi, kad lasa par jaunākajām laimes teorijām. Un dažkārt šo stāvokli literatūrā apraksta gandrīz kā cilvēciskās pieredzes virsotni, kā kaut ko tādu, kas sekmē izaugsmi un cilvēciskā potenciāla pilnības sasniegšanu."

"Runājot par teorijām," viņš bilda, "gadās, ka tās uz kādu laiku gūst zināmu popularitāti un par tām visi runā, taču vēlāk tās tiek atmestas vai vismaz pilnveidotas ar kādu citu teoriju. Tomēr es saprotu atšķirības, ko tu aprakstīji. Tātad, ja pareizi saprotu, par "plūsmu" liecina tas, ka laiks jums rit viegli. Turklāt jūs labprāt kaut ko darāt. Un darāmais jūs interesē, jums patīk pie tā ķerties, un jūs tajā pilnībā iegrimstat."

"Pareizi," es teicu.

"Tādā gadījumā, kā jau minēju, pastāv dažas lietas, piemēram, viencentrēta vai analītiska meditācija, kas varētu palīdzēt. Taču, lai cik jauks arī būtu šis stāvoklis, es neuzskatu, ka tas ir vissvarīgākais apmierinātībai, gandarījumam vai laimei."

Es domās atgriezos pirmajā reizē, kad dzirdēju manu veco ķīmijas profesoru aprakstām šo pilnīgās iegrimšanas stāvokli darbā, šo pilnīgo identitātes un laika izjūtas zaudēšanu. Tomēr vēl tagad, vēl aizvien man tas izklausās sasodīti labi, es nodomāju.

"Kāpēc jūs tā sakāt?" es pajautāju.

"Pirmkārt, tāpēc, ka šādā stāvoklī nevar palikt visu laiku. Pašlaik, diskutējot un strādājot pie grāmatas, mēs mēģinām rast citādu "plūsmas" veidu. Tādu, kuru var uzturēt divdesmit četras stundas diennaktī. Mūsu galvenais uzdevums ir uziet ko tādu, ko var likt lietā pat tad, kad esam grūtā dzives posmā, — faktorus, kas mums palīdzētu saglabāt mierīgu, laimīgu prātu arī tad, kad klājas visai slikti. Lūk, ko mēs cenšamies izdarīt.

Ar šo "plūsmu", pat ja gūstam īslaicīgu laimes izjūtu, nebūs li- dzēts. Mums ir vajadzīgs patiesi noturīgs avots apmierinātībai, laimei. Piemēram, runājot par tantriskajiem vingrinājumiem [6] dziļas svēt- laimības izjūtas attīstīšanai, pat šie ļoti augstie svētlaimes un ekstāzes stāvokļi nav uzturami divdesmit četras stundas diennaktī. Tādēļ es uzskatu, ka plūsmas stāvoklis nav uzticams un drošs, manuprāt, daudz svarīgāk ir ar prāta vingrināšanu, skatījuma un attieksmes pārveidi, ar cilvēcisko pamatvērtību ieviešanu darbavietā attīstīt citus avotus apmierinātībai. Piemēram, tikt galā ar destruktīvām emocijām darbā, atbrīvoties no dusmām, skaudības, naida un tā tālāk, vingrināties pret citiem izturēties laipni, līdzjūtīgi, toleranti; lūk, kas ir daudz svarīgāki un stabilāki avoti apmierinātībai, nevis cenšanās nonākt, cik vien bieži iespējams, "plūsmā"."

Plūsma ir tikusi aprakstīta kā optimāla cilvēku pieredze, un, ja kāds tiecas pēc laimes sajūtas darbā, viegli, bez šaubām, ir saprast to, ka valdzinājums, nonākot stāvokli, kurā darbs pats par sevi kļūst iekšēji atlīdzinošs, asociējas ar apmierinātības un gandarījuma sajūtu.

Taču Dalailama uzdeva būtisku jautājumu: vai plūsmas stāvoklis kā pamats laimei un apmierinātībai darbā ir noturīgs?

Vakarā pēc mūsu sarunas par plūsmu es pārdomāju Dalailamas teikto. Piepeši es atminējos profesora stāsta daļu, kuru es ērtības pēc biju aizmirsis. Kad profesors pabeidza aprakstīt piedzīvoto, es viņam jautāju, vai tāda pieredze viņam bijusi agrāk. "O, jā," viņš atbildēja, "tas pats pēdējos pāris gados ar mani noticis pusduci reižu." Skaidrs, ka plūsmas stāvoklim, kā Dalailama jau norādīja, pietrūkst kā tāda, kas ir vēlams kā svarīgs avots laimei un apmierinātībai. Saskaņā ar Gallup aptauju apmēram piektā daļa Amerikas strādājošo atzīst, ka darbdienās ir piedzīvojuši zināmu tādas plūsmas pakāpi, kas definēta kā tik pilnīga iegrimšana darbā, ka zūd laika apjausma. Taču vairāk nekā trešdaļa norāda, ka pieredzējuši to ieti vai nav pieredzējuši vispār. Šie skaitļi neaprobežojas tikai ar amerikāņu strādājošajiem, ari Vācijas nacionālā aptauja atklāja līdzīgu situāciju. Pētnieki lietoja dažādas metodes, lai noteiktu ikdienā piedzīvoto plūsmu daudzumu. Izmantoja gan tiešas intervijas pēc plūsmas, gan testus, gan arī noteica "laika izjūtu" ar tā saukto PPM metodi (pieredzes pārbaudes metode), un nav šaubu, ka plūsma parasti iestājas fragmentāri, tikai uz neilgiem laika periodiem, un to nevar apzināti uzturēt visas darbdienas garumā. Tāpat kā ar daudzām citām cilvēku īpašībām, pastāv noteikta individuāla dažādība — vieni ir vairāk, otri mazāk disponēti piedzīvot plūsmu.

Reiz, kad runājām par cilvēku laimi gan darbā, gan brīvajā laikā, Dalailama man atgādināja, ka pastāv atšķirīgi laimes līmeņi un kategorijas. Vienā sarunā, kura tika atstāstīta mūsu iepriekšējā grāmatā "Laimes māksla", viņš nošķīra divus cilvēku apmierinātības tipus: labsajūtu un laimi. Labsajūta parasti nodrošina īslaicīgu laimi un izraisa spēcīgus emocionālos stāvokļus. Viņš paskaidroja, ka labsajūta balstās uz sajūtamā pieredzi, taču tā nav drošs pamats laimei, jo ir atkarīga no ārējiem apstākļiem. Viņš norādīja: "īsta laime vairāk attiecas uz prātu un sirdi. Laime, kas galvenokārt ir atkarīga no fiziskas labsajūtas, ir nestabila; vienu dienu tā ir, nākamo var nebūt." Dalailamam īsta laime asociējas ar domāšanu un rodas no apzinātas noteiktas attieksmes un skatījuma izkopšanas. Cilvēks šo laimes veidu var sasniegt ar sistemātiskiem prāta treniņiem. Treniņš ietver destruktīvo prāta stāvokļu, piemēram, ļaunuma, naidīguma, skaudības vai alkatības, iznīdēšanu un pretējo prāta stāvokļu — laipnības, tolerances, pieticības un līdzjūtības — izkopšanu. Lai radītu īstu laimi, vajadzīgs ilgāks laiks un zināma piepūle, taču tā ir ilgstoša laimes izjūta, kuru var saglabāt pat vissmagākajos ikdienas apstākļos.

Tas liek atgriezties pie plūsmas. Aprakstot ar plūsmas stāvokli saistīto apmierinātību vai laimes izjūtu, lielākā daļa pētnieku vienādi nosaka atšķirību starp labsajūtu un laimi un plūsmu saskanīgi ievieto otrajā kategorijā. Uz labsajūtu viņi lielākoties raugās kā uz bioloģisko vajadzību apmierināšanu un nošķir plūsmas radīto apmierinātību, piešķirot šādai laimes izjūtai citu apzīmējumu, piemēram, "gandarījums", "piepildījums" vai "prieks". Šiem zinātniekiem plūsmas, kuras stāvoklis turpinās dažas minūtes vai stundas, vērtība līdzinās patiesai apmierinātībai. Atsauksimies uz pētniekiem Dženiju Nakamuru (jeanne Nakamura) un Mihāju Ciksentmihāji: "Plūsmas izbaudīšana mudina cilvēku pieturēties un atgriezties pie šīs nodarbes tikai piedzīvotās sajūtas dēļ, ko tā sniedz, un līdz ar to laika gaitā veicina iemaņu izaugsmi." Tādējādi tas ir spēks, kas virza mūs uz izaugsmi un cilvēciskā potenciāla sasniegšanu.

Taču Dalailama ved mūs soli tālāk. Atzīstot zināmu plūsmas stāvokļa vērtību, viņš uzskata, ka mums plūsma kā motivācija izaugsmei nav nepieciešama — mēs varam virzīties tieši uz mērķi un taisni pēc laimes, ko meklējam. Sākumā pilnīgi jāaptver to cilvēcisko pamatvērtību svarīgums, ko izjūt kā pamatu patiesai laimei gan darbā, gan mājās — tādas vērtības kā laipnība, tolerance, līdzjūtība, godīgums un spēja piedot. Balstoties uz apjēgsmi par Šo cilvēcisko īpašību vērtīgumu, mēs varam sākt domāt par prāta trenēšanu, par attieksmes un skatījuma pārveidošanu.

Atkal domājot par manis pieminēto profesoru, nebija grūti pamanīt, ka šai ziņā viņš nebija nekāds paraugzēns. Būdams izcils zinātnieks, ražīgs rakstnieks un kvalificēts pētnieks, viņš bija pazīstams kā untumains, nepacietīgs, pārāk prasīgs un kopumā nepatīkams cilvēks. Daudzi aspiranti baidījās ar viņu strādāt. Dodot priekšroku vientulīgam darbam laboratorijā, viņu neinteresēja pasniedzēja darbs, to viņš bieži atstāja savu asistentu ziņā.

Tieši šai pašā fakultātē strādāja kāds cits profesors, par kuru, gadiem ritot, daudzreiz esmu domājis. Šis vīrs bija mazāk kvalificēts nekā viņa kolēģis un izpelnījās mazāku profesionālo atzinību. Nav svarīgi, tieši kādu darbu viņš veica, viņu viegli varēja no tā novirzīt — ja kāds students bez pieteikšanās ieskrēja pie viņa, viņš allaž labprāt pārtrauca darāmo, lai parunātos. Un bieži vien diskusija pārlēca no ķīmijas uz beisbolu vai jaunākajām filmām. Nebija šaubu, ka šis vīrs neveiks nekādus jaunus atklājumus, un ne bez pamata bija jādomā, ka viņš nekad nav piedzīvojis plūsmas stāvokli. Viņš prata kontaktēties ar saviem studentiem, daudzos radot neviltotu interesi par ķīmiju, kaut arī daudzi sākumā to uzskatīja gan par pārāk sarežģītu, gan garlaicīgu — nepateicīga kombinācija. Profesora aspiranti viņu dievināja, un viņš daudziem 110 tiem bija mentors, iedvesmojot un ietekmējot tālu aiz auditorijas robežām. Es viegli varētu iztēloties neskaitāmus studentus, kurus viņš savas karjeras četrdesmit gadu laikā bija iedvesmojis ar savu laipnību, vēlmi palīdzēt 1111 vaļsirdīgo interesi par katra studentu karjeru, pat ja viņi negribīgi izvēlējās ķīmiju kā palīgnozari citam studiju virzienam. Es esmu pārliecināts, ka neesmu vienīgais, kas viņu mīļuprāt atceras vēl pēc daudziem gadiem. Viegli uzminēt, kurš 110 profesoriem bija laimīgāks kā darbā, tā dzīvē.

Es pamanīju, ka Dalailamas apmeklētājs un daži viņa personāla locekļi mīņājas ārpusē pie sliekšņa, un, ieskatījies savā pulkstenī, aptvēru, ka esam pārsnieguši divas man atvēlētās stundas. Šķita, ka nupat tikai sākam. Man likās, ka diskusijas plūdumā es nonācu plūsmas stāvoklī. Arī Dalailama nesteidzās beigt. Viņš dažus mirkļus klusēja, it kā pilnībā iegrimis domās.

Beidzot viņš ierunājās, papildinādams diskusiju ar vēl vienu dimensiju. "Es domāju, ka ir svarīgi, kad mēs runājam par šīm lietām, prātā paturēt plašāku skat li. Tagad mēs koncentrējamies diskusijai par darbu un tā saistību ar laimi, protams, mēs varam arī turpināt runāt par to, kā kļūt laimīgākiem darbā. Taču noteikti pastāv iespējamība, ka cilvēkam ir rutīnas darbs, kam pietrūkst dažādības un kas ir pat garlaicīgs, tomēr viņš tik un tā ir laimīgs cilvēks. Pasaule ir tādu piemēru pilna. Šādos gadījumos ļaudis var rast citus apmierinātības un gandarījuma avotus, viņi var nepaļauties uz darbu kā galveno apmierinātības radītāju.

Ņemsim par piemēru strādnieku, kuram ir ļoti garlaicīgs rutīnas darbs, kurš strādā katru dienu no agra rīta līdz vēlam vakaram. ]a šim cilvēkam vienīgais apmierinātības avots ir darbs, ja viņam nav nekādas dzīves ārpus darba, ar ģimeni un draugiem viņš pavada maz laika un ja viņam pat darbā nav draudzīgu attiecību, tad, manuprāt, viņam pastāv liela iespējamība būt nelaimīgam un pat ar zināmām garīgām problēmām. Taču, ja paņem citu strādnieku, kuram ir tāds pats garlaicīgs rutīnas darbs, taču ir intereses ārpus darba, viņš pavada laiku ar ģimeni, satiekas ar draugiem, tad viņš var būt laimīgs. Viņa darbs var nebūt interesants, taču viņš var aizvadīt interesantu dzīvi. Tātad šai gadījumā darbs viņam ir tikai naudas pelnīšanai, bet galveno apmierinātību un gandarījumu viņš gūst no citām dzīves jomām.

Tādēļ laimīgai dzīvei vajadzīga dažādība, tai jābūt plašākai un pilnīgākai. Nevajadzētu koncentrēties tikai uz darbu vai naudu. Tas ir svarīgi."

Vienalga, cik ļoti mums patīk mūsu darbs, agrāk vai vēlāk mēs esam spiesti nonākt līdz. brīžiem, kad mēs par to sajūsmināmies mazāk, iespējams, tas šķiet mazliet garlaicīgs, varbūt pat jūtamies mazliet neapmierināti. Darbs vairs nesniedz mums apmierinātības un gandarījumu izjūtu kā agrāk. Dažkārt tas var būt pavērsiena punkts mūsu karjerā. Reizēm šo entuziasma zudumu-, mēs varam skaidrot kā signālu, ka esam izvēlējušies nepareizo karjeru — varbūt mēs esam nepareizā jomā un laiks meklēt jaunu darbu, tādu, kas modinās prieku un sajūsmu, ko izjutām agrāk. Protams, dažkārt tam ir pamats, taču, pirms ķeramies pie darba sludinājumiem, būtu saprātīgi apstāties un novērtēt situāciju. Kā norāda Dalailama, periodiski darbā izjust garlaicību ir cilvēku dabā. Tas ir normāli. Kad viņa nodarbības kļūst mazliet nomācošas, viņš taču neatsakās no sava mūka ietērpa, vismaz līdz šim nav atteicies. Tas ir adaptācijas princips darbā, iedzimta cilvēku īpašība, dziļi iesakņojusies rakstura iezīme, ko pamatīgi ir izpētījuši un aprakstījuši psihologi. Tādēļ, vienalga, lai kas arī dzīvē atgadītos — labs vai slikts — vērojama tendence pierast pie apstākļiem.

Vēlāk sarunā īsi atgriežoties pie šī jautājuma, Dalailama piezīmēja: "Ļaudis sliecas pierast pie lietām un dažreiz zaudē savu entuziasmu. Piemēram, pirmajā gadā, kad cilvēks uzsāk strādāt, darbs var likties ārkārtīgi priekpilns, un tā veikšana viņam vai viņai var sniegt gandarījuma izjūtu. Taču tas pats darbs, ritot otrajam gadam, indivīdam var izsaukt pavisam citu reakciju."

Adaptācijas princips paredz, ka nav svarīgi, kādus panākumus vai veiksmi mēs esam pieredzējuši, vai, tieši pretēji, kādu nelaimi vai traģēdiju esam izcietuši, agrāk vai vēlāk mēs aprodam ar jaunajiem apstākļiem un beigās atgriežamies pie pierastās ikdienas un ikbrīža laimes izjūtas pakāpes. Ilinoisas universitātē veiktajā pētījumā zinātnieki atklāja, ka sešu mēnešu laikā pēc neveiksmīgā vai veiksmīgā notikuma cilvēki atgriežas savā ierastajā laimes izjūtas stāvoklī un nekādas pēdas no notikumiem nav konstatējamas. Tādējādi uzņēmuma direktors var trīskāršot jūsu algu vai jūs darbā varat ciest vislielāko neveiksmi, taču mazāk nekā pēc gada jūs jau būsit tikpat laimīgs kā iepriekš.

Protams, tam ir savi iemesli. Pamatojoties uz darvinistu uzskatiem, evolūcijas psihologi apgalvo, ka mums kā sugai šī īpašība sakņojas tālā pagātnē. Rakstura adaptīvā iezīme mums palīdzējusi izdzīvot. Tas ir tāpēc, ka situācija, ja kāds panākumu dēļ jūtas nemainīgi laimīgs, atrodas pastāvīgā svētlaimes stāvoklī, var iznīcināt motivāciju jaunu iemaņu turpmākai attīstīšanai — izaugsmei un progresam. Tas var iznīdēt vēlmi rīkoties. Savukārt tas, ka cilvēkam neveiksmes vai zaudējuma dēļ ir raksturīga tieksme kļūt depresīvam vai nomāktam, ka iet mēneši un gadi un sāpes joprojām ir tādas pašas kā dienā, kad tas notika, var padarīt cilvēku vāju un samazināt šā indivīda izredzes izdzīvot — tas var saglabāties gēnos un izpausties pēcnācējos.

Šī iemesla dēļ tad arī mums, kā atgādina Dalailama, nepieciešama līdzsvarota dzīve. Nav svarīgi, cik ļoti mūs apmierina darbs, nevajag balstīties uz to kā uz vienīgo apmierinātības avotu. Tāpat kā cilvēkam ir nepieciešams daudzveidīgs uzturs, lai uzņemtu visus veselībai vajadzīgos vitamīnus un minerālvielas, mums arī vajag uzturēt dzīvesveida daudzveidīgumu, lai nodrošinātu dzīvesprieka un apmierinātības sajūtu. Lai aptvertu, ka adaptācijas princips ir normāla parādība, mēs paši varam to pasteidzināt un sagatavot, apzināti izstrādājot to aktivitāšu listi, kuras mums patīk. Dažu speciālistu ieteikums ir sākt ar saraksta izveidošanu — veltīt vienu nedēļas nogali tam, lai izveidotu lietu, kuras mums patīk darīt, talantu un interešu sarakstu, to pat var papildināt ar jaunām nodarbēm, kuras pamēģināt būtu interesanti. Tās var būt dārzkopība, ēdiena gatavošana, sports, jaunas valodas apgūšana vai brīvprātīgā darbs — jebkura aktivitāte, kura var attīstīt un pilnveidot iemaņas. Tātad, ja mums ir grūts periods darbā, mēs kā svarīgākajiem apmierinātības avotiem varam pievērsties ģimenei, draugiem, vaļaspriekiem vai citām interesēm. Un, ja mēs uz laiku novirzīsim interesi un uzmanību uz citām aktivitātēm, galu galā aplis noslēgsies, un mēs varēsim atgriezties pie sava darba ar atjaunotu interesi un entuziasmu.

5. nodaļa

DARBS, KARJERA UN AICINĀJUMS

Nākamajā dienā mēs satikāmies atkal.

"Ziniet, vakar, kad diskutējām par saikni starp darbu un laimi, jūs pieminējāt, ka dažkārt nepieciešams apstāties un paturēt prātā plašāku skatu. Tas man atgādināja, ka mēs tik ilgi identificējām izplatītākos avotus neapmierinātībai darbā — garlaicību, pašizteiksmes trūkumu, netaisnīga atalgojuma sajūtu un tamlīdzīgus faktorus. Jūs arī iztirzājāt dažus avotus apmierinātībai darbā, piemēram, cilvēciskās attiecības, un pat tos potenciālos avotus, tādus kā grūtības, kuri, pēc jūsu vārdiem, atkarīgi 110 paša cilvēka. Tomēr, runājot plašākā nozīmē, es vēlētos zināt, ko jūs uzskatāt par vissvarīgāko faktoru. Kam ir vislielākā loma laimes izjūtai darbā?"

Dalailama klusēja. Pēc viņa dziļās koncentrētības varēju redzēt, ka viņš rūpīgi apsver jautājumu. Beidzot viņš atbildēja: "Ja mēs runājam par darbu, mūsu mērķis ir gandarījuma sajūta 110 šīs nodarbošanās. Vai ne? Tādēļ domāju, ka, tiecoties pēc gandarījuma, vissvarīgākais ir attieksme. Jā… Attieksme pret darbu ir vissvarīgākais faktors." Viņš atkal apklusa. "Tādas ir manas domas, vēl arī pašapziņa, pašizpratne," viņš piebilda. "Tās ir būtiskākās lietas.

Protams, kā jau mēs iztirzājām, tikpat labi pastāv ari citi faktori. Svarīga loma var būt emocionālajam raksturam, tādu emociju kā skaudība, naidīgums, alkatība un tā tālāk pakāpei. Piemēram, ja kāds iekārtojas darbā, šim cilvēkam ir iekšējās apmierinātības izjūta un viņš nav alkatīgs, tad darbs viņam var sagādāt gandarījumu. Savukārt tas var būt arī cits cilvēks, kuram ir tas pats darbs, bet kurš varbūt ir godkārīgāks un domā, ka ir pelnījis labāku nodarbošanos par tagadējo un ka tagadējā ir viņa necienīga. Viņš apskauž savus kolēģus. Tad Šis darbs viņam var nesniegt gandarījuma izjūtu. Tātad šiem faktoriem, protams, ir nozīme."

Ir izstrādāti plaši zinātniski pierādījumi, kas sakrīt ar Dalailamas apgalvojumu, ka attieksme ietekmē apmierinātību un gandarījuma izjūtu darbā. Iespējams, ka labākais pētījums par attieksmi un kopējo nostāju pret darbu tika veikts 1997. gadā, to vadīja Dr. Emija Vžes- ņevska (Amy Wrzesniewski), psiholoģe un biznesa vadības profesore Ņujorkas universitātē, un viņas kolēģi; tas parādīja, ka strādnieki pamatā iedalās trīs noteiktās kategorijās.

Pirmā grupa uz darbu raugās vienkārši kā uz naudas pelnīšanu. Viņiem galvenais fokuss ir vērsts uz finansiālo darba atalgojumu. Darba raksturs viņus neinteresē, no tā viņi negūst labsajūtu vai gandarījumu. Tā kā šo cilvēku primārais apsvērums ir alga, tad, ja samazinās atalgojums vai paveras iespēja uz labāk apmaksātu darbu, viņi uzreiz ir gatavi mainīt nodarbošanos.

Otrā cilvēku grupa uz darbu raugās no karjeras viedokļa. Šai gadījumā galvenais fokuss ir vērsts uz augšupeju. Šos cilvēkus mazāk motivē nauda, vairāk prestižs, sociālais statuss un vara, ko sniedz tituls un augstāks amats darbā. Šī kategorija dod lielāku personisko ieguldījumu darbā, taču, tiklīdz paaugstinājumi apstājas, viņi kļūst neapmierināti. Viņu interese par darbu var apsīkt, un viņi pat var meklēt jaunu darbu.

Pēdējā kategorijā ietilpst tie, kuri darbu uztver kā aicinājumu. Šie cilvēki dara darbu paša darba dēļ. Viņi gandrīz nenodala darbu no citiem dzīves aspektiem. Šīs kategorijas ļaudīm ir tieksme mīlēt savu darbu, un, ja varētu to atļauties, viņi turpinātu veikt šo darbu pat bez samaksas. Savu darbu viņi redz kā nozīmīgu, kā tādu, kam ir augstāks mērķis un kas sniedz ieguldījumu sabiedrībai vai pasaulei. Kā jau var gaidīt, tiem, kuri uztver darbu kā aicinājumu, ir ievērojami lielāka apmierinātība ar darbu, kā ari ar dzīvi kopumā nekā tiem, kuri darbu uztver kā naudas pelnīšanu vai karjeru. Rezumējot savus atklājumus, šie zinātnieki paziņoja: "Apmierinātība ar dzīvi un darbu vairāk ir atkarīga no tā, kā darbinieks vai darbiniece uztver savu darbu, nekā no ienākumiem vai profesionālā prestiža."

Taču mums nav jāpaļaujas uz sociologiem, darba psihologiem vai uz Hārvarda universitātes maģistriem biznesa zinibās, lai pārbaudītu, ka tā ir tiesa. Katrs pats var veikt pētījumu, izmantojot paša un savu paziņu dzīvi kā pētījuma objektu. Mazliet pārdomājot un novērojot, viegli ir atklāt, cik ļoti dziļu iespaidu uz prieku un apmierinātību darbā atstāj attieksme.

Protams, mūsu attieksmi pret darbu var veidot daudzi gan iekšēji, gan ārēji faktori. Mūsu bērnības atmiņām, audzināšanai un kultūrai — it visam ir liela loma. Tāpat kā daudzi citi sabiedrības locekļi, arī es, piemēram, atceros, kā tēvs ar mani un maniem brāļiem un māsām runāja par smaga darba tikumu un strādātprieku, cenšoties mums ieaudzināt smaga darba ētikas svarīgumu. Un viņš, tāpat kā daudzi citi, ar neverbālu vēstījumu radīja par darbu pavisam citu iespaidu nekā vārdos. Katru vakaru, mājās atgriezies, būdams nomocījies un negribēdams runāt par savu darbadienu, viņš mūsu nenobriedušajos prātos radīja neziņu par to, ko darbā darījis. Spriežot pēc viņa izturēšanās un neko daudz nezinot, mēs nebūtu pārsteigti, ja viņa darbs būtu katru dienu no deviņiem līdz pieciem sēdēt zobārsta krēslā un izciest saknes kanāla tīrīšanu.

Tādēļ arī man nebija dedzīgas vēlmes iekļauties strādātāju kopībā. Un kā pusaudzim mana pirmā darbadiena ne mazākajā mērā neiz- kliedēja šaubas par darba tikumu un strādātprieku. Es biju nolīgts vasaras darbam apelsīnu koncentrāta sulas pildīšanas rūpnicā. Mans darbs bija stāvēt konveijera lentes galā, nocelt kārbu kastes un novietot tās uz koka plauktiem metāla ratos. Mana jaunā, fascinējošā darba apmācības laiks ilga aptuveni vienpadsmit sekundes. Jau pirmās stundas beigās, garlaicības un paguruma pieveikts, es sāku nīst kastes, kuras nebeidzami slīdēja lejup pa slīdceliņu. Katru kasti es uztvēru kā personisku apvainojumu. Pirmās piecas minūtes es kavēju laiku, domājot par klasisko "Es mīlu Lūsiju" epizodi, kurā Lūsija iekārtojas darbā — 110 konveijera lentes kārtot šokolādes konfektes kārbās, bet ātri vien es sapratu, ka šeit man nebūs iedvesmas ļoti labajam noskaņojumam. Rūpnīca nebija vieta humoram, un es sāku izdomāt teoriju, ka rūpnīca ir apgādāta ar īpašu gaisa filtru, kas aizdzen ikvienu jautrības molekulu. Mans darbabiedrs, kas stāvēja otrpus konveijera lentei, zināmā mērā bija pierādījums manai teorijai. Pirmo darba stundu viņš neteica ne vārda, viņa pirmie vārdi man bija: "Šis darbs man riebjas!" Viņš man tā arī nekad nepateica savu vārdu. Un, lai būtu vēl sliktāk, viņš tīšām tūļājās. Šis puisis kustējās tik lēni, ka biju spiests nocelt un kraut grēdā vairāk kastu, nekā man pienācās. Tas bija kaitinoši. Tomēr, cenšoties nedomāt par viņu sliktu, — varbūt laiks šai jaunajā darbā ritēja tik lēni, ka fizikas likumi šai ēkā vienkārši pārstāja darboties. Katra minūte šķita kā stunda, un vienīgais, ko varēju darīt, bija bezpalīdzīgi skatīties pulkstenī. Es domāju, ka šo pirmo dienu neizturēšu.

Tomēr otrajā dienā es guvu pirmo mācību par attieksmes svarīgumu un to, ka tā pilnībā var izmainīt pašsajūtu darbā. Notika kadru rotācija, un manu nerunīgo pārinieku aizvietoja Karls, vīrs gados, kurš savas enerģijas un dedzības dēļ tiešām bija sajūsmas vērts. Es nevarēju neapbrīnot viņa darba stilu. Izskatījās, ka viņš izbauda fiziskās darbības, strādādams veiklā ritmā un ar kustību ekonomiju, ko vērot bija no sirds patīkami — kā vērojot profesionāla atlēta treniņu. Un apbrīnas vērtas nebija tikai kustības. Viņam patika kontaktēties ar darbabiedriem. Viņš visiem zināja vārdu, pilnībā bija informēts par viņu personisko dzīvi un drīz vien tā mani iesaistīja sarunā, ka diena beidzās, pirms es to pamanīju. Viņam neviltoti patika cilvēki, un viņš savukārt tiem. Un šķita, ka iekšēji Karls savam darbam redz plašāku mērķi. Kaut kāda iemesla pēc viņš papūlējās uzzināt, cik daudz apelsīnu sulas kārbu rūpnīca saražo. Viņam patika domāt par to, kur sula nonāks, un piepeši viņš varēja nodārdināt komisku brīdinājumu, piemēram: "Uzmanīgi ar šo kasti, puis, šī sula pa taisno dodas uz Viņa Majestātes jahtu, lai tiktu sajaukta ar šņabi un salieta glāzēs par prieku garlaikotiem diplomātiem!" Vai arī: "Paga, nenomet, jo šo sulu vedīs uz Nebrasku, kur to no plastmasas pudeles izsūks viengadīgs gaišmatains knēvelis!" Atceroties Kārlu, par kuru nebija domājis trīsdesmit gadu, es nonācu līdz klasiskam tāda cilvēka piemēram, kurš rutīnas darbu vērš aicinājumā.

Turpinot diskusiju par attieksmi pret darbu, Dalailama piedāvāja piemēru. "Runājot par attieksmi pret darbu, man no mūka skat- punkta ir viens piemērs. Es esmu redzējis, cik ļoti svarīga ir attieksme, ar kādu cilvēki dara savu darbu, un gandarījuma sajūta, ko cilvēki no tā gūst. Esmu novērojis, piemēram, kā jauns mūks ierodas klosterī un sāk savas reliģiskās un filosofiskās studijas — sākumā viņam nav lielas izpratnes par tekstu dziļāko jēgu, taču viņam agri jāceļas un vēlu jāiet gulēt, studējot un darot ķēpīgus darbus. Šai brīdi viņam liekas, ka tas ir ļoti nogurdinoši, ka tas viņu apgrūtina un rada apnikumu. Taču viņam nav izvēles. Tomēr vēlāk šis mūks pakāpeniski sāk aptvert jēgu, sāk izprast tekstus. Viņš sāk saredzēt dziļāku pamatojumu un mērķi tam, ko dara, un tas maina viņa attieksmi. No tā brīža viņš ne tikai dara savu darbu, bet dara to dedzīgi, un viņā nav vairs ne miņas no garlaicības vai fiziska noguruma. Tādēļ, kaut arī viņš pavada tikpat daudz laika, darot tās pašas lietas, attieksme pati par sevi maina lietas būtību. Un, es uzskatu, nav svarīgi, kādu darbu katrs dara, attieksme maina visu."

"Tagad, kad esam noskaidrojuši, ka attieksme, darba uztvere ir būtisks komponents apmierinātībai un laimei, es gribētu mazliet tam oponēt un apskatīt to detalizētāk," es teicu.

Piekrītot Dalailama pamāja.

"Ar nolūku identificēt šo attieksmi notika pētījums, kas parādīja, ka, kopumā ņemot, Rietumos cilvēki šajā ziņā iedalāmi trīs kategorijās: vieni darbu uzskata tikai par naudas pelnīšanu — šeit galvenā interese un motivācija ir atalgojums; otri savu darbu uztver kā karjeru, un šeit galvenais ir koncentrēšanās uz karjeras attīstību, progresu, paaugstinājumu un izvirzīšanos augstākā līmenī, lai kādā jomā strādātu; trešajā kategorijā ietilpst cilvēki, kain darbs ir aicinājums. Aicinājuma pazīme varētu būt tas, ka darbs tiek uzlūkots kā devums kādam lielākam labumam, ka tam piemīt nozīmīgums. Citiem vārdiem, aicinājums pirmām kārtām saistās ar ideju par sava darba augstāku mērķi, varbūt pat ar citu cilvēku sociālo labklājību un labsajūtu.

Šie ir trīs galvenie veidi cilvēku attieksmei pret savu nodarbošanos. Apmēram viena trešdaļa ļaužu darbu uztver kā naudas pelnīšanu, otra trešdaļa kā karjeru, trešā kā aicinājumu. Un tālākie pētījumi parāda, ka cilvēki, kas darbu uztver kā aicinājumu, kopumā ir laimīgāki un apmierinātāki darbā par tiem, kas to uztver vienīgi kā naudas pelnīšanu vai karjeru. Tas, šķiet, apliecina jūsu ideju, ka cilvēku attieksme pret darbu nosaka viņu gandarījuma sajūtu.

"Jā, tai ir nozīme," Dalailama piekrita. "Man liekas, ka ir lielākas iespējas justies neapmierinātam tad, ja darbu dara tikai naudas dēļ, tikai tādēļ, lai saņemtu algas kvīti un neko vairāk. Un pat darba kā karjeras uztvere var novest pie neapmierinātības. Protams, viss atkarīgs no motivācijas, taču, ja rūp tikai karjeras augšupeja, paaugstinājums, amata tituls un nosaukums, var sākties pārmērīga sāncensība, frustrācijas, netiekot paaugstinātam, skaudība, kad paaugstina kādu citu, un tamlīdzīgas briesmas. Tas var liegt darbā sasniegt optimālo apmierinātības stāvokli. Ar laiku pat ir risks iegūt ienaidniekus. Savukārt viegli ir saredzēt, kādu iekšēju apmierinātību sagādā tas, ka darbu uztver kā aicinājumu.

Un, manuprāt, tam, ka darbu uzlūko kā aicinājumu, ir vēl citi pozitīvi blakusefekti. Piemēram, pirms kāda laika mēs runājām par garlaicību, un tu man jautāji, kā es ar to tieku galā, kauļ arī es nebiju pārliecināts, ka mana pieredze var derēt visiem. Taču šis aspekts, man liekas, var būt piemērots ikvienam. Ja uztveram savu darbu kā aicinājumu, tas palīdz nenogurt garīgi. Tas var aizgaiņāt garlaicību un sniegt lielāku mērķa un apņēmības apziņu. Un ar šādu skatījumu var saglabāt interesi un entuziasmu, pat ja nav algas pielikuma vai paaugstinājuma."

Pētot trīs galvenos skatījumus uz darbu — naudas pelnīšana, karjera un aicinājums —, mēs diskusijā par naudu kā galveno motivāciju darbam daudz runājām par pirmo kategoriju. Taču Dalailama pareizi norādīja, ka orientācija uz karjeru, tiecoties tikai uz paaugstinājumu, darba tituliem un nosaukumiem, var būt izplatīts nelai- mīguma cēlonis. Diāna būs piemērs tam, cik destruktīvas sekas var būt orientācijai uz karjeru un pārmērīgām rūpēm par augstāku statusu un lielāku turību.

Diāna ir juriste, ļoti talantīga prokurore. Par spīti savai daiļrunībai, spējai ietekmēt stūrgalvīgus zvērinātos ar izciliem argumentiem un kaislīgām atbildēm, viņai, kad tiek jautāts, kādēļ kļuvusi par juristi, pēkšņi pilnīgi trūkst vārdu. Varbūt tāpēc, ka viņa vienmēr atrodas starp diviem pretrunīgiem viedokļiem par savu nodarbošanos: no vienas puses, šī profesija ir līdzeklis turībai, statusam un viņas inteliģences apstiprinājumam citu acīs, un, no otras puses, viņas darbs palīdz sargāt cilvēkus no kriminālajiem elementiem, briesmoņiem, kas posta dzīvi un grauj sabiedrību. Diemžēl viņas "pirmā puse" pakāpeniski kļuva stiprāka par "otro pusi", un personiskās ambīcijas uzveica neviltoto vēlmi kalpot citu labā.

Savu daudzsološo karjeru viņa sāka galvenā prokurora birojā. Diāna uzvarēja prāvas citu pēc citas, ļoti ātri virzoties pa karjeras kāpnēm. Taču, būdama krietni pāri trīsdesmit, viņa nespēja pretoties naudas vilinājumam, ko izteica kolēģi no milzīgām korporatīvām firmām un juristu kantoriem, kuru specializācija ir darba traumas. Tomēr, kad Diāna iekļāvās privātajā sektorā, viņa saskārās ar ierobežojumiem un vecuma diskrimināciju — jaunākai līdzstrādniecei viņa bija par vecu un, lai citādi izvirzītos, pārāk ilgi bija strādājusi krimināltieslietās. Viņa kļuva par neatkarīgi praktizējošu juristi, taču tā arī nespēja nopelnīt naudu vai kļūt slavena, ko tik ļoti vēlējās.

Protams, viņas alkas pēc mantības un atzīšanas neizzuda. Īstenībā tās, gadiem ritot, tikai pieņēmās spēkā, ko uzkurināja paradums iegrimt augstskolas absolventu biļetenos, specialitātes žurnālos un vietējās avīzēs, neganti pētot lapas ar ziņojumiem par viņas kolēģu sasniegumiem. Viņai, sāncensības un skaudības nomocītai, katra kādam citam advokātam piešķirta balva, atzinības raksts, katrs partnera paaugstinājums, katrs lielāks zvērināto lēmums kādā darba traumas prāvā (protams, izkalkulējot līdz penijam kolēģa 30 procentu lielo honorāru) bija kā trieciens. Kopējā efekta rezultāts bija ciešanu gadi un pieaugošais rūgtums, kas beigās sabojāja viņas attiecības ar ģimeni un draugiem.

Diānas nelokāmā apņēmība neatteikties no nebeidzamajiem bagātības un slavas meklējumiem privātajā sektorā jo īpaši izskatījās skumja tāpēc, ka viņai bija ārkārtīgs talants un spējas kā prokurorei. Piedevām viņa vairākas reizes atteicās pieņemt galvenā prokurora biroja piedāvājumu atgriezties augstākā un daudz redzamākā amatā. Viņa, apreibusi no kolēģu sasniegumiem privātajā sektorā, no visa spēka pūlējās līdzināties tiem un pārspēt viņu panākumus, galu galā sagādājot sev ilgstoši nelaimīgu dzīvi.

Komentējot Diānas hronisko neapmierinātību, kāds galvenā prokurora biroja līdzstrādnieks piezīmēja: "Tas ir tik skumji un bēdīgi! Diānai piemīt visas lieliskam prokuroram vajadzīgās īpašības, un tas tiešām ir svarīgi. Es pazīstu daudzus juristus, kuri no visas sirds gribētu tādu talantu kā viņai. Tomēr Diāna nez kāpēc nekad nespēja atslābināties un priecāties par saviem panākumiem, viņa vienmēr gribēja kaut ko citu. Tomēr ir jocīgi dzirdēt, ka tāda prokurore kā viņa sūdzas par savām nedienām privātpraksē, tas man atgādina skaistumkaralieni, kas uztraucas un sūdzas draugam, kurš ir viscaur pumpains, par vienu pūtīti."

Vai jums ir kādas domas par to, kā vidusmēra cilvēks var mainīt savu attieksmi pret darbu? Citiem vārdiem, kā lai iestāstām sev, ka darbs nav tikai naudas pelnīšana vai karjera, kā lai iemācāmies darbā saskatīt savu aicinājumu? Vai jūs varat ieteikt kādus paņēmienus?"

Dalailama īsu brīdi klusēja. "Neesmu pārliecināts. Taču iedomāsimies, piemēram, zemnieku: kā lai viņš uztver savu darbu kā aicinājumu? Iespējams, viņš var mēģināt saprast sava darba augstāko mērķi un to pārdomāt. Varbūt domāt par to, ka viņš rūpējas par dabu, kopj dzīvās radības. Vai ari — rūpnīcas strādnieks var mēģināt iztēloties labumu no viņa veidotajiem mehānismiem. Es nezinu. Iespējams, vienam otram tas būs grūti, taču cilvēki var censties saskatīt mērķi.

Zināmu profesiju pārstāvji, piemēram, sociālie darbinieki, skolotāji, mediķi, varētu uztvert savu darbu kā aicinājumu."

"Ziniet, gana interesanti ir tas," es norādīju, "ka varētu domāt — mūsu attieksme pret darbu ir atkarīga no darba rakstura. Par dažiem darbiem — piemēram, mazkvalificētiem vai tādiem, ko sauc par melno darbu, — varētu šķist, ka cilvēki to uztver kā līdzekli naudas pelnīšanai, savukārt sociālie darbinieki, medicīnas māsas vai ārsti to uztver kā aicinājumu. Taču šis nav tas gadījums. īstenībā tas pats pētījums, kas identificēja trīs galvenās darba uztveres kategorijas, parādīja, ka iedalījums nemainās atkarībā no kādas noteiktas darba jomas. Zinātnieku izpētes lokā bija koledžas administratoru grupa: visi ar līdzīgu darbu, līdzīgu izglītības līmeni, līdzīgiem darba apstākļiem un tā tālāk, un tika atklāts, ka trešdaļai darbs ir tikai naudas pelnīšana, trešdaļai karjera un trešdaļai aicinājums. Tāpat starp medicīnas māsām, ārstiem un sociālajiem darbiniekiem dažiem darbs ir tikai naudas pelnīšana, citiem karjera un vēlme pēc augšupejas, bet dažiem aicinājums. Šķiet, ka tas vairāk atkarīgs no indivīda psiholoģijas un sava darba uztveres, mazāk no paša darba rakstura."

"Jā, es saprotu, kādos apstākļos tas atbilst patiesībai," teica Dalailama. "Proti, budistu mūkiem mācekļiem studijas ir paredzētas augstākam mērķim — atbrīvotībai, taču dažiem šī motivācija nav pietiekama. Tas var būt saistīts ar apkārtējo vidi. Varbūt viņiem nav neviena, kas dotu padomu, palīdzētu uztvert plašāku skatījumu un galējo mērķi. Tādēļ, ja sociālais darbinieks ir pareizi apmācīts un pareizas motivācijas attīstīšanai jau no paša sākuma ir pievērsta pienācīga uzmanība, viņš ir spējīgāks darbu uztvert kā aicinājumu."

"Nu, acīmredzot, ja kāda nodarbošanās ir līdzīga sociālajam darbam vai citai profesijai, kas saistīta ar palīdzēšanu ļaudīm, šim darbam pastāv lielākas iespējas kļūt par "aicinājumu", jo tas tiešā veidā palīdz citiem cilvēkiem, dara sabiedrību labāku. Šobrīd es vienkārši izsaku dažas idejas, mēģinot padarīt situāciju skaidrāku, taču es vēlētos zināt, kādas ir jūsu domas par to, ka darba augstākā motivācija vai mērķis ir sasniegt pilnību — tam obligāti nav jābūt sabiedrībai vai citiem palīdzību sniedzošam jeb šādā nozīmē augstākam mērķim, tas ir cits augstākā mērķa veids: strādāt tāpēc, ka ir vēlme patiesi sasniegt izcilību jebkurā jomā, kurā darbojas. Šādi cilvēki ar savu darbu vēlas attīstīt personīgo potenciālu līdz augstākajai pakāpei. Tādējādi fokuss ir vērsts uz to, lai gūtu dziļu apmierinātību tikai no tā, ka savu darbu veic labi. Vai jūs uzskatāt, ka tas var būt "augstākais mērķis", un vai jūs to ievietotu "aicinājuma" kategorijā?"

"Man liekas, ka arī to iespējams ietvert "aicinājuma" kategorijā," Dalailama atbildēja, taču balsī bija jaušama nepārliecinātība. "Runājot vispārīgi, šķiet, vislabāk ir tad, ja augstākais mērķis vai jēga darbam paredz zināmu palīdzību citiem cilvēkiem. Taču ļaudis ir ļoti dažādi, tiem ir dažādi uzskati, intereses un noslieces. Manuprāt, visnotaļ iespējams, ka dažiem cilvēkiem augstākais mērķis vienkārši ir cenšanās sasniegt izcilību darbā un darīt to radoši. Šai gadījumā fokuss ir vērsts uz kreatīvo procesu un darba augstāko kvalitāti pašu par sevi. Un, pēc manām domām, tas var pārvērst darba tikai kā naudas pelnīšanas vai karjeras uztveri aicinājumā. Taču jābūt arī pareizajai motivācijai — darba veikšanā nedrīkst izpausties spēcīga sāncensība un skaudība. Tas ir būtiski.

Piemēram, es domāju, ka agrāk bija un arī tagad ir daudzi zinātnieki, kuriem eksperimentēt liek tikai viņu zinātniskā ziņkāre un spēcīgās intereses viņu specialitātes jomā, lai tikai uzzinātu, ko viņi var atklāt. Un, manuprāt, šie cilvēki savu darbu var uztvert kā aicinājumu. Un, veicot eksperimentus, bieži šie zinātnieki veic jaunus atklājumus, kas nes labumu citiem, pat ja tas nebija viņu īstais nolūks."

"Tas, man liekas, ir labs piemērs," es piezīmēju.

"Protams, dažkārt ari šeit slēpjas briesmas," viņš turpināja. "Piemēram, zinātnieki ir iesaistījušies masu iznīcināšanas ieroču radīšanā. Pārsvarā jūsējie, amerikāņu!" viņš smējās. "Un ari viņi, manuprāt, savu darbu uzlūkoja kā aicinājumu radīt ieročus, lai iznīcinātu ienaidniekus, un prātā viņiem bija pasargāt savējos. Taču jums ir arī tādi līderi kā Hitlers, kas atklājumus pielieto aplamiem nolūkiem."

Es turpināju: "Nu, kā jau teicu, ir noteiktas profesijas, kurās ir potenciāli vieglāk darbam pieiet ar "aicinājuma" attieksmi. Tādās jomās kā sociālais darbs, medicīna, ari reliģijas skolotājiem vai augstskolu pasniedzējiem. Tamlīdzīgās jomās. Tomēr mēs pieminējām domu, ka daudziem miljoniem cilvēku nav iespējas vai intereses būt lieliem zinātniekiem vai sociālajiem darbiniekiem, skolotājiem vai veselības aprūpes darbiniekiem. Tiem ir darbs, kurā nav tik acīmredzams mērķis palīdzēt citiem, un tad ir grūtāk uztvert savu darbu kā aicinājumu. Piemēram, ir daudzas nodarbošanās, kurās vienīgā interese ir nopelnīt naudu — baņķieriem, akciju mākleriem un tā tālāk — vai būt ieinteresētam augšupejā, statusā vai varā — korporāciju vadītājiem, juristiem un citu profesiju pārstāvjiem."

"Jā, tā ir tiesa," Dalailama atbildēja, "taču, kā jau minēju, pasaulē ir daudz dažadu cilvēku, un ir dažādas pieejas, kā atrast augstāku mērķi un jēgu darbam, kas tad arī liek uztvert šo nodarbošanos kā "aicinājumu", par ko tu runā. Tā, piemēram, cilvēkam var būt garlaicīgs darbs, taču viņš uztur savu ģimeni, bērnus vai vecākus gados. Līdz ar to augstākais mērķis šim cilvēkam ir palīdzēt un uzturēt ģimeni, un, kad darbs sāk apnikt vai radīt neapmierinātību, viņš var apzināti pārdomāt to, ka viņš ģimenei nodrošina laimi un komfortu, var vizualizēt katru ģimenes locekli un atgādināt sev, ka šis darbs viņam nodrošina iztiku un pajumti, un tas, manuprāt, var spēcināt strādājošo. Tad ir vienalga, vai darbs patīk vai nepatīk, jo tam ir mērķis. Taču mēs jau pieminējām, ka, ja darbu uztver tikai kā savas pe|ņas avotu un cita mērķa tam nav, tad tas, manuprāt, kļūst apnicīgs; rodas vēlme pēc cita darba."

"Tomēr pasaulē, protams, ir miljoniem vientuļu cilvēku, kam nav ģimenes, par ko rūpēties," es bildu. "Kā jūs domājat, vai viņiem ir iespēja attīstīt augstāku motivāciju, ko darba apstākļos sev atgādināt?"

"Tā nav problēma," nevilcinoties atbildēja Dalailama. "Ir ļoti daudz ieviržu, lai atklātu šo augstāko mērķi, plašāko sava darba labumu."

"Vai jūs varat sniegt kādu piemēru?"

Dalailama norādīja uz magnetofonu uz kafijas galdiņa mums priekšā.

"Tagad paskaties uz šo aparātu. Man liekas, ka tā ražošanā pielikuši roku vismaz pāris tūkstošu cilvēku. Tātad katrs no viņiem ir devis ieguldījumu, lai mēs ar tā palīdzību uzrakstītu šo grāmatu, kas varbūt palīdzēs citiem cilvēkiem. Tieši tāpat ir tūkstošiem cilvēku, kas ražo pārtiku, ko ēdam, drēbes, ko nēsājam. Pats strādnieks pie konveijera var tieši nesaskatīt sava darba labumu, taču, mazliet paana- lizējot, var aptvert šā darba netiešo labumu citiem, būt par to lepnam un rast derīguma apziņu. Visi pasaules strādājošie sniedz laimi citiem, kaut arī varbūt to neredz. Es domāju, ka bieži tad, ja cilvēks strādā milzīgā kompānijā, viņa darbs, 110 virspuses raugoties, liekas nemanāms: rodas iespaids, ka pašam strādājošajam nav tiešas ietekmes uz lielu kompāniju. Taču, ja papētām dziļāk, varam saprast, ka mūsu darbs netieši iespaido daudzus cilvēkus, kurus pat nekad neesam redzējuši. Manuprāt, šādā veidā ar savu darbu mēs varam sniegt citiem labumu.

Citi, piemēram, darbojas valdībā un tādējādi kā augstākajam mērķim strādā savai valstij. Piemēram, 20. gadsimta 50. gados bija daudz ķīniešu, ieskaitot kareivjus, kas svēti ticēja, ka strādā citu labad, vismaz partijas labumam, kas arī nozīmēja cilvēku labad. Viņiem bija nelokāma pārliecība par savu mērķi, un viņi tā labā pat upurēja dzīvību. Un viņus neinteresēja personiskie labumi. Tieši tāpat arī klosteros ir daudz mūku, kuri izvēlas kā eremīti dzīvot nošķirtībā kalnos, dabiskos apstākļos un lielās grūtībās. Viņiem ir izvēle palikt klosteros un dzīvot ērtāk un vieglāk. Taču tāpēc, ka viņu prātos ir daudz augstāks mērķis, tāpēc, ka viņu galamērķis ir sasniegt atbrīvotību, lai labāk varētu kalpot visām dzīvām būtnēm, viņi vēlas saskarties ar tūlītējām grūtībām. Manuprāt, šie cilvēki no sava darba gūst noteiktu garīgu apmierinātību."

Ieslīgstot pārdomās, Dalailama iemalkoja tēju. "Vienmēr savam darbam var atrast kādu augstāku mērķi. Protams, ir cilvēki, kuriem īpašā finansiālā stāvokļa dēļ nevajag strādāt. Tādos apstākļos viņi var baudīt savu brīvību un privilēģijas, tā ir katra paša darīšana. Taču tiem, kam jāstrādā, lai izdzīvotu, svarīgi ir saprast, ka pirmām kārtām viņi ir sabiedrības daļa. Viņi dzīvo cilvēku sabiedrībā un ir tās locekļi. Vēl viņiem būtu jāapzinās, ka strādājot viņi sabiedrībā spēlē zināmu laba pilsoņa, produktīva sabiedrības locekļa lomu. Un šādā kārtā viņi var apzināties, ka netieši sniedz devumu visai sabiedrībai. Tātad, ja domās ar tādu ievirzi, šie ļaudis sapratīs, ka tam, ko viņi dara, ir vēl arī cits mērķis bez tā, ka viņi sev nodrošina līdzekļus iztikai. Ar to vien jau pietiek, lai gūtu mērķa, aicinājuma apziņu. Apstiprinājumu šai idejai var rast, vienkārši sev pajautājot: Vai ir kāda alternatīva? Vienkārši slaistīties? Tad pastāv risks nonākt kaitīgu ieradumu varā, tādu kā, piemēram, sākt lietot narkotikas, iesaistīties noziedzīgos grupējumos vai veikt sabiedrībai destruktīvas darbības. Tādā veidā ne vien netiek dots labums sabiedrībai, kurā dzīvojat, bet arī tiek iedragāta pašas sabiedrības, kuras daļa esat, stabilitāte. Ja cilvēki paturēs prātā šīs domas, viņi saredzēs augstāku mērķi savam darbam."

Dalailama atkal apklusa un iesmējās. "Man liekas, ka tas ir mazliet paradoksāli. Mēs spriežam par šīm lietām, kuras beigās parādīsies grāmatā, un es, kā šķiet, dodu padomus Amerikas pilsoņiem, taču tas, vai tibetieši, manis paša tauta, pievērsīs šīm lietām uzmanību, paliek atklāts jautājums. Ne vienmēr viņi man klausa!"

"Nu, varbūt mūsu grāmatu var pārtulkot tibetiešu valodā," es atjokoju.

Katram no mums piemīt spējas attīstīt lielāku apmierinātību ar savu darbu — transformējot to aicinājumā. Un, par laimi, mums nevajag pārtraukt savu bagāžas iznēsātāja vai hipotēku māklera darbu un pievienoties Miera spēku korpusam. Nav svarīgi, kāds ir mūsu darbs, mazliet papūloties, mēs tam varam atrast lielāku jēgu. Dr. Emija Vžesņevska, kas nopietni pētījusi strādājošo apmierinātību ar darbu, atzinusi, ka arī "cilvēki mazkvalificētos darbos var pārveidot attieksmi pret savu darbu, kultivējot tādus paradumus un attiecības, kas darbam piešķir lielāku jēgu".

Pastāv neskaitāmi veidi, kā ikviens cilvēks var padarīt darbu nozīmīgāku. Viena sieviete, kura strādā lielas korporācijas kancelejā, aprakstīja, kā viņa to panāk:

"Katru dienu es izraugos vienu cilvēku, kuram, pēc izskata spriežot, ir pagadījusies sviestmaizes diena, un cenšos viņu uzmundrināt, apjautāties, vai varu viņam kā palīdzēt, reizēm tikai pasmaidu un pa- pliķēju pa muguru. Protams, ne vienmēr tas palīdz — dažkārt palīdz, dažkārt ne. Taču tas noteikti palīdz man. To izdarīt nav grūti, taču, ticiet man, tas uzlabo omu. Tas ļauj man ar prieku gaidīt katru nākamo darbadienu."

"Ko nozīmē sviestmaizes diena?"

"Tā ir diena, kad jau no pamošanās brīža viss iet pilnīgi šķērsām. Visu rītu, lai ko arī darītu, un kā punkts uz "i" pusdienās tava sviestmaize ar zemesriekstu sviestu izkrīt no rokām uz grīdas — taisni ar sviestu uz leju."

Protams, iedomāties lielāku mērķi vai jēgu savam darbam, atrast citu attieksmi un perspektīvu ne vienmēr ir vienkārši. Ne vienmēr mūsu pūļu nozīmīgums ir acīmredzams. Tādēļ vajadzētu sākt ar mazāku mērogu, apzinot pozitīvo efektu, ko atstājam mūsu tuvākajā apkārtnē. Un, kad beidzot atklāsim, ka spējam ietekmēt arī lielākas lietas, mēs to varēsim pastāvīgi atgādināt sev, it sevišķi tad, kad darbs kļūs apnicīgs, nomācošs, kad kļūst grūti sevi disciplinēt.

Kāda mana draudzene, kura strādā par galveno redaktori lielā izdevniecībā, bez jebkādas sociologu, vadības psihologu vai ekspertu, tādu kā, piemēram, I)r. Vžesņevska, palīdzības, nejauši izgudroja personisko stratēģiju, kā darbā mainīt savu attieksmi — metodi, ko viņa efektīvi lietoja daudzus gadus un kura perfekti ilustrē, ka ikviens no mums var pārvērst savu darbu aicinājumā.

"Darbā es bieži nonāku līdz punktam, kad jūtu, ka vairs nespēju to izturēt," viņa skaidroja. "Nezinu, kas ir šis "tas", taču katrs pienākums liekas kā nepanesama nasta, katrs jautājums kā viltīgs traucējums, katra tikšanās kā manas dzīves kvalitātes apdalīšana. Šādos brīžos es jūtu, ka labāk atrasties jebkur citur, tikai ne darbā. Kaut vai braukt pārblīvēta, smacīgā metro pa tuneli bez gaisa kondicionētājiem. Ja es fokusējos uz darbu kā karjeru — kā uz ko tādu, kas liek man izskatīties vai justies labāk, — tad iepriekš teiktais ir neizbēgams rezultāts. Esmu sapratusi: ja laimes izjuta balstās uz ko ārēju, vienmēr ir jāviļas. Darbs man nevar likt justies labāk, tas ir manis pašas ziņā. Tādēļ, kad jūtos slikti, es necenšos atgaiņāt šīs emocijas ar ko globālu, iegalvojot sev: "Viss kārtībā, mana darba rezultāts palīdz cilvēkiem." Jo tas tāpat nelīdz. Jāsāk ar ko mazu. Jāsāk ar aizkaitinājumu, ko jūtu, kad man jāatbild uz piekasīgiem kolēģu jautājumiem. Man šis vai tas cilvēks jāpieņem kā tāds, kuram arī ir darāms savs darbs un kura vajadzības ir vismaz tikpat svarigas, ja ne vēl svarīgākas, kā manējās. Tā es gūstu zināmu apmierinātibu no fakta, ka, pateicoties savam darbam, es spēju izkliedēt kāda cita apjukumu. Pēc tam es varu ķerties pie darba, kas ir pa rokai, teiksim, uzrakstīt mārketinga memorandu, lai pozicionētu kādu grāmatu. Tad es domāju par tūkstošiem eksemplāru, kas parādīsies grāmatnīcās visā pasaulē, un par cilvēkiem, kuri tajās ieies, nopirks un izlasīs šo grāmatu, gūs palīdzību, iedos to vēl kādam, kuram tā palīdzēs. Tad arī es redzu, ka mana darba mērķis ir patiesi palīdzēt atvieglot ciešanas. Taču šādu apziņu nav viegli saglabāt. Laiku pa laikam es ieslīgstu "izvirdumos". Visu laiku man jānodarbojas ar prāta treniņa vingrinājumiem. Un piekasīgums darbā ir zīme, ka man ir atkal un atkal jāvingrinās, līdz kādu dienu šī apziņa nāk dabiski, spontāni, un tad rediģējot es jūtu milzigu prieku, kas rodas pats no sevis."

6. nodaļa

PAŠIZPRATNE

Vairākas dienas Dalailama bija aizņemts ar citiem pienākumiem un darīšanām, tādēļ, kad atsākām diskusiju, es ļoti vēlējos turpināt ar to, pie kā palikām. "Pagājušoreiz mēs runājām, cik būtisks faktors, attīstot apmierinātību darbā, ir attieksme, un apspriedām veidus, kā mēs varam mainīt attieksmi vai skatījumu, lai darbu uztvertu kā aicinājumu. Taču jūs pieminējāt vēl vienu būtisku faktoru — pašapziņu un pašizpratni."

"Taisnība," modri teica Dalailama.

Atšķirībā no lielākās daļas mūsu tikšanās reižu, kuras notika vēlā pēcpusdienā, šodien mēs satikāmies no rīta. Lai gan pats es neesmu "rītaputns", ar viņu man patika tikties šais agrajās stundās, jo viņš allaž izskatījās možs, spirgts un labā garastāvoklī. Šis rīts nebija izņēmums, un viņš izrādīja tikpat lielu vēlmi atsākt diskusiju, kā es.

"Vai jūs varat paskaidrot plašāk, it īpaši to, kā pašizpratne attiecas uz mūsu darbu?"

"O, jā. Es uzskatu, ka pašizpratne cilvēkam var ļoti palīdzēt. Piemēram, ja cilvēkam ir ļoti augsta kvalifikācija, taču slikts darbs, viņam ir pamatots iemesls sūdzēties un meklēt labāku darbavietu. Tā tam jābūt. Viņam ir zināšanas, lai izvirzītos, un viņam ir jāizvirzās. Tomēr gadās arī pretēji — cilvēks ir neapmierināts ar esošo darbu un vēlas labāku un vairāk naudas, taču viņa spējas un kvalifikācija var būt nepietiekamas. Šai gadījumā viņam ir nepareizs priekšstats par sevi, viņam nepiemīt precīza pašizpratne. Tā vietā, lai mainītu attieksmi, kļūtu apmierināts ar esošo darbu, saprotot, ka tas atbilst viņa zināšanu līmenim, viņš sāk vainot citus, pieprasīt labāku darbu, un viņa darbs kļūst tikai un vienīgi par neapmierinātības, nevis piepildījuma avotu."

"Interesanti, ka jūs sākāt runāt par pašapziņas jautājumu," es komentēju, "jo, lasot literatūru par apmierinātības avotiem darbā — kādēļ vieni ir, bet citi nav laimīgi, — es atklāju, ka daži pētnieki runā par to pašu, ko jūs pieminējāt: pašizpratne un pašapziņa kā galvenie principi lielākas apmierinātības sasniegšanai darbā. Vai jūs varētu mazliet izvērst to, ko jūs domājāt ar pašapziņu un pašizpratni, ne tikai: "O, man ir atbilstošas iemaņas šim darbam," bet plašākā nozīmē — ko ietver pašapziņa un pašizpratne?"

Dalailama sāka skaidrot sīkāk: "Runājot par pašapziņu un pašizpratni, pastāv daudzas pakāpes. Budisma psiholoģijā liels uzsvars tiek likts uz sevis apzināšanās svarīgumu, spējot objektīvi novērtēt realitāti. Iemesls tam ir ciešā saikne starp to, kā mēs redzam sevi un kā uztveram pārējos un pasauli. Lieki teikt, ka tas, kā redzam sevi, ietekmē to, kā reaģējam uz faktisko situāciju. Pašā pamatā cilvēkam ir iedzimta sevis apziņa, "es" apziņa, kuru mēs uztveram kā pastāvīgu, dabiski nemainīgu būtību, kas ir neatkarīga, nošķirta no citiem un pasaules. Tomēr rodas jautājums, vai šī sevis apziņa, šis "es", pie kā mēs tik stingri turamies, tiešām eksistē tā, kā mēs to uztveram. Kāda ir patības īstā pamatdaba? Kāds ir patības sākotnējais pamats? Budistu domāšanā šis jautājums kļūst būtisks, jo mēs uzskatām, ka ticība vienotam, stingram un nemainīgam "es" ir sakne visām dvēseles ciešanām, tam destruktīvajam garīgajam stāvoklim, kas kavē laimes izjūtu. Ar spriestspējas, loģikas un rūpīgas analīzes palīdzību meklējot patības sākotnējo dabu, mēs atskārstam, ka patība eksistē citādi, nekā mēs iedomājamies tās eksistenci. Starp šķitumu un īstenību ir atšķirība. Taču iedziļināšanās patibas un realitātes sākotnējā dabā ir budisma teorijas un prakses īstā viela. Tā saistās ar to, kas budistu valodā tiek apzīmēts ar tukšumu vai nepatību. Taču šis jautājums ir nošķirams no pašizpratnes tai nozīmē, kuru mēs apspriežam šeit. Šeit mēs pirmām kārtām skaram pašizpratni tās vispārpieņemtajā nozīmē. Tātad mēs nerunājam par nonākšanu līdz izpratnei par mūsu patības sākotnējo dabu."

"Labi, teiksim, kāds grib pilnveidot pašizpratni un nostiprināt pašapziņu šai vispārpieņemtajā, ikdienišķajā līmeni. Ar ko būtu jāsāk?" es jautāju.

"Runājot par darbu vai nodarbošanos," Dalailama uzvedināja, "tad, ja ļaudis vēlas pilnveidot izpratni par savu zināšanu vai tehnisko iemaņu līmeni attiecīgā profesijas jomā, viņiem vajadzētu no brīva prāta veikt testu, kas to palīdzētu noskaidrot. Manuprāt, tas palielinātu izpratni par savām spējām, vismaz tehnisko iemaņu, prasmju vai objektīvi izmērāmo zināšanu līmenī.

Taču tad, ja runājam par pašapziņas vai dziļākas izpratnes līmeņa pilnveidošanu, galvenā nepieciešamība ir realitātē balstīts uzskats par sevi. Šai gadījumā mērķis ir neizkropļots, objektīvs viedoklis par sevi, precīzs savu spēju un rakstura īpašību novērtējums."

Es brīdi apdomāju dzirdēto. Atkal mani pārsteidza tas, cik Dalailamas uzskatiem, budista vieduma un saprātīguma amalgamai, ir tuvas paralēles ar Rietumu zinātnes atklājumiem. "Ziniet, jūsu teiktais man atgādina dažas izplatītas laimes pētnieku un ekspertu teorijas. Viens no tiem, Mārtiņš Selidžmens (Martin Seligtnan), detalizēti runā par pašizpratnes uzlabošanu, identificējot, viņa vārdiem sakot, "iezīmīgās spējas" — iedzimti labās īpašības un raksturlīnijas, unikālās tikumu pazīmes, kas piemīt katram 110 mums. Īstenībā viņš un viņa kolēģi ir izstrādājuši anketas paraugu jeb testu, lai, to aizpildot, cilvēkiem palīdzētu saskatīt savas iezīmīgās spējas. Viņš, kompilējot šos testus, veica detalizētu analīzi: identificēja sešus galvenos cilvēku tikumus, tādus kā, piemēram, gudrība, drosme un mīlestība, un pēc tam viņš šos sešus tikumus sadalīja divdesmit četrās "iezīmīgajās spējās'l Piemēram, drosme sastāv no drošsirdības, neatlaidības un viengabalainības. Lai vai kā, šis pētnieks apgalvo, ka laimīgāks darbā var kļūt, atrodot šīs iezīmīgās spējas un apzināti cenšoties darbā tās izmantot — ja iespējams, ik dienas. Viņš iesaka izvēlēties darbu, kurā vislabāk varētu likt lietā šīs spējas. Taču gadījumā, ja tas neizdodas, viņš iesaka esošo darbu iekārtot tā, lai varētu izmantot šīs spējas, cik vien bieži iespējams."

Es turpināju: "Iepriekš mēs runājām, ka cilvēki darbā jūtas laimīgāki, ja darbs viņiem ir aicinājums. Mēs spriedām, ka viens no veidiem, kā to attīstīt, ir pārveidot attieksmi un mēģināt rast darbam augstāku mērķi vai jēgu. Pēc Selidžmena domām, pastāv vēl viens veids, kā transformēt darbu aicinājumā — identificēt un likt lietā iezīmīgās spējas. Zināmā mērā tas attiecas uz pašizpratnes ideju, par kuru jūs runājāt. Vismaz tās vispārpieņemtajā nozīmē.

Runājot par iezīmīgo spēju izmantošanu darbā, jūs, manuprāt, tam esat labs piemērs. Es atminos, ka pagātnē esam runājuši par jūsu tibetiešu līdera lomu un jūsu gūtajiem panākumiem tajā. Un kādā no diskusijām jūs pieminējāt atšķirību starp jūsu un trīspadsmitā Dalailamas vadības stilu. Piemēram to, ka trīspadsmitais Dalailama bija stingrāks, pat bargs. Jūsu stils, būdams atšķirīgs, šībrīža apstākļos labāk kalpo tagadējām tibetiešu vajadzībām. Un jūs identificējāt atšķirīgās raksturlīnijas — viena ir nepiespiestība, bet otra — taisnīgums. Jūs apzinājāties, kādas ir jūsu spējas un kā tās varētu izmantot jūsu tibetiešu līdera darba vajadzībām — vismaz vienam no jūsu darbiem. Tas sakrīt ar ideju par to, ka precīzi jāzina savas spējas un tad tās jālieto darbā. Vai tas ir saprotami?"

"Es nezinu… Es prātoju, vai tās jāsauc par stilu vai spējām — manas angļu valodas zināšanas dažkārt ir ierobežotas. Tomēr domāju, ka tādas lietas kā taisnīgums un nepiespiestība vienkārši ir rakstura īpašības. Nezinu, varbūt tās var saukt par spējām. Bet vai tas nav tā, ka tad, ja rakstura īpašības labi saskan ar apstākļiem un ir derīgas, tās kļūst par spējām?"

"Domāju, arī tā to var teikt."

"Jo manā izpratnē spējas ir tādas lietas kā godīgums, patiesums

paSizpratne

un pazemība. Tomēr īsti nezinu, vai saprotu tavu definīciju. Piemēram, man ir spēcīga, skaļa balss. Tā ir viena no man raksturīgajām īpašībām," viņš smējās. "Un es lasu lekcijas. Vai tādā gadījumā tās ir spējas?"

"Nu, es nedomāju, ka skaļa balss automātiski ir jāuzskata par spējām, bet tikai tad, kad jāsaka runa un nav mikrofona," es pajokoju.

"Tā tiešām ir, tas ir droši," viņš piekrita, balsij aizvien vēl skanot jautri. "Mans brālis nesen devās brīvdienās un uzturējās vietā, kur blakusistabā ļaudis ar skaļām balsīm neļāva viņam gulēt visu nakti." Atceroties viņa smiekli pieņēmās. "Un man kādu laiku bija šoferis, kurš šķaudīja tik skaļi, ka varēja dzirdēt no mājas otra gala. Un tomēr — paskaidro man sīkāk šo ideju par spējām. Ko var uzskatīt par spējām?"

"Nu, godīgi sakot, es neatceros visas tās īpašības Selidžmena detalizētajā sarakstā; taču, piemēram, skaļa balss nebūt vēl nenozīmē spējas, toties prasmi sarunāties skaidri un efektīvi gan var uzskatīt par spējām. Vai cits piemērs," es piebildu, kad viņš joprojām vēl locījās no smiekliem, atceroties savu šķaudošo šoferi, "es esmu ievērojis, ka jums vienmēr piemīt lieliska humora izjūta un jūs to efektīvi lietojat, kontaktējoties ar citiem visdažādākajos apstākļos. Es domāju, ka to var uzskatīt par spējām."

"Bet tā," viņš teica, "liekas gluži dabiska lieta, īpašība, kas vienkārši ir. Tā nāk pavisam dabiski. Apzināti es humora izjūtu neizmantoju. Tomēr šī ideja par spējām man ir neskaidra."

"Labi, mēs runājam par pašizpratni. Un šobrīd mēs spriežam par dabiski pozitīvo īpašību un talantu identificēšanu un to, kā pēc tam tās var izmantot darbā. Un īstenībā, tiklīdz šīs īpašības apzinām, mēs pat varam censties tās vairot, attīstīt. Un šādā kārtā cilvēks var vērst darbu aicinājumā. Tad darbs sniegs lielāku piepildījumu un apmierinātību. Piemēram, iepriekš jūs pieminējāt, ka mācība, ko pasniedzāt Dienvidindijā, bija sarežģīts darbs. Es vēlētos uzzināt, vai jūs, vadot šīs lekcijas, likāt lietā noteiktas rakstura īpašības vai talantus un vai, šos talantus izmantojot, guvāt lielāku gandarījumu."

"Es saprotu," viņš teica. "Jā, apskatot šādi, es domāju, ka man piemīt viena īpaša spēja — mans domāšanas veids. Manuprāt, es spēju lieliski lasīt budistu tekstus un aptvert būtību tam, kas pausts grāmatā, un labi to rezumēt. Šķiet, ka daļēji tas saistīts ar spēju materiālu uztvert plašākā kontekstā un galvenokārt ar manu tieksmi attiecināt materiālu uz paša dzīvi, radīt tam saikni ar mani un manu pieredzi, emocijām. Es, pat lasot ļoti filosofiskus tekstus un akadēmiskus darbus par tādu jēdzienu kā tukšuma koncepcija, radu saikni starp grāmatās izlasīto un manu personisko pieredzi. Es nesadalu savu dzivi akadēmiskās nodarbēs un personiskajā pieredzē — tās ir savstarpēji saistītas. Līdz ar to materiāls un tā pasniegšanas veids nav sauss un akadēmisks, bet gan dzīvīgs, vitāls. Tas kļūst par kaut ko personisku, attiecināmu uz manis paša iekšējo pieredzi. Vai šo tu domāji?"'

Piepeši tapa skaidrs, kādēļ viņam bija grūtības ar koncepciju, par kuru mēs runājām. Mēs diskutējām par personisko spēju identificēšanu un to apzinātu izmantošanu darbā kā līdzekli, lai radītu lielāku apmierinātību, lai transformētu darbu aicinājumā — taču viņa personiskā dzīve, šķiet, jau tik pilnīgi ir saplūdusi ar profesionālo dzīvi, ka starp tām nav pilnīgi nekādas atšķirības. Tādēļ viņam nevajag atrast nekādu stratēģiju, lai darbā kļūtu laimīgāks — galu galā viņš apgalvoja: "Es nedaru neko", viņš nevienu no savām aktivitātēm pasaulē neuztver kā darbu; šīs aktivitātes ir viņa kā cilvēka turpinājums.

To aptvēris, es teicu: "Jā. Liekas, ka tās ir spējas." Vairs nebija vajadzības turpināt šo jautājumu.

Tobijs būs piemērs tam, kā darbu, identificējot un izmantojot tajā personiskās spējas, var vērst aicinājumā, kā ar kreativitāti un piepūli mēs savas spējas varam ieviest darbā, palielinot apmierinātību ar to. Tobijs nesen absolvēja universitāti un, būdams priecīgs, ka saņēmis grādu grāmatvedībā, sāka strādāt kādā no lielajām grāmatvedības firmām. Viņš izjuta tādu gandarījumu par paveikto, kādu nekad iepriekš nebija piedzīvojis, un ar satraukumu, pēc tam kad gadiem kā students bija sities par minimālo samaksu gadījuma darbos, atklāja tos labumus, ko sniedz stabila, pieklājīga alga. Tomēr sākotnējā pacilātība drīz pagaisa, un jau pēc sešiem mēnešiem viņš teica: "Darbs sāka mani garlaikot. Taču es nevarēju pateikt, tieši kādēļ tas man vairs nepatika kā agrāk. Darbs bija tas pats, priekšnieks arī, taču kaut kāda iemesla pēc es sāku just neskaidru neapmierinātību ar darbu. Tomēr kopumā man tas joprojām patika, un es negribēju mainīt nodarbošanos. Lai tur kā, es nodomāju, man jāatrod kaut kas ārpus darba darāms, lai nejustos garlaikots. Man likās, ka vēlos darīt ko radošu, jo darbā savu kreativitāti pilnībā nevarēju izpaust…"

"Jā," es iestarpināju, "radoša grāmatvedība noveda Enron un WorldCom nepatikšanās."

Tobijs ieķiķinājās un turpināja: "Vārdu sakot, es nolēmu vakara kursos apgūt Photoshop, datorgrafikas programmu. Man tas patika. Tieši tad, kad beidzu kursus, man darbā bija jāgatavo ziņojums, un es nolēmu tajā iekļaut stilīgas krāsu diagrammas un citas grafikas. Tas tiešām izskatījās lieliski, un man tas patika. Sagadījās, ka viena no kolēģēm redzēja manu ziņojumu un palūdza, lai arī viņas atskaitei uztaisu tādas pašas. Viņa to parādīja citiem, un drīz ari pārējie nāca pie manis lūgt, lai es grafiski noformētu arī viņu ziņojumus. Beidzot mans priekšnieks ievēroja to un uzaicināja mani uz savu kabinetu. Es nobijos, ka būs nepatikšanas, jo es tērēju laiku, darot ko citu, nevis rēķinot, kas bija mans tiešais pienākums. Taču priekšnieks teica, ka viņam patīkot šie ziņojumi un tie uzlabojot prezentāciju kvalitāti. Viņš pamainīja mana darba aprakstu, ietverot tajā arī šīs datorgrafikas. Mans darbs joprojām ir cipari, kas man arī patīk, taču jaunie pienākumi ir mazliet uzlabojuši un padarījuši interesantāku manu ikdienu. Es atkal sāku ar prieku iet uz darbu."

Mēs runājām par pašizpratnes svarīgumu," es turpināju, "un to, kā mēs, pilnveidojot savu personisko īpašību un spēju apzināšanos, varam izkopt pašizpratni. Taču jūs arī ieminējāties par pašizpratnes dziļāku līmeni — ka var apgūt pilnīgāku ainu par to, kas esi. Vai varat paskaidrot, ko jūs ar to domājāt?" ,

"Jā," atbildēja Dalailama, "kā jau teicu, svarīgs ir realitātē balstīts uzskats par sevi, neizkropļots savu spēju un rakstura novērtējums. Tas ir svarīgi tāpēc, ka objektīvam viedoklim par sevi ir potenciāli mazākas iespējas novest pie psiholoģiskām un emocionālām ciešanām. Tāpēc svarīgi sākumā ir identificēt faktorus, kas liedz pilnīgāku pašizpratnes apzināšanos. Viens no faktoriem, iespējams, ir cilvēku muļķība," viņš smējās, "gluži vienkārša ietiepība. Ar to es domāju tādu muļķīgu ietiepību, ar kādu parasti izturas pret otra cilvēka dzīves pieredzi."

"Kādu ietiepību?"

"Piemēram, uzstāt uz savu taisnību, domāt, ka tavs skatījums uz lietām ir vislabākais vai vienīgais iespējamais. Šāda attieksme dažkārt sniedz pašaizsardzību, kaut īstenībā tā aizver durvis uz jebkādu reālu savu personisko kļūmju apzināšanos. Pārmērīgs lepnums, kas bieži noved pie pārspīlētas sevis svarīguma apziņas, arī var būt kavēklis pilnīgākas pašizpratnes iespējamībai. Proti, ja esi augstprātīgs, jums ir mazāk iespēju būt atvērtam citu cilvēku padomiem un kritikai, kas ir izšķiroši pilnīgākas pašizpratnes attīstīšanai. Turklāt uzpūsta pašapziņa noved pie nereālām prasībām pret sevi, kam sekas ir pārlieku liels spiediens uz sevi. Kad šīs prasības netiek piepildītas, kas ari bieži notiek, tas kļūst par pastāvīgas neapmierinātības cēloni."

Es pajautāju: "Kā lai pārvar šo pārspīlēto savu spēju apziņu?"

"Pirmā nepieciešamība ir cilvēkam no tiesas vēlēties to pārvarēt. Viņš var veltīt laiku pārdomām, kā tā ir veicinājusi paša problēmas un ciešanas. Izpratne par augstprātības postošo ietekmi pastiprinās vēlmi no tās atbrīvoties. Tad nākamais solis būtu vienkārši veltit laiku, lai, iedziļinoties daudzās jomās, kuras cilvēks nepārzina, domātu par lietām un zināšanām, kas viņam trūkst, lai vērotu citus, kuri ir zinošāki. Var ari domāt par citām problēmām, kurām mēs ikviens esam pakļauti. Tas var mazināt mūsu uzpūtiguma un iedomības pakāpi.

Vienlaikus arī pārāk zems savu spēju vērtējums ir traucējošs. Pazemība ir laba īpašība, taču tās var būt par daudz. Tad tā kļūst par zemu pašcieņu, kas gandrīz pilnībā negatīvi iespaidos jebkādu sevis pilnveidošanas izpausmi, jo tāda cilvēka tendence būs automātiski reaģēt uz jebkuru notikumu ar domu: Nē, to es nespēju. Lai šādu sajūtu pārvarētu, jāvelta laiks, lai pāršāvām spējām domātu vienkārši kā cilvēks, aptverot, ka ikvienam no mums piemīt apbrīnojama cilvēciskā inteliģence, ko varam izmantot, lai paveiktu daudz dažādu lietu. Protams, daži cilvēki nav garīgi tik attīstīti un nespēj savu inteliģenci izmantot vienādi labi, taču tas jau ir cits jautājums.

Papildus tam es pieminētu ari satrauktu prāta stāvokli kā kavēkli pilnīgākai pašizpratnei. Tā kā pašizpratnei jāpiemīt noteiktai spējai koncentrēties uz savām spējām un rakstura īpašībām, pastāvīgi satraukts prāts liedz iegrimt jebkādā nopietnā pašrefleksijā."

"Labi, vai jūs uzskatāt, ka tādiem gadījumiem var līdzēt relaksācijas tehnikas vingrinājumi vai tās noteiktās absorbējošās vai analītiskās meditācijas metodes, par kurām jūs esat runājis? Protams, ņemot vērā," man kā psihiatram bija jāpiebilst, "ka apstākļi, kas rada satraukumu, nav medicīniskas dabas."

"Neapšaubāmi," viņš apņēmīgi teica. "Lai vai kā, pilnīgāka sevis apzināšanās un pašizpratne nozīmē objektīvāku realitātes uztveri. Realitātes pretstats ir projicēt uz sevis tādas īpašības, kādu nav, piedēvēt sev rakstura iezīmes, kas ir pretējas īstenībā esošajām. Piemēram, kad jums piemīt tādi izkropļoti uzskati par sevi, kas rodas no pārmērīga lepnuma vai augstprātības, jums šo prāta stāvokļu dēļ piemīt pārspīlēta savu īpašību un spēju apjauta. Jūsu uzskats par paša spējām tālu pārsniedz jūsu patieso varēšanu. Savukārt tad, kad piemīt zema pašcieņa, jūs noniecināt savas īstenās īpašības un spējas. Tas noved pie ticības zaudēšanas sev. Tātad pārmērības — kā pārspīlējuma, tā noniecināšanas ziņā — ir vienādi destruktīvas. Apgūt pilnīgāku paš- izpratni var, tiekot galā ar šiem traucēkļiem un pastāvīgi vingrinot savu raksturu, savas īpašības un spējas. Tas ir ceļš, kā kļūt pašapzinīgākam."

Viņš apklusa, tad piebilda: "Taču tas, ko es iesaku, nav nekas jauns, vai ne?"

"Kādā ziņā jauns?" ,

"Man šīs lietas šķiet vienkārši loģiskas, ja kāds izmanto veselo saprātu, tad visas šīs atbildes nāk pašas."

"Tā varētu būt," es atzinu, "taču dažkārt šķiet, ka mūsu sabiedrībā trūkst veselā saprāta. Cilvēki vienmēr var domāt vēl saprātīgāk."

"Tam es īsti nepiekrītu," viņš teica, "jo, manuprāt, lai progresētu, lai kaut ko paveiktu, ir nepieciešams veselais saprāts. Bez veselā saprāta neko lielu nevar paveikt. Un Amerikā, manuprāt, cilvēki ir paveikuši daudzas lielas lietas. Tātad tur, es uzskatu, veselais saprāts pastāv."

"Nu, šai ziņā, man šķiet, jums taisnība. Tomēr — ne vienmēr cilvēki izmanto laiku, lai apstātos un vienkārši pārdomātu, atminētos par veselo saprātu. Un turklāt, ja cilvēkam par šo veselo saprātu saka māte vai uz nerviem krītošs tēvocis, viņš sliecas to ignorēt, taču tad, ja šie vārdi nāk no jums, cilvēki var tiem piegriezt vērību."

Dalailama sirsnīgi smējās. "Jo es esmu Dalailama? Zini, Hauard, mēs nupat runājām par pārspīlēšanu, un šobrīd, manuprāt, tu pārspīlē!

Lai vai kā, es domāju, ka pašvērtējums — ar rūpīgu novērošanu attīstīts precīzs un reālistisks uzskats par sevi — palīdz labāk izprast sevi. Un domāju, ka pašizpratne, runājot par apmierinātību darbā, ir izšķirošs faktors. Tam pat var būt citi labvēlīgi blakusefekti."

"Kādi?" es jautāju.

"Piemēram," viņš teica, "vai var teikt, ka viena no problēmām, ko cilvēki piedzīvo darbā, ir slikti justies un negatīvi reaģēt, kad citi viņus kritizē? Vai arī, ja tā nav tieši kritika, tad vismaz viņu apmierinātības vai vērtības izjūta darbā pārāk lielā mērā ir atkarīga no citu uzslavām, un viņi kļūst nedroši, ja negūst pietiekami daudz atzinības?"

"Noteikti."

las bija visas pasaules strādājošo raksturojums. Pētījums, kuru vadīja International Survey Research, atklāja, ka divas no trim galvenajām Lielbritānijas strādājošo prioritātēm ir atzinības gūšana par sava darba izpildi un viņiem parādītā cieņa.

"Protams," Dalailama turpināja, "pašizpratne, reālistisks uzskats par savām spējām neiespaido to, kādā pakāpē cilvēku kritizē, bet var ietekmēt viņa reakciju uz kritiku. Tas ir tāpēc, ka šis reālistiskais uzskats sniedz noteiktu pašpaļāvību, noteiktu iekšējo spēku. Cilvēks zina savas patiesās spējas un arī to robežas. Un tādēļ viņu mazāk ietekmē citu cilvēku teiktais. Tādēļ, ja viņu kritizē un kritizē pamatoti, viņš to var uztvert vieglāk un izmantot kā iespēju apgūt ko jaunu par sevi. Ja viņu nepamatoti vaino, tad viņš nereaģē tik asi, jo dziļi iekšienē zina, ka tā nav taisnība, viņš sevi pazīst. Ja cilvēks paļaujas uz to, ka pazīst savas iekšējās īpašības, savas iemaņas un zināšanas, tad viņam nevajag tik ļoti balstīties uz citu uzslavām, lai stiprinātu gandarījuma sajūtu par paveikto."

Dalailama nobeidza, paskaidrojot: "Ja atzīstat pašizpratnes ārkārtīgo vērtību, tad, pat ja izmēģināt kādu noteiktu nodarbi vai jaunu darbu un ciešat neveiksmi, mazinās vilšanās izjūtas, jo šo pieredzi varat uzlūkot kā līdzekli pašizpratnes vairošanai, kā ceļu uz to, lai labāk uzzinātu, kādas ir jūsu spējas vai iemaņas vai kādas tās nav — uz to pat var raudzīties kā uz samaksātu naudu par pašnovērtējuma eksāmenu. Un, protams, pašizpratne samazinās neveiksmes iespējamību jau pašā sākumā, jo jūs neuzņemsities lietas, par kurām būsit neziņā, darbu, kas būs ārpus jūsu spējām. Tātad — jo tuvāk esat realitātei, jo mazāk piedzīvosit vilšanos. Tā izzudīs."

Dalailama pareizi norādīja uz pašizpratnes svarīgumu kā būtisku faktoru laimes izjūtai darbā. Tomēr viņa pašizpratnes koncepcijā ir kas vairāk nekā tikai zināšanas par īpašām spējām vai talantiem. Viņaprāt, pašizpratnei nepieciešami godīgums un drosme komplektā ar sevis pārbaudīšanu — tā ietver precīzu sevis novērtējumu, lai īstenību saredzētu skaidri, bez pārspīlējuma vai izkropļojuma.

Precīza pašnovērtējuma labums ir acīm redzams. 2002. gada pētījumā, kuru vadīja filosofijas un jurisprudences doktors Berijs Goldmens (Barry Goldman), menedžmenta un politikas zinātnes profesors Arizonas univesitātē, cilvēkiem ar spēcīgu pašidentitātes izjūtu bija ne tikai lielāka apmierinātība ar darbu, bet arī augstāks, personiskās labsajūtas un vispārējās dzīves apmierinātības līmenis. Goldmena un viņa kolēģu pētījums personības identitāti definēja kā "cilvēka psiholoģisko stāvokli, kas atspoguļo tādas zināšanas par sevi un tādu stabili nemainīgu personiskās vērtības un spēju izjūtu, lai saglabātu savus spriedumus citu opozīcijas priekšā". Tādējādi labākas zināšanas par sevi tika saistītas ar paļāvību uz personisko spriestspēju, kas prasa, lai cilvēku mazāk ietekmē citu nepamatotā kritika un lai viņš mazāk paļaujas uz citu uzslavām, sagādājot sev pašvērtības izjūtu. Tālāk pētnieki atklāja, ka bez lielākas apmierinātības ar darbu un dzīvi tie, kam ir spēcīga identitātes izjūta, pat var gūt citus labumus, piemēram, retāk strīdēties ar laulāto draugu.

Kā acīmredzams ir labums, ko sniedz pašizpratne, tā arī izkropļotas pašapjēgsmes destruktīvās sekas ir acīmredzamas. Negatīvais izkropļotas pašapjēgsmes iznākums ir skaidri redzams, apskatot mūsu un apkārtējo dzīves. Man pašam, piemēram, šis destruktīvās sekas pagātnē bieži vien parādījās ne tikai psihoterapeita praksē bet ari personiskajā dzīvē, draugu un paziņu lokā. Zema pašcieņa un savu spēju nenovērtēšana var paralizēt, apspiežot personisko iniciatīvu un atturot cilvēku no jaunu iespēju meklēšanas. Galu galā tas var kavēt realizēt visu potenciālu, traucējot sasniegt mērķus.

Uzpūsts paštēls var būt tikpat postošs, tāpēc ka indivīds pastāvīgi ir nesaskaņā ar pasauli, kas atsakās viņu redzēt tādu, kādu viņš redz pats sevi — kā universa centru, kā neatzītu ģēniju starp plānprātiņiem. Tomēr daudzējādā ziņā vieglāk ir pārvarēt zemu pašcieņu nekā uzpūstu paštēlu. Tiem, kam ir zema pašcieņa, raksturīga tendence vainot sevi it visā, tā viņi vismaz atzīst, ka viņiem ir problēma, kuru vajag atrisināt. Viņi labprāt meklē palīdzību pie profesionāļiem, lai uzveiktu savu zemo pašcieņu vai ar to saistītus traucējumus, piemēram, depresiju, kura arī dažkārt nāk līdzi. Spektra otrā galā esošiem, kuriem ir pārspīlēti rožains viedoklis par savām dotībām un talantiem, piemīt tendence savās problēmās vainot visu pasauli. Viņi taču ir perfekti, tādēļ vainīgi ir citi. Viņi bieži atsakās atzīt, ka to augstprātība un pārākuma apziņa atgrūž citus, un brīnās, ka viņiem ir tikai daži tuvi draugi. Šie ļautiņi, kaut arī viņu faktiskie panākumi ir viduvēji, negūstot tūlītēju atzinību, ko uzskata par likumsakarīgu un pelnītu, ātri atmet iesākto un atsakās sekot saviem mērķiem.

Kā lai cilvēks, kad atzīst iedomības destruktīvo dabu, to atšķir no veselīgas pašpaļāvības? Vienā 110 agrākajām sarunām, kas noveda pie mūsu pirmās grāmatas "Laimes māksla. Dzīves rokasgrāmata", es reiz Dalailamam pajautāju, kā lai cilvēks nosaka, vai viņš ir iedomīgs vai tikai pašpaļāvīgs. Viņš atbildēja, ka paļāvīgajiem ir stingrs pamats tādiem būt, viņiem ir iemaņas un spējas, lai par to pārliecinātos; savukārt augstprātīgi cilvēki nebalstās uz realitāti — viņiem nav stingra pamata savam uzpūstajam viedoklim par sevi. Atzīdams, ka ir grūti atšķirt pašpaļāvību no augstprātības, Dalailama beigās paraustīja plecus, pasmējās un pajokoja: "Varbūt cilvēkam jādodas uz tiesu, lai noskaidrotu, vai viņa gadījumā runa ir par augstprātību vai pašpaļāvību!" Tomēr bridi vēlāk viņš nomierinājās un piebilda, ka dažkārt to iespējams noteikt tikai retrospektīvi, palūkojoties uz rīcības rezultātiem — vai tie nesuši pašam vai citiem labu vai sliktu.

Pirmais solis, uzveicot aroganci un uzpūstu paštēlu, ir apzināt, kādu ļaunumu tie sagādā, un tam dažreiz nepieciešams analizēt mūsu attieksmes un rīcības iznākumu. Šī retrospektīvā pieeja nemainīs mūsu pagātnes kļūdu rezultātus, taču tā mūs motivēs izvērtēt attieksmi, pietuvinās precīzākai sevis izpratnei, radīs labākas zināšanas par sevi un tādējādi pozitīvi iespaidos mūsu nākotni.

Freds kalpos kā piemērs uzpūsta paštēla postošajai ietekmei. Es viņu satiku pirms kāda laika, kad viņš klausījās manu sarunu ar vietējo rakstnieku grupu. Pēc sarunas Freds, slaids, pieklājīga izskata cilvēks starp četrdesmit un piecdesmit gadiem, jautājot padomu, apturēja mani, kad jau devos prom. Viņš ar profesorisku izteiksmi un augstprātīgām manierēm stādījās priekšā kā manas draudzenes draugs. Sākumā viņš nosauca savu akadēmisko diplomu, kas tiešām bija iespaidīgs. Viņš kā jauns, izcils students droši vien tika uzskatīts par augstskolas cerību, kad deviņpadsmit gadu vecumā absolvēja prestižu universitāti ar vidējo atzīmi "4". Lai gan līdz šim savā dzīvē viņam nebija izdevies pilnībā īstenot visu agrāko potenciālu, tomēr viņš steigšus norādīja, ka jūtoties spējīgs uz grandioziem panākumiem literatūrā. Paskaidrojis, ka viņam ir iecerēta vienreizēja grāmata, kuras pamatā būtu viņa diplomdarba pētījums, viņš strauji un bez ceremonijām no sava portfeļa izvilka milzīgu kaudzi nesašūtu papīra lapu, paziņojot, ka tā ir daļa materiāla, ko viņš plānojot ietvert grāmatā.

Pāris minūtēs viņš bija ne tikai palūdzis man izlasīt un recenzēt sarakstīto, bet arī to, lai es kaut kā palīdzot viņam atrast aģentu vai izdevēju. Es paskaidroju, ka labprāt viņam palīdzētu, taču tieši šobrīd esmu pārāk aizņemts, lai piekristu lūgumam. Turklāt, es turpināju, ir taču daudz angļu literatūras profesoru un profesionālu redaktoru, daudz zinošāku par mani, lai recenzētu viņa darbu. Nelikdamies mierā, viņš turpināja uzstāt, un es, tā kā viņš bija manas draudzenes draugs, negribīgi piekritu kādu stundu ar viņu pasēdēt un dot kādu padomu.

Mēs izgājām ārā, apsēdāmies uz sola, un es sāku lasīt pirmās divdesmit lappuses no kaudzes, lai gūtu priekšstatu par viņa darbu. Saturs ir ļoti labs, es nodomāju, izskalot materiālu, taču pat manai netrenētajai acij tas likās vēl ne tuvu tik gatavs, lai iesniegtu izdevējam. Tad es viņam detalizēti izskaidroju grāmatas publicēšanas procesu, sniedzot precīzus norādījumus, kā uzrakstīt formālu grāmatas piedāvājumu, kas ir pirmais solis. Nosaucu arī pāris aģentu vārdus, kurus zināju, un īsu sarakstu ar brošūrām, kurās aprakstīts publicēšanās process.

Sarunas beigās es vēl viņu nedaudz iedrošināju, taču uzsvēru, cik svarīga ir neatlaidība — atslēga uz panākumiem, manā uztverē. Es izklāstīju, kā man vedas ar "Laimes mākslu", 110 kuras vairāku gadu laikā atteicies ducis aģentu un izdevēju, un izpaudu, cik ļoti grūti autoram ir pirmoreiz publicēties. Kad jau otrā stunda gāja uz beigām, es beidzot lūdzu mani atvainot, ar bezrūpīgu mājienu uzmundrinoši izsaukdamies: "Galvenais — nepadoties!", kad steidzos prom.

Taču ar to vien tas nebeidzās. Vairāku turpmāko nedēļu laikā viņš, ar kaut kādu aizbildinājumu no manas draudzenes uzzinājis numuru, vairākas reizes zvanīja nepiemērotā laikā, iesaistot mani ilgās sarunās par viņa idejām grāmatai. Pēc četrām vai piecām šādām diskusijām es viņam beidzot visai noteikti liku saprast, ka vēlu viņam visu to labāko, taču man šobrīd ir daudzas citas saistības, kas liedz tērēt laiku, palīdzot viņam ar grāmatu. Es vēlreiz atkārtoju viņam tos pašus ieteikumus, sniedzot vēl precīzākus norādījumus par kārtību, kā rakstīt formālu grāmatas piedāvājumu, kā atrast aģentu, un nosaucu vēl vairākas grāmatas par šo tēmu. Pēc tam es par viņu vairs neko nedzirdēju.

Pēc pāris mēnešiem es satiku savu draudzeni, kura pazina Fredu. Es apjautājos par Fredu un viņa panākumiem ar grāmatu. Mana draudzene tūlīt atvainojās, sakot, ka viņa jau gadiem šo cilvēku pazīstot un viņš ne reizi vien jau sagādājis raizes ar to, ka izmantojis viņas vārdu, lai ar kādu iepazītos, bet pēc tam nekavējoties lūdzis kaut kādu atbalstu, it kā tas būtu pašsaprotami. Draudzene brīdināja, ka viņš nešauboties izmantos manu vārdu kā līdzekli, lai iepazītos ar aģentiem, kurus viņam esmu nosaucis. Viņa paziņoja, ka nesen Fredu esot redzējusi, un pastāstīja jaunumus. Viņš savu lietu uz laiku esot atlicis. Šis kungs tiešām bija piezvanījis manis ieteiktajiem aģentiem, kā ari vienam otram citam. Izmantojot citu vārdus, viņš bija ticis līdz aģentiem, un katrs no viņiem, kā jau varēja gaidīt, bija lūdzis, lai viņš atsūta formālu grāmatas piedāvājumu. Tomēr līdz pat šim brīdim viņš to nebija izdarījis.

Būdams pārsteigts, es jautāju, kādēļ viņš nepaklausīja, zinot, ka pat piedabūt aģentu apskatīties piedāvājumu mūsdienu konkurences pilnajā izdevējdarbības industrijā ir panākums. Tad viņa man izstāstīja, ka Freds esot sajutis pārāk maz sajūsmas no aģentu puses, ka tiem, pēc Freda domām, bija jāizlemj, balstoties uz viņa aprakstu pa tālruni, — ir viņi ieinteresēti viņu pārstāvēt vai nav. Pēc tam, viņa stāstīja, Freds bija teicis, ka grāmatas rakstīšana vai pat tikai formāla grāmatas piedāvājuma sagatavošana prasa daudz laika un pūļu. Viņš nevēloties tērēt laiku un lieki pūlēties, ja nav nekādas skaidrības par rezultātu, — viņš domājot, ka iepriekš esot jāparaksta kontrakts un jāsaņem krietns avanss, lai veltītu šai lietai vairāk laika. ,

Lieki teikt, ka Freds ir klasisks piemērs tam, kā pārspilēta pār- liecinātiba par savu talantu, spējām un iemaņām kaitē sasniegt mērķus. Taču tas, vai sasniegt mērķus kavē pārvērtētas vai nenovērtētas spējas vai iemaņas, ir vienalga, toties nav šaubu, ka, jo lielāka būs pašizpratne un pašapziņa un jo vairāk pašapjausma atbildīs realitātei, jo laimīgāki mēs būsim gan darbā, gan mājās.

7.nodaļa

DARBS UN IDENTITĀTE

Pastāv tikai dažas lietas, kas ir tikpat postošas indivīdam kā darba zaudēšana. Pētījumā, kurš ir visplašākais, kāds jebkad noticis, tika aptaujāti 169 776 dažādu nāciju cilvēki, un politologs Ronalds Inglhārts (Ronald Inglehart) atklāja, ka bezdarbs ir viens no nedaudzajiem faktoriem, kas ievērojami pazemina apmierinātību ar dzīvi.

"Ir skaidri pierādīts, ka bezdarbs ir saistīts ar nelairnīguma izjūtu," vienu pēcpusdienu es sāku sarunu ar Dalailamu. "Tā ir milzīga problēma visā pasaulē, un es labprāt uzzinātu jūsu domas par šo jautājumu."

"Zini, pirmoreiz par to, ka bezdarbs atstāj tādu iespaidu uz cilvēkiem un ģimenēm, es uzzināju, kad tuvāk iepazinos ar Rietumu sabiedrību. Es, kad to dzirdēju, biju nedaudz pārsteigts, jo iepriekš par to neko nezināju. Tibetiešu valodā pat nav vārda, kas apzīmē bezdarbu." "Kā tā?" es ar zināmu pārsteigumu jautāju. "Nu, piemēram, Rietumos, runājot par darbu vai nodarbošanos, mēs parasti domājam par ierasto darbu no deviņiem līdz pieciem, kas ir tik izplatīts Rietumu valstīs. Šāds priekšstats tradicionālajai tibetiešu sabiedrībai ir pilnīgi svešs. Protams, es nerunāju par tiem modernajiem tibetiešiem, kuri dzīvo Rietumos un urbānā vidē. Taču klasiskajā tibe- tiešu sabiedrībā cilvēki lielākoties nodarbojas ar zemkopību, lopkopību un tirdzniecību. Ideja par noteiktām darba stundām tur vienkārši neeksistē. Rietumos ekonomiskie apstākļi un sabiedrības struktūra nosaka, ka šī kārtība ir neatņemama darba koncepcijas sastāvdaļa.

Tibetiešiem, vismaz tradicionāli, ekonomiskie apstākļi nenosaka, ka ikdienas darbalaiks no deviņiem līdz pieciem ir ļoti nozīmīga dzīves sastāvdaļa. Tā ir Tibetā, turklāt vienalga, vai esi zemkopis, nomads vai tirgotājs. Tur pastāv sezonas darbs. Tā kā viņi ir pieraduši pie šāda modeļa, tas liekas dabiski. Nu, ja palūkosies uz cilvēkiem, kas dzīvo šeit, Makleodgangā [7] , tad daudziem no viņiem tagad pieder uzņēmumi, un viņi nodarbojas ar tradicionālo sezonas tirdzniecību Indijas pilsētās. Sezonas laikā viņiem ir daudz darba, bet, kad sezona beidzas, viņi atgriežas, un tad viņiem nav, ko darīt. Patiesību sakot, savulaik es ieteicu viņiem, kad nav sezonas, izdomāt sev kādu citu nodarbošanos, piemēram, pamēģināt vilnas vai kokvilnas tīrīšanu vai ko citu. Taču viņi nepieņēma šo ideju, un manam priekšlikumam nebija atbalsta.

Domājot viņš izklaidīgi paberzēja zodu. "Protams, modernajai sabiedrībai un vēl jo vairāk industrializētām nācijām bezdarba jautājums ir ļoti sarežģīts." Viņš nopūtās. "Vieglu atbilžu nav. Es nezinu. Pastāv tikai viena iespēja — jāmēģina tikt galā un ļoti jācenšas atrast jaunu darbu. Cita risinājuma nav.

Tomēr arī šajā jautājumā nozīmīgu lomu spēlē indivīda pamatat- tieksme, tā ļoti ietekmē cilvēka reakciju. Ja mums nav kontroles pār situāciju, tad pār attieksmi gan mums ir zināma kontrole. Tādēļ pirmais, kas mums jāatzīst — nenoteiktībai un pārmaiņām ir ļoti būtiska vieta modernajā ekonomikā, it īpaši attiecībā uz darbu. Tā ir nopietna problēma, bet mums tā jāpieņem. Garantiju nav, ka šodienas darbs būs arī rīt. Ja mēs to saprotam jau iepriekš, tad tas, darbu zaudējot, var mainīt mūsu reakciju. Tad atlaišana mūs tik ļoti nepārsteigs. Mēs sapratīsim, ka darba zaudēšanu izsaukuši daudzi faktori, ka tas ir daudzu iemeslu un apstākļu rezultāts. Daudzos gadījumos mēs arī sapratīsim, ka tas var sakņoties globālās ekonomikas likstās. Tādējādi mēs nekļūsim pārāk nomākti, uzņemot to personiski, vai arī nerau- dzīsimies pēc kāda, ko vainot mūsu problēmās. Tas vien jau var palīdzēt mazināt garīgo satraukumu. Protams, šai gadījumā mēs runājam par bezdarbu kādu plašāku iemeslu dēļ vai atlaišanu, kas nav saistīta ar individuālu nekompetenci.

Cilvēki var ļoti dažādi reaģēt uz pārmaiņu grūtībām. Svarīgākais ir apzināties šo faktu un mēģināt atrast vislabāko veidu, kā nekavējoties tikt galā ar pašu problēmu. Piemēram, ja darbs ir nepieciešams kā līdzeklis iztikai un jūs zaudējat darbu, tad jāpieliek visas pūles, meklējot jaunu darbu iztikas nodrošināšanai. Taču reaģēt var divējādi. Vienā gadījumā — cilvēks var justies izsists no sliedēm un iekšēji paralizēts, domājot: Vairs nav nekādu cerību, es esmu zaudējis darbu, ko lai tagad daru?Otrā — cilvēks uz to var lūkoties kā uz iespēju ko mainīt. Kā uz izaicinājumu. Šis ir daudz pozitīvāks, daudz aktīvāks veids, kā tikt galā ar problēmu. Protams, viegli tas nav.

Pastāv arī citas metodes, kas var līdzēt vismaz mazināt raizes par iziešanu no situācijas, lai cilvēks varētu izmantot visu savu enerģiju, meklējot jaunu darbu. Budistiem ir noteikti domāšanas veidi un apsvērumi, kas palīdz — kā piemēru var minēt ticību karinai un tam, ka jāuzņemas pilnīga atbildība pār savu karmu. Tomēr šī garīgā attieksme neatstāj tikpat kā nekādu iespaidu uz fizisku situācijas atrisināšanu, tā tikai atvieglo darba zaudēšanas un citus psiholoģiskos triecienus. Protams, citu reliģiju ticīgie var rast mierinājumu savā ticībā.

Blakus tam man jāpiemin, ka, runājot par karmu vai citām koncepcijām, pastāv bīstamība nesaprast šo koncepciju būtību. Tas ir tāpēc, ka dažkārt cilvēki, kam ir tikai daļēja izpratne par karmu, kļūst ļoti fatāli noskaņoti. Viņu izpratne par karmu ir tāda: lai notiktu kas notikdams, tam tāpat jānotiek, it kā cilvēks tur neko nevar darīt, it kā viņam nebūtu nekādas teikšanas savā dzīvē. Taču šī izpratne ir aplama. Ja kādam piemīt šī fatālistiskā karmas interpretācija, tad šī reliģiskā koncepcija pilnībā kļūst par to, ko ķiniešu komunisti traktē šādi: reliģija ir instruments ekspluatatoru rokās, jo tie var teikt: "Tu esi pelnījis savas šābriža ciešanas, tā ir tava karina.""

Dalailama pareizi norāda uz potenciālajām briesmām karmas koncepcijas pārprašanas dēļ, es nodomāju. Es bieži esmu manījis viņa aprakstīto fenomenu rietumnieku vidū: noslieci vainot indivīdu viņa paša nelaimēs vai karmu uzlūkot vienkārši kā likteni, kas izsauc rezignācijas un bezcerības izjūtu. Tā ir jūsu pašu vaina, ja zaudējat darbu — droši vien pagātnē esat izdarījis ko sliktu; vai arī: Es zaudēju darbu, taču es tiešām tur neko nevaru darīt— tā ir mana karma.

Šie maldīgie priekšstati rodas no fakta, ka karmas jēdziena pamatā ir cēloņu un seku likums — teorija, ka esošie apstākļi ir kā šīs, tā iepriekšējo dzīvju pagātnes rīcības sekas. Taču daudzi no šiem cilvēkiem neņem vērā karmas aktīvo komponentu. Faktiski pati sanskrita vārda karma sakne nozīmē "rīcība". Un tiklab pagātnes rīcība sekmē esošos apstākļus, kā tagadnes rīcība var mainīt nākotni. Turklāt budistu karmas koncepcija ir daudz niansētāka, nekā to parasti izprot Rietumos. Piemēram, šābriža pieredze ir rezultāts sarežģītai pagātnes fiziskās, verbālās un prāta "rīcības" mijiedarbībai. Ar netikumiskām darbībām var likt pamatu negatīvām sekām, iesēt sēklu nākotnes nelaimēm. Tomēr ar tikumiskām darbībām un tīru motivāciju var arī uzlabot šo seku izpausmes.

Pēc brīdinājuma par aplamu karmas koncepcijas interpretāciju Dalailama atgriezās pie iesāktā jautājuma. "Kad darīšana ir ar šo problēmu jeb reakciju uz darba zaudēšanu vai pat atvaļināšanu, jāapzinās vēl viens cits svarīgs jautājums. Runa ir par paštēlu. Daži cilvēki tik stipri identificējas ar savu darba lomu, viņu pašapjēgsme tik ļoti saplūst ar spēlēto lomu vai nopelnīto naudas daudzumu, ka, zaudējot darbu, viņi gandrīz vai pārstāj eksistēt. Šie cilvēki savā vērtību skalā lielāku uzsvaru liek uz naudu, statusu vai tamlīdzīgām lietām, nevis uz iekšējām vērtībām, labajām cilvēciskajām pamatvērtībām. Tā, piemēram, ar gadiem es esmu iepazinis dažādas indiešu un tibetiešu amatpersonas un guvis iespēju novērot, cik atšķirīgi viņi reaģē uz darba zaudēšanu un it īpaši uz atvaļināšanu. Dažām amatpersonām paš- identitāte balstījās galvenokārt uz viņu stāvokli, un titulu viņi mēdza uztvert kā tādu patvērumu. Daudzos gadījumos viņi mēdza terorizēt padotos un tīksmināties par savu varu un stāvokli, ari ļaunprātīgi izmantot savu statusu.

Savukārt esmu ari iepazinies ar amatpersonām, kuri savu paš- identitāti vairāk balstīja uz cilvēciskām pamatvērtībām un īpašībām, identificējot sevi ar labsirdīgu, godīgu un vienkāršu cilvēku, un līdz ar to pret saviem padotajiem izturējās labi.

Vēlāk es redzēju, kas notiek, kad viņi zaudē darbu. Pirmajai indivīdu kategorijai bieži vien klājās slikti. No viņiem novēršas tie, ar kuriem viņi slikti apgājās, un, tiklīdz vairs nav darba, viņu fiziskais apmērs itin kā sarūk, viņiem zūd sevis apjauta, zūd pašvērtības sajūta. Taču otrie šo pāreju pārvarēja labi. Aizvien vēl viņus ciena citi, viņi ciena sevi, un joprojām viņiem saglabājas pašpaļāvība — un tie, kuri atvaļināti, to uzlūko kā iespēju apgūt jaunas lietas. Uz šo situāciju viņi reaģē ar lielāku entuziasmu. Viņi vēlas izmēģināt lietas, kuras vienmēr domājuši pasākt, bet kurām nekad nav atlicis laika. Tātad atšķirīgi cilvēki ļoti dažādi reaģē uz identiskiem apstākļiem un situācijām."

"Es labi saprotu, par ko jūs runājat," es teicu. "Kad praktizēju individuālo psihiatriju, es bieži saskāros ar pacientiem, kuri bija zaudējuši darbu vai bija atvaļināti — tas var novest pie nopietnas klīniskās depresijas. Es sastapu varenu uzņēmumu direktorus, kuri zaudējuši darbu, un viņi, ja savu identitāti galvenokārt bija balstījuši uz darbu, izskatījās kā staigājoši spoki. Tādēļ," es jautāju, "ja jums būtu viņiem jādod padoms, ko jūs viņiem teiktu, kāds būtu jūsu padoms tiem, kas pārāk spēcīgi identificējas ar savu darbu?"

"Mans padoms!? Viņi bijuši neticami aprobežoti stulbeņi!" viņš smējās. "Man vairs nav ko piebilst, ja vien viņi nevēlas radikāli mainīt attieksmi. Paplašināt savu paštēlu, uzlūkot sevi vispirms kā cilvēku, kas spējīgs uz draudzību, laipnību un tā tālāk, saprast, ka papildus darba lomai pastāv arī citas — tēva vai mātes, bērna, brāļa vai māsas —, ka var pastāvēt arī citas intereses un vaļasprieki. Tas ir gudrs veids, kā izvairīties varbūt ne no pašas darba zaudēšanas problēmas, bet vismaz 110 garīgā satraukuma, kas šādā gadījumā var sekot. Nepieciešama daudz līdzsvarotāka pieeja dzīvei. Tajā pastāv ari kas vairak nekā darbs vai nopelnītās naudas daudzums.

Tādēļ, kad meklējam darbu vai kad tas jau ir, ir svarīgi paturēt prātā, ka cilvēks nav radīts, lai būtu kaut kāds mehānisms, kas radīts tikai ražošanai. Nē. Cilvēka dzīve nav domāta tikai darbam, tāda bija komunistu vīzija — ikviena mērķis ir tikai strādāt valsts labā, bez jebkādas personiskas brīvības, valsts nosaka pat cilvēka atvaļinājuma grafiku un indivīdam visu izplāno. Tā nav pilnvērtīga cilvēka dzīve. Pilnvērtīgai dzīvei individualitāte ir ļoti svarīga, tāpat kā noteikts brīvais laiks — mazliet brīvdienu un ar ģimeni un draugiem pavadīts laiks. Tās ir nepieciešamības pilnīgākam dzīvesveidam. Ja kāds domā tikai par naudu uz citu cilvēcisku vērtību, uz labo cilvēcisko pamatvērtību rēķina… nē, nē, nē!" viņš uzsvērti atkārtoja. "Ja cilvēka dzīve kļūst tikai par līdzekli ražošanai, tad daudzas labas cilvēciskas vērtības un īpašības tiek zaudētas— tad nevarēs tapt par pilnvērtīgu cilvēku.

Tādēļ, ja meklējat darbu un pastāv izvēle, izvēlieties darbu, kas pieļauj zināmu kreativitātes un ar ģimeni pavadīta laika iespējamību. Es domāju: pat ja par to maksā mazāk, labāk ir izvēlēties darbu, kur nav tik augstas prasības, kurš sniedz vairāk brīvības, vairāk laika būt ar ģimeni un darīt citas lietas — lasīt, iesaistīties kultūras pasākumos vai vienkārši atpūsties. Tā, manuprāt, ir vislabāk."

Kā allaž, Dalailama noslēdza uz praktiskas nots. Taču būt praktiskam ne vienmēr ir viegli. Viens otrs varbūt piekritīs, ka ielikt darbā visu identitāti nav tas labākais, taču sekot šim padomam gandrīz vienmēr ir grūti.

Pirms gadiem, kad es vēl praktizēju psihoterapiju, kāds agrāk varens mediju industrijas uzņēmuma direktors ieradās uz ārstēšanās kursu ar pilnu klasiskas depresijas simptomu kompleksu: nogurums, bezmiegs, apetītes trūkums, anhedonija, nomākts garastāvoklis — pilna depresīva cilvēka aina, kurš ir zaudējis jebkādu interesi un kuru nomoka paša mazvērtības un bezcerības izjūtas. Viņš bija ģērbies smalkā uzvalkā un kopumā izskatījās labi, daudz jaunāks par saviem septiņdesmit diviem gadiem, taču neskūtā seja un nekoptais stāvoklis nemaldīgi liecināja par depresiju.

Runājot klusā, monotonā balsī, šis pacients aprakstīja, kā viņš, sākot no pašiem pamatiem, bija radījis ārkārtīgi veiksmīgu mediju korporāciju, no kuras nesen izlēmis šķirties. Pirms dažiem gadiem viņa kompānija tika pārdota milzīgam multinacionālam konglomerātam, un viņš, iegūdams veselu bagātību no pārdošanas, vienlaikus bija prasījis ari atstāt viņu uzņēmuma galvenā vadītāja postenī. Tā arī notika, taču pēc pāris gadiem viņš aizvien vairāk zaudēja ietekmi, jo viņam liedza pieņemt svarīgākos lēmumus. Beidzot mātes kompānija veica pirkumu, kura dēļ viņš jutās "galīgi atstumts", un, juzdams savu statusu un varu aizslīdam, viņš nolēma aiziet.

Šī cilvēka diagnoze bija skaidra un vienkārša, viegli bija identificēt "sociālpsiholoģisko stresa izraisītāju", kas bija aizsācis viņa spēcīgo depresiju: lomas zaudēšana darbā bija trieciens viņa pašidentitātei. Tāpat arī ārstēšanas plāns bija skaidrs: atbalstīt viņu atgūšanās procesā, vienlaikus palīdzot izprast un pieņemt citus viņa dzīves aspektus, kuriem bijusi nozīmīga loma sevis apzināšanās, savas identitātes attīstībā. Saldais ēdiens, es nodomāju, kad biju izdibinājis tālākās viņa gadījuma detaļas. Varēja stiprināt un apstrādāt viņa ārkārtīgi plašos sociālos resursus un daudzas citas viņa dzīves šķautnes. Viņš bija precējies, viņam bija bērni un mazbērni. Mans pacients bija aktīvi iesaistījies daudzās labdarības organizācijās, joprojām būdams ne vienā vien konsultatīvajā padomē, un līdz brīdim, kad depresija piespieda pārtraukt ierastās nodarbes, viņš bija augsti motivēts savai līdzdalībai tajās. Viņš pat bija pieņēmis nepilna laika pasniedzēja vietu prestižā augstskolā.

Tomēr pēc vairākiem seansiem kļuva redzams, ka ar terapeitisko iejaukšanos neklāsies tik viegli, kā es sākumā biju paredzējis. Seansu pēc seansa viņš turpināja nodoties pārdomām un sūdzībām par agrākajiem kolēģiem un bēdīgo darba stāvokli. Viņš turpināja koncentrēties tikai uz savu agrāko amatu, izslēdzot citus dzīves aspektus. Bija acīmredzami, ka nebiju novērtējis to pakāpi, kādā viņa pašiden- titāte bija saistīta ar darbu, kā arī statusu un varu, kas tam nāca līdzi.

Protams, es pārdomāti mēģināju palīdzēt viņam izvērst pašap- jēgsmi un palūkoties uz visām citām dzīves sfērām, lai palīdzētu novērtēt to bagātību un dāvanas, ko dzīve viņam bija sniegusi. Taču šādai pieejai nebija īpašu panākumu. Zāles, ko viņam ieteicu, viņa depresijas simptomus izkliedēja pāris nedējās, un viņa enerģijas līmenis, koncentrēšanās, apetīte un miegs atguva agrāko pakāpi. Taču starp laimes izjūtu un vienkāršu depresijas zudumu ir atšķirība. Visu mūžu savu identitāti piesaistījis darbam, viņš vairs nebija spējīgs no tās atbrīvoties un pievērsties citiem potenciālajiem gandarījuma avotiem dzīvē. Vismaz tai laikposmā, kamēr ar viņu satikos.

Tomēr veiksmīgā kārtā mums visiem joprojām ir cerība, it īpaši, ja mēs jau iepriekš, negaidot līdz karjeras beigām, attīstīsim plašāku apjausmu par to, kas esam. Vienīgais, kas tiek prasīts, ir vēlme, uzmanība un mazliet pūļu, un ikviens no mums ir spējīgs attīstīt stratēģiju, lai izvērstu savu pašidentitāti ārpus darba jomas.

Nesen viena mana draudzene, vārdā Lena, aprakstīja metodi, ko viņa kādu laiku izmantoja, lai pārvarētu bailes no darba zaudēšanas un ar tās palīdzību atsvabinātu savu identitāti no lomas darbā. "Es karjerā nonācu līdz punktam, kurā visa mana dzīve riņķoja tikai ap darbu. Es jutos labi, kad darbā veicās, un slikti, kad neveicās, un mana sociālā dzīve atvirzījās otrajā plānā. Kad es izvirzījos un vairākas reizes tiku paaugstināta, parādījās vairāk sarežģījumu, un, šajā līmenī zaudējot darbu, būtu grūti atrast tam līdzvērtīgu. Man parādījās bezmiegs un neiecietīgs garastāvoklis, jo es biju norūpējusies par karjeras zaudēšanu. Mani pārņēma nemitīgas bažas par to. Es biju apjukusi, un kaut kas bija jādara. Man vajadzēja identitāti "atkabināt" no darba. Tādēļ es pasāku katru dienu rūpīgi uzskaitit, kāda izskatīsies mana dzīve pēc darba zaudēšanas, un justies kā atlaista. Es vizualizēju, kāda būs tikšanās ar bosu, kad mani izmetīs no darba, un apdomāju, kā vēlāk kolēģi pret mani izturēsies (es biju pārliecināta, ka tā, it kā es būtu spitālīgā), vai draugi mani atbalstīs, vai arī aizsviedīs kā vecu lupatu, kad palikšu bez sava augstā statusa.

Es mēdzu domāt par to, kā man klātos cita darba meklējumos un kā būtu, ja man atņemtu darbu un būtu jāatgriežas uzgaidāmajās telpās vai tamlīdzīgi. Es, gadiem to nemitīgi pārdomādama, sāku saprast, ka, ja arī zaudētu statusu un ienākumus, spētu rast sevī spēku, un atslābinājos. Es atcerējos, ka mana loma kā draudzenei, māsai, tantei un jauniešu padomdevējai ir tikpat svarīga. Patiesību sakot, es daudz prātoju par visām citām lietām, kas dzīvi dara vērtīgu. Un, zini, es domāju, ka, pateicoties tam, es darbā kļuvu radošāka," viņa man pastāstīja. "Kopš es vairs nebaidījos zaudēt darbu, es kļuvu runīgāka un nelaidu garām izdevības pamēģināt ko jaunu, un viss tiešām beidzās veiksmīgi."

Lena, protams, nav vienīgā. Daudzus no mums tik ļoti nomoka darba augstās prasības, ka dažkārt ir viegli izlaist no redzesloka to, kas dzīvi dara vērtīgu. Taču nedrīkst aizmirst to, kas ir svarīgs, un mums, tāpat kā Lēnai, vajadzētu nemitīgi sev to atgādināt, pirms savu personību un dzīves jēgu neesam pilnībā ielikuši darbā.

Viens otrs varētu nospriest, ka pēdējais vārds darba drošuma jautājumos pieder mācītiem koledžas profesoriem vai Savienoto Valstu Augstākās tiesas tiesnešiem, taču šie cilvēki, salīdzinot ar Dalailamu, pie sava darba turas mata galā. Ne tikai tāpēc, ka Dalailamam viņa amats ir nodrošināts uz mūžu, bet tāpēc, ka viņam šis pats darbs ir garantēts uz neskaitāmām nākamības dzīvēm. Lūk, tas ir darba drošums.

Tomēr, par spiti viņa godātajai un augsti vērtētajai pasaules garīgās figūras, tibetiešu līdera vai Nobela Miera prēmijas laureāta lomai, 110 daudzām mūsu agrākajām sarunām es zinu, ka visspēcīgāk viņš identificējas ar savu "vienkāršā budistu mūka" lomu. Pamatojoties uz daudzu gadu novērojumiem, esmu nācis pie secinājuma, ka viņš ir neviltoti vienkāršs cilvēks, kurš kaut kādā veidā, ir izvairījies iekrist sava Dalailamas titula vai amata dēļ no ārpuses izliktos slazdos, — ka viņš patiesi sevi uzlūko kā parastu mūku.

Tā kā viņa personiskā identitāte vismaz kaut kādā mērā ir saistīta ar mūka lomu, turklāt mēs diskutējām par jautājumiem, kas attiecas uz darbu un identitāti, man ienāca prāta jautājums: vēlējos zināt, kā viņš reaģētu, ja pēkšņi kaut kādā veidā zaudētu savu mūka "darbu". Protams, jautājums pilnībā bija teorētisks — patiesībā to nebija iespējams pat iedomāties. Taču tobrid jau biju apradis pa brīdim dzirdēt labdabīgos dzēlienus par maniem neiespējamajiem vai muļķīgajiem jautājumiem, tāpēc neatturējos pavaicāt arī šoreiz.

"Ziniet, agrāk mēs jau esam runājuši par personisko identitāti. Jūs minējāt, ka indivīda pašidentitātei var būt daudz līmeņu, bet jūsu gadījumā, neraugoties uz dažādajām lomām, šķiet, ka visvairāk jūs identificējaties ar budistu mūka lomu. Zināmā mērā šī loma liekas būtiskāka jūsu identitātei nekā "Dalailamas" amats. Piemēram, reiz jūs man teicāt, ka pat sapņojot sevi redzat kā mūku…"

Viņš pamāja. "Taisnība."

"Tādā gadījumā, tikai argumenta pēc — vai jūs varat iedomāties situāciju, kad pazaudējat savu mūka darbu? Citiem vārdiem sakot, jūs joprojām veicat ikdienas meditācijas un garīgos vingrinājumus, jums ir vienkāršs dzīvesveids un tā tālāk, taču jūs nedrīkstat ģērbt mūka drānas vai kā mūks piedalīties nevienā rituālā un dzīvot mūku kopienā. Un, teiksim, jums būtu jānopelna iztika, darot ko citu, lai uzturētu sevi. Vai jūs varat iedomāties, ka spētu piemēroties tādiem apstākļiem? Kādu darbu jūs strādātu?"

Apzinoties neiespējamību, ka Dalailama varētu skraidīt apkārt, meklējot jaunu darbu, es sagatavojos pieklājīgām zobgalībām par manu tendenci izgudrot "neatbilstošus", "neiespējamus" vai "muļķīgus" jautājumus. Taču, man par pārsteigumu, viņš šo jautājumu uztvēra ļoti nopietni. Taisnību sakot, viņa sejas izteiksme bija neraksturīgi nopietna (nu labi, gandrīz nopietna), kad viņš domīgi pamāja 1111 atbildēja: "Jā… Nesen lasīju ievērojama tibetiešu budistu skolotāja, kurš dzīvoja deviņpadsmitā gadsimta beigās un divdesmitā gadsimta sākumā, tekstu, un šai tekstā viņš dod padomus saviem mācekļiem. Viņš tiem pauž, cik svarīgi ir saprast, kas ir garīguma patiesā esence. Viņš tos pamāca, ka, zinot budisma mācības patieso esenci, viņi nekad neiegrims ārišķīgās vingrināšanās izpausmēs, piemēram, skaļā mantru skaitīšanā, riņķošanā ap svētlietām, vienaldzībā pret apkārtni un tā tālāk. Protams, tie ir budistu garīgās prakses aspekti, taču nav tās būtība. Budistu prakses būtība ir ar garīgu prāta treniņu radīt iekšēju pārveidi. Es uzskatu, ka pat bez ārišķīgām izpausmēm iespējams piekopt pašu esenci, būtību.

Tad šis autors iedrošina visspējīgākos mācekļus, kuriem ir augsti garīgie ideāli, dzīvot kā eremītiem vientulībā, tālu no cilvēkiem. Viņš plaši citē ļoti iedvesmojošās Milerapa "pieredzes dziesmas". Tās lasot, mani ļoti saviļņoja dažas vārsmas, it īpaši tās, kurās teikts, ka kādam vajag "dzīvot vientuļās vietās, dzīvot askētiski, koncentrēti nododoties meditācijai" un tā tālāk. Šī teksta lasīšana man atgādināja manus jaunības gadus, kad ļoti tiecos un jutu aicinājumu dzīvot kā eremī- tam, dzīvot, kā saka tibetiešu izteikums, "kā ievainotam zvēram, kas devies nošķirtībā".

Protams," Dalailama domigi turpināja, "kaut arī, lasot šīs vārsmas, mani pārņēma ilgas, es tomēr uzreiz aptvēru, ka man tagad jau ir pāri sešdesmit. Pagājis daudz laika. Turklāt Dalailamas tituls uzliek daudzus pienākumus. Un es domāju, ja man būtu bijusi izvēle dzīvot vientulībā, nezinu, vai mācētu pagatavot sev ēdamo, pat uzvārīt vienu tasi tējas." Viņš ieķiķinājās. "Piedevām es apdomāju daudzus praktiskus apsvērumus par drošības jautājumiem — ko es darītu, ja kāds man gribētu nodarīt pāri. Visas šīs lietas man šai dzīves posmā padara grūtāku dzīvošanu kā eremītam."

Dalailama kādu laiku bija pilnīgi mierīgs, iegrimis domās, varbūt, es gan nezinu, viņš apsvēra savu dzīves gājumu. Taču drīz vien viņš atmodās no savas apceres un piemetināja: "Tātad, ja es būtu jaunāks un mana dzīve būtu citāda, tieši to es gribētu darīt. ŠI saruna man atgādināja šīs lietas. Un, atbildot uz tavu jautājumu par alternatīvu darba vai dzīves izvēli, ja mans stāvoklis būtu citāds, vienīgais, kas man nāk prātā, ir dzīvošana ka eremītam. Bez tās citu ideju man nav; citas domas man nekad neparādās."

šis sarunas laikā man bija sajūta, ka Dalailamas stāvoklis un apstākļi ir tik unikāli, ka tikpat kā nekas no tā, ko viņš teica, nevarētu būt piemērots mums, pārējiem. Galu galā, pat neraugoties uz viņu kā vienīgo pasaules Dalailamu, tikai daži no mums ir mūki, un vēl mazāk ir to, kas kā alternatīvu pašreizējai nodarbei izraudzītos eremīta dzīvi. Tomēr vēlāk, prātā atskatoties uz mūsu sarunu, es vairs nebiju tik pārliecināts, ka viņa domas neder mums, pārējiem. Izkristalizējās galvenā ideja: destilēt esenci cilvēka pierastajai lomai vai nodarbei un saistīt viņa identitāti vairāk ar šo esenci nekā ar ārējām stāvokļa dekorācijām. Dalailamam mūka darbs ir garīga prakse. Ārējās šī darba aktivitātes vai pienākumi ietver noteiktus rituālus, priekšlasījumus, noteiktu ģērbšanās vai uzvedības veidu. Esence ietver iekšēju pilnveidošanos. Viņš skaidri pateica: pat ja viņam būtu jāatsakās no ārējām izpausmēm, viņš aizvien justos laimīgs, aizejot vientulībā un turpinot praktizēt pašu esenci.

Varbūt to kaut kā var piemērot pārējiem. Iepriekš Lēnas piemērs ilustrēja, kā cilvēks var rast paņēmienus, lai savu pašapjēgsmi paplašinātu ārpus darba robežām. Tai gadījumā viņa atklāja, ka ļaunāko baiļu piepildīšanās vizualizācija un mentāls to uzskaitījums, kopā ar apzinātām pārdomām par dažādām, ar darbu nesaistītajām lomām viņas dzīvē, ir efektīva stratēģija, lai nošķirtu pašidentitāti no darba.

Taču saistībā ar efektīvas stratēģijas atklāšanu šķiet, ka Dalailama pievienoja citu dimensiju, patiesībā veicot lielu izrāvienu. Zināmā mērā var pieņemt Lēnas tehnikas ideju kā paštēla paplašināšanu ar "ekspansiju uz āru" — kā viņas dzīves ainavas pārlūkošanu, lai uzietu citas lomas ārpus darba. Šīs citas lomas var saistīties ar attiecībām — laulātā, tēva vai mātes, bērna, brāļa, māsas, drauga — vai ar aktivitātēm — vaļasprieki, intereses, sportošana, brīvprātīgā darbs. Savukārt Dalailamas metode ietver identitātes paplašināšanu ar "iekšēju ekspansiju" — iet līdz būtībai, virzīties uz dziļāku, fundamentālu līmeni, atklājot pierastās lomas vai nodarbes esenci. No šāda skat- punkta laulātā, mammas, tēta vai drauga lomas esence ir cilvēciska mīlestība un līdzjušana. Vaļasprieku, tādu kā jaunas valodas vai jaunu recepšu apgūšana, esence varētu būt patika uz mācīšanos. Citu interešu, tādu kā gleznošana vai skulptūru radīšana, esence varētu būt skaistuma izpratne. Sporta nodarbību, tādu kā golfs vai basketbols, esence varētu būt iemaņu trenēšana vai rūpes par labu veselību. Šādā nozīmē darba esence, protams, varētu būt izdzīvošanas nodrošināšana, taču tā var ietvert arī nozīmīga devuma sniegšanu citiem vai visai sabiedrībai.

Liekas pamatoti, ka identitātes balstīšana vairāk uz esenci nekā uz ārējām izpausmēm varētu samazināt iespējamību būt nomāktam kādas pierastas lomas vai darba zaudēšanas dēļ — galu galā esence ir pārvietojama un var tikt pārnesta uz jebkuru aktivitāti, uz jebkurām attiecībām, jebkuru vaļasprieku vai darbu.

Jā, jo vairāk es par to domāju, jo vairāk šķiet, ka tā ir prātīga pieeja, lai novērstu destruktīvās sekas pārāk lielas identitātes daļas saistīšanai ar darbu. Tomēr man nebija pilnībā skaidrs, cik iedarbīga šī metode varētu būt vai cik viegli tā realizējama. Liekas, ka man to būs jāpārdomā vairāk. Varbūt jāpamēģina pašam.

8. nodaļa

PAREIZAIS IZTIKAS VEIDS

nesen es pusdienoju kopā ar draugu, jaunu aktieri. Kā lielākā daļa aktieru, viņš ir nabadzīgs un izmisīgi cīnās par savu pirmo lielo lomu.

"Man tiešām ļoti patīk tēlot," viņš jūsmīgi atzinās. "Protams, ar to es naudu nenopelnu, taču 110 tā es neparko neatteiktos. Tā ir visa mana dzīve."

Neapšaubāmi, mans draugs bija atradis aicinājumu. Veiksminieks. "Kas tev tajā patīk?" es pajautāju.

"Izpaust sevi."

"Ko izpaust?"

"Jebko. Izpaust emocijas — tā ir mana prasme, es varu izmantot visu, ko jebkad esmu piedzīvojis, izjutis, un nekas nevar līdzināties tam, ka stāvi uz skatuves un izpaud to citiem. Tā ir vienreizēja sajūta."

Mūsu saruna man atgādināja jaunību, kad es vēlējos kļūt par mākslinieku. Es četrus gadus, nenožēlojot ne minūti, pavadīju mākslas skolā, beigās ieguvu mākslas grādu universitātē. Tajos gados es kļuvu diezgan prasmīgs gleznotājs un grafiķis, taču galvenokārt mani interesēja konceptuālā māksla. Mans iecienītākais izpausmes veids

bija no atrastiem priekšmetiem, kurus es stundām zāģēju, līmēju, liku kopā, šuvu un metināju, veidot komplicētas montāžas, nemirstīgus skulpturālus šedevrus — vismaz tādi tie bija manā prātā. Man nebija svešs arī plūsmas stāvoklis, es tik ļoti mēdzu iegrimt darbā, ka bieži vien zaudēju laika izjūtu, strādādams līdz vēlai naktij. Kad nebiju aizņemts ar grafiku vai skulptūru radīšanu, es kopā ar saviem domubiedriem māksliniekiem laiku pavadīju kafejnīcās un bāros, kad visi mēs bijām apdulluši no draudzības vai burbona un aurojām dārdošas litānijas par mākslu un dzīvi — katrs no mums meklēja savu unikālo izteiksmes veidu. Un, protams, mūsu neatkārtojami oriģinālos stilus stipri ietekmēja citi mākslinieki, kurus savukārt ietekmēja citi, kurus ietekmēja vēl citi. Mūsu pasaule bija ļoti aprobežota, mūsu darbi bija pilni ar aizplīvurotām atsaucēm uz kultūras banalitātēm vai ar satīru par citu darbiem, vai ar neskaidriem lokālajiem jokiem, taču neapšaubāmi ar apslēptu jēgu — īstenībā tik apslēptu, ka pat mums tā bija nesaprotama.

Vienugad es tiku pamatīgi šokēts, kad viens no maniem darbiem tika izvēlēts izstādei, kuru vērtēja žūrija. Atklāšanas vakarā es, lepns par savu mākslas darbu, stāvot tam blakus, kāroju dzirdēt citu slavinošos vērtējumus, kuriem noteikti bija jāskan.

Kāda slaida, paveca sieviete ar biezām brillēm, pabalējušā katūna kleitā un kurpēs ar plānu zoli, turēdama rokās milzīgu neilona iepirkumu somu, apstājās, lai labu brīdi klusējot apskatītu manu darbu. Viņai bija mazliet apjukusi sejas izteiksme, it kā viņa būtu nomaldījusies ceļā uz bingo un nespētu īsti saprast, kā attapusies šeit.

"Tu esi mākslinieks?" viņa laipni jautāja.

"Jā."

Pamādama uz manu šedevru, viņa teica: "Kas tur ir domāts?"

"Nekas īpašs. Vienkārši uztaisīju."

Es nemeloju. Kā lielākā daļa manu kolēģu mākslinieku, neviens 110 mums nesāka ar sakarīgu vēstījumu, kuru censtos izpaust. Mēs tikai sakopojām attēlus, kas tāda vai citāda iemesla pēc mūsos aizskāra kādu stīgu. Nozīme nāca pēc tam — vērotājs darbam varēja piešķirt jebkuru nozīmi, kādu vien gribēja: spēcīgs komentārs par postmodernu eksistenciālu varonību cīņā ar nerimstošiem mietpilsoņu izbaiļu vaidiem par kodēm. Mūžīgā, radikālā pozitīvā un negatīvā polārlauku mijiedarbība. Tas dzeltenais pikucis uz oranžās pūkainās virsmas tiešām izskatās stilīgi. Kāda starpība? Lielākais, uz ko mākslinieks varēja cerēt, bija gūt kaut kādas emocijas no skatītāja. Tieši kādas — nebija svarīgi: tās varēja būt iedvesma, prieks, smiekli, skumjas, raizes, bailes, riebums vai dusmas. Izvēlies, ko gribi. Tam ir maz nozīmes — lai gan manā laikā visbiežāk trāpījās riebums un dusmas.

Lēdija turpināja: "Vai es varu tev uzdot jautājumu?"

"Protams."

"Nu, man tiešām patīk tā tava… uh… lieta. Es gribēju teikt, tas ir interesanti un vispār…"

Es aizrautīgi klausījos.

"Nepārproti mani," viņa turpināja, "bet es gribu zināt — vai tas kādam ko dod? Es tikai gribu zināt — kāda tam jēga?"

Šis jautājums neradīja milzīgu patiku pret sievieti, pret šādu jautājumu mākslinieks parasti ieņem aizsardzības pozīcijas. Turklāt par šo tēmu es nebiju daudz lauzījis galvu.

"Hmm… nezinu…" es bezpalīdzīgi paraustīju plecus. "Taču man prieks, ka jums patīk," es teicu tā, it kā viņai būtu Ebolas vīruss. Neilgi pēc tam es atteicos no mākslas, lai sāktu karjeru medicīnā.*

Visās mūsu sarunās, vismaz līdz pēdējai tikšanās reizei, mēs galvenokārt koncentrējāmies uz to, lai apskatītu mūsu pamatattieksmi pret darbu, ko jau strādājam. Taču, nonākot līdz jautājumam par darba zaudēšanu vai izvēlēšanos, mēs bijām pārvirzījušies no ārējas uz iekšēju orientāciju — un šodienas sarunā ar Dalailamu es biju spiests šo jautājumu paplašināt, lai palūkotos dziļāk uz darba, ko darām, raksturu un ietekmi uz apkārtējo pasauli.

"Vakar jūs minējāt dažus faktorus, kuri, ja tas iespējams, jāņem vērā, izvēloties darbu. Šodien es gribētu turpināt diskusiju par karjeras izvēlēšanos, par attieksmi pret darbu, kas jāievēro tā specifiskā rakstura dēļ.

Gadsimtiem ilgi cilvēkiem bija maz iespēju izvēlēties darba veidu. Viņi piedzima un pamatā darīja to pašu, ko viņu vecāki,— nodarbojās ar zemkopību, lopkopību vai kļuva par tirgotājiem. Tātad vēsturiski viņi nevarēja daudz izvēlēties, viņi piedzima noteiktā darba vidē. Kaut kādas izmaiņas Eiropā ieviesās apmēram sešpadsmitajā gadsimtā, kad jauni cilvēki pameta savas lauku mājas un devās uz pilsētām. Cilvēkiem pavērās iespēja izvēlēties darbu, un pēdējo piecsimt gadu laikā šīs pārmaiņas ir vērsušās plašumā. Šodien Rietumos ir ārkārtīgi liela darbu dažādība. Protams, daudzviet pasaulē ir miljoni vai pat miljardi cilvēku, kuram aizvien ir ļoti niecīga izvēle, tie ir cilvēki, kuri dzīvo laukos nabadzīgākajās valstīs. Taču industriālajās nācijās un urbānajā vidē pastāv plašs saraksts ar nodarbinātības iespējām.

Tas, ka cilvēki sliecas no dažādiem darbiem izvēlēties to, par kuru visvairāk maksā, pēdējās pāris desmitgadēs ir mainījies, taču aizvien vēl jūtama tāda tendence. Tas ir galvenais apsvērums. Vakardien jūs minējāt dažus citus faktorus, ko var ņemt vērā, izvēloties darbu, — piemēram, ja strādājam vietā, kur varbūt maksā nedaudz mazāk, kur mjums, iespējams, ir vairāk brīvā laika, ko pavadīt ar ģimeni un draugiem. Tādēļ mans jautājums ir tāds: vai domājat, ka ir vēl kādi papildu faktori, kuri būtu jāņem vērā, izraugoties profesiju? Faktori, par kuriem jūs neieminējāties vakar?"

Kādu brīdi malkojis tēju. Dalailama atbildēja: "Ja cilvēkam ir iespēja izvēlēties darbu, tad, vispārīgi runājot, ir labāk, ja viņš izvēlas nodarbošanos, kas labi saskan ar viņam raksturīgām tieksmēm 1111 temperamentu. Tātad šeit nepieciešama pašizpratne, pašapziņa. Taču par to jau mēs iepriekš runājām. Kā jau minēju, cilvēks jutīsies mazāk frus- trēts, būs apmierinātāks savā darbā, ja viņam būs precīzs vērtējums par savām zināšanām, iemaņām un tehniskajām spējām attiecīgajā jomā, lai būtu drošs, ka viņa kvalifikācija ir atbilstoša."

"Jā, tā ir taisnība," es piekritu, "piedevām vēl pastāv arī karjeras konsultanti, kuri cilvēkiem palīdz noskaidrot viņu iedzimtos talantus un darbus, kuros viņiem veiksies vislabāk. Taču es vēlos zināt, vai, no jūsu personīgā vai varbūt budista skatpunkta, ir vēl citi apsvērumi, neskaitot tādas lietas kā alga vai personiskās spējas, kas būtu jāņem vērā, izvēloties darbu, — lai darbā nodrošinātu dziļāku vai ilgstošāku laimes izjūtu?"

"O, jā," viņš nekavējoties atbildēja. "To varbūt būs grūti pielietot visiem, taču vēl viens faktors, kuru būtu vērtīgi apsvērt, ir labums vai ļaunums, kas ceļas no tāda vai citāda darba. Šai gadījumā, 110 budistu skatpunkta, mēs runājam par "pareizā iztikas veida" koncepciju. Budistu pareizā iztikas veida koncepcija nozīmē, ka cilvēks cenšas iesaistīties aktivitātēs, kas nekādi nevar nest ļaunumu citiem — nedz tiešā, nedz netiešā veidā. Aplami iztikas līdzekļi savukārt ir tādi, kas ietver citu ekspluatāciju ar negatīviem motīviem, tādiem kā krapšana vai viltus. Piekopjot aplamu iztikas veidu, cilvēks piesavinās lietas, uz kurām viņam nav nekādu tiesību. Cilvēks atņem lietas citiem. No laja skatpunkta, ja iztikas veids, kuru cilvēks izraudzījies, nenes nedz tieši, nedz netieši kaitīgas sekas citiem, tad to var uzlūkot kā pareizu iztikas veidu. Buda, šķiet, ir uzsvēris, ka, meklējot iztikas līdzekļus, jābūt drošam, ka tas tiek darīts ētiski — nekaitējot citiem, neradot zaudējumus apkārtējiem un nedarot to ar blēdīšanos vai viltu. Viņš, šķiet, vairāk uzmanības pievērsa veidam, kā cilvēks pelna iztiku, nevis cik daudz naudas tas pelna."

"Jūs sakāt, ka svarīgi ir novērtēt iespējamo labumu vai ļaunumu, kas ceļas no darba," es rezumēju, tad piemetināju vēl vienu āķīgu niansi. "Kādu dienu jūs pieminējāt, ka viens līdzeklis, lai vērstu darbu aicinājumā, ir analizēt plašāko darba devumu. Teiksim, cilvēkam sāk apnikt darbs, un viņš nolemj sistemātiski apskatīt savu darbu plašākos kopsakaros. Tā vietā, lai vienkārši sēdētu pie konveijera lentes, visu dienu spiežot pogu, viņš sāk apcerēt to, kādu devumu sabiedrībai sniedz viņa darbs, lai atkal justu entuziasmu strādāt, lai justos labāk. Viņš sāk analizēt, bet tad atskārš, ka viņa darbs ir ļoti postošs apkārtējai videi. Vai, teiksim, šis cilvēks izgatavo detaļas, kas domātas ieročiem. Tiklīdz viņš par to iedomājas, viņš saprot, ka tas nav produktīvi — drīzāk tas daudzējādā ziņā ir destruktīvi. Un turklāt viņam varbūt nav pietiekoši daudz līdzekļu — viņš nevar vienkārši aiziet no darba un pameklēt labāku, jo viņam jāuztur ģimene un viņa specialitātes jomā nav daudzu citu ražotņu. Vai jūs varētu apskatīt šo problēmu no jūsu "pareizā iztikas veida" definīcijas viedokļa?"

Dalailama klusēja, neapzināti braucīdams roku pār skūto galvu, kamēr prātā izvērsa šo dilemmu.

"Jautājums ir ļoti komplicēts. Tajā ir tik daudz faktoru, ka ir sarežģīti apskatīt šo jautājumu ar kādu noteiktu pieeju. No vienas puses, ja darbs ir daļa no ieroču ražošanas, tad, aplūkojot ieroču galveno mērķi, nāksies saprast, ka tie paredzēti iznīcināšanai, nogalināšanai. Taču tai pašā laikā, ja analizē kopējo ainu no visai sabiedrībai labvēlīga viedokļa, ja sabiedrībā kā kopumā nav notikušas kādas fundamentālas pārmaiņas, tad ieroči vajadzīgi sabiedrības aizsardzībai vai pat tie ir nepieciešami nāciju drošībai globālā līmenī. It īpaši tas attiecas uz Ameriku, palūkojoties uz faktu, ka pasaulē pastāv totalitāri, antidemokrātiski režīmi. Es uzskatu, ka tik ilgi, kamēr šīm tautām uzspiests šāds režīms, Amerikai jāsaglabā sava militārā varenība. Taču atkal jau — es nezinu, vai tas ir pieņemami vai nav, ja prezidents izmanto Amerikas militāro varenību, lai likvidētu atsevišķus indivīdus, piemēram, bīstamu totalitāra režīma līderi, es nezinu. Tā ir ļoti sarežģīta problēma.

Taču jautājums ir tāds, kāda ir konkrētā cilvēka attieksme pret šo problēmu, un tas ir ļoti sarežģīti. No vienas puses, jā, ieroču ražošana ir destruktīva; taču, no otras puses, nācijām labklājības un globālas pasaules kā veseluma drošības dēļ ieroči ir vajadzīgi.

Piemēram, Rietumeiropas valstis ražo ieročus, bet lieto tos tikai aizsardzībai un neizmanto ļaunprātīgiem nolūkiem. Un tieši tāds pats piemērs ir Amerikas Savienotās Valstis — lai gan vairs nepastāv draudi no Krievijas, taču tik ilgi, kamēr tādi totalitārie režīmi kā Ķīnā vēl pastāvēs, zināms spēks kā iebiedēšanas līdzeklis ir nepieciešams. Tad vēl ir jautājums, vai šo valstu līderi ar militāro varu, kas ir viņu pārziņā, rīkosies atbildīgi. Visi šie jautājumi ir ļoti sarežģīti. Cilvēkam, kuram parādās morālas bažas par to, ka viņš ir tādas kompānijas vai rūpnīcas darbinieks, paliek atklāts jautājums, vai viņam ir gudri atteikties no šāda darba un vai tas kaut ko ietekmēs. Tas, vai cilvēks aizies no šāda darba vai ne, var daudz neko neietekmēt. Tas ir mazliet līdzīgi gadījumam ar vienu vecu tibetieti Tibetā, kura bija tik ļoti neapmierināta ar Tibetas valdību, ka, kā stāsta, protestējot pāris gadus pie valdības ēkas rādija savu pēcpusi — tam tiešām nebija nekāda praktiska labuma."

"Tātad jūs sakāt, ka būtu pieņemami šiem cilvēkiem turpināt savu darbu, saprotot, ka viņu aiziešana un iztikas zaudēšana ilgtermiņā neko neietekmēs?" es jautāju ar nelielu pārsteiguma intonāciju. Vai viņš aizstāv cilvēkus, kas turpina strādāt morāli šaubīgos darbos?

"Tas ir ļoti strīdīgi, Hauard. Es nevaru pateikt, kas kuram konkrētam cilvēkam būtu jādara. Protams, ļoti daudz kas atkarīgs no paša cilvēka. Dažiem cilvēkiem var būt stiprāki ierobežojumi, kurus uzliek viņu reliģiskā pārliecība. Tas ir ļoti strīdīgi — pat budistam, tādam, kurš neapšaubāmi ir devis noteiktus zvērestus par atturēšanos no kaitīguma. Teiksim, cilvēks ir budists — ir skaidrs, ka viņam ētiski labāk ir saprast tās darbības iespējamo destruktīvismu, kurā viņš piedalās. Tad, lai spertu nākamo soli, kas ir aiziešana no darba, cilvēkam, protams, ja ir skaidrs, ka ar vienkāršu aiziešanu neko neizmainīt, tas viss — aiziešana no darba un ģimenes nostādīšana iztikas grūtībās — ir jāizsver.

Pirmīt mēs runājām par gadījumu, kad cilvēks var izvēlēties darbu un līdz ar to dot priekšroku tādam darbam, kas nedz tieši, nedz netieši nekaitē citiem. Viss kārtībā. Taču šis ir gadījums, kad cilvēkam jau ir darbs, bet vēlāk viņš atskārš, ka darbs netieši kaitē citiem. Šeit jau ir jāizskata katrs atsevišķais gadījums un jāņem vērā visi mainīgie lielumi — kaitējuma raksturs un pakāpe, cilvēka vērtības un tā tālāk. Lūk, šeit parādās individuālās atšķirības."

Es vēlējos arī zināt par kultūras atšķirībām. "Gluži tāpat ka pastāv individuālas atšķirības cilvēku attieksmē pret darbu, vai jūs, pēc savas pieredzes, izjūtat arī kultūras atšķirības? Vai Austrumos un Āzijā attieksme atšķiras 110 attieksmes Rietumos? Vai arī, piemēram, tibe- tieši uzlūko darbu atšķirīgi nekā amerikāņi, eiropieši vai citas kultūras cilvēki?"

"Pirmkārt, es domāju, ka ir bīstami pārlieku vispārināt," Dalailama man atgādināja, "sakot, ka visi austrumnieki ir tādi un rietumnieki citādi, it kā visi cilvēki no viena reģiona būtu vienādi. Taču, par spīti iepriekš teiktajam, tāpat kā pastāv individuālas atšķirības, protams, var eksistēt arī lokālas, nacionālas, reģionālas un kultūras atšķirības cilvēku attieksmē pret darbu. Tas var iespaidot apmierinātību ar darbu. Piemēram, Indijā ir darbs, proti, apkalpošana restorānā, ko uzskata par pazemojošu, un šāda attieksme piemīt arī Indijā dzīvojošajiem tibetiešiem. Es pazīstu dažus valdības birojos strādājušus tibe- tiešus, kuri nekad pat neapsvērtu iespēju šeit strādāt restorānā. Taču, emigrējuši uz Ameriku, viņi ļoti labprāt strādā restorānos pat par trauku mazgātājiem un patiesi jūtas laimīgi. Samulsuši viņi jūtas tikai tad, kad restorānā ienāk citi tibetieši. Tas ir tāpēc, ka Amerikā šo darbu neuzskata par tik pazemojošu, — tas parāda, kā apkārtējā kultūra var iespaidot apmierinātību ar darbu."

"Nu, es neesmu drošs, ka Amerikā nav aizspriedumu pret zināmiem darbiem," es teicu. "Es domāju, ka ari Amerikā ir ar kultūru saistīti aizspriedumi pret zināmiem darba veidiem. Plašos vilcienos — jūs vērtē pēc statusa darbā."

"Taču Indijā ir daudz sliktāk," viņš apgalvoja. "Pret šo darbu tur ir daudz stiprāki aizspriedumi. Un es domāju, ka Amerikas kapitālistiskajā sabiedrībā cilvēku vairāk vērtē pēc naudas daudzuma, ko viņš nopelna, nevis pēc paša darba rakstura. Tādēļ, ja trauku mazgātājs nopelna lielu naudu, to var neuzskatīt par pazemojošu darbu. Nauda ir noteicošais faktors. Indijā un citās valstīs var būt aizspriedumi pret pašu darba raksturu — būt apkalpotājam. Es domāju, ka uzsvars uz brīvību un vienlīdzību Amerikā līdz kaut kādai pakāpei mazina nepatiku pret šādiem darbiem, kamēr vien darbs ir godīgs. Tātad tur cilvēks ir svarīgāks par darbu. Piemēram, es devos tikties ar bijušo prezidentu Dzimi ju Kārteru viņa mājās: kaut arī pie ārdurvīm stāvēja viens sargs, savā būtība Kārters bija ļoti vienkāršs, ikdienišķs, viņš darīja savas mājsaimniecības lietas, gatavoja ēst un tā tālāk. Vai arī, kad Čehijā apmeklēju prezidentu Vāclavu Havelu, — mājās viņš ir ļoti pieticīgs, pats atver durvis. Indijā ir gandrīz neiespējami pat iedomāties, ka bijušais valsts prezidents darītu šādas lietas. Viņiem visu to veiktu apkalpotāji. Ēst gatavošana, tējas vārīšana vai tamlīdzīgas lietas tiktu uzskatītas par pazemojošām augstam Indijas valdības ierēdnim. Lūk, tā ir kultūras noteikta attieksme.

Es domāju, ka pat vienā reģionā, piemēram, Āzijā, pastāv kultūru atšķirības. Japāņu, ķīniešu vai tibetiešu attieksme pret darbu var atšķirties. Mūsdienu Tibetā, piemēram, var redzēt atšķirību starp tibetiešu un ķīniešu attieksmi. Izskatās, ka ķīnieši vairāk domā par naudu, turpretī tibetieši var par pakalpojumu paņemt naudu, bet var arī kā samaksas līdzekli pieņemt čangu [8] vai ko citu. Par piemēru ņemsim ķīniešu un tibetiešu drēbniekus. Abiem jāpelna naudu iztikai, taču var redzēt, ka ķīnietis strādā dienu un nakti, lai nopelnītu naudu, naudu, naudu. Taču tibetiešiem, manuprāt, kopumā nauda nav tik svarīga. Viņi var upurēt naudas pelnīšanu, lai būtu vairāk laika savai ģimenei un tā tālāk. Protams, ķīnietis var kļūt bagāts, bet tibetietis, kaut arī tādēļ var nekļūt bagāts, ne visai dedzīgi ziedos savu ģimenei un citām lietām domāto laiku tam, lai nopelnītu vairāk naudas. Viņu uzskats par dzīvi vairāk sakņojas vispārējā apmierinātībā.

Labi, ka tu ierunājies par kultūru atšķirībām, jo pieeja, kā izturēties pret darbu, attieksme pret darbu un nodarbinātības raksturs dažādās kultūrās variējas. Šīs atšķirības var dziļi sakņoties kultūrā. Piemēram, no vienas puses, siltākā klimatā, kur ir augļu pārpilnība, kur laika apstākļi ir labvēlīgi un viegli izaudzēt labību, cilvēki, manuprāt, pret dzīvi izturas atbrīvotāk. Viņi var atļauties vairāk brīvā laika un īsākas darba stundas. No otras puses, aukstākā klimatā, skarbākos apstākļos, kur izdzīvošana ir grūtāka, attīstās tāda kultūra, kurā uzsvars tiek likts uz smagu darbu. Šai ziemeļu klimatā un apstākļos jārod jaunas iespējas izdzīvošanai, tāpēc cilvēkiem varbūt jāattīsta jūras tirdzniecība, rūpniecība, zinātne, tehnoloģijas un tamlīdzīgas lietas. Vismaz tāds ir mans uzskats.

Tomēr šai mūsu diskusijā nepieciešams paturēt prātā, ka mēs diskutējam par darbu, izejot galvenokārt no moderno industriālo sabiedrību viedokļa. No šādas perspektīvas daži no mūsu apspriežamajiem jautājumiem var īsti nesaskanēt ar citādām sabiedrībām — ar tradicionālo tibetiešu sabiedrību, piemēram."

"Labi, pieņemsim, ka dažās jomās rietumnieku nostāja pret darbu var nesasaukties ar tibetiešu sabiedrību un otrādi, tomēr es aizvien vēlētos uzzināt, vai tibetiešu attieksmē pret darbu vai zināmām nodarbēm ir kaut kādi aspekti, kuri būtu attiecināmi uz mūsu sabiedrību un izmantojami Rietumos. Piemēram, jūs minējāt budistu koncepciju par pareizo iztikas veidu. Tibeta pilnībā ir budistu valsts, tādēļ interesējos, kā šos principus, piemēram, nekaitīga darba izvēlēšanās praksi, ieviesa tibetiešu sabiedrībā. Vai nekaitīgums ir pirmais apsvērums, izraugoties darbu?" es jautāju.

"Tradicionālajā sabiedrībā lielākā cilvēku daļa strādāja ģimenes ierasto darbu, šos darbus jau minēju — klejotāju lopkopība, zemkopība, tirdzniecība un tā tālāk. Taču kāda daļa cilvēku joprojām ir saistīti ar darbu, kas ir pretrunā nekaitīguma principam — tie ir miesnieki, kalēji, kas izgatavo zobenus, un tā tālāk. Taču arī šie darbi lielākoties ir pārmantoti."

Atteikdamies no cerības, ka viņš kliedēs manu vīziju par ideālu brīnumzemi, kur visi dara tikai labdabīgu un nekaitīgu darbu, es turpināju: "Runājot par darbu un nekaitīguma koncepcijas īstenošanu, es vienā grāmatā — īstenībā jūs pieminējāt to divās grāmatās —, kura balstījās uz sarunām ar jums, izlasīju kādu aizraujošu faktu: Tibetā bija spēkā likums, kas noteica — katram jauninājumam nepieciešama garantija, ka tas nesīs labumu vai vismaz nekaitēs kā minimums septiņām paaudzēm…"

Dalailama bija pārsteigts. "Par to es neko neesmu dzirdējis."

Tagad bija mana kārta brīnīties. "Tā nav tiesa? Bet to piedēvēja jums!"

Viņš paraustīja plecus un iesmējās. "F.s nezinu, kas sarakstījis to grāmatu, bet varbūt tā ir kāda tā sauktā eksperta Tibetas jautājumos darbs. Daži šie Rietumu eksperti zina tādas lietas, par ko pat mēs, tibetieši, neesam dzirdējuši. Tomēr pastāv noteikta prakse un politika, ko veiksmīgi piemērojušas tibetiešu valdības un kas atspoguļo noteiktu budisma ideālu piekopšanu, proti, budistu principu respektēt dabisko vidi, it īpaši dzīvnieku pasauli. Piemēram, visām kopienām, kuras dzīvo pie Jamdrokas ezera, pagātnē zvejošana bija ļoti nozīmīga nodarbe. Agrāk domāju, ka viņi droši vien izņēmuma kārtā joprojām zvejo, bet nesen es dzirdēju, ka piektā Dalailamas laikā viņus atrunāja no zvejošanas, un, lai kompensētu ierastos zvejošanas sezonas ienākumus, citas kopienas apvienojās un apgādāja viņus ar līdzvērtīgu daudzumu labības, lai tiktu segti viņu zaudējumi. Līdzīgi ir ar ūdensputniem, kuri sezonas laikā lielā skaitā migrē uz Kailaša kalna apkaimi pie Manasarovāra ezera. Tie krastā dēj olas, un olu dēšanas laikā, pateicoties valdības politikai, tiek nozīmēti cilvēki, kuriem jāsargā to drošība. Protams, varbūt gadās cilvēki, kuri kā piedevu algai vēl apēd dažas olas. Tādas lietas mēdz notikt. Taču kopumā pastāv šī nekaitīguma attieksme.

Tātad, lai gan cilvēki Tibetā ne vienmēr darbā sekoja šim nekaitīguma principam (miesnieki, piemēram, jo viņiem, tā kā tibetieši pārsvarā ir gaļēdāji, bija jānogalina, lai sagādātu gaļu), tomēr šis princips bija dziļi iesakņojies ļaužu apziņā.

Domāju, ka, kopumā ņemot, tas var būt pielietojams Rietumos. Lai gan ne visiem ir liela darba izvēle, tomēr vismaz nopietni pārdomāt savu darbu un tā iespaidu uz citiem, pēc manām domām, ir labi. Sevišķi jau modernajā pasaulē un industriālajās valstīs, kur daudziem cilvēkiem pastāv iespējas izvēlēties darbu, vislabāk, manuprāt, ir dot priekšroku darbam, kas nenes ļaunumu citiem, ar kuru citi netiek izmantoti un krāpti — nedz tieši, nedz netieši. Tas, pēc manām domām, ir vislabākais."

Fā Dalailama pievienoja pēdējo komponentu mūsu meklējumiem pēc laimes darbā — budistu uztverē būtisku faktoru: palūkoties, kādu iespaidu mūsu darbs atstāj uz citiem, un pārliecināties, ka mēs ar savu darbu tīšuprāt nedarām ļaunumu citiem.

Iepriekš mēs runājām par dažādām attieksmēm pret darbu; kā tās cilvēks var apgūt; kādā veidā tie, kam darbs ir aicinājums, ir laimīgāki. Cilvēkiem, kuriem patīk savs darbs un kuri turpinātu to strādāt pat bez samaksas (ja vien to varētu atļauties), kuri iegrimst savā darbā un saskaņo nodarbošanos ar saviem talantiem, ar savu dzīvi, ar savu būtību, — šādiem ļaudīm darbs ir aicinājums. Turklāt cilvēki, kuriem darbs ir aicinājums, uzskata to par nozīmīgu, ar plašāku mērķi vai pat ideālā kārtā —- kā ieguldījumu sabiedrības vai pasaules labklājībā.

Par spīti tam, pēc Dalailamas domām, ar to vien, ka uzlūko darbu kā aicinājumu, nepietiek, lai nodrošinātu ilgstošu laimes izjūtu. Kāpēc? Iedomājieties izcilu, smagi strādājošu hakeri, kas ielaužas drošības sistēmās, lai izzagtu citu naudas krājumus, un izplata miljoniem datorvīrusu. Šim cilvēkam var patikt savs darbs, viņš var stundām atrasties "plūsmas" stāvoklī, pārvarēdams milzumu izaicinājumu un grūtību, jo liek lietā visas savas iemaņas, zināšanas un iztēli. Datori ir viņa dzīve, un viņa darbs pat var perfekti atbilst viņa iekšējām vērtībām — šai gadījumā vienas paaudzes filosofijai: "Piedrāžu jūs, es ņemu visu, ko varu paņemt! Rullē tas, kurš visvairāk apčakarē!" Un neapšaubāmi viņa rīcība atstāj plašu iespaidu, jo viņš var izpostīt miljoniem dzīvju, visā pasaulē sabojājot datorus. Šim cilvēkam ir aicinājums. Tādā pašā kārtā tas piemīt daudziem kriminālnoziedzniekiem, krāpniekiem un citiem, kuri jūtas tik ļoti labi, ka nekad neiedomātos darīt citu darbu, ja vien to nepiespiež darīt Krimināllikums vai arī nepaveicas kaut kā nozīmīgi pārveidot savu skatījumu vai iekšējās vērtības. Viens otrs, pat būdams sargs Aušvicas nometnē, varētu uzlūkot savu darbu kā aicinājumu, savā ļaunajā, izkropļotajā prātā uzskatot savas pūles par devumu pasaules labklājībai.

Nevar noliegt faktu, ka tie, kas apzināti ķeras pie citiem ļaunumu nesoša darba, kādu laiku var sajust gandarījumu. Taču, noJJalailamas skatpunkta, prāta stāvokli, kas ved pie destruktīvas rīcības vai kaitīga darba, tādi prāta stāvokļi kā neapvaldīta alkatība, ļaunprātība, dusmas vai pat naids, ir pilnīgi nesavienojami ar ilgstošu laimes izjūtu.

Protams, kriminālo elementu un genocīda maniaku piemērs ir galējība, un, kā Dalailama bieži vien norāda, dzive ir sarežģīta, tāpēc var atšķirties — dažkārt ļoti niecīgi — kaitējuma vai labuma pakāpe, kāda iegūta cilvēka darba rezultātā. Taču, lai nodrošinātu ilgstošu laimes izjūtu, mēs varam attīstīt zināmu izpratni par mūsu darba iespaidu uz citiem.

Gadiem ritot, esmu manījis, ka dažkārt Dalailamam jautā, lai viņš pasaka būtiskāko savas filosofijas principu. Uz šo grūto jautājumu viņš bieži atbild: "Ja vari, kalpo citiem. Ja nevari, vismaz nedari tiem ļaunu." Ja spēsim to ievērot, mēs būsim tikuši diezgan tālu ceļā uz laimes izjūtu darbā.

9. nodaļa

LAIMES IZJŪTA DARBĀ

Sodien šo specifisko diskusiju virknē bija mūsu pēdējā tikšanās Dalailamas mājās Dharamsalā. Mēs bijām pavadījuši nedēļu, pētīdami darba būtību, noteikdami dažus izplatītākos neapmierinātības cēloņus un piedāvādami dažas stratēģijas, kuru izmantojums cilvēkiem varētu padarīt darba ikdienu apmierinošāku.

Kad es pa šauru, dubļainu ceļu, kas veda uz Dalailamas mājām, gar ikdienas pienākumos aizņemtajiem veikalniekiem un tirgotājiem bridu kalnup, man neviļus tika atgādināts, ka gan šeit, Indijā, gan mājās, Fīniksā, cilvēki pusi — daži pat vēl vairāk — sava nomoda laika pavada strādājot. Taču joprojām palika jautājums: kur mūsu meklējumos pēc laimes paredzēta vieta darbam? Līdz kādai pakāpei apmierinātība ar darbu ietekmē mūsu vispārējo apmierinātību ar dzīvi un laimes izjūtu?

Uzsākot mūsu pēdējo sarunu, es atskatījos pagātnē: "Šonedēļ mēs daudz runājām par darbu, par mūsu attieksmi pret darbu un dažiem faktoriem, kas var iespaidot mūsu laimes izjūtu darbā. Tā kā šodien — vismaz pagaidām — ir mūsu pēdējā tikšanās, es gribēju parunāt par saikni starp laimi un darbu. Citiem vārdiem, kāda ir darba, produktīvu pūļu, loma laimīgas dzīves sasniegšanā? Cik plašu devumu tas sniedz mūsu apmierinātības un gandarījuma izjūtai? Šobrīd es runāju par jebkādu darbu, par produktīvas aktivitātes galveno ideju, par jebko, ko darot, mēs varam pārveidot vai iespaidot apkārtējo pasauli."

"Ļoti labi," atzinīgi pamādams, teica Dalailama, "bet, manuprāt, grasoties apspriest darbu un produktīvu aktivitāti, mums sākumā jāsaprot, ko mēs domājam ar produktīvu aktivitāti. Mums jāpārliecinās, ka mums ir viena noteikta definīcija."

"Tā ir laba doma."

"Tātad, ja es pareizi sapratu," viņš turpināja, "tu, kad ieminējies par produktīvu aktivitāti, šķiet, netieši norādīji uz ārēju darbību…"

"Jā, zināmā mērā."

"Pēc manām domām, arī iekšēja attīstība būtu jāuzskata par produktīvu aktivitāti. Līdz ar to rodas jautājums, kā mēs definējam darbu. Es vēlētos uzzināt, kāda ir tava produktīvas aktivitātes definīcija."

Es nebiju domājis par precīzu produktīvu pūļu definīciju un šim jautājumam nebiju gatavs. Cenzdamies izdomāt pareizu definīciju, es kādu brīdi neatbildēju, tādēļ viņš turpināja: "Es, piemēram, esmu parasts mūks. Tādēļ ir loģisks jautājums, vai darbs, ar kuru es pamatā nodarbojos, tiek definēts kā "produktīvs", raugoties no moderno Rietumu skatpunkta. Proti, daudzas manas aktivitātes, jo īpaši tās, kuras attiecas uz garīgo praksi un manu Dalailamas lomu, varētu tikt, vismaz no komunistu viedokļa, neapšaubāmi uzskatītas par nepro- duktīvām.

Tādēļ es tikai vēlētos uzzināt rietumnieku attieksmi pret mūku vai mūķeni, pret tādu, kam tiešām ir labas zināšanas savā jomā un kas ikdienā no sirds to piekopj, — vai tādu darbu jūs uzskatāt par produktīvu vai neproduktīvu?"

"Domāju, ka Rietumos, ja runa ir par mūku, kurš nedara neko citu kā cauru dienu sēž alā un meditē, to galvenokārt uzskatītu par neproduktīvu darbu. Godīgi sakot, es nezinu nedz precīzu, nedz formālu definīciju tam, ko Rietumos uzskata par produktīvām pūlēm vai aktivitāti. Vienīgais, ko es šobrīd varu, ir runāt kā vidusmēra amerikānis un izklāstīt savus iespaidus par to, kāds ir izplatīts viedoklis."

"Tad jau mums vajag vārdnīcu!" viņš smiedamies pajokoja.

"Lai nu kā, no šāda viedokļa," es turpināju, "man liekas, ka vispārējais uzskats par produktīvu darbību saistās ar kaut ko, kas iespaido apkārtni, ar kaut kā izgatavošanu vai kaut kā paveikšanu pasaulē. Vairāk runa ir par ko ārēju, par izmērāmu vai saskaitāmu lietu paveikšanu."

"Tādā gadījumā," Dalailama smējās, "manas pāris meditācijas stundas no rītiem ir neproduktīvas, vai ne? Un ēst, apmeklēt tualeti — arī neproduktīvi."

"Liekas, ka tā." Arī es smējos, viņa lipīgā humora mudināts. "Tad kāda varētu būt jūsu definīcija produktīvam darbam?"

"Tas gan ir sarežģīts jautājums," viņš domīgi teica, ātri pārsviez- damies uz nopietnāku domugājienu. "Tas varētu būt gana grūti. Domāju, ka, raugoties no vispārpieņemtā rietumnieku viedokļa, tas varētu būt vēl komplicētāk. Katrā sabiedrībā un katrā kultūrā tas var atšķirties. Piemēram, komunistiskā sabiedrībā aktivitātes, kuras saistītas ar komunistisko propagandu, ideoloģiju un tā tālāk, var uzskatīt par produktīvām, turpretī nekomunistiskā sabiedrībā tās var noraidīt kā neproduktīvas. Patiesībā tās var uztvert kā destruktīvas."

Kādu brīdi apsvērdams viņš klusēja. "Tātad tu saki, ka, piemēram, manas rīta meditācijās un garīgajos vingrinājumos pavadītās stundas Rietumu standartos uzskatāmas par neproduktīvām? Būtībā tas man atgādina ķīniešu komunistu propagandu, kurā viņi cildina smagu darbu, bet mūku aktivitātes uzskata par neproduktīvām. Tomēr — vai man ir taisnība, ja domāju, ka manas studijas un vingrinājumi, ja es, tos apguvis, vēlāk pasniedzu mācības, uzstājos ar runām vai lekcijām par šiem tematiem vai piedalos konferencēs, varētu tikt uzskatīti par produktīvu darbību? Vai satikšanās ar citiem cilvēkiem, iesaistīšanās sarunās, apmācības un lekcijas var tikt uzskatītas par produktīvu darbu?"

"Neapšaubāmi," es atbildēju. "Mācīšana Rietumos noteikti tiek uzskatīta par profesiju, tādēļ, ja mūks studē, meditē un pēc tam māca citus cilvēkus, to var uzskatīt par produktīvu darbu. Piemēram, visā pasaulē ir cilvēki, kas studē ezoteriskās disciplīnas, līdzīgi viņi var studēt kāda nezināma kukaiņa dzīves ciklu — tomēr tas tiek uzskatīts par produktīvu darbu, jo, mācot vai rakstot pētījumus par to, tas bagātina vispārējās zināšanas.

Tādēļ, ja ar savām rīta meditācijām un studijām jūs ko sniedzat pasaulei, tad to var uzskatīt par produktīvu darbu, jo jūs par tām atlīdzināt. Taču tad, ja jūs dzīvotu kā eremīts un ar to nedalītos, tas nebūtu produktīvs darbs.

Lai būtu skaidrība," es piemetināju, "vai man ir taisnība, pieņemot, ka savrupu meditāciju jūs uzskatāt par produktīvu aktivitāti? Vai jūs uzskatāt, ka mūks, kurš ir eremīts, maz kontaktējas ar citiem un visu dzīvi pavada vienīgi meditācijā, cenzdamies sasniegt apskaidrību, rīkojas produktīvi?"

"Ne vienmēr," viņš atbildēja. "Iespējama gan produktīva, gan neproduktīva meditācija."

"Kāda ir atšķirība?" es jautāju.

"Lai gan dzogčena [9] un citu meditāciju praktizētāji piekopj atšķirīgu tehniku, daži ar aizvērtām, citi ar atvērtām acīm, pati meditācijas būtība ir atbrīvoties no domām, nonākt bezdomu stāvoklī. Taču savā ziņā tas ir tāds kā patvērums, it kā bēgšana no nepatikšanām. Kad viņi no tiesas saskaras ar nepatikšanām, kad viņi turpina ikdienišķo dzīvi un sastopas ar īstām dzīves problēmām, nekas nav mainījies. Viņu attieksme un reakcija saglabājas tādi pati kā iepriekš. Tādēļ šāda meditācija ir tikai izvairīšanās no problēmām, līdzīgi kā došanās piknikā vai pretsāpju līdzekļa iedzeršana. īstenībā problēmas tas neatrisina. Daži var daudzus gadus piekopt šos vingrinājumus, taču viņu progress tāpat pielīdzināms nullei. Tā nav produktīva meditācija. Patiesais progress parādās ne tikai tad, kad redzami cilvēka panākumi augstāku meditatīvu stāvokļu sasniegšanā, bet arī tad, kad viņu meditācijām ir vismaz kaut kāds iespaids uz to, kā viņi saprotas ar citiem, ja šīs meditācijas kaut kā ietekmē viņu ikdienas dzīvi — rodas lielāka pacietība, dziļāka līdzjūtība, zūd aizkaitinājums. Tā ir produktīva meditācija. Kaut kas, kas sniedz labumu citiem."

Beidzot aina sāka noskaidroties. Es teicu: "Tātad jūsu definīcija produktīvai aktivitātei, ja es pareizi saprotu, ir — aktivitāte, kurai ir pozitīvs galamērķis."

Dalailama atkal ilgu brīdi klusēja, pārdomādams jautājumu. "Pēc manām domām, jā. Un ne tikai pozitīvs mērķis, es pat nezinu, vai aktivitāti, ja tai ir pozitīvs mērķis, bet tā nenes labumu itin nevienam, var dēvēt par produktīvu vai ne. Piemēram, cilvēks var daudz studēt. Lasīt, lasīt un vēlreiz lasīt. Var izlasīt briesmīgi daudz lappušu, bet, ja tas nenes labumu citiem, tad tas ir tikai izšķiests laiks. Protams, lai gan tā varētu būt galvenā produktivitātes jēga, tomēr tas atkarīgs arī no konteksta. Taču, vispārīgi runājot, ja aktivitāte vai darbs var no tiesas sniegt labumu citiem, es to sauktu par produktīvu. Tātad, īsi sakot, es uzskatu, ka produktīvai aktivitātei jābūt jēgpilni virzītai uz kādu noteiktu mērķi. Turklāt aktivitātei jābūt labdabīgai un nekaitīgai attiecībā pret kādas konkrētas sabiedrības locekļu labklājību.

Tātad, runājot par "produktīvo" no tā, ko esam izsprieduši, es uzskatu, ka cilvēks, pirmkārt, ar to domā kaut ko materiālā nozīmē, materiālā plāksnē, ko var redzēt, ko var lietot — kā par nodarbošanos vai aktivitāti, kas rada materiālu labumu, ko cilvēki var izmantot. Parasti produktīvā iznākumu pielīdzina tādam rezultātam. Un, otrkārt, daudzi cilvēki domā, ka tam jānozīmē kaut kas pozitīvs. Es domāju, ka pat vispārpieņemtā nozīmē vārdā "produktīvs" parādās kaut kāda apjausma par pozitīvu mērķi — sakot, ka kāds cilvēks nav produktīvs, izpaužas negatīva blakusnozīme. Taču jāņem vērā, ka ne vienmēr vārda lietojumā tiek ietverta pozitīva jēga vai mērķis. Piemēram, runājot par indes ražošanu — tā ir produktivitāte, taču negatīva. Tātad var pastāvēt destruktīvas darbības, destruktīvs darbs, ko sauc par darbu un kaut kādā nozīmē arī — par produktīvu. Destruktīvs darbs ietver rīcību, ar ko rada ko jaunu. Tādā nozīmē tas ir produktīvs, tas nozīmē produktivitāti, kuras vienīgais mērķis ir ko radīt.

Tāpēc es domāju, ka vārdam "produktīvs" jābūt neitrālam, tāpat kā vārds "darbs" — tas var būt kā pozitīvs, tā negatīvs. Līdzīgi ir ar vārdu "brīvība", piemēram. Es uzskatu, ka brīvība pati par sevi nav neapstrīdami pozitīva. Jūs varat būt brīvi darīt ko negatīvu. Ir taču tā? Tomēr parasti, manuprāt, tas sakņojas pieņēmumā, ka brīvība ir laba. Līdzīgi, stingri ņemot, arī produktivitāte ir neitrāls vārds: tā var būt gan destruktīva, gan konstruktīva, pozitīva un negatīva, taču parasti mēs balstāmies pieņēmumā, ka "produktīvais" ir nekaitīgs. Varbūt, bet es nezinu… es nezinu." Viņš smējās. "Man šķiet, ka tas ir atkarīgs no tā, kas tieši tiek domāts ar šo vārdu.

Jā, tas ir sarežģīti, grūti. Tādi jautājumi kā ieroču vai indes produktu ražošana ir ļoti nopietni. Protams, strādnieki, kas šīs lietas izgatavo, saņem algu, dažkārt samērā lielu, taču, ja mēs šīs aktivitātes raksturojam kā produktīvas, mums būtu jāzina, kādā nozīmē mēs lietojam vārdu "produktivitāte". Ari šeit var redzēt jautājuma sarežģīto būtību. Ņemsim par piemēru visas ar genocīdu saistītās nacistu darbības, kurās iekļaujas detalizēta plānošana, stratēģija un izpilde; mēs nevaram sacīt, ka šīs darbības ir produktīvas. Gluži tāpat var smagi strādāt kriminālie elementi, taču mēs negribētu viņu darbu raksturot kā produktīvu. Tas viss mani uzvedina uz domām, ka mūsu koncepcijā par produktīvu darbību kaut kādā veidā tiek ietverts nekaitīguma princips, ja ne tieši labuma sagādāšana citiem. Salīdzinot ar kriminālajām darbībām, pat ja garīgie vingrinājumi, tādi kā nodošanās meditācijai, nenes tūlītējus materiālus labumus, tad vismaz šīs darbības ir nekaitīgas, un tāpēc tās būtu jāuzskata par produktīvākām. Es nezinu, varbūt, nosacīti runājot, mēs produktīvu darbu varam definēt kā aktivitāti, kura saistīta ar kaut kā, materiāla vai garīga, radīšanu, ko citi var lietot un ar kā palīdzību var gūt labumu no aktivitātēm, kuras nepieciešamas to radīšanā. Es nezinu."

Piepeši viņš sāka smieties. "Zini, mēs joprojām meklējam atšķirīgas šķautnes un aspektus šai produktīvas aktivitātes idejai — produktīvs, neproduktīvs, pozitīvs, negatīvs, dažādi produktīva darba jēdzieni un definīcijas, kuras atkarīgas no cilvēka skatījuma. Tas šķiet tik sarežģīti! Nogurdinoši! Pēc visa tā mani interesē, vai esam nonākuši pie kāda slēdziena."

"Mani interesē tieši tas pats," es smaidīju. "Nekad nebūtu domājis, ka mēs mocīsimies ar tik šķietami vienkāršu jēdzienu, cenšoties saskaņot mūsu skatpunktus. Taču īstenībā, manuprāt, saruna deva man labumu un izgaismoja lietas, jo vienā ziņā tā ir mainījusi manas domas. Jūs man jautājāt, vai uzskatu meditāciju par produktīvu darbību. Sākumā, raugoties no rietumnieku vispārpieņemtā viedokļa, es atbildēju "nē", bet, kamēr jūs runājāt, es esmu pārdomājis. Es vēlos atteikties no sava apgalvojuma. Tagad es domāju, ka, ņemot vērā jūsu produktīvās meditācijas definīciju, kurā meditatīvie stāvokļi tiek ieviesti pasaulē, mazākais, mūsu savstarpējās attiecībās, to var uzskatīt par produktīvu aktivitāti, jo mūki un meditētāji mācās, attīsta, trenē savu prātu un ievieš pozitīvas pārmaiņas. Un tādā veidā viņi progresē un īsteno mērķus, tādēļ, manuprāt, to var uzskatīt produktīvu rīcību.

Lai vai kā, mēs, man liekas, esam nonākuši pie vienprātības. Neraugoties uz to, ka dažādiem cilvēkiem var būt atšķirīgi priekšstati par to, kādam jābūt produktīvam darbam, es mūsu diskusijas mērķu labad gribētu piekrist jūsu definīcijai — produktīvs darbs ietver piedalīšanos aktivitātēs, kuras saistās ne tikai ar kaut kā paveikšanu, ar kādu mērķtiecīgu darbību, bet šai aktivitātei jāpiemīt arī kādam pozitīvam mērķim."

Viņš pamāja ar galvu. "Piekrītu."

Pēc diskusijas es tomēr paņēmu vārdnīcu un sameklēju vārdu "produktīvs", kas atvasināts no vārda "producēt" — tas ir latīņu cilmes vārds, kura latīniskā nozīme ir "vest uz priekšu". Tas nebija pārsteigums — angļu vārdam ir skaidri izteikta sākotnējā nozīme un ģeneratīvās blakusnozīmes, kurām ir kas kopējs ar virzīšanu uz priekšu, ar kaut kā sākšanu kādam noteiktam rezultātam, ar kaut kā radīšanu. Taču, dažus mirkļus apdomājot vārda skaidrojumu, izkristalizējās viena svarīga doma. Kā jau Dalailama ierosināja, jēdziens pamatā ir neitrāls — kāds var izgatavot moku rīkus, cits dzīvībai būtiskas zāles — abas šis aktivitātes, stingri ņemot, ir produktīvas. Taču no Dalailamas perspektīvas, no tādas dzīves skatījuma, kura koncentrēta uz mūsu laimes meklējumiem, tikai ar preču ražošanu vai pakalpojumu sniegšanu nepietiek, lai mums nodrošinātu pilnīgu laimi. Lai sasniegtu to, jāpievieno vēl papildu elements — mums jāapdomā mūsu pūļu rezultāti, iespaidu, ko tās atstās uz mums pašiem, uz mūsu ģimeni, sabiedrību un pasauli. Kā jau uzzinājām diskusijā par "pareizo iztikas veidu", mums, lai gan tas ne vienmēr ir viegli un ne vienmēr iespējams, jāizdara viss, lai pārliecinātos, ka mūsu darbs nes kaut kādu labumu citiem. Dalailamam tas ir visdrošākais ceļš, lai radītu nesaraujamu saiti starp mūsu darbu un dziļu un ilgstošu laimes izjūtu. Dažiem 110 tiem, kuri varētu nolemt definēt citādi savu priekšstatu par "produktīvām pūlēm", pieņemot Dalailamas definīciju, pastāv zināmas briesmas. Piemēram, cigarešu tirgotājam, kurš var pārstāt uzskatīt savu darbu par produktīvu — vismaz saskaņā ar šo jauno definīciju. Faktiski, pieņemot šo jauno definīciju, virspusēji liekas, ka tā ir nepilnīga, ka tā ierobežo to darbu skaitu, ko mēs varētu uzskatīt par produktīviem. Taču paradoksālā kārtā, pieņemot mūsu jauno definīciju par produktīvām pūlēm, tas īstenībā var paplašināt mūsu priekšstatu par produktivitāti un pavērt daudzas jaunas iespējas, vēl neapzinātus avotus apmierinātībai darbā. Mums, pārmainot jēdzienu par produktīvām pūlēm, var rasties dažas interesantas likumsakarības. Ja mēs tirgojam datorprogrammas un kādu dienu mēs neko nepārdodam, tomēr mēs varam izjust gandarījuma, ja ir bijusi pozitīva sadarbība ar klientu vai darba biedriem, ja mēs viņiem dienu esam padarījuši mazliet labāku. Tad mūsu diena pārvēršas produktīvā dienā, ar ko varam lepoties. Protams, pārtika joprojām ir jāpērk, un īre jāmaksā, tādēļ mums visiem nepieciešamas tradicionālā izpratnē "produktīvas" dienas, kurās mēs par saviem pūliņiem gūstam ienākumus. Taču plašākā "produktīvu pūļu" definīcija, kuras pamatā ir labumu sniegšana citiem, var mums nodrošināt daudzus jaunus avotus apmierinātībai,kas saglabātu mums lepnuma un gandarījuma izjūtu pat tad, kad mūsu karjerā iestājušies grūti laiki.

Nonākuši līdz noteiktai produktīvu pūļu definīcijai, mēs bijām gatavi spert pēdējo soli — izpētīt saikni starp produktīvām aktivitātēm un mūsu ilgām pēc laimes. Jautājums bija šāds: vai katram no mums ir dabisks potenciāls izjust dziļu apmierinātību, pateicoties darbam, un, ja tā ir, kāda loma mūsu vispārējā dzīves laimē ir darbam?

Protams, evolūcijas psihologi attīsta savu teoriju par to, tāpat kā par lielāko daļu cilvēku uzvedības aspektiem, kādēļ cilvēkiem ir dabiskas spējas gūt labsajūtu un apmierinātību no smaga darba:

Senā pagātnē pa pirmatnējās zemes savannām un līdzenumiem klejoja neliela pirmcilvēku cilts. Šai aizvēsturiskajā mednieku klejotāju ciltī bija divi brāļi — Dzims un Lemars. Būdami vienu vecāku pēcnācēji un kopīgām cilvēciskām iezīmēm, brāļi daudzējādā ziņā bija ļoti līdzīgi. Abiem patika vēsā naktī sēdēt pie siltas uguns, baudot garšīgu antilopes gurna cepeti. Taču, kā jau visiem cilvēkiem, arī viņiem bija atšķirības ģenētiskajā uzbūvē ne tikai izskata, bet arī inteliģences, temperamenta un noslieču ziņā. Lemaram palika izgatavot lietas, attīstīt un vingrināt iemaņas, un prieku un apmierinātību viņam sagādāja ilgas stundas pilnveidot rīkus, ar kuriem viņš varēja medīt un uzraudzīt apkārtējo vidi. Dzimu savukārt darbs interesēja mazāk, lielāku apmierinātību viņš guva, grauzdams valriekstus un vērodams saulrietu. Kādā otrdienas pēcpusdienā, kamēr viņš skatījās, kā pa lapu rāpo kāpurs, Dzima alu cilvēka dzīvei pienāca gals, kad viņu savai maltītei noskatīja aszobains tīģeris. Lemars palika dzīvs, viņam radās vairāki bērni, kuri kļuva par mūsu priekštečiem, un viņa raksturīgo attieksmi pret smagu darbu pārmantojām mēs.

Šāda vai vismaz līdzīga izskatās evolūcijas teorija. Taču, nedomājot par etioloģiju, eksistē pierādījums, kas apstiprina uzskatu, ka cilvēki piedzimst ar dabiskām spējām gūt apmierinātības sajūtu 110 darba. Turklāt neaizmirsīsim arī saistību starp cilvēku laimes izjūtu darbā un vispārējo dzīves apmierinātību un laimi. Pirmoreiz saikni starp apmierinātību ar darbu un apmierinātību ar dzīvi psihologi un sociologi sāka pētīt 20. gadsimta 50. gados, un kopš tā laika pētnieki uzkrājuši milzumu informācijas, kas to apstiprina. Laimes izjūtai darbā ir cieša saistība ar vispārējo laimes izjūtu dzīvē. 1989. gadā psihologi Marianne Teita (Marianne Tait), Margareta Juca Padžeta (Margaret Youtz Padgett) un Timotijs T. Boldvins (Timothy T. Baldwin) pārskatīja pēdējo trīsdesmit gadu literatūru un pārliecinoši konstatēja, ka starp apmierinātību ar darbu un apmierinātību ar dzīvi eksistē saikne. Šī saikne pastāv, vienalga, vai runa ir par vīrieti vai sievieti, zilo vai balto apkaklīti, par Volstrītā strādājošo vai, kā to nesen pētījumā atklāja Roderiks Aiversons (Roderick Iverson) un Ketrīna Magvaira (Catherine Maguire) no Melburnas universitātes, par Austrālijas nomaļu ogļraču ciematiņu iedzīvotāju. Kopš šī 1989. gada pētījuma vadības psihologi, sociologi un autoritatīvi eksperti — kā Roberts Raiss, Timotijs Džadžs (Timothy Judge) un Šinihiro Vatanabe (Sliini- chiro Walanabe) — ir turpinājuši analizēt attieksmes starp darbu un laimi, tādējādi bagātinot mūsu izpratni par šo attiecību raksturu.

Kā to intuitīvi var nojaust, daudzi pētnieki ierosināja "abpusēji papildinošu" apmierinātības ar darbu/dzīvi modeli. Citiem vārdiem, apmierinātība ar darbu rada lielāku vispārējo laimes izjūtu, un tie, kuri ir laimīgi savā dzīvē, tiecas būt laimīgāki darbā. Protams, kā jau tas pētījumos parasts, zinātniekiem bija zināmas domstarpības par pakāpi, kādā darbs ietekmē vispārējo laimes izjūtu, vai par to, kādā pakāpē vispārējā laimes izjūta dzīvē ieplūst darbā.

Meklējot saikni starp darbu un apmierinātību ar dzīvi, daži pētnieki pat mēģināja skaitliski aprēķināt šo sakarību. Pētījums par amerikāņu dzīves kvalitāti, ko sponsorēja Rasela zinātniskais fonds, atklāja, ka apmierinātība ar darbu sniedz 20 procentus vispārējai apmierinātībai ar dzīvi. Rezumējot literatūru šajā jautājumā, Džeimss Hārters, Frenks Šmits un Korija Kīsa ziņo: "Ceturto vai piekto daļu no pieaugušo apmierinātības ar dzīvi nosaka apmierinātība ar darbu." Virspusēji raugoties, tā var nelikties liela daļa, taču, pieliekot klāt visus tos mainīgos lielumus, kas iespaido apmierinātību ar dzīvi, ieskaitot ģimenes stāvokli, sociālās garantijas ārpus darba, veselību un sadzīves apstākļus, var sākt aptvert, kādu milzīgu lomu laimīgā un apmierinātības pilnā dzīvē spēlē darbs.

Liekas acīm redzami, ka cilvēkiem ir iedzimta spēja rast apmierinātību no darba, ka starp apmierinātību ar darbu un apmierinātību ar dzīvi pastāv saikne. Mums ir paveicies ar to, ka lielāko tiesu mums piešķirtā laika mēs strādājam. Tomēr identificēt un novākt šķēršļus, kuri kavē gūt prieku no darba, uz ko mums ir dabiskas tiesības, var prasīt zināmas pūles. Mūsu diskusijās Dalailama ieteica pieeju, kā sākt šo procesu. Taču man aizvien vēl kaut kas darīja raizes, aizvien vēl kā pietrūka. Tas nekas, ka Dalailama izskatījās laimīgs it visā, ko darīja, es mūsu diskusiju biju sācis ar jautājumu, ko viņš uzskata par savu darbu vai nodarbošanos, mēģinot atklāt, kāda loma viņa gandarījuma un laimes izjūtā ir darbam. Manām pūlēm iesaistīt sarunā par viņa darbu nebija augļu, taču tagad es domāju, ka būtu vērtīgi pie tā atgriezties vēlreiz. Jautājums bija — kādu pieeju šim tematam izvēlēties, lai izvilinātu pilnīgāku atbildi. Ideja man parādījās pēkšņi, kad atcerējos īsu domu apmaiņu, kas bija notikusi pirms gada, kad viņa intensīvā trīsnedēļu uzstāšanās turneja ASV bija pusē.

Tās bija ļoti nogurdinošas dienas beigas. Tie bija pēdējie mirkļi Dalailamas publiskas uzstāšanās reizē, kura notika lielā centrālrietu- mu pilsētā. Kā parasts, beidzamajās uzstāšanās minūtēs viņš atbildēja uz auditorijas standartjautājumiem, sākot ar "Kāds šobrīd ir Tibetas politiskais stāvoklis?" un beidzot ar "Vai jums ir draudzene?". Sēdēdams uz saliekamā krēsla skatuves aizkulisēs, es gandrīz snauduļoju, kad piepeši kļuvu pati uzmanība, pārsteigts no jautājuma, ko iepriekš nebiju dzirdējis, no vienkārša, taču būtiska jautājuma, ko es kaut kā biju palaidis garām neuzdotu, gadu laikā aizvadot daudzas mūsu diskusijas.

"Jūs bieži runājat par laimi," viņam jautāja, "un jūs pat apgalvojat, ka mūsu eksistences jēga ir laime. Tādēļ mani interesē, kad bija jūsu laimīgākais brīdis?"

Dalailama nesteidzās atbildēt, it kā viņam būtu bezgala daudz laika. Kad viņš beidzot ierunājās, izklausījās, it kā viņš, uz savas mājas sliekšņa dzerdams tēju, tērzētu ar draugiem, nevis publiskā arēnā runātu ar tūkstošiem, kuri visi dedzīgi gaidīja atbildi.

"Es nezinu," viņš klusi, gandrīz čukstus skaļi domāja. "Ir bijis tik daudz, tik daudz laimīgu mirkļu." Beidzot viņš iesmējās. "Es domāju, ka laikam jau tad, kad nokārtoju savus gešes eksāmenus. Atceros, kāds tas bija atvieglojums, cik laimīgs es jutos!" Dūkdami skaļruņos, viņa dzīvespriecīgie smiekli izskanēja pa visu arēnu, atbalsodamies ikviena klausītāja sirdī.

Es atcerējos, cik līksmi Dalailama atbildēja uz šo jautājumu un ar kādu jautrību viņš tik ātri novirzījās no temata, ka viens otrs palika ar iespaidu par Dalailamas jaunību, ka viņš sēž plastmasas solā tīrā klasē ar noregulētu temperatūru, atbild uz dažiem vispārīgiem jautājumiem un, uzrakstījis pāris eseju, ko iesniedz universitātes zilajos apvākos, saņem diplomu, dodamies lielajā dzīvē. Realitātē situācija bija pavisam citāda. Gešes grāds, pielīdzināms doktora grādam budisma filosofijā, ir septiņpadsmit smaga darba gadu rezultāts. Tas nozīmē intensīvas studijas daudzos budisma teorijas, loģikas, disputmākslas un psiholoģijas virzienos. Viņa studiju priekšmets bija caurausts ar mistiskām tēmām un tik sarežģītiem kursiem, ka man bija jānotrauc putekļi no savas vārdnīcas, lai uzzinātu, ko tikai pats kursa nosaukums vien nozīmē: "Paskatīsimies… epistemoloģija… "mācība par zināšanu būtību"."

Mutvārdu eksāmens ilga visu dienu, kad Tibetas elitārie zinātnieki no valsts vislabākajām klosteru universitātēm šaustīja viņu ar jautājumiem tūkstošiem mūku un zinātnieku priekšā. Spiedienu uz jauno Tibetas līderi vēl pastiprināja situācija Tibetā — tā bija tik saspringta, ka pirmoreiz tās vēsturē tur bija apbruņoti kā tibetiešu, tā ķīniešu sargkareivji, izvietoti ap milzīgo pagalmu, gaidīdami nekārtības, ko jebkurā bridi pārtraukt. Viņa dzīvībai draudēja briesmas, un viņš to zināja.

Lai gan laimes izjūta par gala eksāmenu nokārtošanu ir saprotama, šis tomēr nebija tas gadījums, par kuru es domātu kā par mierpilnas laimes brīdi, un grūti ir iedomāties situāciju, kura būtu vēl pilnāka ar iekšējām un ārējām grūtībām un to izraisīto spiedienu. Tomēr Dalailama apgalvo, ka tas ir viņa laimīgākais vai vismaz viens no laimīgākajiem brīžiem. Mani secinājumi no viņa atbildes neapstājās pie domas par mirklīgas apmierinātības sajūtas sasniegšanu, kad izturēts grūts un nemieru izraisošs pārbaudījums. Tam bija nepieciešama dziļāka saikne starp smagu darbu, kas turpinājies daudzus gadus, un maksimālu laimes un apmierinātības izjūtu.

Tagad, kad es domās atgriezos pie šā jautājuma un viņa atbildes par laimīgāko brīdi, man ienāca prātā, ka tas ir labākais veids, kā uzsākt sarunu par saikni starp darbu un laimes izjūtu viņa paša dzīvē.

"Kad jums jautāja par jūsu laimīgāko brīdi," es viņam atgādināju, "jūs teicāt, ka tas bija tad, kad nokārtojāt eksāmenus un ieguvāt gešes grādu. Es zinu, ka šis sasniegums prasīja milzīgu darbu daudzu gadu garumā. No jūsu atbildes, manuprāt, rodas interesants secinājums. Proti — produktīva aktivitāte un nozīmīgs darbs ir ļoti svarīgi komponenti cilvēku laimes izjūtai, vismaz jums pašam. Un tas pilnībā apstiprina sociologu un citu nozaru zinātnieku atklājumus, ka visā cilvēka dzīvē darbs ir svarīgs komponents laimes izjūtai. Faktiski daži no šiem zinātniekiem uzskata, ka smadzenes ir uzbūvētas — ģenētiski ieprogrammētas — tā, lai ar produktīvu un nozīmīgu aktivitāti, ar iemaņu vingrināšanu, ar sadarbību un apkārtējās vides pārveidošanu mēs piedzīvotu laimes izjūtu.

Man likās ļoti interesanti, ka jūs tā vietā, lai teiktu: mans laimīgākais brīdis bija tad, kad es kādu dienu vientulībā meditēju vai mierīgi atpūtos, norādījāt, ka tas bija saistīts ar smagu darbu un vispārpieņemtā izpratnē noteikta mērķa sasniegšanu."

Dalailama ļoti vērīgi klausījās, tad atbildēja: "Es saprotu tavu domu, ka šajā idejā par darbu pastāv zināms apmierinātības daudzums. Un šai gadījumā tavs produktīvas aktivitātes apraksts vairāk attiecas uz ārējām aktivitātes izpausmēm, par ko jau mēs runājām. Piemēram, Tibetā, kad biju jauns, man patika remontēt visādas lietas, pa daļām izjaucot mehāniskas ierīces vai priekšmetus un mēģinot saprast, kā tās darbojas, kaut arī ne vienmēr spēju tas pareizi no jauna salikt kopā. Dažkārt pat es ignorēju savas mācības, lai tikai varētu to darīt." Viņš vainīgi ieķiķinājās. "Tomēr es nedomāju, ka būtu pilnīgi korekti teikt — cilvēki ir ģenētiski ieprogrammēti, lai gūtu labumu tikai no šādām produktīvām aktivitātēm."

"Ak, nē, nē," es palaboju. "Tas nav tas, ko ierosināju. Patiesībā tās diskusijas, kas noveda pie mūsu pirmās grāmatas, bija balstītas jūsu premisā, ka galvenais laimes izjūtas noteicējs ir prāta stāvoklis, garīgais faktors. Mūsu pirmās grāmatas galvenā tēma bija iekšējā attīstība, un arī mūsu tagadējā diskusija sākās ar pieņēmumu, ka tieši iekšējā attīstība sniedz laimes izjūtu. Tātad nav šaubu, ka mēs tā uzskatām.

Taču jūs arī teicāt, ka cilvēku laimei raksturīgi daudzi komponenti. Šobrīd mēs pievēršam uzmanību vienam no šiem elementiem, tam, ko pirmajā grāmatā pilnībā neizpētījām. Šis papildu elements, ko šeit esmu iekļāvis, ir ideja par produktīvu aktivitāti un darbu. Tātad — jā, es jums piekrītu, ka mēs neesam ieprogrammēti, lai sasniegtu laimes izjūtu tikai ar jēgpilnu produktīvu darbu vai aktivitāti. Taču šobrīd vēlos izpētīt, kā darbs iederas mūsu meklējumos pēc cilvēciskās laimes. Un vēl — patlaban mēs nerunājam par pacilātiem garīgās svētlaimes stāvokļiem, bet par piezemētāko ikdienas un ikbrīža laimes izjūtu un to, kādu ieguldījumu mūsu vispārējā apmierinātībā ar dzīvi dod produktīva aktivitāte un darbs — piemēram, par to, kā smagais darbs, lai iegūtu grādu, jūs padarīja laimīgu."

"Man ir jāizskaidro viena lieta," teica Dalailama. "Sakot, ka mans laimīgākais brīdis bija gešes grāda iegūšana, es negribēju norādīt, ka pilnīgu laimes izjūtas stāvokli nevar sasniegt ar iekšēju attīstību vai domu procesu, kas gūts ar meditatīvu izpratni. Kaut arī es neesmu sasniedzis šīs meditatīvās izpratnes pakāpes, tas nenozīmē, ka tas nav iespējams. Patiesībā man pat ir bijušas mirklīgas atskārsmes par šo iespējamību. Man liekas, es tev kaut kad agrāk esmu stāstījis par šo pieredzi."

"Nu, mēs, manuprāt, abi varam būt vienisprātis, ka pastāv daudzi komponenti cilvēku laimes izjūtai," es apgalvoju, "un daudzi faktori, kas sniedz ieguldījumu laimes izjūtā. Pagātnē mēs esam runājuši par prāta vingrināšanas svarīgumu, un jūs pieminējāt vēl citas iekšējo meditatīvo vingrinājumu metodes. Un pagātnē jūs, protams, arī pieminējāt tādas lietas kā ģimene, draugi un tā tālāk. Pie dažiem no šiem komponentiem mēs varam atgriezties vēlāk. Taču šonedēļ mēs koncentrējāmies uz darbu. Mēs spriedām par daudziem darba, iztikas līdzekļu aspektiem, par dažiem izplatītākajiem cēloņiem neapmierinātībai ar darbu. Tā kā tagad ir mūsu pēdējā tikšanās reize šo diskusiju virknē, tad, raugoties no plašāka skatpunkta uz cilvēka darbu, uz viņa aktivitāti pasaulē, — kādu lomu tas spēlē mūsu laimes meklējumos?"

Dalailama kādu brīdi domāja, pirms atbildēja. "Ļoti grūti ir plašos vilcienos pateikt, kādā pakāpē darbs sniedz ieguldījumu cilvēku laimei. Zini, runa aizvien vēl ir par daudziem sarežģītiem faktoriem. Indivīda intereses, izglītības pamati, dzīves apstākļi, sociālais stāvoklis un darba raksturs — tas viss nosaka pakāpi, kādā darbs ietekmē viņa vispārējo laimi. Tam visam ir liela nozīme. Un, manuprāt, tikpat lielā mērā tas ir atkarīgs arī no indivīda psiholoģijas, no psiholoģiskā satvara. Tādēļ, ja runājam par gandarījuma izjūtu, ko cilvēks gūst no paša darba, ir jāsaprot, ka šeit ir iesaistīti daudzi faktori."

Es iekšēji nopūtos. Atmiņā es atsaucu daudzas mūsu sarunas gadu gaitā, kurās es meklēju skaidri noteiktas atbildes, definētus formulējumus. Te nu mēs atkal bijām. Jā, atkal jau es centos uziet īsvārdīgus atrisinājumus, taču neko citu man nepiedāvāja kā tikai nemainīgus atgādinājumus par to, ka cilvēks ir ļoti sarežģīta būtne.

Bet viņam, protams, taisnība. Lai gan, pēc darvinistu domām, mēs no saviem tālajiem priekštečiem varētu būt mantojuši iedzimtu dziņu izjust patiku un apmierinātību no produktīvas aktivitātes, mēs tomēr vairs neesam mednieku un pārtikas vācēju sabiedrība. Tiklīdz cilvēce attīstījās līdz modernajai pasaulei, dzīve kļuva sarežģītāka; daudziem tas spontānais prieks, ko mēs spējam izjust, pateicoties savam darbam, ir saduļķojies ar to sarežģīto daudzveidību, kura raksturo dzīvi divdesmit pirmajā gadsimtā.

Agrāk mēs konstatējām, ka, kaut arī vispārīgā saikne starp darbu un laimes izjūtu ir atzīta, starp pētniekiem valda nevienprātība par pakāpi un veidu, kādā darbs sniedz devumu vispārējai laimei. Par spīti viedokļu daudzveidībai, vismaz viena lietā pētnieki un sociologi ir nonākuši pie kopējas valodas: vienprātīgi atbalstot Dalailamas uzskatu, ka, nosakot apmierinātību darbā un tiklab ari vispārējo apmierinātību ar dzīvi, iesaistās komplicēts mainīgu lielumu daudzums. Kā jau norāda Dalailama, cilvēka apmierinātību darbā ietekmē indivīda personība, noslieces, intereses, sociālais stāvoklis un daudzi citi faktori. Un, kā viņš agrāk konstatēja, pat cilvēka nacionālais un kulturālais fons spēlē noteiktu lomu — fakts, kas tika plaši aprakstīts ražošanas un vadības psihologa Pola Spektora (Paul Spector) nesen izdotajā grāmatā par apmierinātību ar darbu.

Bez daudziem mainīgajiem vai faktoriem, kas var ietekmēt apmierinātību ar darbu, pastāv arī daudzi faktori, kuri sniedz devumu laimīgam mūžam. Kā mums atgādina Dalailama, darbs ir tikai viens no šiem faktoriem. Cilvēku laimei piemīt daudz komponentu. Eds Dinē (Ed Dittier), Ilinoisas universitātes psiholoģijas profesors un viens no ietekmīgākajiem pētniekiem subjektīvās labklājības jomā, spriezdams pēc plaša pētījuma par faktoriem, kas var ietekmēt cilvēku laimi, ir secinājis: "Šķiet, ka subjektīvā labklājība netiks izskaidrota ar nedaudziem iespējamiem mainīgajiem, jo to var ietekmēt milzīgs skaits faktoru." Ja iepriekšnoteikta ir cilvēku sarežģītība, plaša bioloģisko, sociālo, ekonomisko vai demogrāfisko mainīgo dažādība, kas var ietekmēt mūsu laimi gan mājās, gan darbā, — tad ar ko lai sāk? Šai punktā jaunākie zinātniskie atklājumi saplūst ar Dalailamas senajā budisma filosofijā balstīto gudrību — mēs sākam, vēršoties iekšup, pārveidojot savu attieksmi un skatījumu. Sasaucoties ar Dalailamas skatpunktu, Dr. Dinē secina: "Izskatās, ka laimes izjūtai daudz svarīgāka par objektīvajiem apstākļiem ir cilvēku pasaules uztvere." Un šo apgalvojumu apstiprina varens pierādījumu daudzums.

Tādējādi, par spīti dažu pētnieku iespaidīgajiem un pārdomātajiem mēģinājumiem precīzi noteikt pakāpi, kādā darbs iespaido mūsu laimes izjūtu, to, kā arī Dalailama atgādināja, ir grūti vispārināt, un lielākoties tā katram ir individuāla. Un, ņemot vērā prieku, ko Dalailama, veicot savas ikdienas aktivitātes, šķita izstarojam, es arvien vairāk ieinteresējos par to, kā viņš uztver savu darbu. Viņa darba aprakstā — "Es nedaru neko" — vēl bija palicis kas neizrunāts, un tas man nelika mieru, atstājot neskaidru neapmierinātību. Es aizvien vēl uzskatīju, ka tuvāka iepazīšanās ar viņa uzskatiem par savu darbu un to, kā tas iederas viņa dzīvē, varētu būt derīga citiem — tur varētu slēpties kas tāds, ko mēs paši varētu piemērot savam darbam un savai dzīvei.

Tādēļ, mēģinot pēdējo reizi, es teicu: "Šonedēļ mēs esam runājuši par cilvēku attieksmi pret savu darbu, par uzskatu atšķirībām, kas viņiem var būt par savu darbu. Un mani joprojām interesē, kā jūs uzlūkojat savu darbu. Viendien es jums jautāju, ko jūs teiktu kādam, kurš jums prasītu par jūsu darbu, ko strādājat, un jūs teicāt, ka jūsu atbilde būtu — es nedaru neko, vai arī atjokojāt, ka jūs vienkārši rūpējaties par sevi un tā tālāk. Tomēr es aizvien vēl gribu uzzināt ko konkrētāku. Vārdu sakot, jums ir dažādas lomas: jūs esat ordinēts mūks, jūs esat tibetiešu līderis, jūs esat valstsvīrs, skolotājs, budisma zinātnieks, jūs uzstājaties ar lekcijām un piedalāties visdažādākajās konferencēs visā pasaulē. Jūs esat iesaistījies daudzās aktivitātēs, un tieši to es jums gribēju vaicāt — ko jūs uzskatāt par savu darbu pasaulē? Par nodarbošanos?"

"Es, protams, esmu mūks, budistu mūks. Tādēļ attiecīgi mūka darbs un galvenā interese ir budisma studijas un prakse. Un pēc tam galvenais ir ar garīgumu, ar savu pieredzi kalpot citiem. Tas taču ir galvenais, vai ne? Tādēļ es, kad uzstājos ar lekcijām, saskaņā ar savu pieredzi cenšos dalīties ar cilvēkiem izpratnē par labdabīgu, jēgpilnu dzīvi.

Taču, ja runa ir par manu laicīgo darbu, par manu darbu pasaulē, tad manas aktivitātes un lēmumi ir balstīti budisma principos. Tie ir balstīti gan budisma līdzjūtības koncepcijā, gan skatījumā par savstarpējo atkarību. Piemēram, vidusceļa politika, mana pieeja Tibetas politiskajiem jautājumiem ir veidota pēc mana skatījuma par savstarpējo atkarību, saprotot, ka mūsdienu pasaulē visas valstis ir savstarpēji atkarīgas. Tas ir dabiski, ka Tibetai daudz kas atkarīgs 110 Indijas, tāpat arī no Ķīnas. Šajā politikā var saskatīt arī tāda budisma priekšstata kā nevardarbība ietekmi. Mēs nekarosim ar Ķīnu, lai atgūtu savu valsti. Manuprāt, visas manas dažādās aktivitātes atrodas budisma priekšstatu iespaidā. Nu, varbūt ne pilnīgi visas — es varu ieskrūvēt kādu skrūvi, taču es nezinu, vai tajā tiek iesaistīti budisma priekšstati. Es nezinu," viņš smējās, "visādi citādi, manuprāt, galveno ikdienas dzīves daļu es aizvadu kā mūks, kā budisma piekopējs. Tāpēc es, piemēram, ik rītu ceļos pusčetros un nododos studijām, lūgšanām un meditēšanai. Mans brālis, protams, ķircina mani, ka ceļos tik agri tāpēc, ka esmu izsalcis un vēlos brokastis." Viņš atkal smējās. "Tas varētu būt tiesa, taču domāju, ka galvenais iemesls ir mani vingrinājumi. Tātad kā mūkam man studijas un prakse ir vienīgā profesija. Cita nekā nav, pilnīgi nekā."

"Labi," es teicu, "taču es zinu, ka jums bez budistu mūka vingrinājumiem ir daudzas citas aktivitātes. Jūs pieminējāt, piemēram, politisko situāciju, un es zinu, ka jums ir pienākumi un darbs, kas saistīti ar jūsu tibetiešu līdera lomu. Kādā mērā citi darbi, tādi kā politiskie pienākumi, iespaido jūsu vispārējo apmierinātību 1111 laimes izjūtu. Vai jūs uzskatāt, ka tam ir kāda loma?"

Dalailama paskaidroja: "Noteikti eksistē sakars starp darbā gūto apmierinātību un vispārējo gandarījuma sajūtu. Tomēr es neesmu drošs, vai šajā jautājumā mana pieredze būtu piemērojama daudzu citu indivīdu pieredzei. Piemēram, šorīt es šeit runāju ar dažiem tibetiešu sekretariāta locekļiem un izteicu viedokli, ka tad, ja, piemēram, palasām Tibetas vēsturi, mēs redzam, ka daudzu paaudžu laikā mēs, tibetieši, esam ignorējuši svarīgas pārmaiņas, kas notika visapkārt, tādēļ tagad esam sasnieguši punktu, kad daudzi 110 postījumiem ir gandrīz nelabojami. Piedevām vēl manas paaudzes tibetieši ir mantojuši krīzi, kuras sekas mūsu kultūrai un cilvēkiem kā veselumam bijušas traģiskas. Tomēr tai pašā laikā tas, ka esmu tibetietis un it īpaši Dalailama tik kritiskos apstākļos, man nodrošina ārkārtēju iespēju kalpot cilvēku labklājībai un nodrošināt to kultūras izdzīvošanu."

"Tas, šķiet, attiecas uz to, par ko mēs pirms pāris dienām diskutējām — par grūtībām, kas rada izaicinājumu. Vai jūs sakāt: jo lielāks izaicinājums, jo lielāka no darba gūtā apmierinātības sajūta?" es jautāju.

"Jā, noteikti. Piemēram, man pašam tā ir atbildība par Tibetas cilvēkiem un nāciju; kā jau minēju, mūsu traģēdija patiesībā ir daudzu sarežģītu faktoru rezultāts, ieskaitot pašas Tibetas ilgo nevērības periodu pret ārpasaules notikumiem. Taču tad, kad apzinos situācijas nopietnību, faktu, ka pati tibetiešu kā tautas un viņu unikālā kultūras mantojuma izdzīvošana ir apdraudēta, es spēju novērtēt pat visniecīgāko devumu, ko varu sniegt tibetiešu drošībai. Tas savukārt stiprina manu izpratni, kādā veidā mans darbs attiecībā uz Tibetas problēmu patie-sibā ir daļa no ikdienas garīgajiem vingrinājumiem mūža garumā, tāda cilvēka vingrinājumiem, kurš dziļi tic, ka augstākais garīguma piekopēja mērķis ir palīdzēt citiem. Šādi manā dzīvē darbs kļūst cieši saistīts ar ikdienas lūgšanām un meditācijas vingrinājumiem. Piemēram, es atklāju, ka derīgi ir pielietot analītisko meditāciju, lai attīstītu dziļāku pārliecību par nevardarbības, līdzjūtības, piedošanas principiem, jo īpaši pret ķīniešu komunistiem. Tātad starp manu uzticēšanos noteiktām garīgām vērtībām, maniem ikdienas garīgajiem vingrinā-jumiem, to iespaidu uz manu vispārējo domāšanu un attieksmi pret dzīvi pastāv savstarpēja ietekme, un tas savukārt iespaido manu politisko darbību tibetiešu labad. Tādējādi mana politiskā darbība ietekmē manu garīgo praksi. Faktiski it visam piemīt savstarpēja saistība. Ja es nobaudu labas brokastis, piemēram, tad tas ir devums manai veselībai. Un, ja man ir laba veselība, ir iespējams dzīvot, lai turpinātu strādāt. Pat vienkāršam smaidam ir iespaids uz manu vispārējo prāta stāvokli. Tātad — viss ir savstarpēji saistīts, savstarpēji atkarīgs. Kad pieņemat visu dzīves aspektu savstarpējās saistības būtību, jūs saprotat, kā visi atšķirīgie faktori — tādi kā jūsu vērtības, jūsu attieksme, jūsu emocionālais stāvoklis — sniedz devumu gandarījuma izjūtai darbā un apmierinātībai un laimei dzīvē."

Galu galā viss nostājās savās vietās. Beidzot es sapratu, kā Dalailama varēja aprakstīt savu darbu ar "Es nedaru neko". Protams, es zināju, ka ar viņa dzīvespriecīgo humoru šai frāzei bija zobgalības pieskaņa. Un zināju, ka aiz viņa jokošanās par "nekā nedarīšanu" slēpjas viņa dabiskā nepatika, ko daudzos gadījumos esmu novērojis, pret nevajadzīgu sevis vērtēšanu. Liekas, ka tā radusies no egocentrisma, pašpārņemtības trūkuma, no bezrūpības pret to, kā citi uzlūko viņa darbu, vismaz tik ilgi, kamēr vien pašam ir neviltota motivācija palīdzēt citiem.

Taču šeit tiklab arī bija dziļāka patiesība. Viņš, kā es sapratu mūsu diskusijā par personiskajām spējām, ir cilvēks, kurš sevi pilnībā sakausējis ar savu darbu. Viņa personiskā dzīve un profesionālā dzīve ir perfekti saskaņotas — īstenībā tik pilnīgi sapludinātas, ka nav nekādas atšķirības starp viņa "personisko", "profesionālo", "garīgo" vai "mājas" dzīvi. Un kopš tā laika, kad viņš vairs neizšķīra noteiktu funkciju kompleksu un neiedalīja to "darba" kategorijā, viņam vairs nav darba. "Es nedaru neko." Patiesībā es bieži esmu brīnījies, kā viņš visur, kurp dodas, iet ar visu savu "es" — viņš jebkuros apstākļos ir viens un tas pats. Viņam nav "ārpusdarba personības".

Tātad, ar visu savu būtību piedaloties ikvienā aktivitātē, ko veic, Dalailamam nevajag piemērot vai mainīt uzvedību atkarībā 110 situācijas. Viņš ir tāds, kāds ir, kāds viņš ir mājās, tāds arī "darbā". Šāda dzīve droši vien sniedz ārkārtēji lielu brīvības izjūtu, es nodomāju. Es atcerējos vienu neparastu atgadījumu, kura liecinieks biju pagājušajā gadā. Dalailama bija vizītē Vašingtonā un vienvakar apmeklēja pieņemšanu, kas par godu viņam tika rīkota Kapitolijā. Pa sarkano plīša paklāju zem greznām kristāla lustrām lēni slīdēja vēstnieki, augsta ranga senatori un Kongresa līderi, visapkārt uz sienām un griestiem bija freskām līdzīgi gleznojumi maigās krāsās. Telpu dizains kalpoja kā atbilstošs fons, lai izceltos klātesošās prominences. Es pazinu daudzas sejas, kuras bieži biju redzējis televīzijā, taču redzēt šos cilvēkus dzīvē bija mazliet skumji. īsti nezināju, kāpēc. Taču tad es sapratu — daudzi no šiem cilvēkiem nebija daudz "dzīvāki" kā televīzijā. Es tuvumā redzēju daudzus Kongresa līderus, viņu izvagotās sejas, iesaldētas nepieejamības maskās, viņu stīvās un automātiskās kustības. Un starp viņiem bija neliels bariņš jaunu, dedzīgu palīgu un internu, kuri, tikko beiguši koledžu, bija apkārtējās varas saindēti un runāja ar vāji slēptu satraukumu. Mēģina tēlot pieaugušos, es domāju. Man, kuram pirms tam nebija priekšstata par politiķu pasauli, šī aina likās gandrīz vai sirreāla.

Es biju ieradies par agru, un cilvēki vēl klīda apkārt. Vecākie un cienījamākie viesi bija tik pārliecināti par savu stāvokli un tik pārņemti ar savu svarīgumu, ka viņus maz interesēja pārējie. Kad viņus ar kādu iepazīstināja, tie skatījās tam cauri, tikko apjēgdami, ka viņu priekšā stāv cilvēks. Jaunākie un mazāk cienījamākie, kas veidoja lielāko daļu, izskatījās tikpat nevērīgi pret saviem sarunbiedriem, jo viņu acis nemitīgi šaudījās apkārt pa istabu, mēģinot noteikt savu vietu varas hierarhijā. Daži iepazīstoties spraucās cauri pūlim, un, kā es vēlāk ieminējos Dalailamam, visbiežāk uzdotais jautājums bija "Ar ko jūs nodarbojaties?". Likās, ka viņiem piemīt talants novērtēt ikvienu — simtdaļsekundes laikā viņi spēja noteikt, vai jūs viņiem kaut kādā veidā esat noderīgs. Ja neesat, viņi ātri devās prom, spiezdamies gar pārējiem, lai satiktu kādu citu — svarīgāku personu. Daži malkoja diētisko kokakolu vai baltvīnu, istabas vidū bija garš banketa galds, nokrauts ar importētiem sieriem, ceptām garnelēm, kūkām un izmeklētām delikatesēm. Ēdienam lielākoties neviens nepieskaras. Daudzi bija pārāk saspringti, lai ēstu. Es palūkojos visapkārt un redzēju tikai dažus, kas izskatījās atbrīvoti un laimīgi.

Beidzot istabā ienāca Dalailama. Kontrasts bija graujošs. Viņš kā parasti bija mierīgs un jautrs. Es ievēroju, ka viņš pat nebija papūlējies uzaut savas labās ādas kurpes — viņš bija apāvis vecās kaučuka čības. Senatore Feinšteina un viņas vīrs nekavējoties sāka iepazīstināt viesus ar Dalailamu. Viņš pats sev ielēja glāzi ūdens, kamēr senatore Feinšteina pāri istabai vilka smagu, senlaicīgu ozolkoka krēslu, piestūma to pie sienas un aicināja Dalailamu apsēsties. Pāris senatoru sastājās rindā, lai iepazītos. Stāvēdams otrā istabas galā, es nevarēju sadzirdēt, ko viņi teica, taču es redzēju, kā viņš uzsāka ar tiem sarunu — atklāts rokasspiediens, sirsnīgs, vaļsirdīgs smaids un tiešs acu kontakts —, viņš acīmredzot kā vienmēr izturējās pret viņiem vienkārši kā pret cilvēkiem, pilnīgi bez jebkādas izlikšanās. Drīz vien jau pārējo sejās parādījās nedziestoši smaidi, un atslāba pat viņu pozas. Es pamanīju, ka daudzi viesi pēc iepazīšanās uzkavējās un nemaz nevēlējās doties prom. Beidzot viens senators novietoja krēslu blakus Dalailamam. Nākamais rindā izdarīja tāpat. Drīz vien jau ducis politiķu sēdēja pie sienas abās pusēs Dalailamam. Novērojot, cik vērīgi tie pieliecās uz viņa pusi, iesaistījušies sarunā, man istabas otrā galā šī aina atgādināja Svēto Vakarēdienu. Jo tuvāk politiķi pieliecās Dalailamam, jo vairāk atslāba viņu sejas un pozas. Pēc dažām minūtēm atgriežoties, mani pārsteidza vēl neparastāks skats — Dalailama sirsnīgi turēja viņam blakus sēdošā vīra, labi pazīstama un pieredzējuša politiķa, ar kuru tikko bija iepazinies, roku. Viņš to turēja kā maza bērna rociņu, un politiķis, kurš pirms dažiem mirkļiem bija izskatījies bargs un nepieejams, pēkšņi bija manāmi atmaidzis, kļuvis cilvēciskāks.

Kamēr tas notika, es runājos ar galveno Valsts departamenta drošības aģentu, kam bija uzticēta Dalailamas drošība. Viņš, būdams jau agrāk, iepriekšējās Dalailamas vizītes laikā ASV, nozīmēts šim pienākumam, man pastāstīja, ka rūpēties par Dalailamas drošību ir viņa mīļākais uzdevums — ne tikai tāpēc, ka Dalailama, atšķirībā no citiem diplomātiem, kuriem jāpiedalās diskusijās līdz trijiem naktī, ik vakaru gulēt devās deviņos, bet arī tāpēc, ka viņš neviltoti apbrīnoja viņu. Aģents paskaidroja: "Es, protams, neesmu budists, taču Dalailama mani tiešām iedvesmo."

"Kādā ziņā?"

"Man liekas, galvenokārt tāpēc, ka esmu novērojis: lai kurp viņš dotos, viņam patīk runāt ar šoferiem, šveicariem un viesmīļiem, ar apkalpojošo personālu. Un pret visiem viņš izturas vienādi." Nekur tas nebija tik labi redzams kā Kapitolijā, un es tam tikko biju liecinieks. Viņš pret visiem izturējās ar vienādu cieņu. Nebija atšķirības, kā Dalailama izturas pret oficiantu un Senāta vairākuma partijas līderi. Viņa izturēšanās, attieksme, runasveids un uzvedība vienmēr bija vienāda, vai viņš runāja ar viesnīcas istabeni, ar šoferi pa ceļam uz pieņemšanu vai ar autoritatīvākajiem amerikāņu politiķiem.

Lūk, šeit arī atbilde — tā kā viņam nav vajadzības ieņemt kādu pozu, vienā veidā izturēties publikas priekšā vai "darbā", bet citādi mājās un viņš jebkur var būt tāds, kāds ir, darbs viņam neprasa pūles. Protams, daudziem no mums paietu ilgs laiks, līdz mēs sasniegtu šo iejušanās pakāpi, taču, jo vairāk mēs spēsim mazināt atšķirību starp to, kas mēs esam, un to, ko mēs darām, jo darbs mums kļūs vieglāks.

EPILOGS

Dalailamas kalpotājs, slaids, pieklājīgs tibetiešu mūks tradicionālajās sarkanbrūnajās mūka drānās un nerimstoši smaidīgs, nedzirdamiem soļiem ienāca istabā un klusītēm sāka novākt tējas servīzi. Es sapratu, ka šīs ir mūsu tikšanās pēdējās minūtes. Zinādams, ka mūsu laiks beidzas, paņēmu savu piezīmju grāmatiņu un ieskatījos uz tematu sarakstā, ko biju cerējis ar viņu izrunāt.

Izpētījis garo sarakstu, ko mēs nebijām paspējuši pilnībā izrunāt, es teicu: "Daudz laika mums vairs nav, tomēr aizvien vēl ir daudz lietu, par kurām es gribētu jums apjautāties. Mēs, manuprāt, izrunājām daudzus apstākļus, kas vainojami nelaimīguma izjūtā darbā, tomēr dažas nianses vēl neizrunājām — piemēram, par visu, kas saistīts ar ētiku darbā, par neapmierinātību, kurā vainojama personisko vērtību jeb ētisko principu nesaskaņa ar uzņēmumā valdošajām ētiskajām vērtībām, par ziņu pienesējiem, par korporāciju skandāliem, un vēl es labprāt dziļāk aplūkotu attiecības darbā un biznesā gan starp kolēģiem, gan starp darba devējiem un ņēmējiem un…"

Dalailama pārtrauca: "Hauard, ja tu grasies ieslīgt detalizētā diskusijā par darba vidi un specifiskām problēmām, ar kurām dažādi cilvēki sastopas darbā, tad mūsu saruna būs bezgalīga — galu galā pasaulē ir seši miljardi cilvēku, un katram ir savas īpašās problēmas. Turklāt tas jau ir cits temats. Mēs diskutējām par laimi darbā galvenokārt no strādājošā, darba ņēmēja skatpunkta un par paņēmieniem, ko viņi var izmantot, lai darbā ar paša pūlēm, pārveidojot skatījumu, palielinot pašizpratni, vai ko citu, par ko mēs runājām, kļūtu apmierinātāki. Taču tā ir tikai kopējās ainas viena daļa. Arī darba devējam, vadībai, uzņēmumam ir sava loma, nosakot klimatu darba vidē, un iespaids uz darbinieku laimes izjūtu, un, ja mēs plašāk apspriežam biznesa ētiku, ekonomiku un tā tālāk, tad tā jau ir cita lieta…"

"Nu, īstenībā es cerēju iegrimt diskusijā par šīm konkrētajām jomām, taču redzu, ka mums vairs nav laika."

"Nu, tas lai paliek uz citu reizi. Protams," viņš teica, "es neesmu drošs, ka šai lauciņā es varētu būt noderīgs, vai man ir kas vērtīgs, ko piedāvāt. Es neesmu eksperts biznesā, par to es neko daudz nezinu."

"Arī es ne," es atzinos, "tomēr zinu, ka jums ļoti rūp visās cilvēku rīcības sfērās ieviest sekulāro ētiku, un tādēļ es vēlētos pieiet tam jautājumam no šī aspekta saistībā ar citām lietām."

"Protams, es allaž labprāt parunājos. Tādēļ satiksimies atkal un apmainīsimies idejām, parunāsimies par šīm lietām un apskatīsim, ko varam izdomāt. Es piedāvāšu visu, ko varēšu. Tomēr domāju, ka tev arī pašam jāpapēta šīs tēmas, jāizpilda mājasdarbs. Parunājies ar biznesa cilvēkiem, šis jomas ekspertiem, un palūdz viņiem dalīties savā pieredzē, lai redzētu, kā viņi savās kompānijās īsteno šos principus vai atrisina esošās problēmas, — tā varētu būt laba doma. Tādējādi mēs varbūt nonāksim līdz kam derīgam. Mēs vienkārši darīsim visu, ko spējam."

Dalailama nožāvājās, noņēma brilles un izberzēja acis. Viņam šī bija gara diena. Viņš noliecās, iekāpa kurpēs un sāka siet kurpju šņores — tas, pēc līdzšinējās pieredzes, bija standarta signāls, ka mūsu tikšanās tuvojas beigām. "Mēs diskutējam par darbu, un tā ir daļa 110 mūsu darba. Es pateicos, ka atbrauci, jo ceļš no Arizonas, tavām mājām, ir ļoti tāls. Es pateicos tev no sirds," viņš klusi pasacīja, kad bija sasējis kurpju šņores un piecēlies. "Paldies tev!"

Mēs diskutējam par darbu, un tā ir daļa no mūsu darba… Līdz pat šim brīdim man nebija ienācis prātā domāt par mūsu tikšanās reizēm kā darbu. Visu mūsu kopā pavadīto laiku likās, it kā mēs par darbu runātu abstrakti, kā par aktivitāti, kas notiek kaut kur pasaulē, kad nepazīstama, nesaskaitāma cilvēku masa dodas savos ikdienas pienākumos — taču noteikti ne par ko tādu, kas notiek tieši šobrīd šajā istabā. Protams, sava prāta nostūrī es zināju, ka kaut kad būs jāpieliek ārkārtīgas pūles, lai mūsu sarunas iekļautu grāmatā. Tomēr tas būs citā laikā, citā vietā. Taču šīs diskusijās ar Dalailamu pavadītās stundas nebija darbs — es biju tik ļoti iegrimis mūsu sarunās, tik pateicīgs, ka man ir iespēja būt kopā ar viņu un pētīt arī to, kā es varētu kļūt laimīgāks, ka es par šo iespēju varētu par samaksāt Tas nebija darbs. Vai arī, ja bija, tad es biju ticis pie tāda paša darba kā Dalailama — "Es nedaru neko". Man liekas, ka atšķirība starp mums ir tā, ka viņam tas ir nemainīgs stāvoklis, bet man — īslaicīgs.

Kad jau biju gatavs doties prom, Dalailama palūdza man nedaudz uzkavēties un iegāja savas darba telpas blakusistabā, pēc brīža parādīdamies ar nelielu budistu statuetīti, ko pasniedza man kā dzimšanas dienas dāvanu. Negaidījis dāvanu, es biju tik aizkustināts, ka nevarēju parunāt un izspiedu dažus nesakarīgus pateicības vārdus. Tad, stāvot uz sliekšņa pie aizslietņa durvīm, Dalailama pasmaidīja un ieslēdza mani ilgā atvadu apskāvienā. Mums bija notikušas daudzas sarunas, kurās risinājām cilvēku ikdienišķās problēmas, un man priekšā vēl skaidri iezīmēts darbs — neskaitāmas rediģēšanas stundas, kas tobrīd arī likās mūsu pūļu galarezultāts. Tomēr tai acumirklī, tai cilvēciskā kontakta brīdī es jutu, ka šī vienkāršā siltuma un draudzīguma apmaiņa ar manu draugu un kolēģi arī ir tieši tas, ko ietver darbs.

PIELIKUMS

MEDITĀCIJAS NOTURĪBAS VINGRINĀJUMI

Pirmais solis šajā vingrinājumā ir atrast piemērotu laiku un ērtu vietu, lai vingrinātos, tādu, kura ir pēc iespējas klusāka un mierīgāka. Atrast brīdi, kurā vismaz piecas līdz desmit minūtes jūs noteikti netiksit traucēts. Ja vēlaties, varat atvienot tālruni vai izslēgt zvanu. Ļoti piemērota ir studijai līdzīga istaba, kurā nevar dzirdēt tālruni. Svarīgi ir atrast brīvu laiku un klusu telpu. Kad veiksmīgi esat radījuši piemērotus apstākļus, varat sākt nekustīgās sēdēšanas vingrinājumu.

Nākamais solis ir nodrošināt atbilstošu sēdēšanas vietu un pozu. Jāapsēžas visērtākajā vietā. Var sēdēt uz krēsla, uz spilvena, kas nolikts uz grīdas, vai arī, ja tā jums ir ērtāk, var pat gulēt uz muguras gultā, tomēr šai gadījumā jācenšas neiemigt. Lai kādu pozu jūs arī ieņemtu, būtiski ir muguru turēt taisnu. Rokām jābūt atbrīvotā stāvoklī, acīm nedaudz pavērtām, var arī tās aizvērt. Ja izvēlaties acis turēt nedaudz pavērtas, tad skatienam jābūt vērstam uz leju, taču bez mērķtiecīgas skatīšanās vai koncentrēšanās uz kādu noteiktu objektu. Mutei jābūt aizvērtai, bet žoklim atbrīvotam, mēlei viegli pieskaroties smaganām tieši aiz augšējiem priekšzobiem. Svarīgi ir nodrošināt, lai neviena ķermeņa daļa nebūtu saspringta, jo tas var novērst uzmanību.

Kad esat ieņēmuši pareizu pozu, atbrīvojiet plecus, veicot dziļu ieelpu. Tad apņemieties, ka šai garīgās disciplinēšanās laikā jūs mēģināsit saglabāt koncentrētu prātu un neļausit tam bezmērķīgi aizklīst. Šāda apņemšanās ir kā atmosfēras radīšana sarunai.

Pāris reižu dziļi ieelpojiet un lēni izelpojiet. Elpojiet dziļi no vēdera tā, lai vēders, ieelpojot un izelpojot, ierautos un izplestos. Šāda elpošana jums palīdzēs nomierināt prātu un mazinās nemitīgo domu, kas parasti šaudās prātā, intensitāti. Kad šī fiziskā un garīgā sagatavošanās ir pabeigta, var sākt nākamos vingrinājumus.

A vingrinājums

1.   Kad esat dziļi ieelpojis un izelpojis 110 trim līdz septiņām reizēm — tas atkarīgs no daudzuma, kas jums nepieciešams prāta nomierināšanai, jūs atkal varat normāli elpot. Ļaujiet elpai plūst brīvi un nepiespiesti, visu laiku saglabājot koncentrēšanos uz pašu elpošanas procesu. Kad ieelpojat, vienkārši konstatējiet ieelpu, kad izelpojat — izelpu. Prātam jābūt neitrālam, objektīvam, brīvam no spriešanas. Prātu nevajag sasprindzināt, ļaujiet tam dabiski atpūsties ar parastu elpošanu. Šis process jāturpina tik ilgi, cik spējat.

2.  Nav šaubu, ka parādīsies daudz domu, un jūsu prāts sāks plūst; kad prāts sāk klīst, vienkārši konstatējiet to un atgrieziet to pie koncentrēšanās. Pāris reižu dziļi ieelpojiet, kā iepriekš paskaidrots, un atkal virziet uzmanību uz elpošanu.

Sākumstadijā izpildīt nekustīgas sēdēšanas vingrinājumu jūs varat 110 piecām līdz desmit minūtēm. Kad progresējat un jūsu spējas saglabāt koncentrēšanos elpošanas procesam kļūst noturīgākas, varat pakāpeniski palielināt nekustīgās sēdēšanas laiku.

B vingrinājums

Dažiem cilvēkiem, jo īpaši ar aktīvāku prātu apveltītajiem, var rasties grūtības veikt pirmo vingrinājumu, vismaz sākumposmā. Šie cilvēki var izmantot citu meditācijas variāciju, kas būs efektīvāka. ŠI variācija ietver elpu skaitīšanu papildus elpu konstatēšanai. Dažiem cilvēkiem skaitīšana palīdz saglabāt uzmanību uz elpošanu. Arī šai gadījumā jāveic tāda pati ķermeņa un prāta sagatavošana.

1.  Kad pāris reižu esat dziļi ieelpojis, virziet uzmanību uz elpošanu. Tāpat kā agrāk, jums jāelpo normāli, ļaujot elpai ieplūst un izplūst nepiespiesti. Tad tā vietā, lai vienkārši konstatētu elpas, jums tās prātā jāskaita. Katra ieelpa un izelpa ir viens veselums. Tādēļ, kad ieelpojat un izelpojat, prātā skaitiet "viens", "divi", "trīs" un tā tālāk. Sākumā jūs varat skaitīt līdz desmit, piecpadsmit vai divdesmit vienam, tas atkarīgs no tā, cik ilgi spējat uzturēt savu uzmanību bez novēršanās.

2.  Kad jūs prāts sāk aizklīst, vienkārši to pamaniet un atgrieziet to pie koncentrēšanās. Pāris reižu dziļi ieelpojiet, kā iepriekš, un atsāciet elpot un skaitīt.

Sākumā būs labāk, ja sēdēšanas seansu turpināsit samērā neilgu laiku, teiksim, no piecām līdz desmit minūtēm. Tomēr, kad jūtat savas garīgās disciplinēšanās progresu, jūsu spēja koncentrēties meditācijai dabiski paildzināsies.

Lai kuru no šiem diviem vingrinājumiem jūs izvēlētos, svarīgi ir uzturēt nemainīgu vingrināšanās sistēmu. Jūsu vingrināšanās rutīna un regularitāte pati par sevi ienesīs jūsu dzīvē noteiktu disciplīnas un koncentrētības pakāpi. Kad jūs tuvāk iepazīsities ar šādu atbrīvošanās veidu, ar nekustīgas sēdēšanas vingrinājumu, jūs pakāpeniski iegūsit spēju attīstīt mierīga prāta stāvokli, kuru pēc tam varēsit veiksmīgi virzīt uz jebkuru izvēlētu uzdevumu. Šādā veidā jūs spēsit pārvarēt daudzas problēmas, kas rodas no nekoncentrēta, nedisciplinēta garīgā stāvokļa.

Apgāds "ATĒNA", reģistrācijas apliecība nr. 000330181, Blaumaņa iela l6/18-2a, Rīga, LV-1011, e-pasts: atena@atena.lv, www.atena.lv Iespiests un iesiets tipogrāfijā a/s "Preses nams"

* Tradicionāls tibetiešu ēdiens. Tas tiek gatavots no apgrauzdētiem miežu miltiem un ēsts, samaisot ar tēju un saripinot mazās lodītēs. *

[1] milzīga asv korporācija, kuras vadība veica daudzu miljonu dolāru vērtu krāpšanu, viltojot grāmatvedības, finanšu uzskaites un akciju darījumu dokumentus. (Tulk. piez.)

[2] bodhisatva — budistu svētais, kas partapšanā par Budu, paužot līdzjūtību pret visu dzīvo, labprātīgi atteicies no augstākās svētlaimes — nirvānas.

[3] avalokitešvara ir tibetiešu dievība, līdzjūtības bodhisatva. Dalailamas tiek uzskatītas par Avalokitešvaras emanācijām. Tagadējais Dalailama ir četrpadsmitais pēc skaita pēdējo sešu simtu gadu laikā. Recitēšana parasti nozīmē 1 000 000 reižu atkārtot dievības mantru — šajā gadījumā Om Mani Padtne Hum.

[4] apzīmējumam dharma ir daudz blakusnozimju, taču nav precīza ekvivalenta ang|u valodā. Visbiežāk šis jēdziens tiek attiecināts uz Būdas mācību un doktrīnu, ieskaitot gan svēto rakstu tradīciju, gan dzīvesveidu un garīgās atskārsmes, kas sasniegtas, izmantojot šo mācību. Budisti dažkārt lieto šo vārdu vispārīgā nozīmē — lai apzīmētu garīgu vai reliģisku praksi vispār, universālu garīgo likumu vai fenomenu patieso dabu, — bet terminu Buddhad- harma izmanto, precīzāk apzīmējot budistu Ceļa principus un metodes. Sanskrita vārds dharma ir atvasināts no etimoloģiskās saknes ar nozīmi "turēt", un šajā kontekstā vārdam ir plašāka nozīme: jebkura uzvedība vai izpratne, kas kalpo cilvēka "atturēšanai" vai pasargāšanai no ciešanām un to cēloņiem.

[5] sk. pielikumu grāmatas beigās — Dalailamas ieteikumus meditācijas noturības vingrināšanai.

[6] tantriskā meditācija ir vingrinājumu sistēma, kas attīsta attīrīta prāta stāvokļus un smalku ķermenisko enerģiju. Stāsta, ka praktizētājs, kļūstot par šīs tehnikas adeptu un ar to sasniedzot augstus izpratnes stāvokļus, piedzīvo ļoti dziļu garīgu svētlaimi. *

[7] makleodganga ir kalnu nogāzes ciemats Dharamsalas apkaimē. Ciematā dzīvo liela daļa trimdas tibetiešu.

[7] Lai neaizvainotu māksliniekus, man jānorāda, ka, gadiem ritot, esmu sapratis un atzinis nozīmīgo mākslas devumu sabiedrībai un pasaulei.

[8] tradicionālais tibetiešu miežu alus.

[9] viena no senajām Tihetas budistu meditāciju tradīcijām. Šajās meditācijās ietvertas dažādas tehnikas, tai skaitā ari tīras, no priekšstatiem brīvas apziņas attīstišana.

Content

, et al Laimes māksla. Kā būt laimīgam darbā

Viņa svētība Dalailama un Dr. med. Hauards K. Katlers LAIMES MĀKSLA. KĀ BŪT LAIMĪGAM DARBĀ

IEVADS

1. nodaļa TRANSFORMĒJOT NEAPMIERINĀTĪBU DARBĀ

2. nodaļa CILVĒCISKAIS FAKTORS

3. nodaļa NAUDAS PELNĪŠANA

4. nodaļa KA ATRAST LĪDZSVARU STARP APNICĪBU UN IZAICINĀJUMU

5. nodaļa DARBS, KARJERA UN AICINĀJUMS

6. nodaļa PAŠIZPRATNE

7.nodaļa DARBS UN IDENTITĀTE

8. nodaļa PAREIZAIS IZTIKAS VEIDS

9. nodaļa LAIMES IZJŪTA DARBĀ

EPILOGS

PIELIKUMS

MEDITĀCIJAS NOTURĪBAS VINGRINĀJUMI