Stemans Rojs

Lielā Reinkarnācijas grāmata

Rojs Stemans

Lielā Reinkarnācijas grāmata

LIECĪBAS PAR MŪSU IEPRIEKŠĒJĀM DZĪVĒM

Ievads

šīs grāmatas mērķis ir atbildēt uz diviem jautājumiem, kurus savu reizi mūžā uzdevis katrs domājošs cilvēks: vai pastāv dzīve pēc nāves un, ja pastāv, vai mēs pārdzimstam uz zemes? Kā turpmākajās lappusēs paši atklāsiet, pēdējo piecdesmit gadu laikā uzkrājies milzum daudz pierādījumu, kas nepārprotami vedina domāt, ka dzīve pēc nāves tik tiešām turpinās un ka vismaz dažos gadījumos cilvēki piedzimst no jauna, nezaudējot atmiņas par savu iepriekšējo dzīvi uz zemes.

Šim vienkāršajam apgalvojumam ir tālejošas sekas, kas atzīšanas gadījumā ietekmēs ne tikai vairumu reliģiju, bet arī visdažādākos sociālos jautājumus, piemēram, abortu un eitanāziju. Rodas arī fundamentāli jautājumi par mūsu apziņas dabu un varbūtību, ka pastāv garīgā dimensija, kas mijiedarbojas ar pasauli, kurā dzīvojam.

Cilvēki, kuri aktīvi pēta šo aizraujošo tēmu, iedalāmi divās grupās, kas atspoguļo ļoti atšķirīgus avotus atmiņām par iepriekšējo dzīvi.

Pirmajā ir zinātnieki, kas pēta ziņas par bērniem, kuri jau ļoti agrīnā vecumā sākuši stāstīt par savu iepriekšējo dzīvi. Šādus gadījumus es dēvēju par "spontāniem", jo tie ir dabiski, notiek bez piespiešanas vai meklēšanas. Bērni bieži spēj nosaukt cilvēku vārdus, vietas un nozīmīgus notikumus šajā iepriekšējā dzīvē. Taču pēc dažiem gadiem šīs atmiņas nereti izplēn, tāpēc tai saujiņai pētnieku, kuri specializējas šāda veida izpētē, pēc iespējas ātrāk ir jāuzzina par šādiem gadījumiem un jāsazinās ar bērniem, kamēr viņi vēl spēj sniegt sīkāku informāciju, bet viņu tuvinieki un citi var sniegt aculiecinieku liecības par to, kas jau ticis izstāstīts un kāda pārbaude ir notikusi. Šādos apstākļos ir visai grūti apkopot kvalitatīvus datus, jo izpēte ir saistīta ar tāliem ceļojumiem un apjomīgiem tulkojumiem, tāpēc es ārkārtīgi cienu cilvēkus, kuri uzņemas

1. NODAĻA Pārdzimšanas pirmsākumi

Ticība reinkarnācijai ir daudz dziļāk iesakņojusies Rietumu civilizācijā, nekā to gribētu atzīr dažas ortodoksālas reliģijas. Daudzi noraida šo ideju kā Jaunā laikmeta untumu, kas ar laiku izgaisīs, taču pāriemiesošanās doktrīnas popularitāte liecina, ka ar reliģiju un garīgumu saistītos jautājumos aizvien lielāks skaits ļaužu ir gatavi izsijāt un pielāgot dažādas ticības un mācības, kas viņiem šķiet pārliecinošākas, neatkarīgi no konfesijas, kurai viņi zvērējuši uzticību vai kuras baznīcās viņi lūdz Dievu.

2003. gadā Nacionālā jaunatnes un reliģijas pētījuma (National Survey of Youth and Religion/NSYR)1 1. posmā Savienotajās Valstīs atklājās, ka gandrīz puse no 3290 angļu un spāņu valodā runājošajiem pusaudžiem vecumā no trīspadsmit līdz septiņpadsmit gadiem un pētījumā iesaistījušies vecāki nešaubīgi ticēja reinkarnācijai (453=13,4%) vai arī uzskatīja to par iespējamu (1210=35,9%), pretstatā vienlīdz lielam neticētāju skaitam (49,4%), un tikai nedaudz vairāk nekā 1% nebija sava viedokļa.

Sešus gadus vēlāk Pjū Pētījumu centra foruma par reliģiju un sabiedrisko dzīvi veiktā aptaujā (publicēta 2009. gada decembrī)mums radās labāks priekšstats par astoņpadsmit gadus sasniegušu amerikāņu viedokli šajā jautājumā. "Kaut arī ASV lielākā daļa ir kristīgās ticības piekritēji," teikts ziņojumā, "būtiska, lai gan mazāka daļa iedzīvotāju atzīst, ka tic visdažādākajām Austrumu vai Jaunā laikmeta mācībām. Piemēram, 24 procenti no sabiedrības kopumā un 22 procenti kristiešu apgalvo, ka tic reinkarnācijai tam, ka cilvēki no jauna un atkal no jauna piedzims šajā pasaulē." Šie skaitļi tiek sadalīti vēl sīkāk: aptuveni 10 procenti balto evaņģēlistu tic reinkarnācijai, salīdzinājumā ar 24 procentiem konservatīvo protestantu, 25 procentiem balto katoļu un nevienai reliģijai nepiederošo, bet melno protestantu vidū tādu ir 29 procenti. Pjū Pētījumu centra foruma ziņojuma nosaukums "Daudzi amerikāņi mistro vairākas ticības" (Many Americans Mix Multiple Faiths) izsaka visu, un tā kopsavilkumā norādīts, ka lielam ļaužu skaitam kristietība ir sajaukusies ar Austrumu vai Jaunā laikmeta idejām, piemēram, reinkarnāciju, astroloģiju un garīgās enerģijas klātbūtni fiziskos priekšmetos. Ziņojumā teikts: "…ievērojams skaits visu ASV lielāko reliģiju pārstāvju apgalvo, ka ir bijuši pārdabisku parādību liecinieki, piemēram, sastapušies ar mirušajiem vai spokiem."

Mēs jau zinām, ka vismaz puse pasaules iedzīvotāju, būdami hinduisma, budisma, džainisma un dažādu citu Austrumu reliģiju sekotāji, atzīst reinkarnāciju. Tagad šķiet, arī ceturtā daļa pārējo šīs zemes iemītnieku pieņemot, ka amerikāņu statistika ir attiecināma arī uz citām Rietumu valstīm piekrīt šim uzskatam.

Kā esam tik tālu nonākuši? Nudien vai neesam aizgājuši par tālu? Noteikti atradīsies tādi, kuri nicinājumā pabrīnīsies par tik milzīgu skaitu cilvēku, kuriem "galvā galīga putra" un kuri nevēlas aprobežoties ar savu baznīcu mācībām vai reliģisko līderu garīgajiem padomiem attiecībā uz reinkarnācijas jautājumu. Noliegums ir saprotams ticība, ka dvēsele var atgriezties uz zemes, lai dzīvotu vairākas dzīves, pastāvējusi ilgāk nekā vairums lielo reliģiju. Tāpēc iepazīšanos ar šo ārkārtīgi aizraujošo, miljardiem cilvēku atbalstīto doktrīnu sāksim ar reinkarnācijas izpēti no vēsturiskā viedokļa.

Duālisms pārliecība, ka ikvienam no mums ir gars jeb dvēsele, kas nāves brīdī atdalās no ķermeņa un saglabājas citā pasaulē jeb dimensijā, tādā vai citādā formā ir pastāvējis kopš cilvēces pirmsākumiem. Hominīdi jau pirms 300 000 gadu sāka ar īpašiem rituāliem atbrīvoties no saviem mirušajiem, lai gan nav nekādu pierādījumu, ka šīm darbībām būtu bijusi kāda garīga nozīme. Acīmredzot apbedīšana notika, mirušo apgādājot ar visādām noderīgām lietām, lai gan par nolūku un pavadošajiem bēru rituāliem mēs varam vienīgi izteikt pieņēmumus. Pat mirstīgajām atliekām līdzās kapā novietoti primitīvi priekšmeti apliecina, kā teicis kāds speciālists, "rūpes par mirušajiem, kuri paceļas pāri ikdienas dzīvei". Ar laiku kopā ar mirušajiem, jo īpaši ievērojamākajiem savas kopienas pārstāvjiem, apglabāto priekšmetu skaits un vērtība pieauga, un tiem nepārprotami bija nozīmīga loma pārejā no vienas dzīves uz nākamo. Šādi rituāli bija saistīti pat ar cilvēku upurēšanu. Taču kurā brīdī ļaudis sāka ticēt, ka dvēsele varētu pārdzimt un nodzīvot vēl vienu vai vairākas dzīves uz Zemes, nevis atlikušo laiku pavada pēcnāves valstībā? Pierādījumi vedina domāt, ka šī ideja pastāvējusi jau mūsdienu civilizācijas rītausmā.

Reinkarnācija un karma ir būtiski elementi hinduisma pasaules uzskatā, kas veidojies Indijā un bieži tiek uzskatīts par pasaules "senāko dzīvo reliģiju". Hinduismam nav viena noteikta radītāja ticības avots meklējams daudzšķautņainās tradīcijās, kuru saknes rodamas Dzelzs laikmeta Indijā tapušajās vēsturiskajos Vēdu mācībās, ko pazīst arī kā brahmanismu. Taču šīm mācībām ir dažādu autoru radīti svētie raksti un filozofiskie traktāti, kuri pierakstīti laika posmā no 800. līdz 400. gadam pirms mūsu ēras un kuros ietverti padomi un pamācības, kas iepriekš gadsimtiem ilgi tika mutvārdos nodotas no paaudzes paaudzē. Šo rakstu vidū ir Upanišadas, mītiskās doktrīnas, kuras tika uzskatītas par "prāta augstāko sasniegumu" un kuras iepazīstina mūs ar fundamentālām mācībām. Ārpus hinduisma praktizētāju loka visvairāk pazīstamais eposs, iespējams, ir "Bhagavadgīta", kas tiek uzskatīts par vienu no būtiskākajiem darbiem filozofijas un literatūras vēsturē. Upanišadas iedziļinās jautājumos par dvēseli, kannu, reinkarnāciju un nirvānu, kā arī sevis izzināšanu ar jogas un meditācijas palīdzību. Taču hindi semantiski izšķir cilvēku "pārdzimšanu" no "reinkarnācijas", kas ir vienīgi dievu privilēģija.

Reinkarnācija un karma ir arī džainisma vēl vienas senas Indijas reliģijas stūrakmeņi. Džainisms tūkstošiem gadu ir pastāvējis līdzās hinduismam, saglabājot savu savdabību. Neraugoties uz atšķirīgo izcelsmi, džainismam un hinduismam ir daudz kopīgu mācību līdzību ir tik daudz, ka daži džainismu aplami uzskata par hinduisma paveidu. Ievērojama atšķirība ir uzsvars uz nevardarbību, kas ir priekšnoteikums dvēseles patiesās dabas atklāsmei un garīgi pilnveidei, lai dvēsele spētu atbrīvoties no pārdzimšanas cikla. Tāpēc džaini ir pārliecināti veģetārieši. Arī džainisma priekšstati par karmu ir loti atšķirīgi no hinduisma mācībām, uzskatot to drīzāk par dabas likumu, nevis morāles likumu un piedāvājot divas iespējas atbrīvoties no pagātnes karmas vienu pasīvu, savukārt otru aktīvu. Vēsturnieki džainisma pirmsākumus datē starp devīto un sesto gadsimtu pirms mūsu ēras, lai gan saskaņā ar paša džainisma doktrīnu tas vienmēr ir bijis un būs. Kaut arī džainismam ir daudz mazāk sekotāju nekā citām lielajām reliģijām pēc aptuveniem aprēķiniem džainu ir desmit līdz divpadsmit miljoni -, džainismam vienmēr ir bijusi spēcīga ietekme uz citām ticībām, jo īpaši hinduismu un budismu, un kultūrām, kurās džainisms zeļ un plaukst.

Ļoti iespējams, ka jaunais princis Sidhārta Gautama, kurš dzimis ap 563. gadu pirms mūsu ēras, ir varējis iepazīties ar dažiem hindu vai džainu mācību aspektiem, iespējams, pat abiem, pirms pār viņu pašu nāca garīgā apgaismība, meditējot zem bodhi koka Lumbini dārzos mūsdienu Nepālā. Mēs viņu, protams, pazīstam ar Būdas vārdu. Viņš nekļuva par valdnieku vai virsaiti, bet izvēlējās garīgo ceļu, mācot citiem, kā arī viņi var sasniegt nirvānu un atbrīvot sevi no ciešanu un pārdzimšanas cikla. Buda dzīvoja un mācīja Indijas subkontinenta ziemeļaustrumu daļā, savukārt viņa mācības pamazām sasniedza senās pasaules tālākos nostūrus, sadaloties divos lielos budisma atzaros Teravādas un Mahajānas budismā, no kura attīstījies arī Tibetas budisms. Būdas mācībās sakņojas arī daudzas citas tradīcijas. Budisms, bez šaubām, ir pirmā pasaules mēroga reliģija, un līdz divdesmitā gadsimta vidum tas varēja sevi uzskatīt arī par vislielāko, apvienojot 520 miljonus sekotāju. Skaits dubultojas un pārsniedz miljardu, ja pieskaitām Austrumāzijas tradicionālās reliģijas, kurās budisms sajaucies ar citiem cilšu reliģiskajiem uzskatiem, piemēram, taoismu un šamanismu. Budisma mācības ar savu Budu, bodisatvu un mazāk svarīgu dievību panteonu Rietumu cilvēkiem šķiet sarežģītas un grūti saprotamas, tomēr karmas koncepcija, kura ir sastopama arī citās Austrumu reliģijās, ir iespiedusies visas pasaules iedzīvotāju apziņā. Vienkāršotiem vārdiem runājot, tas ir universāls likums par cēloņsakarībām starp mūsu labajām vai sliktajām domām un rīcību un to ietekmi uz mums šajā dzīvē vai nākamajā. Karma tiek aprakstīta kā spēks, kas virza samsaru ciešanu un atdzimšanas ciklu -, taču pat budisma mācību ietvaros sastopami atšķirīgi viedokļi, kā tieši tas norisinās.

Tikai tad, kad pēc Rozetas akmens uziešanas 1799. gadā tika atšifrēti seno ēģiptiešu hieroglifi, mēs pilnībā sākām saprast uzskatus par dzīvību un nāvi 3000 gadu garumā šīs konkrētās civilizācijas uzplaukuma laikā. Izrādījās, ka līdzās džainismam un hinduismam pastāvējusi vēl viena kultūra, kuras virsuzdevums šajā dzīvē bija sagatavot sevi dzīvei nākamajā pasaulē. Būvējot milzu piramīdas un apakšzemes kapenes saviem mīļajiem aizgājējiem un pilnveidojot mumificēšanas mākslu, ēģiptieši arī sīki un smalki savā "Mirušo grāmatā" aprakstīja ceļojumu, ko, viņuprāt, ka (cilvēka garīgais dubultnieks/dzīvības spēks) un ba (dvēsele/dievs) veica no šīs dzīves uz Nāves valstību, kurā viņiem bija jāatdzimst. Taču tikai šauram cilvēku lokam zināms, ka "Mirušo grāmatā" atrodamas arī agrīnākās atsauces uz reinkarnāciju. Deviņpadsmitajā gadsimtā franču eģiptologs Teodils Deverija (Theodule Deveria)-\ piemēram, skaidroja: "Sahou patiesībā nebija mirstīgs ķermenis. Tā bija jauna būtne, kura radās, apvienojoties dabas uzlabotiem miesiskiem elementiem, un kurā dvēsele pārdzima, lai piepildītu jaunu virszemes esību dažādās formās…" Džeimss Bonviks (James Bonwick)4 grāmatā "Ēģiptiešu ticība un mūsdienu domāšana" (E,gyptian Belief and Modern Thought) (1878) apgalvo, ka "Mirušo grāmatā" ir milzum daudz netiešu norāžu uz reinkarnācijas doktrīnu. Viņš skaidro, ka 26. un 30. nodaļa vēsta par sirds jeb dzīvības saglabāšanu šim nolūkam, piebilstot: "Lai cik absurds šķistu šis [reinkarnācijas] jēdziens mūsdienu eiropietim, nav šaubu, ka tā ir viena no senākajām cilvēka lolotajām idejām."

Arī grieķiem tam bija savs apzīmējums metempsihoze (metempsychosis). Šis vārds tulkojams kā pāriemiesošanās no viena cilvēka ķermeņa uz citu vai kā dvēseles transmigrācija, kas var būt saistīta arī ar dvēseles pāreju no cilvēka uz dzīvnieku vai otrādi. Vienlaikus ar Budu, kurš mācīja par reinkarnāciju Indijā, aptuveni pirms 2500 gadiem grieķu filozofs un matemātiķis Pitagors nodibināja reliģisku kustību ar nosaukumu pitagorisms, kuras pamatā bija ezotēriskas un metafiziskas koncepcijas, arī ar reinkarnāciju saistītas. Par to gan ir nelielas šaubas, bet mums ir jāpaļaujas uz citu sacīto, ja pats Pitagors reti kaut ko pierakstīja. Tāpēc mēs nezinām, kas būtu varējis ietekmēt viņa uzskatus, lai gan sava loma, iespējams, bija ēģiptiešu ticībai vai pat Indijas reliģiskajiem priekšstatiem. Sokrāta skolnieks un viens no Rietumu filozofijas un zinātnes tēviem Platons, kurš mira ap 347. gadu pirms mūsu ēras, savos traktātos sniedz daudz informācijas par Pitagoru un runā arī par reinkarnāciju, lai gan nav isti skaidrs, vai viņš pats ir atbalstījis domu par pārdzimšanu. Savukārt virkne reliģisko uzskatu un prakse, kura pazīstama ar nosaukumu orfisms un ar kuru aizrāvās senās Grieķijas un hellēņu pasaules iedzīvotāji, arī trāķieši, radusies sestajā gadsimtā pirms mūsu ēras. Dvēseles nemirstība un nepieciešamība izdzīvot daudzas dzīves pirms atbrīvošanās no "ciešanu apburtā loka" bija orfisma galvenās mācības un atgādināja Austrumu uzskatus, kas varēja būt to pamatā.

Lasītāji droši vien nemaz negaida, ka es atsaukšos arī uz Ābrama reliģijām, piemēram, jūdaismu, kristietību un islamu, jo tās šķietami neko nemāca par reinkarnāciju. Taču, kā redzēsim, tā vis gluži nav. Ābrams, kurš dzīvoja gandrīz pirms 4000 gadu, tiek atzīts par ebreju tautas tēvu, kurš sekoja Dieva aicinājumam un veda savu tautu uz pavisam jaunu zemi. Arī islāma un jūdaisma tradīcijās viņš tiek dēvēts par "mūsu Tēvu", turklāt Ābramu uzskata par islāma pravieti. Jūdaismā viņš ir izraēliešu tēvs, bet kristieši Jēzus Kristus piedzimšanu uzskata par Dieva apsolījuma Ābramam piepildījumu. Lai gan te, šķiet, neatliek vietas reinkarnācijai, milzum daudzi pierādījumi liecina par pretējo.

Ortodoksālais jūdaisms kā reliģija, filozofijas sistēma un ebreju tautas dzīvesveids, kas nemainīgs saglabājies vairāk nekā 3000 gadus, nemāca atdzimšanu. Tomēr pāriemiesošanos dažādos jūdaisma senās vēstures laikos ir atzinušas vairākas jūdaisma sektas, piemēram, rabīnu kārtību noliedzošie karaīti Bagdādē astotajā gadsimtā, kuri sludināja, ka ikvienai dvēselei ir jāpiedzīvo virkne inkarnāciju uz zemes. Pēc astoņiem gadsimtiem rabīns Izaks Luria (Isaak Luria) jeb Ari piesaistīja daudzus sekotājus ar savu mistisko jūdaisma mācību skaidrojumu, kurā tika atzīta arī reinkarnācija. Astoņpadsmitajā gadsimtā viņam sekoja rabīns Izraēls ben Eliezers (Israel ben Eliezer), pazīstams ar vārdu Baāls Sem Tovs (Baal Shem Tov) jeb Labā vārda meistars, kurš nodibināja hasīdu jūdaismu ar nolūku vairāk pievērsties garīgumam un priekam, nevis likumiem, kas dominē ortodoksālajā jūdaismā. Hasīdisma mācības ietver dvēseļu spēju pāriemiesoties un mācīties no pieredzes dažādās dzīvēs, tāpat kā to māca Kabala filozofijas skola, kas pastāv ārpus tradicionālajiem jūdu svētajiem rakstiem, bet kas kļūst aizvien populārāka, jo īpaši slavenību vidū, kuri nebūt nav ebreji. Gilgul (cikls) ne&amot (dvēseles) ir Kabalas koncepcija par dvēselēm, kas piedzīvo dažādas reinkarnācijas atkarībā no viņu konkrētā uzdevuma katras dzīves laikā.

Ortodoksālā kristietība šobrīd nekādi neatbalsta reinkarnācijas ideju, bet pierādījumi liecina, ka tās agrīnajā periodā aina bija pavisam citāda. Aleksandrijā un Cēzarejā dzīvojušais darbīgais kristiešu rakstnieks un teologs Origēns Adamantijs (Origen Adamantius; 185-254) savā darbā "Contra Ģelsum" rakstīja: "Dvēsele, kas pēc dabas ir nemateriāla un neredzama, neeksistē nevienā materiālā vietā bez ķermeņa, kas būtu piemērots šīs vietas raksturam; tātad tā kādā brīdī noliek malā vienu ķermeni, kurš bija vajadzīgs iepriekš, bet vairs nav piemērots dvēseles izmainītajam stāvoklim, un apmaina pret citu ķermeni." Vienam no kristietības izcilākajiem domātājiem Origēnam (Origen), kurš esot bijis ēģiptietis, tiek piedēvēta arī ideja par kristiešu traktātu apvienošanu vienā veselumā, kas vēlāk kļuva par Jauno Derību, lai gan pats viņš to nepiedzīvoja. Viņš arī izstrādāja doktrīnas, kurās jūtama Pitagora un Platona ietekme, bet, iespējams, tās balstās uz viņa dziļāku svēto rakstu interpretāciju, argumentējot par labu "mītiskajai dvēseļu iepriekšējai eksistencei". Pirmo baznīcas tēvu vidū viņš tāds nebija vienīgais. Apoloģēti svētais Justīns Moceklis (100-165) un svētais Alcksandrijas Klements (150-220) pauduši līdzīgus uzskatus. Taču Piektais Ekumēniskais Koncils, kurš mūsdienās tiek uzskatīts par Otro Ekumēnisko Koncilu un kurš tika sasaukts Konstantinopolē 553. gadā, Origēna uzskatiem par dvēseles iepriekšēju pastāvēšanu uzlika anatēmu Baznīcas lāstu. Daži pētnieki pavisam citādi interpretē šo lēmumu, kurš pasludināts imperatora Justiniāna vārdā, taču tā mērķis neapšaubāmi bija izslēgt jebkādas debates par reinkarnāciju no ortodoksālās kristietības. Tomēr tas nav spējis atturēt dažus ievērojamus kristiešus paust atšķirīgu viedokli.

Līdzīgi arī islāms nemāca par reinkarnāciju, un tā svētajos rakstos un Korānā -, kurus Muhamedam septītajā gadsimtā atklāja eņģelis Gabriēls

iespējams, ir tikai viena vienīga rindkopa, kuru varētu citēt kā reinkarnācijas atzīšanu: "Dievs rada būtnes un sūta tās atpakaļ no jauna un atkal no jauna, līdz tās atgriežas pie viņa." Tomēr islāma mistiskā un ezotēriskā filozofijas skola sūfisms nepārprotami atbalsta reinkarnāciju, apgalvojot, ka ortodoksālais islāms nepareizi interpretē Korānā rakstīto kā augstāko tiesu un augšāmcelšanos, lai gan tur patiesībā vēstīts par nebeidzamu reinkarnācijas ciklu.

Kas attiecas uz drūziem islāmistu sektu, kuras pirmsākumi meklējami pirms vairāk nekā 1400 gadu, viņiem reinkarnācija ir visas mācības pamatā. Daži domātāji šajā reliģiskajā kustībā saskata jūdaisma, kristietības un islāma sajaukumu ar nelielu gnosticisma, Tibetas lamaisma un persiešu magu pasaules uzskatu piejaukumu. Viens šā pārsteidzošā un daudzkrāsainā mistrojuma skaidrojums ir leģenda, ka šo kustību aizsācis Muhameda tēvocis Hemsa, kurš 625. gadā devās uz Tibetu slepeno gudrību meklējumos. Vēlāk viņš atdzima vienpadsmitajā gadsimtā kā Hamza drūzu kustības dibinātājs -, un runā, ka kopš tā laika viņš vairākkārt pārdzimis drūzu virspriesteru jeb hierofantu veidolā.

Nav ne mazāko šaubu, ka arī sikhisms vēl viena pirms 500 gadiem Indijā radusies reliģija apstiprina gan reinkarnācijas, gan karmas esamību. Tās dibinātājs Nānaks mācīja, ka ikviens no mums ir dzimis ar atšķirīgu temperamentu, kas ir pagātnes karinas noteikts. Sevis identificēšana ar ķermeni un tā apkārtni notur mūs samsaras dzimšanas un nāves virpulī.

Deviņpadsmitā gadsimta vidū strauji cita pēc citas dzima trīs reliģijas, kurām ir sava nozīme šajā diskusijā. Bahai ticība, saskaņā ar kuru Dievs laiku pa laikam atklāj savu gribu ar dievišķo vēstnešu, piemēram, Ābrama, Būdas, Jēzus Kristus un Muhameda, starpniecību, radās 1844. gada 23. maijā, kad Sejeds Alī Muhameds (Siyyid AliMuhammad) no Širāzas Persijā (tagad Irānas teritorija) paziņoja, ka viņš ir "Babs" (vārti) apsolītais Mahdī, islāma pestītājs jeb mesija, kurš dzīvos uz Zemes septiņus, deviņus vai deviņpadsmit gadus (atkarībā no dažādām interpretācijām). Madhī doktrīna ir kopīga gan šiītu, gan sunnītu musulmaņiem. Izrādījās, ka Babs nodzīvoja uz zemes vien nedaudz ilgāk par sešiem gadiem. Viņa paziņojumam un mācībām asi pretojās gan Persijas šiītu garīdzniecība, gan valdība, vajājot un nogalinot tūkstošiem viņa sekotāju babu -, līdz 1850. gada 9. jūlijā kareivju rota viņam izpildīja nāvessodu. Runā, ka iepriekšējās dzīvēs babs bijis pravietis Elija un Jānis Kristītājs. 1863. gadā viens no viņa sekotājiem Bahāullā (Bahā'u'llāh) paziņoja, ka viņš piepilda Baba solījumu, ka Dievs sūtīs vēl vienu sūtni, un tā bija dzimusi bahājiešu ticība. Bahāullā arī esot apgalvojis, ka viņš ir pravieša Muhameda nomocītā mazdēla imāma Huseina reinkarnācija. Ticības pamatprincipi ir Dieva vienotība, ticības vienotība un cilvēces vienotība, un tiek lēsts, ka šai ticībai ir aptuveni pieci līdz seši miljoni sekotāju vairāk nekā 200 valstīs un teritorijās. Taču stāsts ar to vēl nebeidzas. 1909. gadā Jeruzalemē piedzima Saļims Musa Ači (Salim Moussa Acbi), taču drīz pēc tam viņa ģimene pārcēlās uz Beirūtu Libānā, kur viņš divdesmit viena gada vecumā kļuva pazīstams kā brīnumdaris un parakstījās ar vārdu doktors Dahešs. Viņš esot apgalvojis, ka ir ne tikai Baba, bet arī Jēzus Kristus reinkarnācija.

Cčetrus gadus pēc Baba paziņojuma, ka viņš ir Mahdī, kāda amerikāņu ģimene centās samierināties ar pavisam citādu atklājumu. I 848. gada 31. martā, trīs mēnešus pēc pārcelšanās uz Haidsvilas fermu netālu no Ročesteras pilsētiņas Ņujorkas štatā, Foksu ģimenes mieru iztraucēja savādas klauvējošas skaņas. Atklājuši, ka šie klauvējieni atbild uz viņu jautājumiem, izmantojot vienkāršu "jā" vai "nē" šifru, Foksi noskaidroja, ka viņus uzrunājušais gars ir ticis šajā namā noslepkavots. Šādos pieticīgos apstākļos bija dzimis spiritisms, un Foksu meitas vēlāk kļuva par izslavētiem medijiem, taču viņu spējas tikušas pastāvīgi apšaubītas. Spiritisms strauji izplatījās visā pasaulē, piesaistot daudzus slavenus piekritējus un šķietami nodibinot tiešus sakarus ar viņpasauli. Tātad vai tas atbild uz mūžveco jautājumu "Vai mēs iemiesojamies no jauna?"? Diemžēl tas atkarīgs no tā, ar ko jūs runājat. Daži gari vēsta, ka atdzimšana ir universāls likums un mēs visi dzīvojam daudzas dzīves, savukārt citi apgalvo, ka dvēseles neiemiesojas no jauna. Tādējādi jautājumu par mediju spējām un saziņu ar gariem ir tikpat daudz kā par reinkarnācijas pastāvēšanu. Viens izskaidrojums ir tāds, ka gari atrodas dažādos līmeņos, atkarībā no to garīgās attīstības, un ka viņi mums stāsta patiesību, bet tikai savu pieredzi tāpat kā citplanētieši, kas atgrieztos mājās no planētas Zeme apciemojuma divos kosmiskos kuģos, aprakstītu Zemi atšķirīgi, ja vieni būtu sazinājušies ar Antarktīdā dzīvojošajiem cilvēkiem, bet otri būtu sastapuši tropu džungļu iemītniekus.

Taču gari, kuri sarunājās ar franču skolotāju Ipolitu Leonu Denizāru Rivēlu (Hippolyte Leon Denizard Rivail) Parīzē 19. gadsimta 50. gados, nemaz nešaubījās par reinkarnāciju. Viņi ne tikai pārliecināja francūzi, ka reinkarnācija pastāv, bet arī informēja, ka iepriekšējā dzīvē viņš bijis druīds vārdā Alans Kardeks (Allan Kardec). Vīram vārds tik ļoti iepatikās, ka kļuva par literāro pseidonīmu, rakstot par saziņu ar gariem, lai savu aizraušanos ar spiritismu nošķirtu no izglītības darba vidusskolās, kur Rivēls vadīja bezmaksas stundas nabadzīgiem bērniem. Kardeks apkopoja un pārbaudīja milzum daudz informācijas par garu pasauli un cilvēka garīgo dabu, sastādot sarakstu ar vairāk nekā 1000 jautājumiem, kuri ar dažādu mediju starpniecību tikuši uzdoti gariem. Viņa pirmais darbs par šo tēmu publicēts 1857. gadā ar nosaukumu "Garu grāmata" (The Spirits' Book), kurai sekoja vairāki citi, arī "Grāmata par medijiem" (The Book on Mediums) un "Spiritisma evaņģēlijs" (The Gospel According to Spiritism), kuri kopā veido Piecus fundamentālus darbus par spiritismu. Tiek lēsts, ka mūsdienās spiritismam ir 20 miljoni piekritēju, no kuriem vairums dzīvo Brazīlijā.

Iepriekšminēto grāmatu galvenā tēma ir reinkarnācija, apgalvojot, ka ikvienai reinkarnācijai ir savs mērķis un tā notiek tajā vietā un tajā ģimenē, ko dvēsele ir pelnījusi, un apstākļos, kas ļauj dvēselei labot pagātnes kļūdas un garīgi augt. Ciešanas vienā veidolā vai citā, iespējams, ir sekas rīcībai iepriekšējās dzīvēs. Šī filozofija ir radniecīga Austrumu reliģijām, taču spiritisti apgalvo, ka viņu doktrīnas ir balstītas uz kristietību un ka Jēzus Kristus mācības ir morālā ideāla modelis. Tomēr spiritisti uzskata Jēzu nevis par Dieva dēlu, bet gan par augsti attīstītu dvēseli, kura piedzīvojusi daudzas reinkarnācijas, lai savās garīgajās zināšanās dalītos ar citiem. Spiritisti tāpat apgalvo, ka Jēzus mācījis par reinkarnāciju, un viņu doktrīna sakņojas Bībelē, kur šīs zināšanas ir nodotas metaforu veidā. Kardeks nomira 1869. gadā, un viņa kapavieta Parīzes slavenajā Perlašēza kapsētā ir visas pasaules spiritistu svētceļojumu mērķis. Virs kapa, kurā apbedīts Kardeks un viņa sieva, lasāmi vārdi: "Naitre, mourir, renaitre, encore et progresser sans cesse, telle est la loi." (Piedzimt, mirt, piedzimt no jauna un tā turpināt bez gala tāds ir likums.)

Vēl jaunāka reliģija, kurā būtiska ir ticība iepriekšējām dzīvēm, ir Scientoloģijas jeb saentoloģijas baznīca, kuru zinātniskās fantastikas rakstnieks Lafaiets Ronalds Habards (Lafayette Ronald Hubbard) nodibināja 1952. gadā un kuras pamatā ir viņa pētījumi un traktāti par dianētiku jēdzienu, kuru rakstnieks pats radīja, lai aprakstītu ideju un prakses kopumu par prāta un ķermeņa metafizisko saikni. Baznīcas tīmekļa vietnē teikts, ka scientoloģija neietver reinkarnāciju, taču baznīca atbalsta šo reinkarnācijas definīciju: "Piedzimt no jauna miesiski vai citā ķermenī." Tas ir nepieciešams, jo tālāk tie skaidrots: "Mūsdienu scientoloģijā daudzi cilvēki ir pārliecināti, ka pirms šīs dzīves ir dzīvojuši citas dzīves. Ar to tiek domātas iepriekšējās dzīves, nevis reinkarnācija. Iepriekšējās dzīves nav scientoloģijas dogmas, bet vairumā gadījumu scientologi savas revīzijas laikā nokļūst iepriekšējās dzīvē un tad paši uzzina, ka ir dzīvojuši jau iepriekš." Habards, kurš no šīs pasaules šķīrās 1986. gadā, skaidri nodalīja hipnozes iespaidā atmiņā atsauktās iepriekšējās dzīves no tām, kuras scientologu atmiņā tiek atsauktas revīzijas procesa laikā, kura mērķis ir attīrīt adeptus jeb lietpratējus un kur tiek izmantota elektroniska ierīce "e-metrs", kas "nosaka garīgā lādiņa un stresa zonas". Runā, ka tieši šīs procedūras laikā, kad adepti tiek mudināti izpētīt "engrammu" "psihes tēlu attēlojumu, kurā ierakstīta sāpīga pieredze, zemapziņa un īstas vai iedomātas dzīvības briesmas" -, parādās šīs atmiņas par iepriekšējo dzīvi. Habarda grāmatā "Vai esat dzīvojuši pirms šīs dzīves?" (Have You Lived Before This Life? J 989) aprakstīts četrdesmit viens aizraujošs gadījums no 1958. gadā Londonā veikta eksperimenta, kurā, kā tiek apgalvots, "zinātniski izpētīta iepriekšējās dzīves pastāvēšana". Scientoloģija savās rindās ievilinājusi daudzas slavenības, taču gan pati baznīca, gan tās dibinātājs vēl aizvien tiek pretrunīgi vērtēti. Lai arī juridiski scientoloģija Savienotajās Valstīs un vēl dažās valstīs ir atzīta par reliģiju, kurai nav piemērojami nodokļi, tai nav līdzīga statusa Apvienotajā Karalistē, Francijā un Vācijā. Lai kādi būtu uzskati par scientoloģiju, nevar neņemt vērā, ka tās revīzijas procedūra tiek uzskatīta par vienu no "senākajām zināmajām regresijas terapijas formām".

Kā redzējām, ticība sava veida reinkarnācijai daudzus tūkstošus gadu ir pastāvējusi vairumā kultūru, un es varētu minēt vēl daudzus citus piemērus. Man šķiet, ka visai pamatoti var pieņemt, ka globālās ticības reinkarnācijai saknes meklējamas vienā vienīgā kultūrā, kas vēlāk ietekmējusi savus kaimiņus. Pīters Kingslijs (Peter Kingsley)s nesen devis nopietnu ieguldījumu debatēs par šo tēmu, apgalvodams, ka Rietumu civilizāciju iespaidojis Mongolijas un Tibetas šamanisms. Ticība reinkarnācijai, iespējams, radusies, lai samierinātos ar ciešanām un netaisnību, ļaujot upuriem cerēt uz labāku nākamo dzīvi, bet ļaundariem rēķināties ar sodu par saviem noziegumiem nākamajā esības formā. Taču tie ir tikai pieņēmumi. Pastāv vēl viena iespēja, kāpēc ticība reinkarnācijai ir tik plaši izplatīta. Iemesls varētu būt vienkāršs jau kopš seniem laikiem ikvienā kultūrā ir dzimuši cilvēki ar atmiņām par iepriekšējo dzīvi, kas pārbaudot izrādījušās precīzas. Tibetas budisti tic ne tikai tam, ka viņu ievērojamākie garīgie līderi Dalailama, Pančenlama un Karmapa atdzims, lai turpinātu savu darbu, bet arī tam, ka ir jāiztaujā un jāpārbauda iespējamie šīs lomas kandidāti, lai gūtu apstiprinājumu, ka viņi patiesi ir piedzimuši no jauna. Arī drūziem ir senas ar iepriekšējās dzīves ģimenes meklējumiem saistītas tradīcijas. Tāpat citās kultūrās bijuši līdzīgi gadījumi.

2. NODAĻA Laika smiltis

Ticība reinkarnācijai neapšaubāmi ir plaši izplatīta, bet miljoniem cilvēku jaunās tūkstošgades 21. gadsimtā tas kļuvis par dzīvības… un nāves jautājumu. Šīs jomas pētniekam lielākās grūtības sagādā atšķirt realitāti no fantāzijas. Pašpasludinātajos reinkarnācijas gadījumos dažādu pretrunīgu ietekmējošu faktoru ir tik daudz, ka pētniekam ir lieliski jāpārzina cilvēku psiholoģija, atmiņa un zemapziņas nozīme, jo īpaši hipnozes iespaidotos regresijas gadījumos, ja viņš vai viņa vēlas nonākt līdz patiesībai.

Tāpat būtiska ir vēstures izjūta, jo reinkarnācijas ideju izlolojušās civilizācijas turpina pavisam negaidīti ietekmēt daudzus šīs pasaules pilsoņus vēl mūsdienās. Reinkarnācija varētu pat izskaidrot, kāpēc ticība pārdzimšanai ir tik spēcīga 21. gadsimtā: iemesls, kāpēc cilvēki mūsdienās tam tic, varētu būt tas, ka pāriemiesošanās bijusi daļa no viņu reliģijas sistēmas iepriekšējās dzīvēs. Iepriekšējā esība, neapšaubāmi, ielaužas un pārsteidzoši iespaido dažu cilvēku dzīvi.

Kā piemēru minēšu Seno Ēģipti. Vairumu no mums fascinē laikmets, kad faraoni valdīja šajā valstī, būvēja milzu piramīdas un savus mirušos apbedīja izsmalcinātās kapenēs, līdzi dodot krāšņus priekšmetus, kuriem vajadzēja palīdzēt viņiem ceļā uz viņsauli. Kas īsti piesaista ļaudis tieši šim periodam Kģiptes vēsturē, tostarp nemierīgajam 17 gadus ilgušajam laikam, kad Ehnatons kāpa faraonu tronī un mēģināja izmainīt savas tautas reliģisko pasaules uzskatu? Valdīšanas piektajā gadā faraons savu vārdu Amenhoteps IV nomainīja pret vārdu Ehnatons un Saules dieva Atona pielūgšanai uzbūvēja pilsētu, kuras mūsdienu nosaukums ir Amarna. Valdnieka sieva bija leģendārā skaistule

Nofretete, un DNS testi 2010. gadā pierādījuši, ka Ehnatons bijis faraona Tutanhamona tēvs.

Strādājot par gidu Ēģiptē, rakstniekam un lektoram Danielam M. Kolosam (Daniel M. Kolos) bija iespēja uzklausīt daudzu tūristu atmiņu stāstus par savu iepriekšējo dzīvi Ēģiptē. Dīvainā kārtā vairums bija saistīti tieši ar Ehnatona valdīšanas laiku laikmetu, kurš nezināmu iemeslu dēļ vienmēr bija īpaši aizrāvis Kolosu. Atzīstot, ka dzīve šajā laikā varēja atstāt spēcīgu iespaidu uz daudziem cilvēkiem, Koloss 20. gadsimta 90. gadu sākumā nolēma sarīkot "Amarnas salidojumu". Grūtības un nesaskaņas, kas tolaik radās saistībā ar šā pasākuma organizēšanu, visticamāk, atspoguļoja paša Ehnatona valdīšanas laika neapmierinātību un nemierus, jo sākotnējais priekšlikums tika noraidīts, tā vietā sarīkojot nelielas tikšanās Toronto, Sanfrancisko un Mičiganā. Raksturojot vienu no šīm sanāksmēm kā "psihodrāmu", Koloss rakstīja:

""Ehnatons" runāja par savu vīziju un seno postu un ciešanām, ko viņam nācies pārdzīvot ceļā uz panākumiem. Nofretete un pārējie visu nedēļas nogali raudāja, atceroties milzu skumjas. Ehnatona otrā sieva Kija no jauna pārdzīvoja pati savu nāvi, saņemot dūrienu mugurā. Viņai sākās caureja, un divas dienas viņa pavadīja gultā. Viena no Princesēm apsūdzēja mani, ka esmu pārlieku nopietns, stingrs priesteris, kura uzdevums ir īstenot Ehnatona gribu. Es satiku dejotāju un galma uzticības personu neviena no viņām man tolaik neuzticējās un atteicās atbalstīt ari šoreiz. Sanāksme piesaistīja daudzus dziedniekus, un rima liela daļa sāpju, ko nomainīja piedošana un beznosacījumu mīlestība. Dažiem atmiņas par iepriekšējo dzīvi kļuva līdzīgas vecai filmai, kas jau ir izspēlēta un palikusi vienīgi izklaidei vai mācībai."6

Nezinu, vai ir notikuši vēl kādi Amarnas salidojumi, bet redzu, ka Daniels turpina dot objektīvu ieguldījumu šīs tēmas izpētē Amarnas periodam veltītas tīmekļa vietnes forumā. Taču viņa izklaidējošā atskaite mani nepārliecināja, ka iesaistītie cilvēki tik tiešām atcerējās savu iepriekšējo dzīvi nevis vienkārši fantazēja. Tāpēc 1995. gada sākumā es nolēmu doties specializētās tūrisma aģentūras Power Places Tours

organizētā braucienā, lai gūtu labāku priekšstatu par saikni ar pagātni. Tā bija izdevība iepazīt Ēģipti kopā ar citiem cilvēkiem, kurus aizrauj reinkarnācija, un iespēja uzzināt par savām iepriekšējām dzīvēm, lin mani ierakstīja runātāju sarakstā pirmajā konferencē Kairā. I )audzi no mums pēc tam devās greznā kruīza braucienā lejup pa Nīlu ar kuģi Nile Goddess, kas karaliskos apstākļos aizveda mūs uz Filām, l .uksoru un Kārnāku, lai aplūkotu kapenes un tempļus, kuri bija pārdzīvojuši tūkstošiem gadu gan no fiziskā, gan daudzu manu ceļabiedru zemapziņas viedokļa. "Atbrauciet uz Lielo piramīdu," teikts Power Places Tours reklāmā, "un esiet atvērti garīgiem atklājumiem, izpratnei un izaugsmei." Sasniegt šo mērķi palīdz vesela grupa iepriekšējās dzīves regresijas terapeitu, to vidū Dženeta Kaningema (Janet Cunningham), kura šobrīd ir Starptautiskās Regresijas terapijas padomes priekšsēdētāja, un doktors Ronalds Džue (Ronald Jue) Regresijas terapijas profesionālā institūta dibinātājs. Papildus konferencei un arī kruīza laikā starp pieturām viņi organizēja grupu seansus un individuālus seansus, kā arī ieveda regresijas stāvoklī cits citu, pētot iespējamos iemiesojumus ēģiptiešos. Izrādījās, ka dzīvē, kuru viņš atcerējās, Džue ir bijis gan faraons, gan priesteris, lai arī pats ļoti nelabprāt man to atzina, jo strādā ar daudziem cilvēkiem, kuri "personības izmanto savas nozīmības apliecināšanai". Doktors Džue bija noraizējies, ka atmiņas par iemiesošanos faraonā, kas uzpeldēja šā ceļojuma laikā, varētu atstāt uz citiem tieši tādu iespaidu. Daudziem brauciena dalībniekiem viss notiekošais likās aizraujošs un dzīvi apliecinošs, taču tas noteikti nebija piedzīvojums, kas pārliecinātu skeptiķi.

Visdziļāko vilšanos šajā ceļojumā man sagādāja fakts, ka militāristi kontrolēja reģionu, kurā

Dorotija īciija О mm Seti

atrodas faraona Seti I kapenes - Dorotija Ielija Omm Seti

Abidosas pilsētu Valdnieku ielejā -, un turp doties mums bija pārāk bīstami. Mana vēlēšanās redzēt Seti kapu gan nobāl salīdzinājumā ar Dorotijas īdijas (Dorothy Eady) alkām. Viņa dzimusi 1904. gadā Lielbritānijā īru ģimenē, bet jau agrā bērnībā sākās meitenes aizraušanās un dziļās jūtas pret seno Ēģipti. Apmeklējot Britu muzeju, vēl būdama maza meitene, Dorotija metās skūpstīt ēģiptiešu statuju kājas, savukārt uz pamudinājumu doties projām atbildēja: "Atstājiet mani… šie ir mani ļaudis." Dorotija izjuta lielu vēlēšanos "braukt mājās", bet nebija pārliecināta, kur ir šīs mājas, līdz sapņos viņai parādījās sena celtne ar milzīgām kolonnām, kuru viņa vēlāk atpazina, ieraugot Seti I tempļa fotogrāfijas. Vēlāk 14 gadu vecumā meitenei "parādījās" pats faraons Seti I, un kopš tā laika Dorotija likusi kopā savas iepriekšējās dzīves mirkļu mozaīku, atklājot, ka bijusi Bentrešita (Bentreshyt) priesteriene novice. Dorotija aptvēra, ka šajā iepriekšējā veidolā viņa bija pārkāpusi likumus un uzsākusi slepenu mīlas sakaru ar faraonu. Noraizējusies, ka to varētu atklāt, grēcīgā priesteriene izdarīja pašnāvību. Izmisušais Seti I zvērēja viņu atkal atrast… un acīmredzot viņam tas izdevās 3000 gadus vēlāk, Londonas dienvidos. Pusaudzes gados Dorotija klija daudz laika pavadīja, studējot eģiptoloģiju, un Britu muzeja Ēģiptes senlietu kurators Sers Ernests Volliss Badžs (Ernest Wallis Budge) meitenei iemācīja lasīt hieroglifus. Galu galā 29 gadu vecumā, apprecējusies ar ēģiptiešu studentu, Dorotija pārcēlās uz dzīvi Ēģiptē, un viņiem piedzima dēls, kuram deva vārdu Seti, vīram par lielu nepatiku. Ievērojot ēģiptiešu paražu, ka sievietes netiek sauktas savos vārdos, viņa bija pazīstama kā Omm Seti, kas nozīmē "Seti māte". Dzīvojot Kairā, Dorotija kļuva par pirmo sievieti, kura jebkad strādājusi Ēģiptes senlietu ministrijā, taču, laulībai izjūkot, viņa devās "mājup" uz Abidosu, kur dzīvoja nelielā zemnieku namiņā un strādāja par gidi. Atlikušo mūžu līdz pat savai nāvei 1981. gadā Dorotija ziedoja templim un tā uzturēšanai, pielūdzot ēģiptiešu dievus un dažādos veidos sazinoties ar faraonu, kuru bija mīlējusi un pametusi iepriekšējā dzīvē.7 1937. gadā, dažus gadus pēc Dorotijas īdijas ierašanās Ēģiptē, kritiķi slavēt slavēja kādas citas angļu sievietes Džoanas Grautas (Joan Grant) tobrīd iznākušo grāmatu. Grāmata "Spārnotais faraons" (Winged Pharaoh) tika izdota aizvien jaunos metienos, apskatnieki to

dēvēja par "spožu" un "augstākās klases", un laikraksta New York Times grāmatu kritiķis rakstīja, ka tā ir "smalka ideālisma, dziļas iejūtības caurstrāvota grāmata tīra un spoža kā liesma". Meistarīgi uzrakstītais romāns vēsta par faraona meitu Sehetru (Sekhet-a-Ra, sauktu arī Sekeeta), kura pēc sava tēva nāves kopā ar brāli mantojusi Ēģiptes valdnieka troni, un viņas mīļāko tēlnieku Dio, kurš pameta viņu vienu ar bērnu, jo negribēja kļūt par valdnieces favorītu. Abu dēls Dens kļuva par faraonu pēc Sehetras. Grāmatu slavēja par tās precizitāti un apjomīgajiem pētījumiem. Pēc kāda laika Džoana Granta atklāja, ka viņai nesot bijis vajadzības veikt vēstures izpēti tas esot autobiogrāfisks stāsts. Viņa pati bijusi Sehetra, un iepriekšējā dzīve atsaukta atmiņā procesā, ko viņa nodēvēja par "tālīnajām atmiņām". Jau no bērnības Džoana esot redzējusi spilgtus sapņus par notikumiem, kas, kā vēlāk izrādījās, tajā brīdī norisinājušies īstenībā. Viņai attīstījās arī psihometrijas spējas spējas "nolasīt" priekšmeta pagātni, paturot to rokās. Tieši šāda eksperimenta laikā 1936. gada 13. septembrī, Džoanai un viņas pirmajam vīram Leslijam viesojoties pie drauga, viņai tika iedots zils tirkīza skarabejs, kuru namatēva brālis bija atvedis no Ēģiptes.

Pēkšņi Džoana "atslēdzās" vēlāk viņa to aprakstīja kā "līmeņu maiņu" un sāka runāt par dzīvi Ēģiptē, kamēr Leslijs visu ātri pierakstīja. Pēc stundas Džoana izdzirdēja Lesliju saucam viņu vārdā un atgriezās normālā apziņas stāvoklī. Tas izrādījās pirmais no 200 seansiem, kuru laikā Džoana Granta katru dienu diktēja Sehetras stāstīto. "Dīvainākais," viņa vēlāk minēja, "ka stāstam nebija hronoloģiskas secības. Taču, izklājot pierakstus uz grīdas, atklājām, ka viss ideāli saskanēja, un nebija nekādas vajadzības pārrakstīt."

Džoana Granta

Leslijs Grants, kurš bija studējis tiesību zinātnes, bet tad pievērsies arheoloģijai, nevēlējās, lai viņa sievas diktētās grāmatas tiktu publicētas,

jo bija pārliecināts, ka tur noteikti ir vēsturiskas neprecizitātes un ka aplams ir arī laika periods, kurā risinājušies notikumi. Taču kāds aizrautīgs izdevējs abus pārliecināja, ka grāmata ir jāpublicē, un vairāk nekā 70 gadu laikā tā izdota vairāk nekā 15 valodās, un, tāpat kā lielākā daļa no pārējām 15 Džoanas Grautas uzrakstītajām "tālīno atmiņu" grāmatām, tiek izdota vēl šobaltdien.

Vai "Spārnotais faraons" patiesi ir senās Ēģiptes dzīves hronika vai tikai romantisks vēsturiskais romāns? Britu rakstniece, dzejniece un vārda mākslas meistare Džina Overtone Fulere (Jean Overton Fuller), kura specializējās autobiogrāfiju rakstīšanā, 1944. gadā vienu garu nedēļas nogali pavadīja kopā ar Grantiem pēc tam, kad bija viņiem paziņojusi, ka grāmata kļuvusi par "pavērsiena punktu manā dzīvē". Fulere vēlāk padziļināti izpētīja "tālīno atmiņu" grāmatu un sava pētījuma rezultātus publicēja zinātniskajā darbā "Zinātnisks traktāts par teozofijas vēsturi" (Occassional Paper of Theosophical History). Fuleres veiktā hieroglifu un Ēģiptes vēstures izpēte ļāva izprast saturu

Deniss Kclsijs un Džoana Granta

un apstiprināja faktus, kurus daži speciālisti un pat Džoanas vīrs savulaik bija uzskatījuši par nepatiesiem.

Kā Džoana Granta varēja tik labi atcerēties dzīvi Ēģiptē? Viņa skaidroja, ka "tālīnās atmiņas" bija pazīstamas un tika attīstītas jau tajos senajos laikos. Cilvēkiem, kuri bija saņēmuši atbilstošu apmācību, un viņu vidū bija ari Sehetra, nācās atcerēties vismaz 10 savas iepriekšējās nāves, un noslēgumā viņi tika ieslodzīti kapenēs uz četrām dienām un naktīm, kur viņiem bija jāiztur septiņi pārbaudījumi. Šķiet, ka tās ir spējas, ko Sehetra bija paņēmusi līdzi 20. gadsimtā kopā ar spēju atcerēties daudzas citas dzīves. Džoana Granta apgalvoja, ka atceroties sevi mirstam vismaz 40 reizes, bieži vien vardarbīgos vai traģiskos apstākļos, taču atdzimšana esot bijusi sāpīgāka un biedējošāka nekā aiziešana. No citām dzīvēm, kuras viņa atcerējās, vēl viena pagājusi Ēģiptē 1000 gadus vēlāk; citās viņa bijusi ceļojošs dziesminieks 16. gadsimta Itālijā, prostitūta Francijas ielās, apsūdzēta kā ragana un dzīva sadedzināta, indiāņu meitene, grieķu skrējējs un angļu sieviete I.avīnija. Džoana atcerējās arī, ka tikusi giljotinēta, divas reizes izdarījusi pašnāvību, mirusi no šķēpa dūriena acī, divas reizes viņu sakodušas čūskas, un reiz arī noasiņojusi pēc tam, kad savam romiešu galma ārstam pavēlējusi pārgriezt vēnas.

Bez savām "tālīno atmiņu" grāmatām vēl viens milzīgs Džoanas Grautas ieguldījums reinkarnācijas izpētē bija darbs kopā ar viņas trešo vīru Denisu Kelsiju (Denys Kelsey) hipnoterapijas un regresijas terapijas celmlauzi. Taču sīkāk par to es stāstīšu citā nodaļā. Viņu kopīgais izgudrojums palīdzēja daudziem pārvarēt bailes, fobijas un slimības.

1935. gadā, divus gadus pirms grāmatas "Spārnotais faraons" iznākšanas, Lielbritānijas grāmatveikalos parādījās vēl viena reinkarnācijas iedvesmota grāmata, kuras pamatā bija kādas angļu sievietes neparastie talanti. Grāmatu "Pēc trīsdesmit gadsimtiem" (After Thirty Centuries) bija uzrakstījis Blekpūlā dzīvojošs mūzikas doktors Frederiks H. Vuds (Frederic H. Wood), publiskojot savus pētījumus par saziņu transa stāvoklī, ko pieredzēja skolotāja Aivijas Kārtere Bomona (Ivy Carter Beaumont), kura ticēja, ka iepriekšējā dzīvē bijusi 18. dinastijas faraona Amenhotepa III (1406.-1370. p.m.ē.) valdīšanas laikā dzīvojusī tempļa dejotāja Vola. Viņai ieejot transa stāvoklī, ar sievietes starpniecību angļu valodā runāja Babilonijas valdnieka meita vārdā Nona. Nona pavēstīja, ka patiesībā viņa ir Telika-Ventiu viena no faraona harēma, kura esot apprecējusies ar Amhotepu un, bēgot no ēģiptiešu priesteriem, noslīkusi. Medijs, kura grāmatā tika dēvēta par Rozmariju, tajā dzīvē esot bijusi Nonas kalpone un kompanjone no

Slrijas. No citiem stāstiem par reinkarnāciju un saziņu ar gariem šis aizraujošais stāsts atšķīrās ar to, ka, atmodusies no transa, Bomona sāka atkārtot dzirdētos ēģiptiešu vārdus. Šķiet, ka tas bija apliecinājums spējai spontāni runāt nezināmā valodā, ko dēvē par ksenoglosiju. Vuds, kurš kopš 1931. gada bija pētījis Bomonas medija spējas, pierakstīja šīs skaņas fonētiski, pakāpeniski apkopjot vairāk nekā 2000 vārdus, frāzes, īsus teikumus un veselas rindkopas. Šeit būtiski atcerēties, ka mūsdienu cilvēkiem ēģiptiešu hieroglifi nebija pazīstami, līdz Rozetas akmens atrašana ļāva mums atšifrēt ēģiptiešu rakstību. Taču valodas izruna vēl aizvien bija noslēpumā tīta. I.ikās, ka reinkarnācijas saites starp šo pasauli un nākamo beidzot ļāva hieroglifus pārvērst runā.

Situācija strauji mainījās, kad Alfrēds Hovards Hjūms (Alfred /. Howard Hulme) izlasīja grāmatu "Pēc trīsdesmit gadsimtiem" un pajautāja autoram, vai tikuši izrunāti arī kādi ēģiptiešu vārdi. Vuds ne tikai to apstiprināja, bet arī nosūtīja savas fonētiskās interpretācijas. Hjūms gan iztulkoja tās angļu valodā, gan pierakstīja hieroglifu veidā, slavējot valdnieka meitas Nonas nevainojamo ēģiptiešu gramatiku un paziņojot: "Parastam lasītājam ir grūti nodemonstrēt un izskaidrot tīri tehniskās un vispārliecinošākās iezīmes, piemēram, laikmetam raksturīgo valodu, arhaismus, gramatisko precizitāti, savādos jēdzienus, raksturīgas elīzijas (skaņu izlaidumus), stilistiskos paņēmienus un citu, bet tie visi ir neapgāžami pierādījumi." Hjūms apgalvoja, ka šie uztvertie vārdi un frāzes "pilnībā atjaunojuši Senajā Ēģiptē runāto valodu". Abu vīru sadarbības rezultātā iznāca grāmata "Senā Ēģipte runā" (Ancient Egypt Speaks) (sagadījās, ka šī grāmata iznāca 1937. gadā, reizē ar Džoanas Grantas "Spārnoto faraonu"), kurā abi aprakstīja darbā ar mediju izmantoto metodi, atklājot, ka Bomona nodemonstrējusi arī ksenoglosiju. Hjūms nosūtījis fonētiski pierakstītus jautājumus ēģiptiešu valodā, kurus Vuds uzdeva medijam, kas savukārt atbildēja ēģiptiešu valodā, bet Vuds fonētiski pierakstīja un nosūtīja atpakaļ Hjūmam tulkošanai.

Šīs sadarbības rezultāts tika apkopots 1939. gadā iznākušajā Vuda grāmatā "Ēģiptiešu brīnums" (The Egyptian Miracle). Šajā darbā Vuds aplūkoja reinkarnācijas jautājumu, atklājot Nonas stāstīto, ka Bomona dzīvo pēdējo dzīvi uz Zemes. Viņš piebilda: "Man pašam jāpabeidz vel viens dzīves cikls, lai noietu savu ceļu; un es atgriezīšos kā Skolotājs Tālajos Austrumos, kad Ķīna, kura šobrīd mokās jaunā laikmeta dzemdību kontrakcijās, valdīs pār pasauli."

Tolaik lasītājiem droši vien bija daudz vieglāk noticēt apgalvojumiem par ēģiptiešu runāto valodu nekā pareģojumiem par Ķīnas nākotnes izaugsmi, iegūstot milzīgu varu visā pasaulē. Taču tā bija viņu kļūda. I Ijūms izrādījās mākslinieks, nevis "profesionāls eģiptologs", kā pats apgalvoja, un pētnieki nav atraduši nekādus pierādījumus, ka Hjūms būtu studējis Oksfordā, neraugoties uz kvalifikāciju "diploms eģiptoloģijā ar izcilību", kuru viņš esot ieguvis slavenajā universitātē. Vuds un vecmeita Aivija Kārtere Bomona savukārt savā ticībā neapšaubāmi bija patiesi un, visticamāk, cieta no glosolālijas, tā nebija ksenoglosija, jo manā rīcībā esošajā retajā 78 rpm gramofona ierakstā, kur Bomona runā "ēģiptiešu valodā", patiesībā dzirdama vienīgi buldurēšana, un Nonas un Volas iepriekšējās dzīves ir fantāzijas auglis.

Iespējams, ka Pulicera prēmijas ieguvējs rakstnieks Normans Meilers (Norman Mailer), kura pazīstamākais darbs ir "Kailais un mirušais" (The Naked and the Dead), lasīja grāmatas par Džoanu Grantu un Dorotiju īdiju to 11 gadu laikā, kurus bija pavadījis, veicot izpēti un rakstot savu monumentālo grāmatu "Senie vakari" (Ancient Evenings, 1983). Reinkarnācija ir viena no grāmatas tēmām, un Meilers izlasīja 100 ar šo tēmu saistītas grāmatas, lai nodrošinātu autentiskumu savam romānam, kura darbība norisinās 19. un 20. dinastijas valdīšanas laikā (1290.-no0. p.rn.ē.). Rakstnieka interesi par konkrēto laikmetu modināja Ernesta Volisa Badža (Ernest A. Wollis Budge) "Ēģiptiešu mirušo grāmatas" (The Egyptian Book of the Dead) tulkojums. Badžs arī bija mācījis īdijai hieroglifus Britu muzejā. Kādā intervijā ar Melvinu Bragu (Melvyn Bragg) žurnālā Sunday Times Magazine Meilers stāsta: "Man šķiet radniecīga jebkura kultūra, kuras eshatoloģija balstās uz tādu jēdzienu kā reinkarnācija." Meilers cerēja, ka romāns "Senie vakari" kļūs par viņa spožāko dabu, taču atsauksmes bija visai pretrunīgas kāds kritiķis paziņoja, ka šo darbu analizēt ir grūti, bet vēl grūtāk ir to lasīt.

Nav viegli mēģināt atšķetināt tik sarežģītus gadījumus, lai noskaidrotu, kas ir patiesība, bet kas izdomājums. Zinātnieki, kuri mēģina atšifrēt un izprast senās kultūras, saskaras ar līdzīgām grūtībām. Man īpaši patīk stāsts par diviem ievērojamiem zinātniekiem seru Sirilu Bērtu (Cyril Burt) un profesoru Viljamu Makdūgalu (William McDougall), kuri abi aktīvi nodarbojās ar psihes pētījumiem un kādā izpētes projektā pavisam negaidīti uzdūrās Senajai Ēģiptei. Kad Bērts vēl mācījās Oksfordas universitātes pēdējā kursā (vēlāk viņš kļuva par Londonas universitātes goda profesoru psiholoģijā), viņš kopā ar izslavēto amerikāņu psihologu veica hipnozes pētījumus, kā subjektu izmantojot aklu filozofijas studentu. Hipnozes iespaidā jaunietis sāka runāt neparastā balsī un apgalvoja, ka ir ēģiptiešu galdnieks. Students izstāstīja pētniekiem, ka viņam nācies tēst galdus "Valdnieka Dena dobajā kapā", un aprakstīja kapenes, pieminot dievu ar spožu, baltu kroni.

Pēc dažiem mēnešiem abi pētnieki izlasīja par izrakumiem, kurus nesen bija veicis neapšaubāmi izcilākais britu eģiptologs sers Flainders Petri (blinders Petrie), kurš bija pētījis valdnieka Semti kenotafu; šā valdnieka "Hora vārds" bija Dens. Psihologi aptvēra, ka daļa no eģiptologa atklājumiem sakrita ar Oksfordas studenta aprakstīto. (Interesanti, ka Dens bija arī Džoanas Grantas dēls, kuru viņa bija dzemdējusi, dzīvojot Sehetras dzīvi.) Transā novestā studenta pieminētais kronis tika atrasts uz plāksnes, to bija valkājis Ozīriss, un arī kapeņu apraksts, šķiet, atbilda. Iztaujāts, students apgalvoja, ka neko daudz nezina par seno Ēģipti, izņemot Bībelē rakstīto. Puiša aklums ierobežoja iespējas neapzināti iegūt informāciju no rakstiskiem avotiem. Abi pētnieki iesaistīja Petri sava gadījuma analīzē, mēģinot notikušo izskaidrot ar telepātiju vai gaišredzību. Savādi, ka nevienam no viņiem neienāca prātā doma, ka hipnozes iespaidā aklais students patiesi atgriezies iepriekšējā dzīvē. Tā kā šis gadījums nāca gaismā tikai neilgi pēc Makdūgala nāves, nekāda sīkāka informācija nebija pieejama un tika atmesti jebkādi turpmākie mēģinājumi iegūt vairāk informācijas no "senās Ēģiptes galdnieka", runājot ar angļu studenta starpniecību. Šķiet, pat tik erudīts arheologs kā Petri nav izmantojis izdevību iedziļināties iespējā iegūt vairāk informācijas.8

Zinātnieki, iespējams, atstājuši bez ievērības vēl vienu iemeslu, kāpēc senā Ēģipte tik spēcīgi rezonē daudzos 21. gadsimtā dzīvojošos cilvēkos. Robērs Buvāls (Robert Bauval) un Adrians Žilbērs (Adrian Gilbert) n/.skata, ka ticība reinkarnācijai bija galvenā doktrīna ēģiptiešu reliģijā. Savā grāmatā "Oriona noslēpums" (The Orion Mystery), kurā izvirzīta hipotēze, ka trīs Lielās piramīdas Gīzā atspoguļo trīs zvaigžņu novietojumu un spožumu Oriona zvaigznājā, autori apgalvo, ka ticība reinkarnācijai caurstrāvoja visu viņu kultūru. Ēģiptes senajos tekstos viņi atraduši apliecinājumu, ka katrs faraons ticis uzskatīts par Ozīrisa reinkarnāciju. Tāpēc tiem šobrīd dzīvojošajiem cilvēkiem, kuri bija iemiesojušies arī tajā laikmetā, būtu vieglāk pieņemt un izprast, ja tas parādītos atklātībā.

Visu laiku lielākais atklājums, ja tāds vispār pastāv, būtu atrast mītisko Arhīvu zāli (Hall of Records), kuras esamību zem Ēģiptes piramīdām 20. gadsimta 20. un 30. gados pareģoja Guļošais gaišreģis9 un iepriekšējo dzīvju redzētājs Edgars Keisijs (Edgar Cayce), kuru daudzi uzskata par 20. gadsimta izcilāko amerikāņu gaišreģi. Par Kcisiju un viņa saistību ar reinkarnācijas pētījumiem stāstīšu citā nodaļā vēlāk, taču šobrīd es nevaru šķirties no Ēģiptes, neatzīmējot Keisija ietekmi uz ticību ne tikai iepriekšējai dzīvei, bet arī pašai Ēģiptei. Galu galā vēl vairāk nekā 65 gadus pēc šā vīra nāves simtiem tūkstošu cilvēku visā pasaulē ir pārliecināti, ka Keisija augstākajai apziņai bija unikāla pieeja apslēptajām zināšanām, sākot ar viņa apmeklētāju slimībām un beidzot ar dziļu izpratni par senajām civilizācijām un to evolūciju. Vēl atbilstošāks mūsu izpētes tēmai ir fakts, ka, pats sevi novedis transa stāvoklī, Keisijs izteica pareģojumus, kurus tolaik ļoti rūpīgi pierakstīja un saglabāja viņa darbus popularizējoša organizācija un kuri esot atklājuši Keisija un viņa apmeklētāju iepriekšējos iemiesojumus. Dedzīgajam kristietim Keisijam bija vajadzīgs laiks, lai samierinātos ar daudziem apgalvojumiem, kas tika izteikti šo pareģojumu laikā.

Transā nokļuvušais Keisijs apgalvoja, ka iepriekšējā dzīvē bijis Ra-Ta Atlantīdas augstākais priesteris un kopā ar pārējiem izbēdzis zudušā kontinenta bojāejas brīdī, sasniedzot Nīlas ieleju Ēģiptē 11. tūkstošgadē pirms mūsu ēras. Daudzi, kuru dzīvi pareģoja Keisijs, uzzināja, ka arī viņi kopā ar Keisiju dzīvojuši Atlantīdā un senajā Ēģiptē, kā arī nesenākā pagātnē. Lai gan viņš savas gaišreģa spējas lielākoties izmantoja cilvēku dziedināšanai, diagnosticējot slimības un iesakot ārstēšanu, publikas iztēli rosināja tieši pārsteidzošie Keisija pareģojumi, kuru dēļ viņš tika dēvēts par mūsdienu Nostradamu un kuru rezultātā visā pasaulē tika atvērti 35 centri šo pareģojumu pētīšanai. Pareģojumi izteikti par visdažādākajām tēmām, to vidū katastrofiskām izmaiņām uz Zemes un Arhīvu zāles atklāšanu 20. gadsimtā, kurā atrodama visas cilvēces vēsture līdz Atlantīdas nogrimšanai. Keisijs apgalvoja, ka pastāv trīs vienādas šo seno zināšanu glabātavas un katrai no tām ir 32 iegravētas akmens plāksnes un citi artefakti: viena atrodas netālu no Sfinksas labās ķepas, otra pie Bimini salas rietumu krasta, bet trešā Gvatemalā, kur tā pārvietota no savas sākotnējās slēptuves Jukatanā. Ēģiptes Arhīvu zālē varot iekļūt caur kambari zem Sfinksas, no kura eja vedot uz telpu, kurā glabājās arhīvi.

Jāatzīst, ka datumi, kuros bija jānorisinās šiem notikumiem, ir nākuši un gājuši, taču tas nav atvēsinājis iekarsušo Keisija sekotāju entuziasmu, kuru vidū acīmredzot bija arī Buvāls un Zilbērs — savā grāmatā "Oriona noslēpums" (The Orion Mystery) viņi citē Keisija pareģojumus un norāda, ka Keisija Ēģiptes attīstības hronoloģija apstiprina viņu pašu teoriju, kas atšķiras no atzītās vēstures. Lai arī ēģiptiešu Arhīva zāle tā arī netika atrasta līdz pagājušā gadsimta beigām, kā pareģots, Keisija piekritēji norāda, ka zem Sfinksas detektora mērījumi uzrādījuši kambari, kurš vēl ir jāizpēta. Ēģiptes Augstākās antikvāru padomes vadītājam doktoram Zahi Havasam (Zahi Hawass), šķiet, nav bijuši pieņemami visi šie izdomājumi viņš apgalvo, ka Buvāla, Zilbēra un citu izvirzītās teorijas zaimo viņa valsts kultūru. "Viņi zog mūsu vēsturi," paziņoja zinātnieks. "Es viņus saucu par piramidiotiem." Indiana Džonsam līdzīgais eģiptologs ir kļuvis par visai pretrunīgi vērtētu personu, jo īpaši pēc 2011. gada revolūcijas, kad tika gāzts prezidents Hosnī Mubāraks, kurš tā gada janvārī bija iecēlis viņu par Antikvāru ministru Ēģiptes valdībā, mēģinot reformēt valdību, kas tomēr nepalīdzēja noturēties pie varas.

Havass ir publiski atzinis,10 ka būtiskākais notikums viņa dzīvē norisinājies pie Sfinksas, kur viņš saticis savu "mūža draugu un kolēģi Marku Lehneru (Mark Lehner)… kurš bija arheologs amatieris un Edgara Keisija piekritējs". Havass turpina: "Šo stāstu [par Keisiju, Atlantīdu un Arhīvu zāli] Marks man izstāstīja pirms vairāk nekā 35 gadiem. 1977. gadā kopā ar citiem arheologiem es iepazinos ar Keisija dēlu Hjū Linnu Keisiju (Hugh Lynn Cayce), kurš mēģināja mani pārliecināt, ka viņa tēvs teicis patiesību… Ātri vien es secināju, ka šiem stāstiem nav nekādas jēgas, taču tas mums ar Marku lika secināt, ka jāstudē eģiptoloģija." Tādējādi, šķiet, Edgara Keisija apgalvojumi nelieši ietekmējuši Havasu un viņa veiksmīgo, spožo karjeru. Saistība patiesībā bija daudz tiešāka. Keisija tēvs palīdzēja Havasam iegūt doktora grādu arheoloģijā, pateicoties Fulbraita stipendijai Pensilvānijas universitātē, bet Keisija Pētniecības un apgaismības asociācijas (/Issociation for Research and Enlightenment/ARE) biedrs kopš 1953. gada Džo Džahoda (Joe Jahoda) esot katru piektdienu lidojis uz universitāti, lai ilgās pēc mājām tvīkstošajam un izsalkušajam ēģiptiešu studentam piedāvātu sātīgas vakariņas un sarunas.

Havass izmantoja telekanāla History 2010. gadā rādīto televīzijas seriālu "Dzenoties pakaļ mūmijām" (Chasing Mummies), lai atspēkotu Keisija un pārējo apgalvojumus, arī angļu paranormālo parādību pētnieka Endrjū Kolinsa (Andrew Collins) jaunāko atklājumu, ka zem Gīzas plakankalnes atrodas plaša alu un tuneļu sistēma. Sākotnēji paziņojis, ka viņš visu zinājis par šo sistēmu, Havass vēlāk aizveda televīzijas filmēšanas grupu uz alām (ieeja bija zināmās kapenēs) un bija nepārprotami pārsteigts, ka šīs sikspārņu un zirnekļu apsēstās ejas bija tik bezgalīgas. Taču alu komplekss šķita dabisks, noslēgts veidojums, tāpēc Havass pašpārliecināti paziņoja, ka mīkla ir atrisināta un ka alas nav nekāda Keisija Arhīvu zāle. Kameru priekšā eģiptologs pat parādīja caurumus, kurus viņš bija slīpi izurbis vairākās vietās ap Lielo Sfinksu, lai noteiktu, vai zem pasaulslavenās monolītās statujas tik tiešām atrodas kambaris, kuru it kā esot uzrādījis detektors. Viņš neko neatrada.

Taču daudzi ticīgie apgalvo, ka arheologs pārlieku saasināti protestē un ka patiesībā viņš ir uz vienu roku ar Pētniecības un apgaismības asociāciju ar nolūku noslēpt Arhīvu zāles atrašanās vietu un saturu, kamēr tās saturs tiek pārvests uz drošu vietu. Internetā parādās neskaitāmi ziņojumi no cilvēkiem, kuri esot redzējuši un nofilmējuši, kā naktī no Sfinksas apkārtnes tiek pārvesti priekšmeti. Šie sazvērestību teoriju piekritēji norāda uz faktu, ka sadarbībā ar Ēģiptes varas iestādēm, un jo īpaši doktoru Zahi Havasu, Pētniecības un apgaismības asociācija ir finansējusi un veikusi pētījumus Gīzas apkārtnē jau kopš 1957. gada. Havass nudien ir uzstājies trijās pēdējās Pētniecības un apgaismības asociācijas organizētajās ikgadējās Seno noslēpumu konferencēs, kas norisinās asociācijas galvenajā mītnē ASV Virdžīnijabīčā. Un, kamēr es rakstu šo grāmatu, gan viņš, gan Marks Lehners ir uzaicināti piedalīties šajā pasākumā arī 2011. gada oktobrī. Apstiprinājums tam, ka Havasa noliedzošā attieksme pret Keisija pareģojumiem ir tikai dūmu aizsegs, izlasāms arī Pētniecības un apgaismības asociācijas žurnālā Venture Inward publicēta raksta virsrakstā: "Zahi Havass: Lielāks Keisija piekritējs nekā izskatās" (Zahi Hawass: more "Cayce" than he appears).11 Raksta autors Pētniecības un apgaismības asociācijas direktors Džons Van Okens (John Van Auken), kura publikācijas regulāri parādās šajā žurnālā un kurš arī vada braucienus uz Ēģipti, stāsta mums, ka, neraugoties uz saviem publiskajiem paziņojumiem, privāti Havass vienmēr šķiet pieļaujam iespēju, ka Keisijam bija taisnība. Rakstnieks piebilst: "Taču šeit, Virdžīnijabīčā, [2010.gada oktobrī] es satiku Zahi un Džo Džahodu un pierādīju viņiem, ka viņu urbšanās [zem Sfinksasļ ir bijusi nepietiekami dziļa un nepareizā leņķī, lai sasniegtu Keisija kambarus un Arhīvu zāli. Izmantojot uz Tutmosa IV (aptuveni 1401.-1391. p.m.ē.) Sapņu stēlas iegravēto attēlu, kas atrodas starp Sfinksas ķepām, es parādīju, kā tas atklāj atveri aptuveni 121 pēdu (37 metru) dziļumā zem Sfinksas. Nesenākie urbšanas darbi notika tikai līdz 37 pēdu (11,3 metru) dziļumam un leņķī, kādā urbis varētu sasniegt tikai kambara augšpusi, nevis ieurbties tajā. Ne acu nepamirkšķinājis, Zahi pagriezās pret Džo un lika viņam sagādāt jaunu urbi, kas sniegtos 121 pēdu dziļumā, un tad apliecināja, ka viņa komanda urbšot vēl."

Kapeņu izlaupīšanai Ēģiptē ir sena vēsture. Havass, iespējams, tikai vēlas nodrošināties, lai gadījumā, ja viņa spriedumi par Keisiju izrādītos aplami, neviens cits ātrāk par viņu nenokļūtu līdz slepenajam kambarim. Bez šaubām, šajās sacīkstēs iesaistījušies arī daudzi citi, to vidū seši vīri, kurus piemānīja, iestāstot, ka viņi varētu izrakt tuneli līdz Arhīvu zālei no kādas mājas Nazlet E1 Samman ciematā, netālu no Gīzas plakankalnes. 2009. gada septembrī, kad vīri bija ierakušies 15 metru dziļumā, māja virs viņiem iegruva. Glābējiem bija vajadzīgas četras dienas, lai sasniegtu nelaimīgos racējus, bet tad viņi visi jau bija miruši. Tā ir ārkārtīgi augsta cena par dārgumu meklējumiem, ko iedvesmojis transā iegrimis vīrs, kurš apgalvoja, ka esot Atlantīdas augstākā priestera reinkarnāeija.

Lai arī vairumam no mums Ēģipte asociējas ar faraonu laiku, šajā valstī pirms 1000 gadiem dzima mistiska reliģija, kas iesakņojās vairākās Tuvo Austrumu valstīs, un vēl mūsdienās tai ir aptuveni miljons sekotāju. Drūzi un viņu ticība pārējai pasaulei lielākoties nav zināmi, taču, kā es atklāju, apmeklējot dažas viņu kopienas Libānā, šīs reliģijas stūrakmens ir reinkarnāeija, un, šķiet, ikvienai ģimenei tur ir savs, bieži visai pārsteidzošs, stāsts par iepriekšējām dzīvēm.

3. NODAĻA Sarežģītās attiecības

Visi šie bērni atceras iepriekšējās dzīves

Kara plosītajā Beirūtā vēl aizvien bija jaušamas gadiem ilgušās vardarbības atstātās vātis, kad 1997. gada beigās es pirmo reizi ierados Libānas galvaspilsētā. Biju tur ieradies kopā ar filmēšanas grupu, lai Apvienotās Karalistes lielākās sabiedriskās televīzijas raidorganizācijas Channel 4 uzdevumā uzņemtu dokumentālo filmu no sērijas "Līdz zemes malai" (To tbe Ends of tbe Earth) par bērniem, kuri apgalvo, ka atceras iepriekšējās dzīves. Filmas ar nosaukumu "Atgriezušies no mirušajiem" (Back from Tbe Dead) uzmanības centrā bija drūzu kopienas, no kurām daudzas mājo Čufa kalnos Libānā un kurām reinkarnācija nav tikai abstrakta reliģiska koncepcija tai ir būtiska loma viņu dzīvē. Es jau pirms tam biju uzdūries iespaidīgiem un rūpīgi dokumentētiem reinkarnācija gadījumiem drūzu vidū to bija paveikuši 20. gadsimta pētnieki, kuri daudz laika bija pavadījuši viņu kopienās. Tomēr es zināju, ka kopā ar filmēšanas grupu, producentu un režisoru, kuru uzdevums ir piešķirt izpētei vizuāli un intelektuāli krāšņu nokrāsu, iespējas veikt īstus pētījumus nebūs. Taču es izbaudīju izdevību tikties ar drūziem un uzklausīt viņu iepriekšējās dzīves pieredzi, kā arī izveidot televīzijas programmu, rosinot skatītājus iedziļināties pārdzimšanas koncepcijā.12

Pirms brauciena uz Libānu vēlējos izzināt ko vairāk par drūzu izcelsmi un iemesliem, kāpēc viņiem tik svarīga ir reinkarnācija. Atklāju, ka viņi ir islāma novirziens, kurš radies Ēģiptē pirms tūkstoš gadiem, precīzāk sakot, 1009. gadā, kad AI Hakims bi-Amrihs Alla (al-Hakim bi-Amrih Alla) Kairā paziņoja, ka ir Dieva iemiesojums uz zemes. Nav brīnums, ka šis paziņojums saniknoja šiītu islāmistu sektu, jo šāds apgalvojums apšaubīja musulmaņu līdera, pravieša Muhameda, augstāko varu. Taču AI Hakims nepavisam nebija niecība ar fantastiskām idejām; patiesībā viņš bija sestais Fātimīdu dinastijas kalifs un šiītu islāma ismailītu atzara 16. imāms. Fātimīdu dinastijas arābu-berberu kalifāts, kura varas centrs vispirms atradās Tunisijā, bet vēlāk Ēģiptē, daudzus gadu desmitus pārvaldīja milzīgu Ziemeļāfrikas un Levantes13 teritoriju. Savā grāmatā "Drūzi" (Tbe Druze) Roberts Bentons Betss (Robert Benton Betts) raksturo AI Hakimu, kurš 996. gadā 11 gadu vecumā nomainīja savu tēvu, kā "ģeniālu lielummānijas apsēsto, kurš sapņo par islāma pasaules apvienošanu savā paspārnē par jebkādu cenu, kas bija visu viņa politisko manevru, iekšējo reformu un pat jaunas reliģijas ar pašu kā dievišķo centru dibināšanas mērķis". Rādās, ka sava mērķa sasniegšanai AI Hakims aizņēmās dažādas ļaužu vidū atsaucību guvušas reliģiskas idejas. 1017. gada maijā AI Hakims izdeva rīkojumu, ieceļot savu tuvu draugu, Irānā dzimušo Hamzu ibn Alī ibn Ahmadu (Hamsa ibn-Ali ibn-Ahmad) par "monoteistu" (unitāristu) imāmu. Šā iemesla dēļ Hamza tiek uzskatīts par drūzu islāmistu

Drūzu bēres

sektas dibinātāju un viņu svēto rakstu galveno autoru. Ko īsti Hamza mācīja un kur smēlās šīs idejas? Tūkstoš gadus senie drūzu ticības pirmsākumi man savā ziņā atgādina Jaunā laikmeta reliģijas. Lūk, kas par savu pasaules uzskatu sakāms Drūzu mantojuma fondam14 :

"Lai izprastu drūzu ticību, mums jāpakāpjas atpakaļ un jāizpēta Korāna skaidrojumu evolūcija islamā. Musulmaņiem nonākot ciešākā saskarē ar grieķu filozofiju, persiešu domātājiem, indiešu misticismu un jūdu un kristiešu teoloģiju, viņi sāka tulkot Korāna burtisko vēstījumu, lai gūtu atskārsmi par tā dziļākajām kopsakarībām. Šī jaunā pieeja islāmam kļuva skaidrāka, musulmaņiem tuvāk iepazīstot sūfismu. Grieķu racionālisma un Austrumu misticisma saplūšana, kas jo spēcīgāka kļuva līdz ar viedo sūfiju parādīšanos, īpaši mūsu ēras devītajā un desmitajā gadsimtā, bruģēja ceļu ismailītu ezotēriskā islama skaidrojuma novirzienam drūzu kustībai 11. gadsimta sākumā. Kustības sekotāji ticēja, ka sācies trešais un pēdējais islāma posms, proti, "al hakika" jeb sevis atklāsme patiesākā vienotības ar Vienīgo izjūta, kāda vien cilvēkam iespējama."

Kā teicis kāds novērotājs15 : "Drūzu ticībai piederīgie nelīdzinās nevienam citam. Viņi šķietami pieder daudzām reliģijām, tomēr ir atšķirīgi. Viņu pasaules uzskats ir līdzīgs daudziem citiem, taču ir daži priekšstati, kas atšķir viņus." Tas noteikti ir teikts par reinkarnāciju šī ideja ne tikai ir nesaderīga ar vairumu islāma sektu ticību, bet viņu priekšstats par reinkarnāciju ir citādāks nekā jebkurā citā reliģijā. To es aplūkošu kādā no nākamajām nodaļām. Savos pirmsākumos drūziem bija ļoti radikāli uzskati, arī par vīriešu un sieviešu vienlīdzību, monogāmiju, verdzības atcelšanu un baznīcas nodalīšanu no valsts. Savu uzskatu dēļ citu sektu vidū viņi bija ļoti nepopulāri, un, kad Al Hakims ap 1020. gadu noslēpumainā kārtā pazuda, iespējams, ticis noslepkavots, arī viņa imāms Hamza izvēlējās noslēgtu dzīvi vientulībā un savus pienākumus uzticēja citiem. Drūzi sāka slēpt savu ticību, un daudzi patvērumu meklēja kalnos, burtiski pārceļoties uz Libānas, Sīrijas, Jordānas un vēlākās Izraēlas kalnainajiem reģioniem. Viņu bailes savu apogeju sasniedza 1043. gadā līdz ar drūzu garīgo līderu lēmumu pārtraukt sludināšanu un jaunu sekotāju uzņemšanu. Neraugoties uz to, vēl 21. gadsimtā drūzu sekotāju skaits visā pasaulē mērojams no septiņsimt tūkstošiem līdz vienam miljonam, un šobrīd savos uzskatos viņi ir krietni atvērtāki.

Noskaidrojis šos galvenos faktus par ārkārtīgi neparasto, bet sarežģīto jauktas rases ļaužu grupu, kuru lielākā daļa ir arābu izcelsmes, lai gan viņu vidū ir arī irāņi, kurdi un eiropieši, savu uzmanību es pievērsu viņu uzskatiem par dvēseli un tās spēju pēc nāves pārceļot no viena ķermeņa uz citu. īpaši atmiņā bija palicis šis ievērojamākā zinātnieka un reinkarnācijas pētnieka profesora Aiena Stīvensona (Ian Stevenson), kurš kopš 1957. gada vada Virdžīnijas universitātes Psihiatrijas katedru, novērojums, uzsverot reinkarnācijas nozīmību: "Manuprāt, nebūs pārspīlēts, ja teikšu, ka ticībai reinkarnācijai drūzu reliģijā ir daudz ievērojamāka loma nekā jebkurā citā grupā, kas tic reinkarnācijai. Drūzu vecāki gandrīz vienmēr mudina savus bērnus izstāstīt, ko viņi atceras no savas iepriekšējās dzīves." Kad 20. gadsimta 70. gados Stīvensons izdeva pirmo sējumu no sava pētījuma par iespējamo reinkarnācijas gadījumu analīzi16 "Libāna un Turcija" (Lebanon and Turkey), ievadā viņš to komentēja šādi:

"Lai arī mēs ar kolēģiem līdz šim esam izpētījuši tikai 77 drūzu reinkarnācijas gadījumus Libānā un Sīrijā, ir pamats uzskatīt, ka brīdī, kad fondi un darbinieki iedomāsies tos atklāt un izpētīt, viņi tur atradīs vairāk gadījumu nekā jebkurā citā pasaules malā. Manos un to cilvēku, kuri man Libānā palīdzēja, spēkos nebija izsekot visām norādēm par citiem izpētāmiem gadījumiem. Tas daļēji skaidrojams ar lielo skaitu, daļēji ar laika trūkumu, bet savā ziņā arī ar to, ka es izvēlējos koncentrēt uzmanību uz nelielu skaitu gadījumu, lai varētu tos rūpīgi izstudēt."

1975. gadā, piecus gadus pirms Stīvensona grāmatas publicēšanas, Libānā sākās pilsoņu karš, kur sadursmes norisinājās arī starp Palestīnas atbrīvošanas organizāciju un Libānas kristiešu partiju "Falanga", savukārt gadu vēlāk ieradās 30 000 karavīri no Sīrijas, it kā miera atjaunošanai, savukārt pēc tam 1978. gadā Libānā ienāca Izraēlas bruņotie spēki. Ar nelieliem pārtraukumiem karš turpinājās līdz pat tā oficiālajām beigām 1990. gada 13. oktobrī. Tiek lēsts, ka šajā laikā bojā gāja no 150 000 līdz 200 000 cilvēku, kuru lielākā daļa bija civiliedzīvotāji un daudzi no viņiem drūzi. Pusotru gadu desmitu l iliāna nebija piemērota vieta akadēmiskiem reinkarnācijas pētījumiem, jo īpaši pētniekam no ārvalstīm. Ironiskā kārtā naids bija radījis jaunu paaudzi, kura dalījās spilgtās un bieži varmācīgās atmiņās par savu nāvi iepriekšējā dzīvē kara laikā, un es grasījos tikties ar dažiem no viņiem.

Es arī labi izpratu ietekmi, kāda šādai ticībai bija uz ģimeni, jo biju izlasījis vienu no labākajiem avīžrakstiem par drūziem. Raksta autore bija Sjū Fiškofa (Sue Fishkoff), un to 1995. gadā bija publicējis laikraksts Jerusalem Post.17 Rakstā "Bezgalīgie cikli" (Endless Cycles) bija analizēti vairāki spilgti reinkarnācijas gadījumi, no kuriem pārsteidzošākais man likās gadījums ar Aizu Nouhadu Abu Rokonu (Aiz Nouhad Abu Rokon), deviņpadsmitgadīgu puisi no Usfijas pilsētas drūzu kopienas Izraēlas ziemeļos, kur apbedīts viens no Kalifa AI Hakima 996. gadā drūzu ticības apliecināšanai izraudzītajiem reliģiskajiem līderiem Abu Abdulla (Abu Abdullah). "Aizs ne vien atceras savu iepriekšējo iemiesošanos libāniešu drūzā, kuru nogalināja uz pamesta ceļa netālu no Bālbekas 1975. gada februāri," rakstīja Fiškofa, "bet viņam ir arī ļoti tuvas attiecības ar kādu vienpadsmit gadus vecu zēnu no Usfijas vārdā Adibs Kamals Abuasi (Adib Kamal Abuassi), kurš dzimis 1983. gada 15. novembrī un kuru abi uzskata par Aiza tēvu Nahoudu Izraēlas Aizsardzības armijas kareivi, kurš krita kaujā Libānā divas nedēļas pirms Adiba dzimšanas."

Trīs gadu vecumā Aizs paziņoja saviem vecākiem, ka viņa vārds ir Alī Badavi (Ali Badawi) un ka viņš ir bijis kravas automašīnas šoferis Hatbijā, Libānas dienvidos. Vēlāk, sešu gadu vecumā viņš piegāja pie pusmūža sievietes, kuru bija ieraudzījis uz ielas, un teica: "Tu esi Nebija, mana sieva." Tad viņš aprakstīja sievietes vīra nāvi uz sniega aizsprostota ceļa Bālbekas tuvumā. Vienatnē braukušo šoferi apturēja pāris laupītāju, kuri pieprasīja naudu un viņa automašīnu. Saņēmuši atteikumu, viņi iešāva autovadītājam plecā un vēderā un apraka viņu līdzās ceļam. Noslepkavotā šofera Alī Badavi sieva bija pārsteigta. Viņa bija atbraukusi uz Usfiju ciemos, kad nejauši sastapa sava vīra reinkarnāciju. Bērna stāsts sievieti pilnībā pārliecināja par zēna personību iepriekšējā dzīvē, un viņa centās nezaudēt saikni ar Aizu un viņa ģimeni. Kad puikam bija 13 gadu, Nebija uzaicināja viņu ciemos uz Libānu. Sešus gadus vēlāk, stāstot žurnālistiem par notikumiem, ierodoties tajā mājā, Aiza balss sāka trīcēt un acīs sariesās asaras: "Es stāvēju uz lieveņa un saucu savu meitu Līnu, kurai bija pieci gadi, kad nomiru. Es iegāju un visu tur labi zināju. Piegāju pie skapja un meklēju savas drēbes, visus savus sīkos dārgumus. Viss bija tieši tā, kā es atcerējos, un ģimene bija ārkārtīgi aizkustināta, mani atkal ieraugot." Ģimenē visi atzina viņu par AIī reinkarnāciju, tāpēc, kad Līna pēc pieciem gadiem apprecējās, Aizs tolaik sešpadsmit gadus vecs izpildīja viņas tēva pienākumus kāzu ceremonijas laikā.

Tāpat kā Aizs bija ienācis Badavi ģimenes dzīvē kā vīra un tēva reinkarnācija, arī Adibs Abuasi ienāca viņa paša dzīvē. Aiza tēvs Nahouds Abu Rokons bija kritis 1983. gada 1. novembrī, dienot Izraēlas Aizsardzības spēku robežpolicijas rindās. Pēc trim gadiem mazs zēns iegāja Abu Rokona mājā Usfijā, norādīja uz Nahouda fotogrāfiju, kas bija uzņemta īsi pirms viņa nāves, un teica Aizām: "Es esmu tavs tēvs." Bērna māte Nabilla apliecina, ka, tiklīdz Adibs Kamals Abuasi sācis runāt, viņš taujājis par kādu cilvēku vārdā Aizs. "Es domāju, ka viņš runā par kādu no mūsu Šfaramas ciema, bet, kad aizvedām viņu uz to māju, Adibs teica, ka šis neesot īstais Aizs." Tad puika piebildis: "Tante Efata pazīst manu Aizu." Nabilla aprunājās ar savu māsu Efatu, kura strādāja par skolotāju Usfijā un kura apstiprināja, ka viņas klasē ir zēns vārdā Aizs. Palūgusi ģimenes telefona numuru, Nabilla piezvanīja uz Abu Rokona mājām, un Adibs burtiski izrāva telefona klausuli no viņas rokām, kliedzot, ka tūlīt pat vēlas runāt ar Aizu.

Abuasi ģimene, Adibam par lielu prieku, sarunāja, ka aizbrauks ciemos uz Abu Rokona māju. "Viņš precīzi izskaidroja, kā nokļūt līdz tai mājai," Adiba tēvs vēlāk stāstīja Sjū Fiškofai. Nokļuvis mājā, Adibs piegāja pie skapja un paziņoja, ka tajā esošais apģērbs ir viņa. Tajā brīdī arī Adibs iesaistījās sarunā par notikušo: "Es teicu Aiza mātei, ka cigarešu paciņā, kas man bija nāves brīdī, bija palikusi viena cigarete. Viņa ielūkojās žaketē un to atrada." Adibs un Aizs bieži izturas kā tēvs un dēls, neraugoties uz ačgārno vecuma starpību. Reiz, kad viņi sēdēja Aiza mājās, vecākais no abiem (Aizām tolaik bija 12 gadi) asi atbildēja mātei. Neminstinotics ne mirkli, Adibs (būdams trīs gadus vecs) iepļaukāja savu pusaugu "dēlu" par to, ka viņš tā runājis ar viņa (bijušo) sievu. Aizs to uztvēra saprotoši. "Es jutu, ka viņš ir mans tēvs un viņam ir tiesības."

Sjū Fiškofa vaicā lasītājiem: "Vai viņš ir mazs zēns? Jeb vīrietisbērns? Kad jautāju par viņa jūtām pret Aiza māti pusmūža sievieti, kuru viņš uzskata par savu sievu Adibs nedaudz pietvīkst un, plati pasmaidot, atbild: "Es visu atceros. Es vēl aizvien viņu mīlu." Kopš tā laika Abuasi ģimene ir piekāpusies Adiba pastāvīgajiem lūgumiem satikt Aizu un kopā ar viņa brāļiem un māsām pārcēlusies no Šfaramas uz Usfiju. "Apnika viņu vadāt turp, lai satiktu Aizu"," skaidro Kamals Abuasi. Šķiet, ka vecāki ne mirkli nešaubās par pāriemiesošanos.

"Kā jūs varat izskaidrot, ka divarpus gadus vecs bērns var aizvest mūs uz māju pilsētā, kur viņš nekad nav bijis, pieiet pie skapja un piedēvēt sev cita cilvēka drēbes, atpazīt "draugu" vārdus, pirms viņus saticis, aplūkot "savu" fotogrāfiju kopā ar sievu un zināt datumu, kad šī fotogrāfija uzņemta Golana augstienē?" Kamals stāsta. "Tie ir tikai fakti. Vai varat to izskaidrot?"

Vēlāk es atklāju, ka tik sarežģītas attiecības ir sastopamas biežāk nekā biju iedomājies, lai gan diviem stāstiem, kurus izlasīju plašsaziņas līdzekļos, vajadzēja izraisīt manī nelielas šaubas. Pirmais, kuru Jeruzalemes laikraksts Al-Quds publicējis kādā 1988. gada numurā, bija ziņa, ka Telavivas kara tribunāls par dezertēšanu tiesā kādu Izraēlas Aizsardzības armijas kareivi drūzu Muhamedu Zaidu Saļimu (Muhammaad Zayd Salim). Savai aizstāvībai drūzs minēja, ka iepriekšējā dzīvē bijis sīriešu kareivis, kuru nonāvējis viens no viņa armijas tankiem. Tāpēc šajā dzīvē viņš nespējot uzturēties tanku tuvumā. Laikrakstā nebija minēts tiesas spriedums. Tomēr man tas atgādināja, ka ilgie militāro sadursmju gadi Tuvajos Austrumos drūzu ģimenēm ir radījuši īpašu problēmu. Tā kā viņu apmetnes lielākoties atrodas Libānā, Sīrijā, Jordānijā un Izraēlā, tuvinieki bieži dzīvo divās vai vairākās no šīm valstīm. Un, tā kā daudzi jauni vīrieši dien šo valstu armijās, gadās, ka vienas ģimenes piederīgie nokļūst dažādās frontes pusēs pat brālis pret brāli ir cīnījies, kā man stāstīja. Turklāt drūzi ir

izdaudzināti ar savu drošsirdību kaujā, lielākoties tāpēc, ka nebaidās no nāves, jo tic reinkarnācijai.

Iepriekšējās dzīves atmiņas izmantotas arī par attaisnojumu kādā drūzu slepkavības prāvā. Kā vēstīja Dienvidāfrikas laikraksts Cape Times1 *, 16 gadus vecs libāniešu pusaudzis Amins Kandžs Torbejs (Amin Kanj Torbey) Beirūtas tiesā atzinies tēva slepkavībā. Puisis stāstīja tiesnesim, ka esot nogalinājis tēvu tāpēc, ka tēvs nogalinājis viņu iepriekšējā dzīvē. Un atkal spriedums nebija minēts, bet, ja puiša arguments tiktu atzīts, tas noteikti būtu izskanējis visas pasaules ziņās.

Ir arī aģentūras France Presse 1998. gada ziņojums par zēnu vārdā Ramzi, kurš bija ieradies kaimiņu kāzās vienā no Tuvo Austrumu valstīm ziņu kopsavilkumā gan šī valsts nebija minēta. Ieraugot pie sienas līdzās Kalašņikova automātam piekārtu vīrieša fotogrāfiju, zēns paziņoja: "Tas esmu es Isams Muzanars (Issam Muzannar).

Mani nogalināja izraēliešu aviācijas uzlidojumā." Lai pierādītu savu apgalvojumu, viņš lūdza palīdzēt izrakt slepenus munīcijas krājumus, kurus bija apracis dārzā zem olīvkoka. "Pie pirmā lāpstas cirtiena tika atrastas trīs kastes," bija teikts aģentūras ziņojumā. Es secināju, ka dažas atmiņas bija pārlieku skaidras, lai būtu patiesas.

Drūzu garīgais līderis ar Roju Stemanu (pa labi) un Krišu Frenču

Pirmajā braucienā uz Libānu mani pavadīja kaislīgs pīpes smēķētājs, antropoloģijas un psihiatrijas profesors no Londonas universitātes koledžas Rolands Litlvuds (Roland Littleivood). Telekanāls viņam bija piešķīris skeptiķa lomu, bet mans uzdevums bija apliecināt reinkarnācijas ideju dokumentālajā filmā ar nosaukumu "Atgriezušies no mirušajiem". Patiesībā es biju visai skeptiski noskaņots attiecībā uz dažiem gadījumiem, kurus mums vajadzēja izpētīt. Diemžēl pēc dažām

filmēšanas dienām Čufa kalnos pie Beirūtas Rolandu piemeklēja insults, un mums nācās pārtraukt filmēšanu pirms izšķirošā noslēguma posma, kur mums abiem bija iecerēts apspriest visus "par" un "pret" saistībā ar mūsu aplūkotajiem gadījumiem. Es un pārējā filmēšanas grupa bijām spiesti sakravāt somas un atgriezties Lielbritānijā, atstājot profesoru Ziemassvētku brīvlaikā veseļoties Amerikas universitātes Medicīnas centrā Beirūtā. Dažus mēnešus vēlāk mēs visi atgriezāmies Libānā, tikai šoreiz ar jaunu skeptiķi Londonas universitātes Zeltkaļu koledžas (Goldsmiths) psiholoģijas profesoru Krišu Frenču (Chris l'rencb). Mūsu turpmākie piedzīvojumi, kuru laikā mēs spējām vien virspusēji aplūkot iepriekšējās dzīves pieredzes gadījumus, ar kuriem sastapāmies, kopš tā laika ir izrādīti visā pasaulē, un kādā nodaļā es vēlāk runāšu par diviem šajā programmā iekļautiem gadījumiem. Šobrīd es gribētu izstāstīt dažus no stāstiem, kas netika iekļauti filmas "Atgriezušies no mirušajiem" galīgajā versijā.

Viena no aizraujošākajām epizodēm bija mūsu brauciens uz kādu skolu Čufa kalnos, kuru drūzi bija atvēruši savas kopienas bērniem no nabadzīgām ģimenēm, bāreņiem un bērniem, kurus audzina viens vecāks. No 900 bērniem, kuri apmeklē šo skolu, nedaudz vairāk nekā divi procenti jeb 21 bērns, kurš apgalvo, ka atceras iepriekšējo dzīvi, tika ieaicināti klasē uz tikšanos ar mums. Laika trūkuma dēļ mēs varējām īsi aprunāties tikai ar visdaudzsološākajiem pretendentiem, un vēlāk, pārbaudot faktus, izrādījās, ka viņiem tikai daļēji ir taisnība vai ari viņi kļūdās. Lai kāds būtu šo bērnu atmiņu avots, tas noteikti nebija iepriekšējā dzīvē. Šķiet, to gan nevar teikt par kādu kautrīgu meiteni Lauru Sabīdinu (Laura Sabieddine), kura mums izstāstīja par savu dzīvi un nāvi:

"Kad nomiru, man bija sešdesmit gadi, un es nemācēju ne lasīt, ne rakstīt. Mans vīrs laboja pulksteņus. F,s palīdzēju stādīt augus lauku saimniecībā. Es mēdzu laukā gaidīt savu dēlu atgriežamies no kara. Mana meita Fātima bieži dzina mani iekšā un neļāva gaidīt ārā. Domāju, ka viņš gājis bojā karā. Kad dēls atgriezās un es viņu ieraudzīju, mani ķēra sirdstrieka, un es nomiru. Izstāstīju vecākiem par manu iepriekšējo dzīvi, bet sākumā viņi man neticēja. Taču tad es atpazinu

sava dēla no iepriekšējās dzīves automašīnu un teicu viņiem: "Tas ir mans dēls." Kad skolas autobusā es ieraudzīju savu meitu no pagātnes dzīves, es pasaucu viņu un teicu savai mātei: "Šī ir mana meita." Ļoti gribēju viņu iepazīt."

Kamēr meitene man to stāstīja, viņai līdzās sēdošā pusmūža sieviete piekrītoši māja ar galvu. Fātima Abu Hamdana (Fatima Abu Hamdan) ir meita, kuru Laura atceras no savas iepriekšējās dzīves. Viņa ir arī skolas mācību daļas vadītāja. Laura turpināja: "Fs savu meitu neuztveru kā skolotāju, bet skolā es viņu satieku kā skolotāju. Stāsts ir beidzies, un tagad tas ir tikai gadījums no pagātnes."

Fātima Abu Hamdana ar lielāko prieku izstāstīja savu stāsta versiju:

"Es biju viena no sešiem bērniem ģimenē, un māte mūs ļoti mīlēja. Viņa bija ārkārtīgi emocionāla. Pilsoņu kara laikā bija ļoti grūti no Beirūtas nokļūt līdz kalniem, un mans jaunākais brālis dzīvoja Beirūtā, bet partizānu grupējums bija ierīkojis kontrolpunktu un arestēja visus kalniešus, kuri atgriezās mājās. Mana māte bija dzirdējusi par to un krita panikā. Viņa domāja, ka nomirs, pirms ieraudzīs savu dēlu, bet tad viņas dēls atbrauca, un visi bija ļoti laimīgi. Viņi teica: "Redzi, viņš ir atgriezies, viņš ir atgriezies!" Taču brīdī, kad māte savu dēlu ieraudzīja un apskāva, negaidīti viņu ķēra sirdstrieka.

Fātima Abu Hamdana un viņas māte no iepriekšējās dzīves-Laura Sabīdina

Pēc dažiem gadiem mūsu kaimiņš stāstīja par kādu jaunu meiteni vārdā Laura, kura stāsta, ka iepriekšējā dzīvē bijusi mana māte. Sākumā es viņai neticēju, jo tam nebija nekāda apliecinājuma. Kādu dienu skolas autobusā gāju garām šai meitenei, un viņa sāka saukt mani vārdā: "Fātima, Fātima." Tad mans brālis savā mašīnā pabrauca

gar L.auras māju, un viņa sāka saukt ari viņu vārdā. Brālis pieturēja un apjautājās, vai meitene viņu pazīst, un viņa izstāstīja brālim savu stāstu. Pēc tam viņa bieži nāca pie mums ciemos. Es savukārt gribēju parūpēties par viņu, un te nu mēs esam."19

Necik ilgi un es jau biju atklājis gandrīz tikpat sarežģītu stāstu par iepriekšējo dzīvi kā Aiza gadījumā, kuru iepriekš minēju. Taču pavisam drīz to pārspēja kāds cits notikums, kuru man izstāstīja viena no skolas skolotājām Alleja (Alleya). Viņa atzinās, ka jaunībā bija iemīlējusies savā skolotājā Rifatā Mlafatā (Rifat Mlafat) un abi kļuvuši mīļākie. Taču meitenes vecākiem attiecības nepatika, un viņiem neatļāva apprecēties.

"Mēs grasījāmies saderināties, bet daudzas problēmas attiecībās starp maniem radiniekiem un viņa radiniekiem liedza apprecēties," Alleja man stāstīja. "Mēs ļoti mīlējām viens otru. Viņš devās karā Libānā. Viņu nogalināja, un es ļoti skumu, bet man ir kaut kas… esmu laimīga, jo cerēju, ka viņu satikšu viņa jaunajā dzīvē. Tad skolā izdzirdēju, ka viņš nāks šurp mācīties."

Alleja un viņas skolnieks Sami Erajess

Kamēr sieviete to stāsta, viņai līdzās stāv garš, starojošs, nevainojami ģērbies pusaudzis vārdā Sami Erajess (Sami Erayes). Palūkojoties uz viņu, Alleja piebilst: "Kad jautāju viņa vārdu, viņš man to pateica un stāstīja par daudzām lietām no savas iepriekšējās dzīves. Es biju pārliecināta, ka viņš ir tas pats cilvēks, ar kuru man bija attiecības." Tajā brīdī stāstījumu pārtrauc pats Sami: "Es biju skolotājs. Kad karoju Libānā, es un mans brālēns pildījām kaujas uzdevumu. Manu brālēnu nošāva, un es viņu nesu, taču tad ari mani nošāva. Kad atdzimu, es atcerējos savu Rifata dzīvi un stāstīju par tiem laikiem. Taču tagad, kļūstot vecākam, manas atmiņas vairs nav tik spilgtas."

Viņu lomas, protams, zināmā mērā ir mainījušās. Skolniece tagad ir skolotāja, bet viņas bijušais skolotājs un mīļākais tagad ir tās pašas skolas skolnieks. Tas nav tikai mīlas romāna sižets vien Libānas drūziem tā ir dzīves realitāte. Viņi nepārprotami jutās ļoti labi viens otra sabiedrība un laimīgi par iespēju pastāstīt par savām bijušajām attiecībām. Taču es nospriedu, ka savā reinkarnācijas izpētē es ietu par tālu, ja jautātu viņiem, vai viņi varētu atsākt bijušo mīlas sakaru.20 Viens no daudzajiem upuriem Libānas pilsoņu karā, kur cilvēku nolaupīšana un nogalināšana bija ierasta parādība, bija Amerikas

universitātes Beirūtā profesors doktors Sami Makarems (Sami Makarem)21 , kura specializācija ir drūzu kultūra un islāma pētījumi un kuru man brauciena laikā radās iespēja intervēt. Partizānu grupējums sagūstīja viņu un nostādīja pie sienas, vēršot pret viņu ieročus. Grāmatas "Drūzu ticība" (The Druze Faitb) autors jau domājis, ka situsi viņa pēdējā stundiņa. Taču ticība pārdzimšanai ļāva bez bailēm gaidīt lodes. "Tas bija gandrīz metafiziski," viņš man stāstīja. "Tajā brīdī

es sapratu, cik ļoti ticība reinkarnācijai palīdz. Man nebija baiļu. Es pat ar nepacietību gaidīju jaunu dzīvi." Par laimi, viņu sveiku un veselu palaida vaļā.

Taču tieši mana tikšanās ar drūzu ģimenes ārstu doktoru Abdelu Abu Asi (Abdel Abu Assi)22 ļāva man paraudzīties uz reinkarnāciju no pavisam cita skatupunkta. Sēžot pie viena galda viņa kabinetā, es vaicāju, kā atmiņas par iepriekšējo dzīvi ietekmē viņa pacientus. Es prātoju, vai sastapšanās ar gadījumiem, kad bērni atceras iepriekšējo dzīvi, ir neparasta parādība un vai vairumam no viņiem nāve bijusi varmācīga.

Doktors Sami Makarcms

"Nē, tas nav nekas neparasts." Viņš pasmaidīja. "Patiesībā tā ir parasta parādība, jo īpaši šajā reģionā, kur vesela tauta tic reinkarnācijai. Tāpēc tas ir pats par sevi saprotams. Vairums ļaužu, kurus esmu sastapis un kuri kaut ko zina par savu iepriekšējo dzīvi, tā vai citādi ir

likuši nogalināti. Šo bērnu atmiņas par iepriekšējo dzīvi ir daudz spilgtākas nekā cilvēkiem, kuri miruši dabīgā nāvē. No otras puses, bieži ir grūti ar to tikt galā, tāpēc cilvēki nāk pie manis ar sūdzībām. Viņi stāsta, ka bērns pastāvīgi raud un ir grūti nomierināms, maz guļ un gauži raud vecāki nezina, ko viņš vēlas. Izmeklējis bērnu, atklāju, ka viņš ir vesels, nekādu organisku vainu nav. Tad es mēģinu noskaidrot, vai viņam netraucē kaut kas no iepriekšējās dzīves."

Ilustrējot savu metodi, doktors Abu Asi man izstāstīja par četrus gadus vecu zēnu, kuram skolā un mājās neklājās viegli:

Doktors Abdels Abu Asi

"Viņš sauca loti daudzus vārdus, bet zēna vecāki nezināja, ko tie nozīmē. Vecākiem likās, ka puika varbūt atceras iepriekšējo dzīvi, tāpēc viņi ieradās pie manis un lūdza palīdzību. Es teicu: "Vispirms atzīsim šo problēmu: bērns jums stāsta, ka kaut ko zina par savu iepriekšējo dzīvi. Mēģināsim iegūt informāciju no viņa." Tā nu es sāku uzdot puikam jautājumus: "Ko tev šis vārds nozīmē? Kāpēc šo vārdu tu piemini biežāk?" Zēns man atklāja aizvien vairāk, līdz es sapratu, ka viņš runā par savu nāvi iepriekšējā dzīvē un par to, cik lielas ir bijušas viņa ciešanas pirms nāves. Puisis mira varmācīgā nāvē. Viņš bija saderinājies ar meiteni, bet meitenes tēvs asi iebilda pret laulībām un nogalināja abus. Šis bērns spēja atcerēties visu, kas notika pirms viņu slepkavības. Bērna vecākiem es uzsvēru, ka puiku vajadzētu aizvest uz viņa pieminēto vietu. Vecāki tā arī izdarīja, un dēla uzvedība izmainījās par 180 grādiem. Viņa skolotāja atnāca man pateikties, jo bērns tagad ir pilnīgi normāls vienmēr smaidīgs, lai gan iepriekš nekad nesmaidīja, un sācis vairāk uzmanības pievērst mācībām. Sākumā skolotāja bija uzskatījusi zēnu par hiperaktīvu vai autisku, bet viņš bija pilnīgi normāls."

Jautāju, vai bērna uzvedība uzlabojas, satiekot ģimeni no iepriekšējās dzīves.

"Jā, tā notiek gandrīz visos gadījumos," atbildēja doktors Abu Asi. "Pat tad, ja vecākiem no abām dzīvēm ir bijis grūti un neizturami, tas atvieglo daudzas bērna problēmas. Tas ir ārkārtīgi būtiski, jo šie bērni parasti ir grūti audzināmi, ar sarežģītiem raksturiem, līdz satiek kādu, kurš ar viņiem ir bijis saistīts iepriekšējā dzīvē. Tāpēc es atbalstu šāda veida tikšanās. Ar laiku atmiņas sāks bālēt, un viņš tik dedzīgi nepieprasīs tikšanos ar bijušajiem vecākiem, brāļiem vai māsām. Pat saticis viņus, viņš vairs tā nealks viņus redzēt… Arī šī vēlme izgaisīs."

Visbeidzot es pavaicāju ārstam, vai viņš kādreiz ir ārstējis cilvēku, kuru atpazinis kā savu pacietu divās dzīvēs.

"Jā, tieši tā. Man ir kāda paciente, kuru esmu ārstējis divās dzīvēs pēc kārtas. Tā ir meitene no Aleijas vārdā Dada. Viņai bija 11 gadu, kad kopā ar vecākiem meitene devās piknikā uz tuvējo mežu. Piknika laikā kazu mednieks viņu nejauši sašāva. Viņš paslīdēja, šaujamierocis izšāva, un meitene saļima ar šāviena brūci krūtīs. Viņa gan izturēja, līdz tēvs viņu aizveda uz Amerikas universitātes slimnīcu Beirūtā. Tomēr, kamēr pieslēdza pie sistēmas, meitene nomira. Pēc četriem vai pieciem gadiem Dada, kura bija pārdzimusi kādā netālā ciematā, savas mātes sarunā ar māsu izdzirdēja manu vārdu. Viņa iejaucās: "Es gribu aiziet pie šī daktera." Vecāki viņai teica: "Tu taču baidies no ārstiem. Pagājušajā nedēļā tu skaļi bļāvi, kad vedām tevi pie ārsta."

Taču meitene neatlaidās: "Šo dakteri es gribu satikt."

Ta nu viņi atveda viņu pie manis, un, tikko ienākusi pa šīm durvīm, meitene teica: "Dakteri Abdel, es jūs pazīstu. Jūs man ārstējāt šo," un parādīja uz savu kaklu. "Man bieži sāpēja kakls. Vai atceraties?" Es atbildēju: "Nē, neatminos. Pasaki, kas tu esi!" Un viņa atbildēja: "Viņi mani sauc par ļvārds netiek atklātsļ, bet es esmu Dada."

Es uzmeklēju Dadas ambulatoro kartīti, noliku savā priekšā un sāku uzdot jautājumus tas bērns zināja visu. Viņa pat atcerējās savu nāvi šāvienu krūtīs un kā tēvs viņu vedis uz slimnīcu. Meitene stāstīja: "Sieviete baltā apģērbā dūra man ar adatu, un tad es vairs neko neatceros." Es piezvanīju Dadas vecākiem un apvaicājos, kad tieši viņa nomirusi, un viņi atbildēja, ka tad, kad medmāsa uzņemšanas nodaļā pieslēgusi meiteni pie sistēmas, Dada zaudējusi samaņu un vairs nav reaģējusi. Tas bija kaut kas pavisam neticams. Jaunā dāma vēl aizvien nāk pie manis, ja rodas kāda problēma. Viņa domā, ka esmu viņas īpašais ārsts, jo esmu ārstējis viņu divās dzīvēs pēc kārtas."

Jāatzīst lai ko pārējie domātu par drūziem un viņu reliģiskajiem uzskatiem, viņu kultūrā ir veidojušās fascinējošas reālas attiecības, kas prasīties prasās pēc daudz dziļākas analīzes, nekā man un maniem skeptiskajiem kolēģiem bija laiks tam, veidojot televīzijas dokumentālo filmu. Redzētais arī apstiprināja, ka reinkarnācija nenozīmē tikai citu pēc citas aizritējušas dažādas dzīves. Pārdzimšana tāpat ir sarežģīts jūtu labirints tiem, kuri mācās sadzīvot ar sekām pēc savas iepriekšējās dzīves atklājumiem.

Šādas pāriemiesošanās rezultātā radušās komplicētas attiecības nav tikai drūziem vien piemītošas un unikālas. Tagad pievērsīsimies Tibetai, kur visa valsts un tās tautas nākotne gadsimtiem ilgi bijusi atkarīga no viņu budistu līdera lamas pārdzimšanas.

4. NODAĻA Mazulis un Buda

P

irms vairāk nekā astoņsimt gadiem budisti Tibetā ieviesa unikālu politiskās un reliģiskās pārvaldes sistēmu, kas, neraugoties uz neskaitāmiem šķēršļiem, ir saglabājusies līdz pat 21. gadsimtam. Tās pamatā ir ticība reinkarnāčijai. Dažas valsts pārvaldes sistēmas, piemēram, monarhijas un diktatūras, absolūtu varu piešķir vienai ģimenei, toties tibetieši šo atbildības nastu uztic dvēselēm, kuras laiku pa laikam pārdzimst, lai turpinātu savu misiju. Mūslaiku visslavenākais pārdzimušais līderis, bez šaubām, ir Dalailama, kuru tibetieši uzskata par viņa četrpadsmito iemiesojumu. Tomēr mūžīgo ķildu ar Ķīnu rezultātā viņa loma ir mainījusies, jo 1959. gadā līdz ar tūkstošiem citu tibetiešu Dalailama bija spiests bēgt no Ķīnas varmācības. Dalailama un Tibetas trimdas valdība šobrīd dzīvo Daramsalā, Indijā, kur viņi sīvi pretojas ķīniešu vēlmei manipulēt ar reinkarnācijas institūciju.

Budisms Tibetu sasniedza septītā gadsimta vidū un 100 gadu laikā kļuva par valsts oficiālo reliģiju. 12. gadsimta vidū izveidojās spēcīgs Tibetas budistu ordenis Kagju (šobrīd pazīstams ar nosaukumu Melnais kronis), kura līderis Djusums Khjenpa (Dūsum Khjenpa) pirmais Karmapa nodibināja vairākus klosterus, to vidū savu galveno mītni Curfu (Tsurphu) klosteri, un izveidoja mutiskās apmācības tradīciju, kas tiek ievērota līdz pat mūsdienām. īsi pirms savas nāves 84 gadu vecumā 1193. gadā Djusums Khjenpa pareģoja nākamos Karmapa lamas. Viņš pat uzrakstīja pareģojumu dokumentu, kurā sīki aprakstīja savu nākamo pārdzimšanu un kuru nodeva tuvākajam skolniekam Drogonam Rečenam (Drogon Rechen), kuru bija izvēlējies par pārmantojamības sargātāju, līdz viņa nākamā reinkarnācija tiks atrasta,

apstiprināta un sasniegs pietiekamu briedumu, lai turpinātu darbu, ko nāve pārtraukusi. Djusuma nākamais iemiesojums bija Karma Pakši (Kanna Pakshi) dižciltīgā ģimenē Tibetas austrumos dzimis brīnumbērns. Viņu aizveda uz Curfu klosteri, kur viņš saņēma mutisku apmācību, un mums stāstīja, ka puisēns ļoti ātri apguvis Kagju tradīcijas, kas ticīgajiem nebija nekāds pārsteigums, jo savā iepriekšējā dzīvē viņš pats taču bija tās veidojis. 1284. gadā Rangjungs Dordže (Rangjung Dorje) tika atzīts par trešo Karmapa iepriekšējā gadā mirušā Karma Pakši reinkarnāciju. Un tā vairāk nekā astoņus simtus gadu saglabājās Kagju pāriemiesojušos lamu "tulku" institūcija, citam citu nomainot savā mūku un ticīgo līderu lomā un izveidojot arī citus budisma atzarus, to vidū Gelugpa (Dzeltenā kroņa) ordeni, ne vien Tibetā, bet arī citur pasaulē. Mūsdienās Dzeltenā kroņa ordenis ir vislielākais, un tā līderis Dalailama pasaules visietekmīgākais budists. Dalailamas tituls patiesībā ir mongoļu izcelsmes un nozīmē "plašais okeāns", savukārt Tibetā šo titulu nemaz nelieto, jo tur viņu ierasti uzrunā par Gjalpo Rinpoči ("Dārgo valdnieku"), bet ģimenes lokā dēvē par Kundunu ("Klātbūtni").

17. Gjalva Karmapa

Gelugpa ordeņa mūki Geduns Truppa (Gedun Truppa; 1390-1474) un Geduns Gjatso (Gedun Gjatso; 1475-1542) tika pasludināti par Dzeltenā kroņa ordeņa pirmo un otro Dalailamu pēc viņu nāves. Tikai tad, kad 1546. gadā Sonams Gjatso (Sanam Gjatso) tika atzīts par trešo puiku ar dalailamas dvēseli šajā pāriemiesošanās virknē, Dalailamas tituls tika piešķirts jau atzīšanas un apstiprināšanas brīdīkopš tā laika šis rituāls vienmēr ticis ievērots. Viens no Sonama Gjatso lielākajiem sasniegumiem bija Dzeltenā kroņa atzara izplatīšana Iekšējā Mongolijā, pateicoties tumetu mongoļu līdera un prinča Altan-hana (.Altan Khan) atbalstam, uz kuru ordeņa budistu mācības bija atstājušas

tik spēcīgu iespaidu, ka viņš piekrita atmest necivilizēto šamanisma paražu sievas upurēšanos vīra nāves gadījumā. Tieši šīs ciešās saiknes starp mongoļu līderi un trešo Dalailamu dēļ nākamā Dalailamas iemiesošanās notika pavisam citā vietā ceturtais Dalailamas iemiesojums piedzima 1589. gadā kā Jontens Gjatso (Yonten Gyatso) Altan-hana mazmazdēls. Pirmie viņu atpazina mongoļu iedzimtie un tad trešā Dalailamas privātais mantzinis, kā arī Iekšējās Mongolijas prinči un princeses. Taču bija vajadzīgs trīs lielāko Dzeltenā kroņa klosteru delegācijas apstiprinājums, pirms 1603. gadā tika apstiprināts un tronī kāpa pirmais Dalailama, kurš nebija tibetietis. Stāsta, ka delegācija pirms lēmuma pieņemšanas esot ilgi un kaislīgi strīdējusies, kas nav nekāds brīnums, jo Tibetas budisms mudina uz kritisku skepticismu, kam jāveicina analītiskās meditācijas spējas. Tibetiešiem patīk citēt sanskrita sakāmvārdu šai sakarā cilvēkam ir jāpārbauda Būdas vārdi tāpat kā zelta kvalitāte. Šī pieeja ir īpaši nepieciešama, apstiprinot pāriemiesojušos augstāko lamu tulku identitāti.

Būtiska attīstība norisinājās piektā Dalailamas Lozanga Gjatso (Lozang Gyatso) dzīves laikā, kas sakrita ar īpaši asiņainu periodu Tibetas trauksmainajā vēsturē. Vienas no oriatu mongoļu četrām lielākajām ciltīm vadonis Guši-hans (Gushi Khan) iekaroja sava sāncenša teritoriju Činghaju (Qinghai), iebrukumā nogalinot 40 000 vīru lielu armiju. Dzeltenā kroņa ordenis šajā reģionā bija ļoti populārs, un Guši-hans izrādīja cieņu tā diviem galvenajiem tulku Dalailamam un Pančenlamam, kura pārmantojamība aizsākusies 15. gadsimtā. Ordenis burtiski karoja ar Melnā kroņa ordeni, kas vēlējās izspiest Dzeltenā kroņa ordeni. 1641. gadā, apspriedies ar Pančenlamu, piektais Dalailama pierunāja Guši-hanu vest savu armiju uz Tibetu, ko hans arī veiksmīgi izdarīja, kļūdams par Tibetas trīs reģionu valdnieku. Tibetas politisko un reliģisko pārvaldi Guši-hans savukārt uzticēja Dalailamam, pieliekot punktu Kagju ordeņa pārākumam un pārdalot šā ordeņa bagātības. 1733. gadā apkopotā statistika liecina, ka Dzeltenajam kronim tolaik piederēja 3477 klosteri, kuros kalpoja 316 230 mūki.23

Kopš tā laika augstāko lamu reinkarnāciju meklēšanas kārtība nav mainījusies, ieceļot reģentu par mantojuma glabātāju tajā laikā, kamēr jaunpiedzimušais lama aug un sasniedz vecumu, kad pats var pilnībā uzņemties savus pienākumus. Tagad gan ātri izskriesim cauri vairāk nekā trijiem gadu simteņiem, lai nokļūtu 1933. gadā neilgi pēc 13. Dalailamas Thubtena Gjatso (Thubten Gyatso) nāves. Ievērojot tradīciju, viņam pietuvinātie cilvēki uzmanīgi vēroja zīmes, lai noskaidrotu, kur meklēt viņa iemiesojumu. Lai arī tulku galīgais pārbaudījums daudz neatšķiras no metodēm, kuras mūsdienu pētnieki izmanto, izmeklējot gadījumus, kas liecina par reinkarnāciju, sagatavošanās darbi ir gandrīz mītiski. Trīs meklētāju grupas Dalailamas meklēšanai tika izveidotas nākamajā gadā, lai dotu laiku viņa dvēselei iemiesoties briestošā embrijā. Meklējumi bijuši pašā karstumā, kad 1935. gadā 13. Dalailamas iebalzamētā galva esot devusi būtisku norādi. Ķermeņa stāvoklim nemainoties, galva pagriezusies no dienvidiem uz ziemeļaustrumiem, norādot, ka viņa dvēsele nu ir atdzimusi šajā reģionā. Tam sekoja arī citas zīmes, tai skaitā reģenta vīzijas svētajā ezerā par burtiem Ah, Ka un Ma un trīsstāvīgu klosteri ar zelta un tirkīza jumtu, no kura ceļš aizvijās kalnā. Savās vīzijās reģents ieraudzīja arī zemnieku būdiņu. Ar šīm norādēm pietika, lai viena no meklētāju grupām dotos uz ziemeļaustrumiem, īpaši vēsturisko Tibetas provinci Amdo, kura tolaik jau bija daļa no Ķīnas Činghai provinces un uz kuru, kā domāja reģents, norādīja pirmais viņa ezerā redzētais burts. Otrs burts, iespējams, bija norāde uz Kumbumu, kuras klosteris atbilda reģenta aprakstam. Pa ceļam delegācija iegriezās pie Pančenlamas, kuram vēsturiski ir būtiska loma jaundzimušā Dalailamas atpazīšanā, un arī otrādi Dalailamam ir jāapstiprina Pančenlamas reinkarnācija. Pančenlama nosauca triju zēnu vārdus un pateica, kur viņi atrodami. Tas nav nekas neparasts: augstākā lamas reinkarnācijas meklējumos bieži tiek izraudzīti vairāki visticamākie kandidāti, kurus tad iepriekšējās iemiesošanās laikā vistuvāk stāvošie pārbauda, lai noteiktu, kurš no viņiem ir tulku. Papildus Pančenlamas nosauktajiem vārdiem meklētājiem līdzi bija arī reģenta zīmējums, kurā attēlota viņa vīzija pie ezera zemnieku būdiņa ar savādām notekcaurulēm. Atraduši to Taksteras ciemā, meklētāji izlēma neatklāt savus nolūkus, bet vienkārši palūdza naktsmājas nabadzīgajai ģimenei, kura tur dzīvoja. Viņus laipni aicināja iekšā. Grupas vadītājs Kūtsangs Rinpoče [Kewtsang Rirtpoche) izlikās par kalpu un lielāko daļu vakara pavadīja, vērojot un spēlējoties ar jaunāko bērnu šajās mājās Lhamo Dondrupu (Lhamo Dondrup/Thondup), kurš bija dzimis 1935. gada 6. jūlijā. Neraugoties uz visu maskēšanos, divus gadus vecais puisēns atpazina Rinpoči un nosauca viņu par "Sera-lamu", atsaucoties uz klosteri, no kura nācis Kūtsangs Rinpoče. Meklētāju grupa nākamajā rītā devās projām, taču pēc dažām dienām atgriezās kā oficiāla delegācija, paņēmuši līdzi daudzus priekšmetus, no kuriem daži bija piederējuši 13. Dalailamam, bet citi mazajam zēnam varētu iepatikties kā rotaļlietas. Ikvienā gadījumā Lhamo Dondrups atpazina mantas, kuras viņam bija piederējušas iepriekšējā dzīvē, sakot: "Tas ir mans, tas ir mans." Savā aizkustinošajā stāstā par Dalailamas bērnību, viņa māte mums vēsta, ka meklētāju grupas īsā apciemojuma laikā viņas dēls trīs stundas pavadījis kopā ar viņiem. "Vēlāk viņi man teica, ka esot runājuši ar viņu Lhasas dialektā un viņš esot bez grūtībām atbildējis viņiem, lai gan nekad iepriekš šo dialektu nebija dzirdējis." Neraugoties uz citiem kandidātiem, meklētāji nu bija atraduši 14. Dalailamu, taču tas vēl bija jāapstiprina. Uzzinot par to, puisēna vecāki saprata divu viņa uzvedības īpatnību nozīmi mazais vienmēr bija gribējis sēdēt galda galā, un jau no agras bērnības viņa iecienītā nodarbe bija kravāt mantas somā, it kā grasītos doties tālā ceļā, daudzkārt sakot: "Es došos uz Lhasu." Dalailamas galvenā mītne bija Potalas pils Lhasā, un, 1939. gada oktobrī kopā ar ģimeni beidzot pārcēlies turp, Lhamo Dondrups nešaubīgi atpazina dzeramo bļodiņu un ieliekamos zobus, kurus bija izmantojis savā iepriekšējā dzīvē.

Daži teiks, ka mazu bērnu atņemšana vecākiem tik agrīnā vecumā un iepazīstināšana ar reliģiskajām mācībām ir ārkārtīgi nežēlīga. Dalailama atzīst, ka juties dziļi nelaimīgs agrā bērnībā, kad viņu atpazina kā ļoti nozīmīgu tulku. Šobrīd šis grūtais laiks, protams, ir tālas atmiņas, un viņu pazīst visā pasaulē kā cīnītāju pret Ķīnas varenību, aizstāvot Tibetu un tās tautas tiesības. Laikā, kad 1950. gadā piecpadsmit gadu vecumā viņš kāpa tronī un ieguva vārdu Tenzins Gjatso, Ķīnas komunisti jau bija sākuši uzbrukumus Tibetai, un pēc sešiem mēnešiem delegāciju, kas tika sūtīta uz Pekinu ar uzdevumu pārliecināt Ķīnas vadību neiekarot viņu valsti, piedraudot nošaut, piespieda parakstīt līgumu, ka Tibeta tiek atdota "dzimtenei". Jaunais Dalailama gandrīz desmit gadus darīja visu, kas viņas spēkos, lai novērstu savas valsts militāru aneksiju. Lēmumu bēgt no Tibetas viņš pieņēma dažas dienas pēc tam, kad ķīniešu kareivji bija apspieduši neatkarības cīnītāju sacelšanos, uzklausot norādījumus, kurus 1959. gada 17. martā bija saņēmis valsts orākuls. Dalailama, pārģērbies par kareivi, kopā ar orākulu un nelielu pavadoņu grupu, kurā bija arī viņa tuvinieki, aizbēga no valsts. Galu galā viņi apmetās uz dzīvi Daramsalā, kurp atbēga arī citi un kur viņi izveidoja trimdas valdību. 14. Dalailama TenzinS Gjatso turpina nepagurdams cīnīties, lai nosargātu Tibetas kultūru, pasaules uzskatus un cilvēktiesības. Taču viņa skaļi paustā nostāja pret Ķīnu negaidīti izpelnījusies nosodījumu viņa paša tautas vidū, jo īpaši lamu reinkarnācijas institūcijas dēļ.

Nespēdama iznīdēt dziļi iesakņojušos Tibetas budistu ticību, Ķīnas Tautas Republika nolēma īstenot savu varu, iejaucoties reinkarnācijas procesā, lai gan komunistu un ateistu valstij it kā nevajadzētu interesēties par reliģijas sistēmu, kuras pamatā ir ticība neskaitāmas dzīves dzīvojošām dvēselēm. Šīs iejaukšanās iemeslam, protams, nav nekā kopīga ar reliģiju vai garīgumu, cēlonis ir politika ne tikai Ķīnas, bet arī Tibetas politika, jo kopš 1641. gada Dalailama ir bijis gan reliģiskais, gan politiskais Tibetas līderis. Šajā kaķa un peles spēlē pusgadsimta garumā Ķīna ir atradusi veidu, kā savu mērķi īstenot bez fiziskas konfrontācijas kontrolējot vadošo tulku reinkarnācijas procesa iznākumu. Savu gājienu tā bija spiesta izdarīt drīz pēc tam, kad Dalailama 1995. gada 14. maijā izplatīja paziņojumu, ka 1989. gada 28. janvāri 51 gada vecumā mirušā Pančenlamas 10. rcinkarnācija ir atrasta un atpazīta. Tas izrādījās Gedhuns Čoekji Njima (Gedbun Choekyi Nyima) 1989. gada 25. aprīlī Tibetas Nagču Lhari apgabalā dzimis nomadu dēls.

"Saskaņā ar vēsturisko un garīgo saikni starp Dalailamām un Pančenlamām, Reinkarnācijas meklējumu komiteja, kuru galvenokārt pārstāv Indijā trimdā darbojošais Taši Lhunpo klosteris un dažādas grupas un indivīdi no visiem Tibetas reģioniem, kā arī ārpus Tibetas, ir uzrunājuši mani, lai veicu pārbaudi un pareģošanu ar nolūku noskaidrot reinkarnāciju.

Esmu uzņēmies šo vēsturisko un garīgo uzdevumu ar lielu atbildības sajūtu. Pēdējos gados esmu rūpīgi veicis visus nepieciešamos reliģiskos rituālus un skaitījis lūgšanas nekļūdīgajiem Trīs dārgakmeņiem. Esmu pilnībā pārliecināts par šīs, rūpīgi ievērojot mūsu reliģisko tradīciju, veiktās atpazīšanas kārtības viennozīmīgo rezultātu…

Pančen Rinpočes reinkarnācijas meklējumi un atpazīšana ir reliģisks, nevis politisks jautājums. Es ceru, ka Ķīnas valdība, ar kuru pēdējo gadu laikā ar dažādu kanālu starpniecību esmu sazinājies saistībā ar šo jautājumu, izrādīs izpratni, sadarbību un palīdzību Taši Lhunpo klosterim, lai Rinpoče varētu saņemt atbilstošu reliģisku apmācību un uzņemties savus reliģiskos pienākumus."

Šīs cerības drīz vien tika sagrautas. Ķīna nekavējoties pasludināja Dalailamas izvēli par nelikumīgu un spēkā neesošu, jo viņš to nebija saskaņojis ar Ķīnu. Gedhuns Čoekji Njima un viņa vecāki tūlīt pat pazuda bez pēdām un kopš tā laika vairs nav redzēti. Ķīna, kas veica pati savus meklējumus, tad paziņoja savu 11. Pančenlamas kandidātu sarakstu, galu galā izlozes kārtībā piešķirot šo titulu divu Komunistiskās partijas līderu dēlam Gjainkeinam Gjaltsenam Norbu (Gyaincain Gyaltsen Norbu), izvelkot viņa vārdu no zelta urnas, kas Ķīnā ir iecienīta atlases metode. Tādējādi Tibetas budistiem šobrīd ir divi Pančenlamas viens, kura atrašanās vieta nav zināma un kuru izraudzījies Tibetas vadošais tulku Dalailama, un otrs, kuru Ķīna izrāda kā budisma publisko seju. Nav ne mazāko šaubu, cik svarīgi Ķīnai iegūt pašai savu Pančenlamu, jo, kad Dalailama nomirs (201 I. gadā viņš atzīmēja 76. dzimšanas dienu), pašu ieceltā Pančenlamas palīdzība būs vajadzīga, lai noskaidrotu un atpazītu ķīniešu izraudzītu 15. Dalailamas iemiesojumu. Ķīnas valdība ir veikusi vēl citus pasākumus, lai nodrošinātu šādu iznākumu pieņēmusi jaunu likumu, kurš stājās spēkā 2011. gada martā un saskaņā ar kuru Tibetas budistu mūkiem ir jālūdz Ķīnas komunistu režīma atļauja reinkarnācijai. Ironiskā kārtā Ķīnas varas iestādes savu izdomāto kārtību nodēvējušas par "būtisku soli ar nolūku piešķirt likumīgu statusu reinkarnācijas kontrolei", bet tās rezultātā Dalailamas vai Pančenlamas dzimšana ārpus Ķīnas būs aizliegta. Taču Dalailama ir izvēlējies aplinkus risinājumu aprakstītajai problēmai, atkāpjoties no Tibetas trimdas valdības vadītāja amata šo jautājumu viņš daudzus gadus bija apspriedis ar domu īstenot demokrātiju bēgļu kopienā, kurā mājo 145 000 tibetiešu. Formāla atteikšanās no 370 gadus senās tradīcijas ļauj brīvi ievēlēt viņa politisko pēcteci. Attiecībā uz viņa kā garīgā līdera lomu un nākamo Dalailamas reinkarnāciju Dalailama ir piedāvājis virkni alternatīvu ar mērķi pretoties Ķīnas nolūkiem. Viņš ierosināja atpazīt pats savu reinkarnāciju vēl pirms nāves, lai par to nebūtu nekādu strīdu. Viņš varētu pārdzimt sievietes veidolā. Viņš pat varētu atgriezties svešzemnieka ķermenī. Varētu rīkot referendumu, vai viņam vispār vajadzētu pārdzimt. Viens gan ir skaidrs, kā apgalvo pats Dalailama, Ķīnas zemē viņš nepārdzims. Grūti prognozēt, kā tas viss izvērtīsies nākotnē, bet daudzi novērotāji ir nesaprašanā: kamēr Dalailama no visa spēka pūlas atdalīt reliģiju no savas valsts politikas, Ķīna apņēmīgi cenšas politizēt tās reliģiskās institūcijas. Tādēļ varam gandrīz droši paredzēt, ka apmēram pēc desmit gadiem būs divi Dalailamas.

Nav citas vietas uz šīs planētas, kur reinkarnācijai būtu tik izšķiroša loma veselas nācijas liktenī, un izcilāko tulku vārdi un rīcība neizbēgami nokļūst avīžu pirmajās lapās. Šis process norisinās visos Tibetas budisma līmeņos, un daudzus pārsteidz meistarība, ar kādu tiek izraudzīti mazi bērni, reizēm pat pirms tie iemācās runāt, bieži visai pieticīgos apstākļos augoši, lai vēlāk viņi kļūtu par spēcīgiem līderiem. Šo fenomenu ir atzīmējis Ngavangs Zangpo (Ngawang Zangpo), kurš iztulkoja un uzrakstīja ievadu Džamgona Kongtrula Londro Tajes (Jamgon Kongtrul Lodro Taye) 19. gadsimta pētījumam "Sēdināšana tronī: Tibetas un Himalaju skolotāju reinkarnāciju atpazīšana" (Enthronement: the recognition of the reincarnate masters of Tibet and the Himalayas).14 Savu pētījumu laikā Tibetas meditācijas skolotāju vadībā Zangpo tikās ar teju 100 vīriešiem un vienu sievieti, kuri bija atzīti par skolotāju iemiesojumiem. "Vienalga, vai cilvēks izvēlas ticēt reinkarnācijai vai noraida to, uzskatot par blēņām," Zangpo rakstīja, "es ticu, ka ikvienu pārsteigs šie cilvēki. Ja par izcilajām viņiem visiem piemītošajām īpašībām neparasto iejūtību, pacietību, sparu, viedumu, humoru, mīlestības pārpilno labvēlību, labdabību un bieži arī ģenialitāti ir jāpateicas atlases sistēmai, kas spēj atpazīt brīnumbērnus, pirms viņi sāk runāt, šī sistēma ir pelnījusi nopietnus pētījumus." Kā pats Zangpo stāsta, viņš iesaistījies grāmatas veidošanā pēc Dalailamas paziņojuma 1991. gadā, ka mazais bērns, kuru viņš bija pazinis gandrīz kopš tā piedzimšanas, ""mazais Buda" pamperos" ir pārdzimis Tibetas meditācijas skolotājs un garīgais padomdevējs Kalu Rinpoče (Kalu Rinpocbe), ar kuru kopā viņš bija mācījies kopš 1912. gada līdz pat viņa nāvei 1989. gadā.

Līdzīgi reinkarnācijas piemēri atrodami arī citās zemēs, apliecinot Tibetas budisma izplatību visā pasaulē un paplašinot skolotāju iemiesojumu meklējumus. Tas nozīmē, ka dažiem rietumniekiem un arī viņu ģimenēm būs ne tikai jāapgūst šīs mācības, bet arī jāiemācās tikt galā ar nozīmīgajām ticības pārdzimšanai sekām. Piemēram, Ņujorkas ebrejs Džefrijs Millers (Jeffrey Miller), kurš gandrīz 30 gadus studējis Tibetas budismu un dzenbudismu, kļuva par Lamu Sūrju Dasu (Surya Das) un tiek uzskatīts par "visaugstāk apmācīto amerikāņu lamu". Jauns kanādietis no Monreālas Tenzins Šerabs (Tenzin Sherab) ir oficiāli atzīsts par slavena tibetiešu gudrā un meditētāja Gešes Džatses [Geshe Jatse), kurš pirms vairāk nekā 30 gadiem nomira savā alā Tibetā, iemiesojumu. Šķiet, abi ir labi pielāgojušies. Taču reizēm pārdzimis lama izvēlas citu ceļu. Osels Ita Torress (Osel Hita Torres) spāņu zēns, kurš jau ļoti agrīnā vecumā tika atpazīts kā Mahajānas tradīcijas saglabāšanas apvienības (FPMT) dibinātāja Lamas Thubtena Ješes (Tbubten Jeshe) reinkarnācija ar grūtībām pieņēma šo savu jauno lomu. Viņš vairs neļauj cilvēkiem saukt sevi par Lamu Oselu un, lai arī ir samierinājies ar savu pārdzimušā statusu un izveidojis draudzīgu saikni ar Mahajānas tradīcijas saglabāšanas apvienību, savu radošo karjeru veido kinematogrāfijā.

Citi budistu tulku, šķiet, ar lielāko prieku uztver savu jauno iemiesojumu, lai gan apkārtējiem nereti rodas grūtības to pieņemt un apspiest zaudējuma sajūtu. 14. Dalailamas māte mums izstāstīja aizkustinošu stāstu par trīs mēnešus ilgušo gājienu, kuru viņai un citiem ģimenes locekļiem nācās pārciest kopā ar milzīgu pavadoņu pulku viņu bīstamajā ceļā no Kumbumas uz Lhasu, cauri sausuma skartam apvidum un reģionam, kuram bija nelāga slava bandītu uzbrukumu dēļ, lai savu dēlu nogādātu Tibetas galvaspilsētā un viņa pāriemiesojušais gars varētu turpināt tam uzticēto garīgo misiju. Tāds ir Tibetas budistu ticības spēks. Taču pat viņi saprot meklētāju grupas nozīmi, kurai ir jānovērtē iepriekšējās dzīves pierādījumi, lai pārliecinātos, ka atraduši īsto pretendentu.

Šis process rosinājis daudzu pētnieku iztēli, pārbaudot pārdzimšanas iespējas, lai izprastu mūsu eksistences noslēpumus un atbildētu uz mūžīgo jautājumu par apziņu kas un vai vispār kaut kas notiek ar mums pēc nāves?

5. NODAĻA Pirmatklājēju gars

Budistu līderi ievēro stingrus pārbaudes noteikumus, lai nodrošinātu savu pārdzimušo augstāko lamu nekļūdīgu atpazīšanu. Miljoniem citu cilvēku visā pasaulē, kuri tic reinkarnācijai, nav tik ļoti nepieciešami iepriekšējo dzīvi apstiprinoši pierādījumi. Tie, kuri atceras savu kādreizējo esību, drīz vien atklāj, ka daži no draugiem un ģimenes viņiem tic, bet citi netic. Vairumam cilvēku, izņemot tos dažus, kuri apņēmības pilni cenšas pierādīt savu taisnību, nav svarīgi, vai citi viņu atmiņas uzskata par fantāziju augli vai īstenību, jo šie viedokļi nekādi neiespaido viņu pašreizējo dzīvi. Šos cilvēkus negaida mokošs ceļš līdz Lhasai, lai kļūtu par pasaulslavenu garīgo līderi vien turpinās viņu daudz ikdienišķākā pašreizējā dzīve. Taču 19. gadsimtā daži indivīdi sāka aptvert, ka gadījumā, ja stāstus par iepriekšējo dzīvi varētu pierādīt, iegūstot zinātniskas liecības tam, ka pastāv dvēsele, kas spēj pārdzīvot nāvi un atgriezties dzīvot vēlreiz jaunā ķermenī, tad tas būtiski ietekmētu visu cilvēci. Viņu pētījumi un vairāku harizmātisku domātāju un filozofu ietekme kļuva par pamatu milzīgajai interesei par reinkarnāciju 20. gadsimtā. Daļēji tas skaidrojams ar vispārējo vēlmi izpētīt jaunus garīgus apvāršņus. Lai kāds būtu iemesls, to pastiprināja pakāpeniska atklāsme, ka gandrīz ikviens, šķiet, spēj "atsaukt atmiņā" iepriekšējo dzīvi. Par šīm atklāsmēm jāpateicas dažādām izstrādātām metodēm, piemēram, mesmerismam, soinnambulismam un hipnozei, kas spēja izmainīt indivīda apziņas līmeni un šķietami ļāva piekļūt dziļi noglabātām atmiņām.

Ideja nebija nekāda jaunā. Gandrīz divus gadsimtus pirms Kristus dzimšanas hindu ar jogas praksi saistīto svēto rakstu "Jogas Sūtru" autors Patandžali piedāvāja ļoti noderīgas metodes, arī vienu 3.18. vārsmā minēto: "Iegūstot paškontroli pār psihes tēlu uztveri, zināšanas par iepriekšējām dzīvēm mostas." Tātad teorētiski izmainītā apziņas stāvoklī atmiņas par iepriekšējiem iemiesojumiem uzpeld no zemapziņas un saglabājas apzinātajā prātā.

Dažiem indivīdiem gan īpašas metodes atmiņu par iepriekšējo dzīvi atmodināšanai nav nepieciešamas viņi piedzimst ar tām. Šādi gadījumi ir pasaules mēroga fenomens, novērojams lielākoties mazu bērnu vidū, turklāt visur šie stāsti ir līdzīgi un viegli atpazīstami, tādējādi nodrošinot dažus no neapgāžamiem dokumentētiem reinkarnācijas pierādījumiem. Vienu no pirmajiem gadījumiem ar visām šīm īpatnībām dokumentēja pasaulē pazīstams eiropiešu rakstnieks Lafkadio Hērns (Lafcadio Hearn; 1850-1904), kura labākie darbi ir par Japānu, jo īpaši tās leģendām un spoku stāstiem. Grāmatā "Būdas laukos uzlasītā raža: rokas un dvēseles pētījumi Tālajos Austrumos" (Gleanings In Buddha-Fields: Studies of Hand and Soul in the Far East; 1897) viņš iekļāva virkni iztulkotu senu japāņu dokumentu, kurus viņš aprakstīja kā "ļoti slepenus un šā gadsimta sākumā radītus" un kuri atradās grāfa Sasaki bibliotēkā Tokijā. īpaši Hērnam tika izgatavotas kopijas, lai viņš tās varētu iztulkot.

Gadījums ir saistīts ar japāņu zēnu vārdā Katsugoro (Katsugoro), 1815. gadā dzimušu zemnieka dēlu. Četru gadu vecumā, rotaļājoties ar savu vecāko māsu Fusu (Fusa), viņš jautājis māsai, kur viņa bijusi pirms savas pašreizējās piedzimšanas. Meitenei jautājums licies muļķīgs, bet Katsugoro teicis, ka viņš gan atceroties. Viņa vārds bijis Tozo, un kopā ar saviem vecākiem vārdā Kjubejs (Kyubei) un Šidzu (Shidzu) viņš dzīvojis Hodokubo. Kad puikas vecmāmiņa viņu vēlāk iztaujāja, Katsugoro izstāstīja, ka līdz četru gadu vecumam spējis atcerēties visu no savas iepriekšējās dzīves, bet tagad atmiņas izbalējušas. Tomēr viņš vēl atcerējās, ka viņa tēvs Kjubejs nomiris, kad viņam bija pieci gadi, un mājās tēva vietu ieņēmis vīrs vārdā Hanširo (Flansbiro). Gadu vēlāk Tozo nomira no vējbakām, viņa mirstīgās atliekas esot ieliktas krūkā un apraktas kalnā. Tad zēns lūdza vecmāmiņu aizvest viņu uz Hodokubo apciemot sava agrākā tēva kapu, ko viņa arī izdarīja. Nonākot tajā ciemā, Katsugoro steidzās pa priekšu un, pieskrējis pie kādas mājas, paziņoja vecmāmiņai: "Šī ir rā māja." Un iejoņoja iekšā. Vecmāmiņā sekoja mazdēlam un apvaicājusies saņēma atbildi, ka īpašnieka vārds ir Hanširo, viņa sievu sauc Sidzu, un viņai ir bijis dēls Tozo, kurš piedzimis 1805. gadā, bet nomiris 1810. gadā un kura tēva vārds bijis Kjubejs. Viss bērna stāstītais apstiprinājās. Palūkojies mājas ārpusē, Katsugoro piebilda, ka tabakas veikaliņš otrpus ceļam un koks Tozo dzīves laikā neesot tur bijuši, un tā izrādījās taisnība.

Tie, protams, ir pierādījumi, kas balstās uz liecinieku liecībām. Mums ir jāuzticas vecmāmiņas vārdiem un jāpieņem, ka Hērna tulkojums no japāņu oriģināla ir precīzs. Kā redzēsim nākamajā nodaļā, šis gadījums ir pārsteidzoši līdzīgs mūsdienu gadījumiem, kas liecina par reinkarnāciju.

Nezināma iemesla dēļ Rietumu kultūrā ļoti maz ir tādu bērnu, kuri sakās atceramies iepriekšējo dzīvi, pieņemot, ka viņi ir dzīvojuši iepriekš. Tomēr ideja izvilkt šādas atmiņas no prāta dziļākajiem līmeņiem aizrāva vairākus eiropiešu zinātniekus. Franču fiziķis Ogists Ambruāzs l.ibo (Ambroise Auguste Liebeault; 1823-1904), piemēram, eksperimentēja ar šo ideju pirms vairāk nekā gadsimta, izmantojot dažādas ierosmes metodes. Libo darbs ietekmējis "Nansī (uzvedināšanas) skolu", un daudzi viņu uzskata par mūsdienu hipnoterapijas tēvu. Viņš pētīja gaišredzību un mediju spējas, un viņa zinātniskie darbi par psihiskiem fenomeniem ilustrē tā laika priekšstatus par saikni starp hipnozi un paranormālām parādībām.

19. gadsimta beigās cits francūzis Gabriēls Delanī (Gabriel Delanne; 1857-1926) publicēja vairākas sabiedrības uzmanību izpelnījušās grāmatas par garīgām tēmām un kļuva ievērojams ar zinātniskās pieejas ieviešanu psihes fenomenu, jo īpaši reinkarnācijas, pētījumos. Viņa māte bija aktīvs medijs, bet tēvs Aleksandrs spiritisma dibinātāja Alana Kardeka tuvs draugs. Delanī izdoto grāmatu vidū, kuru visu pamatā bija personīgā pieredze un zinātniski veikti pētījumi, ir "Nākamās dzīves pierādījumi, reinkarnācijas pētījumu dokumenti" (Evidence For a Future Life, Documents for the Study of Reincarnation) un visbeidzot "Reinkarnācija" (Reincarnation). Spiritisma filozofija, kura ietvēra arī nelokāmu ticību iepriekšējai dzīvei, no Parīzes strauji izplatījās visā pasaulē un, pateicoties Kardeka un Delanī darbiem, kļuva plaši pazīstama.

Laikā, kad Libo un Delani pētīja un aprakstīja savu pieredzi, Ukrainā dzimusī bailes iedvesošā Jeļena Blavatska (1831-1891) demonstrēja savas gaišreģes spējas un izstrādāja garīgu filozofiju, kas 1875. gadā noslēdzās ar Teozofijas biedrības dibināšanu Ņujorkā (vēlāk gan pārceļoties uz Indiju). Teozofijas mācībā jūtama spēcīga budisma ietekme, un reinkarnācijai tajā ir būtiska loma.

Vēl viena 19. gadsimta nogalē milzīgu ietekmi guvusi gaišreģe bija Helēne Smita (Hйlиne Smith; 1861-1929), īstajā vārdā Katrīna Elīza Millerč (Catherine-Elise Muller) ungāru tirgotāja meita. Viņai piemitušas dažādas gaišredzības spējas, kuras pētīja daudzi, viņu vidū arī Ženēvas universitātes psiholoģijas profesors Teodors Flaurnojs Thйodor Flournoy), kurš īpaši interesējās par sievietes spēju iegrimt transā un aprakstīt savas iepriekšējās dzīves, to vidū arī hindu princeses un Marijas Antuanetes veidolā. Viņai, šķiet, piemita arī spēja redzēt un aprakstīt tālas vietas. Tieši šā talanta iespaidā Flaurnojs uzrakstīja grāmatu "No Indijas līdz planētai Marss" (From lndia to the Planēt Mars; 1890), kurai pateicoties Smita kļuva slavena. Helēne Smita nevien sīki un smalki aprakstīja uz Marsa dzīvojošo civilizāciju, bet arī izmantoja savas automātiskās rakstīšanas spējas, lai parādītu marsiešu rakstu valodas piemērus, kurus viņa iztulkoja franču valodā. Lasītājiem grāmata patika, bet būsim godīgi pret Flaurnoju viņš nebija nekāds lētticīgais pētnieks un lielu daļu gaišreģes "redzētā" piedēvēja infantilai iztēlei.

Viens no slavenākajiem 19. gadsimta medijiem Daniels Danglass Hjūms (Daniel Dunglas Home; 1 833-1886) bija viens no daudzajiem spiritistiem, kuri skaļi kritizēja apgalvojumus par iepriekšējām dzīvēm, un būtu atbalstījis Flaurnoja slēdzienus. Hjūms paziņoja: "Esmu sastapis duci Mariju Antuanešu, sešas vai septiņas Skotijas karalienes Mērijas, veselu bariņu Luiju un citu karaļu, aptuveni 20 Aleksandrus Lielos, bet nevienu pašu vienkārši Džonu Smitu. Gribētu atminēt šo interesanto mīklu."

Tikmēr franču pētnieks Albērs de Rošā (Albert de Rochas; 18371914) ir kļuvis par vienu no pasaulē pazīstamākajiem gaišredzības pētniekiem. So izcilo kara inženieri, talantīgo vadītāju un zinātnieku visvairāk aizrāva okulto parādību un gaišredzības pētījumi. Viņa pētījumu tēmas bija reinkarnācija, garu izsaukšana, telepātija, telekineze un somnambulisms. Daudzo dc Rošā publikāciju par personīgo pieredzi vidū divas neilgi pirms viņa nāves publicētas grāmatas ir par reinkarnāciju: "Secīgās dzīves" (Les Vies Successives) 1911. gadā un "Dzīves apturēšana" (La Suspension de la Vie) 1913. gadā. Pielietotas metodes bija visai neparastas, jo zinātkārais francūzis bija atklājis, ka ar garenvirziena rokas kustībām spēj pētāmo cilvēku novest transam līdzīgā stāvoklī, liekot viņam atgriezties atpakaļ laikā un atcerēties savas dzīves agrīnāku pieredzi un pat vēl senāku "pelēkajā zonā" līdz vēl senākam laikam iepriekšējā dzīvē. Savukārt ar krusteniskām roku kustībām de Rošā spēja likt šim cilvēkam atgriezties no raibu raibajām atmiņām atpakaļ tagadnē. Taču viņš acīmredzot nav mēģinājis pārliecināties, vai šajās atmiņās par iepriekšējo dzīvi parādās arī kādi fakti.

Līdz ar 20. gadsimta sākumu mūsu uzmanība pievēršas Apvienotajai Karalistei, kur reinkarnācijas koncepcija bija guvusi daudz lielāku atsaucību. Ticīgo vidū bija britu advokāts Traverss Kristmass Hamfrijs (Trauers Christmas Humphreys, QQ 1901-1983), kurš bija arī aizrautīgs budists un teozofs, bet abās šajās mācībās reinkarnācija ir dzīves un arī nāves patiesība. 1924. gadā Hamfrijs tika uzņemts Advokātu kolēģijā un tajā pašā gadā dibināja Londonas Budistu biedrību, kas šobrīd ir vecākā un lielākā Lielbritānijā, pats kļūstot par tās prezidentu. Viņš bijis apsūdzības uzturētājs neskaitāmās slepkavību prāvās, arī pret Timotiju Evansu (Timothy Evans), kuru pakāra par neizdarītiem noziegumiem, bet pēc nāves apžēloja, kā arī pret Rutu Ellisu (Ruth Ellis) pēdējo sievieti, kuru Anglijā pakāra par slepkavību. Vēlāk Hamfrijs kļuva par tiesnesi Centrālajā Kriminālajā tiesā "Old Bailey". Viņa ticība reinkarnācijai acīmredzot balstījās ne tikai uz budisma un teozofijas mācībām. Hamfrijs bija pārliecināts, ka pirms aptuveni 3300 gadiem, kad Ēģiptē valdīja Ramzess II, viņš tika notiesāts uz nāvi par mīlēšanos ar Izīdas jaunavu priesterieni, kura, godinot dievieti, bija zvērējusi atturēties no mīlēšanās. Ja ir šādas atmiņas par iepriekšējo dzīvi, nav nekāds brīnums, ka viņš ticēja savas prokurora karjeras karmiskajai cēloņsakarībai, tāpat tam, ka nozieguma izdarīšanā ir vainojama noziedznieka karma.

Tajā pašā gadā, kad Hamfrijs Londonā atklāja Budistu biedrību, kopā ar savu kompanjonu25 , pārģērbusies par svētceļnieku, Lhasā ieradās drosmīgā franču un skandināvu izcelsmes ceļotāja un pētniece no Beļģijas Aleksandra Davida-Njcla (Alexandra David-Neel; 1868-1969). Viņa bija pirmā Tibetas galvaspilsētā iekļuvusi sieviete no Eiropas, un Aleksandrai izdevās tur nodzīvot divus mēnešus, līdz radās aizdomas par viņas patieso identitāti. Būdama budiste un spiritistc, viņa iemācījās tibetiešu valodu un atgriezās Tibetā 1937. gadā, uzrakstot aizrautīgus vēstījumus par savu pieredzi, tai skaitā iepazīšanos ar dažādiem pāriemicsojušiem lamām. Aleksandra Davida-Njela sarakstījusi vairāk nekā 30 grāmatu par Austrumu reliģiju, filozofiju un saviem ceļojumiem, bieži publicējot tās vienlaikus franču un angļu valodās. Šo grāmatu vidū ir "Mans ceļojums uz Lhasu" (My Journey to Lhasa; 1927), "Maģija un mistērijas Tibetā" (Magic and Mystery in Tibet; 1929) un "Nemirstība un reinkarnācija" (Immortality and Reincarnation; 1961). Starp citu, Kristmass Hamfrijs uzrakstījis priekšvārdu viņas grāmatai "Budisms: tā doktrīnas un tā metodes" (Buddhism: Its Doctrines and Its Methods; 1978).

Vēl viens Austrumu apceļotājs bija Lielbritānijā dzimis ārsts Aleksandrs Kenons (Alexander Cannon; 1896-1963) viens no pirmajiem hipnoterapeitiem un pētniekiem. Daži no viņa piedzīvojumiem ir tik sensacionāli, ka pret viņa ziņojumu precizitāti būtu jāizturas ar lielām aizdomām. Piemēram, grāmatā "Neredzamā ietekme" (The Invisible Influence; 1933) Kenons stāsta, ka viņš pats, nesēji un viņu bagāža lidinājušies virs bezdibeņa Tibetā. Tā rezultātā Londonas grāfistes padome, kur Kenons strādāja par psihiatru, atlaida viņu no darba, pamatojot to ar viņa nepiemērotību vadīt psihiatrisko slimnīcu. Pēdējos gados parādījušās ziņas, ka karalis Edvards VIII bija viens no Kenona pacientiem neilgi pirms atteikšanās no troņa 1936. gadā un ka hipnotizētājs bijis spiegs un nacistu atbalstītājs.

Taču mūs interesē Kenona ieguldījums, pētot reinkarnācijas pierādījumus, kurus ārsts ieguva, pielietojot hipnozi savu pacientu slimību ārstēšanā. Grāmatā "Iekšējais spēks" (The Power Within; 1950), kuras apakšvirsraksts ir "zināmu psiholoģijas un filozofijas koncepciju pārvērtēšana, ņemot vērā jaunākos izmeklējumus un atklājumus" (the re-examination of certain psychological and philosophical concepts in the light of recent investigations and discoveries), viņš mums stāsta:

"Gadiem ilgi reinkarnācijas teorija man likās murgs, un es darīju visu, ko spēju, lai to atspēkotu, pat strīdējos ar saviem transā novestajiem pacientiem, mēģinot pārliecināt, ka viņi runā blēņas. Tomēr gadu no gada pacienti cits pēc cita stāstīja man vienu un to pašu, lai cik atšķirīgi un dažādi būtu viņu uzskati apziņas stāvoklī. Esmu izmeklējis vairāk nekā tūkstoti gadījumu, un man jāatzīst, ka reinkarnācija pastāv. Tāpēc būs tikai pareizi, ja iekļaušu šo pētījumu kā psiholoģijas nozari, jo manos darbos rodamas liecības milzīgajam psiholoģiskajam ieguvumam, atklājot slēptos kompleksus un bailes, kuras astrālais ķermenis paņēmis līdzi no iepriekšējām dzīvēm."

Lai cik skeptiski mēs uztvertu Aleksandra Kenona idejas galu galā viņš pieņēma dažādus dīvainus vārdus, piemēram, jogs Kušogs (Kushog Yogi) no Tibetas ziemeļiem un Piektais Meistars no Himalaju Lielās baltās ložas -, mēs nevaram neievērot viņa pirmatklājēja garu, ar hipnozes palīdzību pētot iepriekšējās dzīves. Kenons bijis arī viens no pirmajiem, kurš šīs atmiņas par iepriekšējo dzīvi nepārprotami izmantojis ārstēšanā.

Pavisam nejauši Džoana Granta, kuras tālīnās atmiņas spējas es sīkāk aprakstīju 2. nodaļā, aptuveni vienlaikus ar Kenonu sāka pētīt to pašu kopā ar savu trešo vīru psihiatru Denisu Kelsiju. Viņas pirmās grāmatas, kuras iznāca 20. gadsimta 30. gados, bija balstītas uz autores atmiņām par iepriekšējām dzīvēm, kuras viņa esot pavadījusi Ēģiptē. Taču grāmatā "Daudzi mūži" (Many Lifetimes; 1968) viņa un Deniss atskatījās uz mācībām, kuras bija guvuši no iepriekšējām dzīvēm, un to terapeitisko vērtību dažādu slimību ārstēšanā. Piemiņa viņu kā celmlaužu darbam ir arī eseju, dzejas un lekciju krājums "Runājot no sirds: ētika, reinkarnācija un ko nozīmē būt cilvēkam" (Speaking From The Heart: Ethics, Reincarnation And What It Means To Be Human), kuru apkopojusi abu mazmeita Nikola Beneta (Nicola Benett) kopā ar Džcinu Lāru (Jane Lahr) un Sofiju Rosofu (Sophia Rosoff). Deniss Kelsijs savus eksperimentus dziļāk skaidroja grāmatā "Tagad un tolaik" (Now and Then; 2007), viņu atklājumus pirmo reizi ilustrējot ar reālu gadījumu analīzi.

Laikā, kad Aleksandrs Kenons un Džoana Granta izmantoja atšķirīgas metodes, lai saviem pētāmajiem cilvēkiem Anglijā atsauktu atmiņas par iepriekšējo dzīvi, ar zinātnisku degsmi tika izmeklēts dramatisks reinkarnācijas gadījums Indijā. Gadījums bija saistīts ar 1926. gadā dzimušu meiteni vārdā Šanti Devi (Sbanti Devi), kura apgalvoja, ka iepriekšējā dzīvē bijusi Lugdi. Šajā iepriekšējā dzīvē 10 gadu vecumā viņa tikusi izprecināta apģērbu veikaliņa īpašniekam Mathurā Kedarnatam Čaubem (Kedarnatb Chaube); veikaliņa filiāle atradusies Hardvarā, un viņas pirmais bērns piedzimis nedzīvs. Noraizējies par sievas otrās grūtniecības rezultātu, jo viņa tobrīd cietusi no artrīta, Kedarnats aizvedis viņu uz valsts slimnīcu Agrā, netālu no Tadžmahala, kur 1925. gada 25. septembrī piedzimis dēls. Taču Lugdi stāvoklis pasliktinājies, un deviņas dienas vēlāk 26 gadu vecumā sieviete nomira.

Šāds briesmīgs liktenis nepiemeklēja babu26 Rangu Bahaduru Mathuru (Rang Bahadur Matbur), kuram 1926. gada 11. decembrī Deli pilsētā Ciravala Mohulla rajonā piedzima meita, kurai deva Šanti Devi vārdu. Kad Šanti Devi sasniedza četru gadu vecumu, bija skaidri redzams, ka meitene atšķiras no citām meitenēm šajā vecumā.

Meitene stāstīja par savu vīru, saucot sevi par Čaubini (Čaubes sievu) un aprakstot viņa izskatu. Viņa runāja arī par saviem bērniem un teica, ka dzīvojusi Mathurā. Kādu attālu radinieku Ramdžas vidusskolas skolotāju babu Bišanu Candu (Bisban Chand) no Deli piepilsētas Darjagandžas ieinteresēja Šanti Devi stāsti, un viņš apsolīja aizvest meiteni uz Mathuru, ja viņa nosauks sava vīra vārdu, ko iepriekš bija atteikusies darīt, jo saskaņā ar indiešu ieražām laulāto nedrīkst saukt vārdā. Nespēdama turēties kārdinājumam pretī, Šanti Devi iečukstēja ausī sava vīra vārdu pandits27 Kedarnats Caube. Bišans Čands turpināja iztaujāt un atklāja, ka šāds cilvēks tik tiešām eksistē, aizrakstīja vēstuli un izstāstīja par Šanti Devi apgalvojumiem. Savā atbildē Kedarnats apstiprināja vairumu meitenes apgalvojumu un ierosināja, lai vienam no viņa radiniekiem panditam Kandžimalam (Kanjimal), kurš dzīvoja Deli, atļauj tikties ar meiteni. Kad abi satikās, Šanti Devi atpazina viņā vīra brālēnu, sīki aprakstīja savu bijušo māju un izstāstīja, kur paslēpusi mazliet naudas. Meitene pārliecināja viesi, ka varētu atrast ceļu uz savām bijušajām mājām, ja vien viņu ar vilcienu aizvestu līdz Mathurai.28

Dzirdētā iespaidots, pandits Kandžimals pārliecināja Kedarnatu apciemot Šauti Devi Deli pilsētā. Viņš tā ari izdarīja kopā ar savu dēlu un tobrīd precēto sievu, taču izlikās par vecāko brāli. Šanti Devi pietvīka un pakāpās sāņus, kad abus iepazīstināja. Jautāta, kāpēc viņa tā dara, meitene atbildēja: "Nē, viņš nav mana vīra brālis. Viņš pats ir mans vīrs." Tad, pagriezusies pret savu māti, sacīja: "Vai es tev neteicu, ka viņš ir gaišs un ka uz kreisā vaiga pie auss viņam ir kārpa?" Kad māte sāka gatavot ciemiņiem maltīti, Kedarnats pārsteigts izdzirdēja Šanti Devi sakām, ka viņas vīra no iepriekšējās dzīves iemīļotais ēdiens bija kartupeļu plāceņi (paratba) un ķirbju biezsula. Vēlāk viņi kādu laiku pavadīja sarunās, un Kedarnats pēc tam paziņoja, ka atzīst Šanti Devi par Lugdi reinkarnāciju, jo meitene izstāstījusi viņam tādas lietas, kuras varēja zināt vienīgi Lugdi.

Ziņas par neparasto gadījumu ātri vien izplatījās un nonāca ausīs Indijas politiskajam un ideoloģiskajam līderim Mahātmam29 Gandijam (Mahatma Gandbi), kurš ne tikai satikās ar meiteni, bet arī uzaicināja viņu padzīvot savā āšramā. Gadījuma izpētei Gandi izveidoja 15 ievērojamu cilvēku komiteju, viņu vidū bija parlamentārieši, nacionālie līderi un plašsaziņas līdzekļu pārstāvji. 1935. gada 24. novembri viņi pavadīju Šanti Devi viņas pirmajā (šajā dzīvē) braucienā ar vilcienu 11/. Mathuru. Komitejas turpmākajā ziņojumā sniegta šāda liecība:

"Vilcienam tuvojoties Mathurai, viņa bija pietvīkusi priecīgā satraukumā un ieminējās, ka Dvarkadhišas tempļa durvis jau būs ciet, kad viņi nokļūs Mathurā… Pirmais starpgadījums, kas pievērsa mūsu uzmanību, iebraucot Mathurā, norisinājās jau uz vilciena platformas. L. Dešbandhu nesa meiteni klēpī. Viņš bija nogājis nepilnus 15 soļus, kad pretī kopā ar pūli iznāca kāds vecāks vīrs tipiskā Mathuras apģērbā, kuru Šanti Devi nekad nebija redzējusi, un uz mirkli apstājās. Jautājām, vai viņa varētu atpazīt viņu. Meitene acumirklī reaģēja uz vīrieša klātbūtni, izrāpās no Guptas klēpja, dziļā godbijībā pieskārās svešinieka pēdām un pakāpās sāņus. Izvaicāta viņa iečukstēja ausī

L.Dešbandhu, ka šis cilvēks ir viņas "džets" (jethhīra vecākais brālis). Viss norisinājās tik spontāni un dabiski, ka apkārtējie pārsteigumā sastinga. Vīrietis izrādījās babu Rams Čaube, kurš tik tiešām bija Kedarnata Čaubes vecākais brālis."

Šanti Devi pamācīja šoferi, kā nokļūt līdz viņas bijušajai mājai, atzīmējot vairākas izmaiņas, kas šajā rajonā bija notikušas, kopš viņa tur dzīvoja, un teiktais izrādījās patiesība. Vēlāk Šanti lūdza šoferi aizvest viņus uz otru māju, kur viņa un Kedarnats bija vairākus gadus dzīvojuši. Šanti Devi atpazina daudzus cilvēkus, viņu vidū arī savu bijušo māti un tēvu, atbildēja uz pārbaudes jautājumiem, atrada zem akmens paslēptu aku un parādīja komitejas locekļiem, kur savas mājas otrajā stāvā paslēpusi naudu. Naudu neatrada, bet Kedarnats vēlāk atzinās, ka pēc Lugdi nāves to uzgājis un paņēmis. Augstā komiteja secināja, ka Šanti Devi patiesi ir Lugdi reinkarnācija.

Lai gan tie ir 80 gadus seni notikumi, reinkarnācijas pētnieks doktors Kirti Ravats (Kirti S. Raivat) uzskata Šanti Devi stāstu par ļoti būtisku, jo tas vēl aizvien ir "viens no visrūpīgāk izmeklētajiem gadījumiem, kuru pētījuši simtiem pētnieku, kritiķu, zinātnieku, svēto un ievērojumu cilvēku no visas Indijas un ārvalstīm, sākot jau no 20. gadsimta 30. gadu vidus". Doktors Ravats pats veica izpēti, kuras rezultātā guva vēl citus pierādījumus, kas netika atklāti komitejai. Tas notika tad, kad Kedarnats, viņa sieva un dēls bija atbraukuši uz Deli, lai pārbaudītu Šanti Devi stāstu, un vienu nakti pārlaida sava drauga pandita Ramnata Čaubes (Ramnath Chaube) mājā. Šā apciemojuma laikā Kedarnats savas sievas klātbūtnē jautāja deviņus gadus vecajai Šanti Devi, kā viņa kļuvusi grūta, ja artrīts bija tik ļoti nomocījis Lugdi, ka viņa nevarēja piecelties. "Viņa aprakstīja visu dzimumakta procesu ar viņu," stāsta doktors Ravats, "un Kedarnats pēc tam vairs nešaubījās, ka Šanti savā iepriekšējā dzīvē bijusi viņa sieva Lugdi." Apstiprinājumu šim stāstam Starptautiskā izdzīvošanas un reinkarnācijas centra direktors doktors Ravats guva arī no citiem avotiem un tad, četras dienas pirms viņas nāves pēdējo reizi tiekoties ar Šanti Devi, kura savas dzīves laikā tā arī neapprecējās, pieminēja to un saņēma atbildi: "Jā, tieši tas bija tas, kas pilnībā viņu pārliecināja."30

Mūsu ceļojums pagātnē tuvojas noslēgumam. Esam nonākuši 20. gadsimtā laikā, kas kļuva par pavērsiena punktu Rietumu kuli liras attieksmē pret reinkarnāciju, kuru tik pozitīvi atspoguļo viedokļu aptaujas. Laiks pilnībā atgriezties tagadnē, lai izpētītu pētniecisko darbību un milzīgo interesi par šo vēl aizvien tik pretrunīgo tēmu iepriekšējās dzīves. Bet iesākumā labāk iegriezīsimies pie amerikāņu uzņēmēja Morija Bernšteina (Morey Bernstein), kurš veica hipnozes eksperimentu ar mājsaimnieci Virdžīniju Tighi (Virginia Tighe) no Kolorādo štata Pueblo pilsētas. Ļaudis visā pasaulē būs pārsteigti, dzirdot, kā Braidijas Mērfijas (Bridey Murphy) balss, kas klusējusi turpat 60 gadus, no jauna pārdzīvo savu iepriekšējo eksistenci…

OTRĀ DAĻA TAGADNE

i

6. NODAĻA prātu zaudējusi

Dažs labs teiks, ka 29 gadus vecā mājsaimniece Virdžīnija Bērnsa Tiglie no Kolorādo štata Pueblo pilsētas noteikti bija prātu zaudējusi, kad piekrita palīdzēt savam draugam Morijam Bernšteinam viņa hipnozes eksperimentos. Taču kopš tā laika eksperti nebeidz vien lauzīt galvu par viņas prāta uzburtajām ainām, kad vienkāršas mājas viesības kļuva par pasaules mēroga sensāciju. Atrazdamās transa stāvoklī, Tighe brīnumainā kārtā bija pārvērtusies par Braidiju Mērfiju, 18. gadsimta nogalē Korkas grāfistē dzimušu īru sievieti. Stāsts par Bridžetas (sauktas par Braidiju) Ketlīnas Mērfijas (Bridget (Bridey) Katbleen Murpbey) acīm redzamo reinkarnāciju uzskatāms par notikumu, kas atklāja tūkstošiem iepriekšējo dzīvju. Lai arī tas nebija pirmais dokumentētais šāda veida gadījums, vēl neviens tā nebija kairinājis cilvēku iztēli un iedvesmojis pārējos pētīt iepriekšējās dzīves ar regresīvās hipnozes palīdzību. Tomēr tas ir stāsts, ap kuru vēl šobaltdien, pēc pusgadsimta, norisinās karstas debates un kura atstāstos ir tik daudz kļūdu.

Atkarībā no jūsu paņemtās grāmatas Beršteina-Tighes-Mērfijas eksperiments tiek uzskatīts par pārliecinošu reinkarnācijas pierādījumu vai noraidīts kā klaja krāpšana. Neviens tomēr nešaubās, ka sešu hipnozes seansu laikā, kuri ierakstīti lenšu magnetofona lentās, kas saglabājušās līdz pat mūsu dienām, Virdžīnija Tighe runāja īru gēlu valodā, it kā viņa nudien būtu pirms 100 gadiem dzīvojusī sieviete. Neatbildēti vēl palikuši jautājumi par šīs informācijas avotu, arī cilvēku vārdiem un vietām, ko vēlāk pārbaudīja pētnieki. No ticīgo viedokļa skaidrojums, kā viņa ieguvusi datus, bija vienkāršs Virdžīnija Tighe

taču bija Braidija Mērfija, viņām bija viena dvēsele. Daudziem cilvēkiem tas šķita pārāk fantastiski, jo īpaši tiem, kuru reliģiskā piederība vai zinātniskā skola neļāva ticēt pārdzimšanas iespējamībai. Tādējādi Virdžīnijas Tighes prāts kļuva par strīdus ābolu, lai gan no ziņkārīgo acīm viņu kādu bridi pasargāja pseidonīms "Ruta Milža Simonsa".

Dažādos avotos saukts gan par "traktoru pārdevēju", gan "bagātu komercdirektoru un četru Pueblo vadošo firmu valdes locekli", Morijs Bernšteins pret hipnozi izturējās visai skeptiski, līdz kāds ciemos atbraucis kolēģis demonstrēja tās spēku. Uzķēries uz izmestā āķa, viņš sāka pētīt hipnozes potenciālu, iesaistot brīvprātīgos. Savas sievas Heizelas mudināts, Bernšteins ātri vien noskaidroja, kurš no viņu paziņu loka ir vispiemērotākais kandidāts turpmākiem pētījumiem. No visas grupas visātrāk uz viņa hipnotizējošo suģestiju reaģēja kāda apdrošināšanas pārdevēja sieva Virdžīnija Tighe. Viņa ļoti strauji regresēja līdz notikumiem savas dzīves sākumā, lai gan pašu sievieti un viņas vīru tas visai maz interesēja un viņi būtu varējuši atrast labāku vakara izklaidi. Bernšteinu bija pārsteigusi Aleksandra Kenona grāmata "Iekšējais spēks", kurā britu psihiatrs atklāja, kā viņš ar hipnozes palīdzību bija licis daudziem pacientiem atcerēties iepriekšējo dzīvi. Pueblo uzņēmēju tik ļoti aizrāva šī ideja, ka viņš apņēmās pats izpētīt hipnozes iespējas. Tā nu 1952. gada 27. novembrī, atradis savu pateicīgāko pētāmo, Bernšteins nolēma bez Tighes ziņas lūgt viņai, atrodoties transa stāvoklī, atgriezties dzimšanas brīdī… un vēl senākā pagātnē, līdz iepriekšējai dzīvei. Braidija Mērfija parādījās uzreiz, tāpat arī piecos turpmākajos seansos līdz pat pēdējam seansam 1953. gada oktobrī.

Sievietes stāsts aizsākās ar viņas dzimšanu 1798. gada 20. decembrī advokāta Dankana Mērfija un viņa sievas Ketlīnas ģimenē. Viņa dzīvoja "Pļavu" mājās, netālu no Korkas, un viņai bija divus gadus vecāks brālis Dankans un jaunāks brālis, kurš jau mazotnē bija miris no "kaut kā melna". Šajos seansos Braidija sāka runāt aizvien izteiktākā īru gēlu valodā un viņas runa kļuva aizvien personalizētāka. Braidija stāstīja, ka katru nedēļu gājusi dienas skolā, kuru vadīja Streina kundze. Tā tas, šķiet, turpinājies, līdz meitene sasniedza aptuveni 15 gadu vecumu. Streina kundzes meita Eimija apprecējās ar braidijas brāli Dankanu. No protestantu ģimenes nākusi Braidija savukārt apprecējās ar Romas katoļu advokāta Džona Makartija dēlu Sonu Braienu Džozefu Makartiju (Sean Brian Joseph MacCarthy), kuru viņa sauca par Braienu, salaulājoties Korkā un pēc tam arī Bclfāstā, lai gan šis fakts tika slēpts no Braidijas vecākiem. Otra laulību ceremonija notika tēva Džona Džozefa Gorana (John Joseph Goran) vai arī Kormona (Cormon) vai Kormana (Corman) mājoklī, nevis baznīcā. Viņš bija mācītājs svētās Terēzes baznīcā Belfāstā, kura atradās netālu no Dūdlija ielas, aptuveni piecu minūšu gājiena attālumā no viņu dzīvesvietas. Pāris dzīvoja pie Braiena vecmāmiņas Delilainenas (Delilinan).

Lūgta atcerēties sīkumus, kas varētu palīdzēt pārbaudīt stāstīto, Braidija teica, ka tur bija Farra veikaliņš, kur pārdeva pārtiku, sieviešu apģērba veikals "Cadenn House" un Džona Kerigana dārzeņu tirgotava. Sievietei tāpat jautāja par tolaik lietotajām naudas vienībām, un viņa minēja mārciņas, divu peniju un sešu peniju monētas. Braidijai lūdza arī pateikt vārdus Iru valodā un izskaidrot to nozīmi. Viņa runāja par hrate (nelielu novēlējumu kausu) un tup, ar ko apzīmēja profesionālus pokera spēlmaņus. Tāpat viņas vārda lough lietojums bija interesants. Kad Braidija pieminēja upes un ezerus, viņa abus sauca vienā vārdā. Lai gan mūsdienās vārdu lough Īrijā lieto vienīgi attiecībā uz ezeru, Braidijas iespējamās dzīves laikā ar šo vārdu apzīmēja gan upes, gan ezerus. Ceturtā seansa laikā Virdžīnija-Braidija nošķaudījās un palūdza linen jeb mutautu (ar to domājot kabatlakatu). Viņa arī nosauca ievērojamas vietas, piemēram, Karlingfordu netālu no Belfāstas un tās tuvumā esošu vietu ar nosaukumu Morni. Sieviete stāstīja par ostu Golvejā, grāfisti ar nosaukumu Limerika, Mansteras reģionu un ceļojumu uz Antrimu jaunībā. Tika pieminēta arī vieta ar nosaukumu Beilingsas krustceles. Braidijas vīrs Braiens rakstījis rakstus laikrakstam Belfast NewsLetter, iespējams, par tiesību jautājumiem, un lasījis lekcijas Karalienes universitātē. Jautāta, vai Braidija atceras vēl kādu no universitātes, viņa nosauca trīs vārdus Viljams Makklons (Wiliam McClone), Fichjū (Fitzhugh) un Ficmoriss (Fitzniaurice). Laulātajam pārim bijuši ari draugi vārdā Kevins un Mērija Ketrīna Mūri (Kevin & Mary Chaterine Moore). Braidija stāstīja, ka viņai paticis dejot, jo īpaši "rīta džigu" un "burvja džigu", bet uz liras spējusi nospēlēt skaņdarbus "/Londonderry Air", "Sean" un "The Minstrel's March". Bernšteins iestāstīja, ka pēc hipnozes Tighe varētu nodejot džigu, atmostoties no transa, un viņa to gods godam izdarīja.

Apkopotās informācijas bija daudz, jo Braidija atcerējās savu dzīvi līdz pat nāvei 1848. gadā, nokrītot pa kāpnēm savās mājās Belfāstā, Ziemeļīrijā. Pietika veselai grāmatai, pie kuras Bernšteins, lai arī mazliet negribīgi, sāka strādāt pēc Denveras laikraksta Post svētdienas žurnāla-Empire sleju autora un apskatnieka Viljama Dž. Bārkera ( William J. Barker) neatlaidīgiem lūgumiem. Jaunajam žurnālistam par eksperimentiem izstāstīja svainis, kurš bija Bernšteina draugs, un, lai arī būdams skeptiski noskaņots, Bārkers pārliecināja laikrakstu Post ļaut viņam sīkāk izpētīt šo lietu. Tobrīd Bernšteins bija aizņemts, dibinot investīciju kompāniju Ņujorkā, un visai reti viesojās Kolorādo, tāpēc tikai 1954. gada septembrī žurnāls Empire pirmais publicēja stāstu par Braidiju Mērfiju trijos turpinājumos. Publikācija izraisīja plašu rezonansi. Tikmēr Bernšteins bija vienojies ar kādu īru advokātu biroju, bibliotekāriem un citiem, ka viņi veiks neatkarīgu izpēti un pārbaudīs daļu no Braidijas sniegtajām ziņām, taču, ieraugot rezultātus, saprata, ka tie vēl ir pārāk virspusēji. Tādēļ pēc Bernšteina grāmatas "Braidijas Mērfijas meklējumos" (The Search for Bridey Murphy)■" iznākšanas 1956. gada 1. janvārī daudzi jautājumi palika neatbildēti. Bez šaubām, svarīgākais no tiem bija, vai stāstu uzbūris Virdžīnijas Tighes hipnotizētais prāts, izmantojot no noslēpumainiem avotiem iegūtas informācija druskas, bet pārējo vienkārši izgudrojot. Šādas iespējamības izvērtēšanā izšķiroša bija ikviena Braidijas Mērfijas nosauktā vārda un datuma salīdzināšana ar vēsturiskiem dokumentiem vai pētījumiem. Šā stāsta pirmais publiskotājs, žurnālists Bārkers bija gatavs dot nopietnu ieguldījumu šai izpētē, daļēji pateicoties milzīgajai kņadai saistībā ar laikraksta tirāžu pēc grāmatas publicēšanas. Laikraksts Chicago Daily News bija nopircis publicēšanas tiesības un nosūtīja savu Londonas korespondentu Ērniju Hilu (Ernie Hill) trīs dienu komandējumā uz Īriju, lai veiktu izmeklēšanu. Taču viņa izpēte ar nolūku iegūt apstiprinājumu Braidijas stāstam nevainagojās panākumiem, un ziņojums bija negatīvs.

Savukārt tajās trijās nedēļās, kuras Viljams Dž. Bārkers pavadīja Īrijā Denveras laikraksta Post uzdevumā, viņš guva daudz lielākus panākumus. Rezultāts bija iespaidīga, objektīva atskaite par žurnālista piedzīvojumiem Īrijā 19 000 vārdu apjomā, kuru laikraksts publicēja 12 lappušu biezā pielikumā, un vēlāk amerikāņu un kanādiešu izdevēji to vairākkārt pārpublicēja. Tas viss sekmēja Bernštcina grāmatas popularitāti, palielinot arī to laikrakstu tirāžas, kuri cīnījās par šo stāstu, taču neko daudz nepalīdzēja atbildēt uz svarīgāko jautājumu vai Virdžīnija Tighe iepriekšējā dzīvē bija dzīvojusi kā Braidija Mērfija? Lielākā problēma šā jautājuma izpētē bija fakts, ka dzimšanas, miršanas un laulību reģistri Īrijā tika ieviesti tikai 1864. gadā (tieši tad, kad Braidija nomira), tāpēc dažu apgalvojumu pārbaude bija praktiski neiespējama. No otras puses, izmeklēšanā bija pierādīts, ka liela daļa sievietes teiktā bija patiesība, pat dažu viņas pieminēto cilvēku vārdi un veikalu nosaukumi. Tomēr vēl šobaltdien mēs nevaram būt pārliecināti, ka Braidija Mērfija bija reāls cilvēks. Zvērināto tiesa vēl apspriežas, lai gan to nevarētu iedomāties, ņemot vērā dažas sensacionālas publikācijas tolaik un vēl tagad, jo daži redaktori un reportieri ir pārāk slinki, lai paši pārbaudītu faktus. Piemērs tam ir 2010. gada oktobrī 85 gadu vecumā mirušā Roberta Dž. Smita (Robert J. Smith) nekrologs laikrakstā Cbicago Tribune, kura virsraksts vēstīja: "Bijušais reportieris un Tribune redaktors palīdzēja atmaskot grāmatu "Braidijas Mērfijas meklējumos"." Tur bija rakstīts, ka, vēl būdams jauns reportieris, Smits "atklājis, ka Tighes bērnībā Čikāgā ielas pretējā pusē dzīvojusi sieviete vārdā Braidija Mērfija," un šo ziņu publicējis Čikāgas laikrakstā American. Nekrologā gan lasītājiem neviens nestāsta, ka šo un vēl citus Čikāgas laikraksta apgalvojumus pārbaudīja Denveras avīze Post un noskaidroja, ka tie ir tālu no patiesības. Sieviete vārdā Braidija Korkela (liridey Corkell) patiesi bija dzīvojusi ielas pretējā pusē vienā no šīm vietām. Taču Tighc nekad nebija runājusi ar sievieti, lai arī pazina viņas bērnus. Nav noskaidrots, vai šīs sievietes pirmslaulību uzvārds bija Mērfija, bet interesants ir fakts, ka viens no viņas dēliem dīvainā kārtā izrādījies Čikāgas laikraksta American redaktors. Denveras avīze arī pierādīja, ka daudzi citi apgalvojumi bija kļūdaini vai nepamatoti, taču kaitējums jau bija nodarīts, un žurnāls Life stāvokli vēl pasliktināja, pārpublicējot Čikāgas American kļūdaino informāciju, nemaz nepārbaudot to un neatsaucoties uz Denveras Post atspēkojumu.

Vēl vienu nepatiesu apgalvojumu nesen izplatīja lrish Central ( www.irishcentral.com ) štata rakstnieks Bārijs Dž. Vaits (Barry J. Whyte). Atstāstījis stāstu par "Braidijas Mērfijas māniju"32 , viņš piebilda: "Tieši tad Bernsteins atzina, ka visu to iestāstījis Virdžīnijai, kamēr viņa atradās transā. Taču tad jau, protams, grāmata bija kļuvusi par vienu no visvairāk pārdotajām grāmatām, pats Bernšteins kļuvis stāvus bagāts, bet valsts neatgriezeniski nokļuvusi reinkarnācijas varā. Morijs Bernšteins radīja Braidiju Mērfiju un kļuva bagāts." Apgalvojums, ka Bernšteins nodevis informāciju transā esošajai Tighei, neapšaubāmi ir absurds. Visus sešus seansus ne vien vēroja arī citi liecinieki, bet tie tika ierakstīti. Es pievienoju komentāru Vaita raksta beigās, vaicājot, no kurienes viņš ieguvis šo informāciju. Viņš tā ari neatbildēja, tāpat redaktors nereaģēja uz manu e-pasta vēstuli, kurā biju norādījis uz šo kļūdu.

Viss iepriekšminētais un vēl daudzi citi jautājumi tika rūpīgi izskatīti un precizēti grāmatas "Braidijas Mērfijas meklējumos" 1965. gada izdevumā, kurš pazīstams kā "pretuzbrukuma izdevums" un kurā iekļauti stāsta pirmpublicētāja Viljama Dž. Bārkera papildmateriāli.

Šīs grāmatas nodaļās sniegtas atbildes skeptiķiem un publicēta atskaite par Bārkera Īrijā veikto izpēti. Filozofs Kurts Džons Dukasī (Curtjohn Ducasse) un parapsihologs doktors Aiens Stīvensons (lan Stevenson) ir no tiem cilvēkiem, kuri aizstāv saziņu ar Braidiju Mērfiju vai vismaz atspēko apgalvojumus, ka notikušo pilnībā var izskaidrot ar kriptomnēziju (aizmirstajām atmiņām).

Aiens Stīvensons

Brauna universitātes Filozofijas fakultātes bijušais dekāns un Amerikas Filozofu apvienības kādreizējais prezidents Dukasī veica visaptverošu šīs lietas izpēti un rezultātus publicēja zinātniskajā darbā "Kāds ir gadījuma ar Braidijas Mērfijas meklējumiem stāvoklis mūsdienās" (How The Case of The Search for Bridey Murphey Stands Today), kuru publicēja 1960. gadā, un arī grāmatā "Ticības dzīvei pēc nāves kritiska izpēte" (A Critical Examination of the Belief in a Life After Death; 1961), kurā viņš stāsta, ka "nedz žurnālu un avīžu rakstiem, nedz psihiatru, reinkarnācijas teorijas pretinieku, komentāriem nav izdevies atspēkot vai pat izvirzīt pamatotus pretargumentus iespējamībai, ka daudzi apgalvojumi par Braidijas personību ir patiesas atmiņas par Rutas Simonsas (Virdžīnijas Tighcs) iepriekšējo dzīvi Īrijā pirms vairāk nekā gadsimta". Psihiatrijas profesors Stīvensons no Virdžīnijas universitātes Sarlotesvillā piekrita Dukasī spriedumam zinātniskā darbā31 , kuru vēlāk 1974. gadā publicēja kā grāmatu ar nosaukumu "Divdesmit gadījumi, kas vedina domāt par reinkarnāciju" (Twenty Cases Suggestive of Reincarnation)™, piezīmējot: "Tis, ko daži lietas kritizētāji piedāvāja, bija pieņēmumi par informācijas avotiem saistībā ar Braidiju Mērfiju, nevis pierādījumi, ka informācija tik tiešām ir smelta no turienes." Vēlāk angļu skeptiķis Melvins Hariss (Melvin Harris) izteica pieņēmumu-"'36 , ka Virdžīnijas Tighes zemapziņā varēja saglabāties informācija no pasaules gadatirgus, kurš no 1933. līdz 1934. gadam norisinājās Čikāgā un kurā bija atveidots īru ciems. Tolaik viņai bija 10 gadu.

Virdžīnija Tighe nomira 1995. gadā, visu mūžu aizstāvējusi hipnozes seansu neviltotību, bet tā arī neizlēmusi, vai reinkarnācija pastāv. Morijs Bernšteins nomira četrus gadus vēlāk, tā arī neapgalvojis, ka reinkarnācija ir pierādīta, taču pavisam noteikti licis aizdomāties par šādu varbūtību. Kad Bernšteina dzīvē ienāca Braidija Mērfija, Bernšteins jau bija veiksmīgs uzņēmējs, un vēlāk viņš kļuva filantrops turpmākos gadus Brāļu Bernšteinu fonds finansēja daudzu parapsiholoģijas pētnieku, viņu vidū arī doktora Aiena Stīvensona, pētījumus. Morija Bernšteina sieva Heizela Higinsa (Hazel Higgins), no kuras viņš šķīrās 1963. gadā, nelokāmi ticēja reinkarnācijai un liktenim. "Domāju, ka tas bija kārtējais gadījums, kuram bija lemts notikt," viņa sacīja pāris gadus pirms savas nāves 2007. gadā. "Manuprāt, tas bija brīnišķīgi. Man ļoti žēl, ka tas nemainīja vairāk cilvēku. Man šķiet, ja viņi ticētu rcinkamācijai, tas daudzējādā ziņā palīdzētu." Sava bijušā vīra hipnozes eksperimentos Heizela bija izrādījusies pakļāvīgs subjekts, bet nekad nebija spējusi atcerēties iepriekšējo dzīvi.

Nav daudz tādu Pueblo pilsētiņas iedzīvotāju, kuri īpaši interesētos par savas pilsētas paranormālo pagātni, lai gan saujiņa dedzīgu entuziastu ir darījuši visu, lai tās vēsturiskā saikne ar Moriju Bernšteinu un Braidiju Mērfiju netiktu aizmirsta. Pensionētam universitātes ķīmijas profesoram un Pueblo folkloras mīļotājam Džonam Smitam ( John Smith) bija uzticēti daudzi Bernšteina dokumenti, un viņš tos izvētīja, izšķiroja un salīdzināja, lai nākamajām paaudzēm tie būtu labāk saprotami; šobrīd tie kopā ar lenšu magnetofona ierakstiem un citām piemiņas lietām ir daļa no Pueblo apgabala vēstures biedrības kolekcijas. Smits ir ari atspēkojis mājienus, ka Bernšteins kļuva bagāts, pateicoties grāmatai. "Viņš bija miljonārs, pirms notikums nāca atklātībā," vecais vīrs stāstīja Pueblo laikrakstam Chieftain-,7 . "Viņš gandrīz vienmēr atteicās no kārdinājuma, noraidīja visus piedāvājumus. Izdevēja izmaksāto autoratlīdzību viņš sadalīja vienlīdzīgās daļās ar Virdžīniju Tighi."

Vietējam uzņēmējam Bretam Bezonam (Bret Bezona) ir pamatots iemesls ticēt Bernšteina mantojumam viņš dzīvo Ziemeļelizabetes ielas namā, kur notika vismaz viens no produktīvākajiem Braidijas Mērfijas seansiem un kur Bernšteins pavisam noteikti uzrakstīja savu grāmatu "Braidijas Mērfijas meklējumos". Starp priekšmetiem, kurus viņš tur atrada, kad 1999. gadā iegādājās šo īpašumu, bija veca Royal rakstāmmašīna, uz kuras, visticamāk, uzrakstīta viena no visvairāk pārdotajām grāmatām. No tā brīža Bezona kļuva ar šo gadījumu saistīto piemiņas lietu kolekcionārs, tāpēc kurš gan vēl labāk par viņu varētu atgādināt mums, kāpēc Braidijas Mērfijas lietai, iespējams, bija vislielākā nozīme debatēs par reinkarnāciju.

"Grāmatas sākotnējā tirāža bija cerīgie 10 000 eksemplāru, bet divus mēnešus vēlāk tika iespiesti vēl 200 000 eksemplāri, un 26 nedēļas šī grāmata atradās laikraksta New York Times visvairāk pārdoto grāmatu sarakstā," skaidro Brets Bezona.38 "Tā no jauna tika izdota 1965. gadā un kopumā tikusi publicēta 30 valodās un 34 valstīs.

Grāmata ir arī 1956. gadā uzņemtās filmas "Braidijas Mērfijas meklējumos" (The Search of Bridey Murphy) pamatā, taču filma neradīja tādu iespaidu kā grāmata. Domāju, ka kopējais pārdoto eksemplāru skaits dažādos izdevumos un valodās varētu būt ap 10 miljoniem. Nav brīnums, ka trīsdesmit gadus vēlāk izdevniecība Time-Life apstiprināja, ka reti kura grāmata ir tik spēcīgi rosinājusi Amerikas iztēli kā Morija Bernšteina sējums. Stāsts ir kļuvis par iedvesmas avotu arī citās mākslas jomās, jo īpaši mūzikā. Radīts vismaz pusducis dziesmu, to vidū arī Stena Frīberga (Stati Freherg) un Pītera Nero (Peter Nero) ieskaņotās melodijas. Radīta pat grupa ar nosaukumu "Braidijas Mērfijas grupa".

Vai mēs kādreiz uzzināsim to, vai Braidija Mērfija reiz dzīvojusi pati savu dzīvi pirms 100 gadiem vai arī bijusi vien sulīgs Virdžīnijas Tighcs zemapziņas iztēles auglis? Varbūt arī ne, lai gan daudzi cilvēki uzskata, ka lietu nedrīkst slēgt, kamēr mēs neesam pārliecinājušies, ka viss ir rūpīgi izpētīts. Galu galā, kā vēsturnieks un arhivārs Džons Smits reiz teica: "Elastīgai domāšanai neviens noslēpums nešķiet līdz galam izzināts."

7. NODAĻA bailes un fobijas

Ceizam Boumenam (Chase Bowman) bija pieci gadi, kad atklājās viņa acīm redzami iracionālās bailes no skaļiem trokšņiem. Tas bija 1988. gads, un viņa vecāki Kerola un Stīvs rīkoja krāšņu ballīti par godu 4. jūlija svētkiem savās mājās Savienoto Valstu Ziemeļkarolīnas štata Aševilas pilsētā. Ballīte noslēdzās ar viesu gājienu uz pašvaldības golfa laukumu, no kurienes viņiem pavērās lielisks skats uz pilsētas ikgadējo Neatkarības dienas salūtu. Kad tuvējos kalnos sāka atbalsoties šāviņu sprakšķi, Čeizs, kurš tik nepacietīgi bija gaidījis krāsaino un spožo uguņošanu, sāka raudāt. Asaru straumi nespēja apturēt ne mierināšana, ne pārliecināšana, līdz beidzot mamma aizveda viņu mājās, atstājot Stīvu kopā ar viņu deviņgadīgo meitu Sāru un ballītes viesiem noskatīties salūtu līdz galam.

Bet, nokļuvis mājās, tālu no trokšņa, Ceizs turpināja žēli šņukstēt. Uz mammas jautājumu, vai troksnis viņu nobiedējis, histērija atsākās ar jaunu sparu. Kerolai atlika vienīgi auklēt viņu savās rokās, līdz šņuksti apklusa un zēns iemiga.

Pēc mēneša, kad visa ģimene devās uz pilsētas peldbaseinu, starpgadījums bija jau aizmirsies. Ceizam patika ūdens, taču, nokļuvis trokšņainajā baseinā, viņš sāka histēriski raudāt. Pieķērās mātei pie rokas un vilka uz durvīm, neklausoties nekādā pierunāšanā. Vēlāk Kerola Boumena aptvēra, ka tramplīna dēļa vibrācijas atbalsošanās pret kailajām baseina sienām Čeizam varēja likties līdzīga salūta raķešu sprādzieniem. Taču sieviete nekādi nespēja saprast, kāpēc viņas dēliņš tā reaģē.

Šādas bailes un fobijas ietekmē ļoti daudzu cilvēku dzīvi. Saskaņā ar aplēsēm vairāk nekā seši miljoni amerikāņu cieš no īpašām lobijam, sākot ar parastām (un, iespējams, saprotamām) bailēm no čūskām, zirnekļiem un augstuma un beidzot ar iracionālākām šausmām, kuras dažos cilvēkos izraisa atklāts apvidus, pieskārieni, ceļgali, mēness, lietus un ārzemnieki. Visām šīm un vēl citām bailēm ir savi medicīniskie nosaukumi, arī maz ticamajai "fobofobijai", kas, kā liecina nosaukums, ir bailes no fobijām!

Pastāv neskaitāmas teorijas par šīs psihiskās novirzes cēloņiem, sākot ar ģenētisko atmiņu un beidzot ar senaizmirstu traumatisku bērnības pieredzi. Dažādas ārstniecības metodes tiek pielietotas, lai pilnībā atbrīvotu slimības piemeklētos no šīm bailēm vai mazinātu to iespaidu. Bieži pacientiem palīdz atcerēties kādu notikumu viņu dzīves agrīnākā posmā, kurš kļuvis par pamatu iracionālajām bailēm, taču reizēm cēlonis nav nosakāms. Ceiza Boumena gadījumā viņa vecāki nekādi nespēja iedomāties kādu notikumu viņa īsajā mūžā, kurš būtu varējis izraisīt tik emocionālu reakciju uz skaļiem trokšņiem. Iespēja pameklēt cēloņus dziļāk radās dažas nedēļas vēlāk, kad prasmīgs hipnoterapeits Normens Inge (Norman Inge) ciemojās Boumenu ģimenes mājās, lai vadītu iepriekšējās dzīves regresijas darba grupas Aševilā. Brīdī, kad ģimene baudīja pēcpusdienas tēju un smējās par Inges stāstiem, Kerola ieminējās par Čeiza neizskaidrojamajām bailēm. Hipnoterapeits ierosināja veikt eksperimentu, kuram māte un dēls labprāt piekrita. Kā vēlāk viņa rakstīja savā grāmatā "Bērnu iepriekšējās dzīves" (Children's Past Lives), šis brīdis kļuva par "pavērsiena punktu manā dzīvē".

Paklausot Inges norādījumiem, Čeizs ierāpās mātei klēpī, aizvēra acis un sāka aprakstīt to, ko redzēja, dzirdot viņu tik ļoti biedējošos skaļos trokšņus. Kā Boumane vēlāk raksta, viņa nebija gatava dzirdēt turpmāko.

"Mazais Ceizs tūlīt sāka aprakstīt sevi kā kareivi pieaugušu kareivi ar ieroci rokās. "Es stāvu aiz klintsradzes. Man ir garš šaujamierocis ar tādu kā zobenu galā." Mani sirdspuksti atbalsojās ausīs, un klausoties man uzmetās zosāda. "Man ir netīras, saplēstas drēbes, brūni zābaki, siksna. Es slēpjos aiz klints, notupies uz ceļiem un šauju uz ienaidnieku. Es atrodos pie ielejas. Man visapkārt norisinās kauja.""

To visu stāstīja bērns, kurš nebija izradījis nekādu interesi par kara spēlēm un kuram nekad nebija bijis rotaļu ierocis. Puika turpināja:

"Es negribu skatīties, bet šāviena brīdī man tas ir jādara. Visapkārt dūmi un uzliesmojumi. Un skali trokšņi kliedzieni, bļāvieni, skaļi sprādzieni. Neesmu pārliecināts, uz ko es šauju tik daudz dūmu, kņadas. Man ir bail. Es šauju uz visu, kas kustas. Es tik ļoti negribu būt šeit un šaut uz citiem cilvēkiem."

Šajās un vēlākās Čeiza atstāstītajās atmiņās bija vēl daudz pārsteigumu, to vidū fakts, ka tajā dzīvē viņš ir bijis melnādainais. Neraugoties uz zēna mātes skepticismu, turpmāki pētījumi apstiprināja, ka Amerikas Pilsoņu karā cīnījušies arī melnādaini kareivji. Ceizs teica, ka viņu ievainoja rokas locītavā, aizveda uz kara hospitāli, kur ievainojamu apkopa un pārsēja, un tad aizsūtīja atpakaļ lādēt lielgabalu. Arī Ceiza hospitāļa apraksts atbilda par tiem laikiem zināmajam, taču puisēna māsa Sāra pievērsa uzmanību tam, ka uz minētās rokas locītavas Čeizam jau kopš agras bērnības ir pastāvīgi iekaisusi āda ekzēma. Brīžos, kad viņš satraucās vai bija noguris, puika kasīja rokas locītavu, līdz tā sāka asiņot, un Kerolai bieži nācās to pārsiet, lai Ceizs vēl vairāk to nesakasītu.

"Mums par lielu pārsteigumu un atvieglojumu dažu dienu laikā pēc regresijas līdz karavīra dzīvei," raksta māte, "ekzēma uz Čeiza labās plaukstas locītavas pilnībā izzuda un vairs nav parādījusies. Arī Čeiza bailes no skaļiem trokšņiem izzuda pavisam. Uguņošana, sprādzieni un sprakšķi viņu vairs nebiedēja. Čeizs sāka izrādīt lielu interesi par bungām…" Šobrīd viņš jau ir nopietns bundzinieks, ik dienu piepildot māju ar skaļām, dunošām skaņām."

Ar laiku, kad meitai Sārai bija deviņi gadi, Kerola un Stīvs atklāja, ka arī meiteni mocījušas neizskaidrojamas bailes, cik vien viņa sevi atcerējās, tikai viņa nevienam nav par to stāstījusi. Viņa baidījās no uguns, jo īpaši būt ieslodzīta degošā mājā. Bailes atklājās reiz, kad Sāra palika pa nakti pie savas draudzenes Eimijas, kura dzīvoja tajā pašā ielā, kā tas daudzas reizes jau bija noticis. Meitenes vēlu vakarā skatījās filmu, kur bija redzamas degošas mājas, un šajā brīdī Sāru pārņēma satraukums. Kad filmā kāds gāja bojā ugunsgrēkā, viņa izmisa un sāka tik nevaldāmi raudāt, ka Eimijas māte nakts vidū bija spiesta vest meiteni mājās. Vēlāk, pārrunājot šo reakciju ar saviem vecākiem, Sāra atzinās, ka viņu vienmēr ļoti biedējusi doma, ka māja varētu aizdegties, tāpēc savas mīļākās Bārbijas lelles un dažus apģērba gabalus ielikusi somā un paslēpusi zem gultas. Šādas bailes bija ļoti savādas parasti tik pašpārliecinātajai meitenei.

Pati savām acīm redzējusi spēcīgo Normena Inges iespaidu uz brāli Čeizu, Sāra viņam nākamā apciemojuma laikā lūdza, vai viņš neizmēģinātu tādu pašu eksperimentu ar viņu. Hipnoterapeits apsēdināja meiteni pie virtuves galda, palūdza aizvērt acis un aprakstīt, ko viņa redz, sajūtot bailes no uguns. Sāra sāka sīki aprakstīt divstāvu māju, kurā viņa sevi redz kā 11 vai 12 gadus vecu meiteni, un Inges vadībā atgriezās laikā līdz brīdim, kad bailes ieguva reālas aprises un meitene pārbijās no nepatīkamās situācijas, kurā bija nokļuvusi. Viņa dzīvi stāstīja par dūmiem un liesmām visapkārt, ieskrienot vecāku guļamistabā, taču neatrodot viņus tur. Gultas bijušas saklātas, bet no vecākiem ne vēsts. "Kāpēc viņi neizglāba mani?" meitene žēli jautāja. Viņa bija ieslodzīta istabā, līdz smagajiem pārbaudījumiem punktu pielika krītoša degoša sija. Palūkojoties lejā, meitene redzēja savus izmisušos un bezpalīdzīgos vecākus un brāli vērojam liesmu pārņemto māju. Redzētais bija liels mierinājums Sārai, kura nu saprata, ka vecāki iepriekšējā dzīvē mīlējuši viņu un būtu glābuši, ja vien varētu. Pēc šīs sarunas meitenei izzuda bailes no uguns, un viņa izkravāja savu nelaimes gadījumam sagatavoto somu. Tomēr, piebilst viņas māte, meita vēl aizvien ir ļoti piesardzīga, aizšķiļot sērkociņu!

Kerolas Boumanes dēls un meita šobrīd jau ir pieauguši un pārtikuši dzīvo Filadelfijā un Ņujorkā, bet pati Kerola kļuvusi par cienījamu regresijas terapeiti, kura palīdzējusi citu cilvēku bērniem pārvarēt līdzīgas bailes. Lielākoties viņa strādā ar pieaugušajiem, taču viņu pārsteidz, ka līdzīgas metodes kā Čeiza un Sāras gadījumā, kas nav saistītas ar hipnozi vai ierosināšanu, netiek biežāk lietotas, lai palīdzētu maziem bērniem atbrīvoties no bailēm un fobijām.

Protams, atradīsies skeptiķi, kuri noraidīs Boumanu bērnu stāstus, uzskatot tos par viegli iespaidojamu mazu bērnu spilgtās iztēles augļiem, un nav arī itin nekādu pierādījumu, ka viņi tik tiešām būtu dzīvojuši pašu aprakstītās iepriekšējās dzīves, izņemot faktu, ka traumas tika sadziedētas un fobijas izzuda. Šīs jomas vadošā pētnieka doktora Aiena Stīvensona zinātniskajos darbos un grāmatās fobijas ir pastāvīga tēma. Viņš pat uzrakstīja tieši šai tēmai veltītu zinātnisku darbu.39 Darbā "Fobijas bērniem, kuri sakās atceramies iepriekšējās dzīves" (Phobias in Children Who Claim to Remember Previous Lives) aplūkoti 387 gadījumi, kad bērni vēstīja savas atmiņas par iepriekšējo dzīvi. Vairāk nekā viena trešā daļa (141 jeb 36%) cieta no fobijām, kuras, Stīvensona vārdiem runājot, "gandrīz vienmēr atbilda mirušās personas nāves apstākļiem tajā dzīvē, kuru bērni teicās atceramies".

Stīvensons norāda, ka bērniem bieži rodas spēcīgas bailes. Piemēram, pētījums liecina, ka 90% Kalifornijas bērnu vecumā no diviem līdz četrpadsmit gadiem ir pārdzīvojuši vismaz vienas īpašas izbailes, un viņš piemin līdzīgu statistiku no citiem avotiem, to vidū arī vēsturiskiem.

"Bērnam, kurš apgalvo, ka atceras iepriekšējo dzīvi, kas esot beigusies ar noslīkšanu, var būt fobija no iegremdēšanas ūdenī, bet bērnam, kurš sakās atceramies dzīvi, kuru izbeidzis naža dūriens, var būt bailes no asiem ieročiem un tamlīdzīgi." Vairums fobiju ir saistītas ar vardarbīgu nāvi. Indijā virknē gadījumu 53 (39%) no 135 gadījumiem fobiju cēlonis bija vardarbīga nāve, bet tikai trijos (3%) no 105 gadījumiem nāve bija dabiska. "Tomēr," kā mums vēsta Stīvensons, "izteiktas fobijas reizēm rodas arī šādos gadījumos. Bērns, kurš atcerējās, ka bijis vīrietis, kurš nesātīgi rijis jogurtu, līdz viens izrādījies bojāts un vīrietis miris no gastroenterīta (iespējams, kopā ar peritonītu), izrādīja acīm redzamu nepatiku pret jogurtu."

Vēl viens interesants Stīvensona pieminēts gadījums bija saistīts ar meitenīti no Šrilankas, kurai fobija atklājās, pirms viņa bija sākusi runāt par iepriekšējo dzīvi, kas šķita šīs fobijas pamatā. Būdama vēl bērns, meitene tik ļoti pretojās vannošanai, ka bija vajadzīgi trīs pieaugušie, lai savaldītu viņu. Vēl pirms sākusi runāt, sešu mēnešu vecumā meitene izrādīja nepārprotamas bailes no autobusiem un, braucot ar autobusu, vienmēr raudāja. Iemācījusies runāt, meitene pastāstīja par jaunu meiteni, kura bija dzīvojusi citā ciemā un gājusi pa šauru ceļu pāri pārplūdušiem rīsa laukiem. Pa ceļu braucis autobuss, un, mēģinot no tā izvairīties, meitene pakāpusies sāņus, iekritusi palu ūdeņos un noslīkusi.

Stīvensons min arī citus piemērus jutekļu saistībai ar priekšmetiem, kuri bijuši būtiski varbūtējā iepriekšējā dzīvē, to vidū gadījumu ar mazu turku zēnu, kurš teicās atceramies iepriekšējo dzīvi, kas noslēdzās, kad mikroautobuss, kurā viņš brauca, ietriecās šaura tilta balstā. Zēnam bija bailes no automašīnām un arī acīm redzamas bailes no tilta, kur bija noticis nelaimes gadījums un kurš atradās netālu no viņa dzimšanas vietas. Vēl kāds gadījums Turcijā bija saistīts ar bērnu, kurš bija noslīcis gar ciemu plūstošā upē. Citi ievēroja, ka puika baidījās tuvoties tam upes posmam, kur bija noslīcis. Indijā kāds bērns atcerējās iepriekšējo dzīvi, kurā bārddzinis un veļas mazgātājs bija viņu nogalinājuši netālu no tempļa. Šajā dzīvē viņam bija bailes no visiem bārddziņiem un veļas mazgātājiem, un puika arī izrādīja bailes, nokļuvis tā tempļa tuvumā, kur bija notikusi slepkavība.

Kā vēlāk redzēsim, gadījumi, kuros vērojamas ar iepriekšējās dzīves notikumiem nepārprotami saistītas fobijas, ir tikai viena pētījumu joma pētniekiem, kuri mēģina rast pierādījumus reinkarnācijas realitātei. Cilvēkiem, kuru dzīvi aptumšo fobijas, būtiska terapeitiska vērtība ir viņu psihoemocionālās spriedzes reālas vai iedomātas cēloņa racionalizēšana, atsaucot atmiņā pagātnes dzīves notikumu, neraugoties uz to, vai viņi tic reinkarnācijai vai ne.

8. NODAĻA bernu savada uzvedība

Kļūt pieaugušam nav viegli. Bērni var būt prieks un acuraugs, un vecākiem milzīgu laimi sagādā vērošana, kā mazie pamazām aug un veidojas. Tomēr ir brīži, kad bērnu uzvedība rada spriedzi šajās attiecībās, jo viņi pārbauda robežas, ciktāl var uzspiest savu gribu pasaulē, kurā valda pieaugušie. Ikviens bērns, protams, ir unikāls, un katram ir savs veids, kā tikt galā ar dzīves veiksmēm un neveiksmēm. Bērni ir atjautīgi un radoši, viņiem ir iekšējs psiholoģisks mehānisms, kas ļauj atrisināt daudzas situācijas, piemēram, radot iedomu draugus, kad īsto tuvumā nav. Tāpēc ļoti piesardzīgi jāizturas pret tiem nedaudzajiem bērniem, kuri apgalvo, ka ir dzīvojuši iepriekš, un labs pamatojums šai atturībai ir fakts, ka šīs varbūtējās atmiņas par iepriekšējo dzīvi, tāpat kā iedomu draugi, izplēn un parasti pilnībā izzūd līdz astoņu gadu vecumam.

Bērnu psihologi un vairums vecāku to lieliski saprot. Bet daži gadījumi ir ārkārtīgi mīklaini un iekarojuši savu vietu akadēmiskajos izdevumos. Medicīnas ētikas žurnāla Journal of Medical Ethics lasītāji, piemēram, varēja iepazīties ar 2009. gadā publicētu psihiatra doktora Amina Muhameda Gadita (Amin Mubammad Gadit) no Ņūfaundlendas Memoriālās universitātes Kanādā zinātnisku rakstu par "kontroles dilemmu", kuru radīja kāds iepriekšējās dzīves atmiņu gadījums, ar kuru viņš bija saskāries savā klīniskajā praksē Svētā Jāņa slimnīcā. Mazs 12 gadus vecs musulmaņu zēns viesojies Indijas pilsētā Džaipurā, kur bija dzimuši viņa vecāki un kurp viņš nu brīvdienās bija aizvests. Pavisam drīz viss viņam likās savādi pazīstams, un zēns vecākiem paziņoja, ka šeit pavadījis vairākus gadus. "Viņš atpazina māju,

kurā, kā pats apgalvoja, bija dzīvojis," raksta doktors Gadits, "un pilnībā aprakstīja mājas iekšpusi. Vietējie iedzīvotāji apstiprināja, ka tāda ģimene šeit dzīvojusi pirms aptuveni 30 gadiem." Šī pieredze emocionāli satrauca zēnu, un viņš pastāvīgi redzēja sapņus par šo iespējamo dzīvi un grūtībām saskarsmē ar vecākiem. Atgriežoties no Džaipuras, ģimene lūdza padomu doktoram Gaditam, kurš nonāca pie slēdziena, ka viņu dēls ir pavisam normāls, ja neņem vērā trauksmes stāvokļus. Daudzu speciālistu grupa ar imāma palīdzību palīdzēja puikam sadzīvot ar viņa atmiņām, "mierinot viņu, ka stāsta patiesums ir neapšaubāms" un apliecinot, ka, "iespējams, ikviens ir dzīvojis iepriekš, atšķirība vienīgi tā, ka tu savu dzīvi atceries". Maz ticams gan, ka mediķi paši tam ticēja, ņemot vērā, ka zinātniskā raksta virsraksts bija "Reinkarnācijas mīts: psihiskās veselības aprūpes profesijas izaicinājums" (Myth of reincarnation: a challenge for the mental health profession).

Doktora Gadita pacienta vecākiem, iespējams, nenācās saskarties ar tādām grūtībām kā tiem 24 bērniem Mjanmā (bijušajā Birmā), kurus pētīja doktors Aiens Stīvensons ar kolēģiem un kuri visi kā viens apgalvoja, ka iepriekšējā dzīvē bijuši japāņu kareivji un tikuši nogalināti. Diez vai viņu vecāki būtu pamudinājuši viņus uz ko tādu. Japāņu karaspēks bija okupējis šo valsti Otrā pasaules kara laikā no 1942. līdz 1945. gadam, it kā lai palīdzētu Birmai iegūt neatkarību no Lielbritānijas, taču vēlāk japāņi pārņēma varu un sāka terorizēt valsts iedzīvotājus. Kara laikā gāja bojā aptuveni ceturtdaļmiljons birmiešu. 24 "japāņi" ir tikai neliela daļa no vairāk nekā 750 Mjanmas iedzīvotāju, kuri apgalvo, ka atceras iepriekšējo dzīvi, un kuri tikuši pētīti. Viņi ne tuvu nespēj sniegt reinkarnācijas pierādījumus, jo iesaistītie bērni nav nosaukuši nedz konkrētus vārdus, nedz adreses, kas varētu palīdzēt izmeklēšanā, vien pilsētu nosaukumus. Tomēr viņu neparastā "japāņiem raksturīgā" uzvedība ir bijusi tik savāda, ka bez pāriemiesošanās atzīšanas to būtu grūti izskaidrot.

Aiens Stīvensons un Jurgens Kīls (Jiirgen Kiel) pētīja alternatīvas savā zinātniskajā darbā40 ar nosaukumu "Mjanmas bērni, kuri uzvedās kā japāņu kareivji: iespējamais trešais personības elements" (Children of Myanmar Who Behave Like Japanese Soldiers: A Possible Third

Element In Personality). Pētījuma laikā jaunākajam pētījuma dalībniekam bija nieka seši gadi, bet vecākajam 53. Astoņi no viņiem bija sievietes, un gadījumi lielākoties bija atklāti Augšbirmas reģionā, kas starp Mandalaju, Meiktilu un Pjobvi veido trīsstūri un kur 1945. gadā norisinājās lielākā daļa kauju ar daudziem kritušajiem. Pārsteidzoši ir tas, ka vairāk nekā puse no šiem bērniem (13) spēlēja karavīrus, bet kāda meitene izrādīja neparastu interesi par šaujamieročiem. Neviens neizspēlēja civiliedzīvotāju okupāciju. Protams, bija arī karā krituši birmiešu kareivji, bet šo bērnu vecāki pamanīja japāņu iezīmes citās viņu uzvedības izpausmēs. Neraugoties uz to, viņi neatgrūda savas atvases. Kāda jauna pētījuma dalībnieka "japāņiem raksturīgā" uzvedība izpaudās kā neparasta varmācība pret dzīvniekiem un vardarbīgas tieksmes attiecībās ar citiem cilvēkiem. Tas atbaidīja ģimeni, bet viņu mēģinājumi pārliecināt zēnu kļūt labākam nerada dzirdīgas ausis. Vēl viens bērns lūdza knaibles, lai izrautu nagus tiem rotaļu biedriem, kuri viņu kaitināja. (Japāņi bija bēdīgi slaveni ar spīdzināšanu un nežēlību pret birmiešiem un citiem Otrajā pasaules karā, un nagu maukšana bija viena no viņu iecienītajām metodēm.) Daži bērni lepni paziņoja, ka esot japāņi un stāstīja par savu piederību Japānai.

Arī japāņu stila apģērbs bija spilgts pierādījums šo bērnu lietā. Kāds astoņpadsmitgadīgs puisis, piemēram, ikdienā ģērbās tā, lai pēc iespējas līdzinātos japāņu kareivim, valkājot bikses, siksnu ar lielu sprādzi un zābakus, kas krasi atšķīrās no sandalēm un longji līdz zemei brīvi krītoša auduma, kuru apsēja ap vidukli un kuru Birmā valkāja vīrieši un sievietes. Vēl viens no 24 pētāmajiem longji sāka nēsāt tikai 15 gadu vecumā, bet kāds cits, kuru pētnieki sastapa, kad viņam jau bija 24 gadi, tolaik nēsāja tradicionālo apģērbu, taču vēl aizvien viņam labāk patika vilkt bikses, un viņš to darīja katrā izdevīgā brīdī.

"Ne visu neparasto uzvedību var izskaidrot ar ģenētiku un apkārtējās vides ietekmi atsevišķi vai kopsakarībās," apgalvo Stīvensons un Kīls. "To pierāda arī mūsu aprakstītā neparastā japāņiem raksturīgā uzvedība. Ja mēs varam noraidīt citus šādas uzvedības cēloņus, nonākam pie nepieciešamības apsvērt trešo personības attīstības elementu. Atbilstošs būtu vārds "reinkarnācija", lai gan šo jēdzienu ir grūti definēt no uzvedības viedokļa. Mēs gribētu izvirzīt teoriju, ka dažas mirušā cilvēka personības īpašības ne vienmēr visas tiek nodotas tādā veidā, kuru nevar pārliecinoši pamatot ar [citiem] alternatīviem skaidrojumiem."

Šis pieņēmums šķiet daudz ticamāks gadījumos, kad bērna uzvedību un attieksmi papildina apstiprinoši pierādījumi, tai skaitā cilvēku vārdi un vietu nosaukumi. Spilgts piemērs ir gadījums ar Toranu (Titu) Singhu (Torait (Titu) Singb).

Ap 1983. gadu Badas ciemā Ziemeļindijā, aptuveni deviņas jūdzes no Agrasun Tadžmahala dzimušais zēns sāka runāt pusotra gada vecumā, daudz ātrāk nekā pārējie brāļi un māsas, un jau agri viņš pieprasīja: "Palūdziet manam vectēvam pieskatīt manus bērnus un manu sievu. Es savas maltītes ieturu šeit un esmu noraizējies par viņiem." Kad māte jautāja, kas viņš ir, Titu atbildēja: "Es esmu no Agras. Es nezinu, kā šeit nokļuvu." Vēlāk viņš pārmeta mātei: "Mammīt, lūdzu, neej laukā šajās drānās! Man kauns par tām. Manai sievai bija skaisti sari." Viņš arī teica: "Tava māja ir netīra. Es te nepalikšu. Mana māja ir ļoti liela." Kad vajadzēja iet vai braukt ar autobusu, puika žēlojās: "Esmu pieradis braukt ar mašīnu. Es neiešu kājām un nebraukšu ar autobusu!" Kļūstot vecāks, viņš gandrīz katru dienu raudāja, teikdams, ka grib "doties mājās".

Tādas sūdzības ir bieža parādība bērniem, kuri atceras iepriekšējo dzīvi, taču Titu vecāki notiekošo uztvēra mierīgi. Pakāpeniski Titu sāka sniegt aizvien vairāk informācijas par savu iepriekšējo dzīvi. Zēns teica, ka viņam bijis veikaliņš Sadar Bazaar tirgū, un nosauca sava brāļa (babu Radžas) un māsas (Sušīlas) vārdus. Titu bija dusmīgs, ka viņa tēvs Mahāvīra Singhs (Mahavira Singb), kuram Badā piederēja zeme, bet kurš katru dienu brauca uz Agru, lai koledžā mācītu ķīmiju, nekad neņēma zēnu līdzi "apciemot mājas". Savam vecākajam brālim un draugam Titu stāstīja: "Man ir tranzistoru radio veikals, un es biju varens kontrabandists un gūnda (izsitējs). Man pieder Surēša radio veikals."

Puiši atrada veikaliņu ar šādu nosaukumu Sadar Bazaar tirgū Agrā un runāja ar īpašnieka atraitni Umu Vermi (Urna Verme). Tad arī uzzināja, ka sievietes vīrs Surēšs Verme (Suresb Verme), kurš melnajā tirgū bija izslavēts kontrabandists, 1983. gada 28. augustā tika nošauts savā automašīnā.

Kad atraitne savai ģimenei izstāstīja par Titu brāļa apciemojumu un stāstu, viņi nolēma, iepriekš nebrīdinot, 1987. gada aprīlī apciemot zēna dzimto ciemu. Titu bijis priecīgi satraukts, ieraudzījis viņus tuvojamies, un atpazinis savu bijušo sievu Urnu, tēvu un māti (Candu un Burfi), un divus no saviem trim brāļiem no iepriekšējās dzīves. Viņš stāstīja Urnai par braucienu uz Dolpuru, kurā viņš kā Surēšs bija devies kopā ar saviem diviem bērniem, minot arī abu iesaukas Mono un Tono. Kad Singhu ģimene posās mājupceļā, Titu viņus pavadīja līdz mašīnai un pavēstīja: "Šī nav mana mašīna. Mana mašīna bija balta." Lai gan zēns nekad agrāk nebija redzējis neko tādu, viņš automašīnā ieslēdza magnetofonu un pat mazu gabaliņu nobrauca, ar sava brāļa no citas dzīves babu Radžas palīdzību, spiežot bremzi, gāzes pedāļus un sajūgu. Kad Titu saprata, ka Singhi nevedīs viņu līdzi, puika saniknojās, meta savai mātei ar kurpēm un kliedza: "Es neesmu tavs! Tu neesi mana māte!" Vēlāk, kad Titu tikās ar saviem vecākiem no iepriekšējās dzīves, viņš teica mātei: "Es tikai pagaidām uzturos pie šiem cilvēkiem, kuriem nav televizora, mašīnas, videomagnetofona. Es bēgšu projām kopā ar tevi." Kad tēvs mēģināja Titu atraut ar varu, zēns tik izmisīgi cīnījās ar viņu, ka saplēsa kreklu, apskāva Surēša Vermes tēvu Čandu Singhu, pie kura vēlējās palikt. Čanda viņu nomierināja ar vārdiem: "Ej, dēls. Es atbraukšu ciemos pie tevis."

Iepriekšminētais ir daļa no lieliskas un ļoti rūpīgas gadījumu analīzes Antonijas Milzas (Antonia Mills) zinātniskajā darbā41 "Atkārtots pētījums: trīs gadījumi Ziemeļindijā ar bērniem, kuri sakās atceramies iepriekšējo dzīvi" (/\ Replication Study: Three Cases Of Children In Northern India Who Are Said To Remember A Previous Life). Milza ne tikai aprakstīja iepriekš izklāstītos notikumus, bet arī veica pati savu izpēti, aizvedot Titu uz vietām un pie cilvēkiem, kuri bija saistīti ar noslepkavoto Surēšu Vermi. Pie šīs nozīmīgās Torana (Titu) Singha lietas es atgriezīšos vēlākajās nodaļās, lai atklātu vēl citu informāciju.

Titu Singha emocionālā reakcija, attopoties bērna ķermenī ar atmiņām par pieauguša cilvēka dzīvi, ir uzskatāma liecība tām spēcīgajām izjūtām, kuras jāpārdzīvo daudziem bērniem šādā situācijā. Esmu citur42 rakstījis par līdzīgiem gadījumiem, piemēram, meiteni no Srilankas vārdā Dilukši (Diluksbi), kura aizrādīja, ka viņas "īstie" vecāki nekad nav klieguši uz viņu, bet saukuši par "mīļumiņu" vai "jauko meitiņu". Indijā Utarpradēšas vidējā līmeņa koledžas profesora un sanskrita pētnieka Bankejbehari Lala Sarmas (Bankeybehary Lai Sharma) otrs dēls Parmods divarpus gadu vecumā teica savai mātei, lai viņa negatavo ēst, jo viņam esot sieva Moradabadā, kura varētu gatavot maltītes viņiem. Mazais puika arī žēlojās par Sarmu ģimenes materiālo stāvokli, kas bija daudz sliktāks nekā viņa iepriekšējā dzīvē. No Indijas arī gadījums ar Lakšmi Barainu (Laxmi Barain) bagāta zemes īpašnieka izlutināto dēlu, kuram mantojums ļāva dzīvot greznībā un pārpilnībā, arī regulāri tikties ar prostitūtu Padmu. Kad viņa dzīvei pienāca gals, vīrietis acīmredzot pārdzima nabadzīgos apstākļos ar vārdu Bišens Cands (Bishen Cband), kurš, tikko iemācījies runāt, sāka sūkstīties par vecāku dzīves apstākļiem. "Pat mans kalps neēstu šeit gatavotu ēdienu," viņš paziņoja. Kad puikam iedeva kokvilnas apģērbu, viņš to noplēsa un pieprasīja zīda drānas. Piecu gadu un sešu mēnešu vecumā Bišens jautāja savam tēvam: "Papu, kāpēc tu neiegādājies mīļāko? Tu gūsi lielu baudu no viņas." Pēc daudziem gadiem, kad Bišenam bija 23 gadi, viņš satika un atpazina Padmu, kurai tolaik jau bija 52 gadi, un mēģināja atjaunot mīlas sakaru, apciemojot ar pudeli vīna. Sieviete pretojās jaunā vīrieša tuvības mēģinājumiem, atgādinot viņam: "Es esmu veca sieviete, tāpat kā tava māte." Svaranas Latas (Swaran Lata) gadījumā savukārt jaunā dzīve braminu ģimenē bija krasi atšķirīga no iepriekšējās dzīves, kad viņa bija piederējusi pie Indijas zemākās kastas nepieskaramajiem. Diemžēl tas nozīmēja, ka, lai gan bērns bija mīlēts, vecākiem dziļu vilšanos sagādāja meitenes uzvedība, jo īpaši manieres un ieradumi, kurus ģimene uzskatīja par atbaidošu nevīžību. Meitene mīļuprāt novāca mazāko bērnu ekskrementus un savai veģetāriešu ģimenei par lielām šausmām prasīja cūkgaļu.

Kad es runāju par bērnu dīvaino uzvedību, neizbēgami prātā nāk doma, ka tas nozīmē sliktu uzvedību. Taču arī izcili laba uzvedība vairumam bērnu būtu savāda, bet trijos iepriekšējās dzīves atmiņu gadījumos Šrilankā tādu novērojuši Erlendurs Haraldsons (Erlendur Haraldsson) un Godvins Samararatne (Godwin Samararatne), kuri tos publicēja Psihisko pētījumu biedrības izdevumā Journal (1999) ar nosaukumu "Bērni, kuri runā par atmiņām par iepriekšējo dzīvi budistu mūka veidolā: trīs jauni gadījumi" (Children Who Speak Of Memories Of a Previous Life As A Buddhist Monk: Three New Cases). Sandikam Tarangam (Sandika Tha ranga; dzimušam 1979), Dumindam Bandaram Ratnajakem (Duminda Bandara Ratnayake; 1984) un Ruvanam Tarangam Pereram (Ruvan Tharanga Perera; 1987) ir kopīgs viens agrā bērnībā viņi stāstījuši, ka pirms pašreizējās eksistences dzīvojuši kā mūki, un viņu uzvedība pilnībā atbilda šiem apgalvojumiem.

Sandika piedzima vidusšķiras Romas katoļu ģimenē un trīs gadu vecumā sāka stāstīt, ka bijis mūks. Viņš sāka skaitīt lūgsnas trīs reizes dienā un aprakstīja, kā piedalījies ziedošanas ceremonijā, izdzirdējis skaļu blīkšķi šāvienu vai Sprādzienu un pēc tam vairs neko neatcerējās. Viena no dīvainās uzvedības izpausmēm bija lūgumi aizvest viņu uz templi, sevišķi īpašajās dienās, un nolikt mājās Būdas statuju pielūgšanai. Sandika neēda galu. Arī vecāki aizrāvās ar budismu, iedvesmojušies no sava paraugzēna uzvedības un interesēm, kas radikāli atšķīrās no viņu reliģiskajām tradīcijām. Zēna vecāki ievēroja, ka Sandika baidījās no skaļiem trokšņiem un izbiedēts ķēra ar roku pie krūtīm kreisajā pusē, it kā aizsargājoties. Mācoties budistu koledžā, Sandika kļuva par izcilu skolnieku, tomēr, vecākiem par lielu atvieglojumu, neizrādīja vēlmi kļūt par mūku šajā mūžā.

Dumindam bija trīs gadi, kad viņš izstāstīja par iepriekšējo dzīvi augstākā mūka veidolā vienā no lielākajiem Šrilankas klosteriem Asgirijas klosterī un bieži izteica vēlmi doties uz šo templi. Neparasta viņa uzvedībā jau no agras bērnības bija arī vēlme nēsāt drānas, kā to dara mūki, dzirdēt sevi uzrunājam par Podi Sadhu (mazo mūku) un ik rītu un vakaru apmeklēt dievnamu netālu no mājām, plūkt ziedus un nest tos turp, izvietojot tradicionālā budistu manierē. Duminda negribēja spēlēties ar citiem bērniem, bet izrādīja vēlmi kļūt par mūku un valkāt mūka apģērbu, ko zēna māte reti atļāva. Dumindam patika skaitīt strofas (īsus reliģiskus vārsmojumus) pāli valodā senajā singāļu budisma valodā, kuru lietoja un mācījās tikai mūki. Aizvests uz Asgirijas klosteri, Duminda negribēja apsēsties, kamēr viņam šim nolūkam nebija iedots balts audekls, kā to tradicionāli dara mūki.

Kad Ruvans divu gadu vecumā sāka runāt par savu iepriekšējo dzīvi, viņš teica, ka esot bijis Pitumpes klosterī vecāki tādu nosaukumu nemaz nezināja. Zēns stāstīja, ka klosteris atrodas Padukā (aptuveni 20 jūdžu attālumā) un sīki aprakstīja visu, lai pierādītu savu taisnību. Ruvans nekad nelūdza rotaļlietas, tikai Būdas attēlus, kurus ar lielu mīlestību krāja. Kad pētnieki iepazinās ar zēnu, viņam bija astoņi gadi. Zinātnieki noskaidroja, ka tempļa apmeklējumu laikā Ruvans nosēžas lotosa pozā, lai gan neviens to viņam nekad nav mācījis, vēlas valkāt mūku drānas un zina, kā turēt vēdekli skandēšanas laikā. Viņš nevēlas vakaros ēst un mudina savu ģimeni to nedarīt (mūki nedrīkst neko ēst no pusdienlaika līdz nākamajam rītam); viņš neēd zivis vai gaļu (daži mūki neēd); viņš citē Būdas pirmo sprediķi, spēj nolasīt dziedājumu grāmatu (Gatha pota) un vēlas, lai ģimene vakaros izpildītu pudŽM (lūgšanai līdzīgu Dieva pielūgšanas rituālu ar deklamāciju, ziedu un vīraka upurēšanu), rājot viņus, ja vecāki to nedara. Iespējams, puikas dīvainajā uzvedībā visiespaidīgākais ir spēja skandēt strofas pāli valodā. Pētnieki izteikuši pieņēmumu, ka Ruvans varējis tās iemācīties, klausoties radio vai televīzijā, bet vecāki noraida šo domu. Kādu dienu Ruvana ģimene apmeklēja Pušparamajas Patavatas templi, lai pārrunātu Ruvana iespējas kļūt par mūku mācekli. Vēlāk zēns vecākiem teica: "Es vēlos šeit palikt, jūs varat doties mājās." Ruvans stāstīja pētniekiem, cik laimīgs viņš jūtas templī, ka nemaz neilgojas pēc mājām, viņam ir laiks meditācijām un vēl tik daudz jāiemācās. Viņš tika iesvētīts Radžgamas templī 1996. gadā.

Divos no šiem trijiem gadījumiem uz mazo puiku izteiktajiem apgalvojumiem balstītais pētījums ļāva izteikt minējumus par konkrētiem mūkiem, kuri pāriemiesojušies viņos. Lai neizplūstu garās runās, aprobežošos vienīgi ar savādo uzvedību šajos gadījumos. Viens no abiem šo trīs gadījumu pētniekiem, islandiešu zinātnieks Erlandurs Haraldsons ir uzrakstījis vairākus zinātniskus darbus par iepriekšējo dzīvi atmiņā atsaucošo bērnu psiholoģiju un kā tā atšķiras no bērniem, kuriem šādu atmiņu nav.

Aiens Stīvensons ir izgaismojis arī citas neparastas uzvedības īpatnības, kuras viņš dēvē par fetišiem jeb tieksmēm bērnu vēlmi ēst citādu ēdienu vai valkāt drānas, kādas parasti viņu kultūrā nenēsā. Tas liek arī domāt, ka cēlonis nepārvaramajai tieksmei pēc alkohola, tabakas vai narkotikām šajā dzīvē varētu būt atkarība iepriekšējā dzīvē.

Viens no Stīvensona kolēģiem doktors Džims Takers (Jim Tucker) izstrādājis "lietas ticamības skalu", kurai atbilstoši ir jānovērtē, cik ticami ir gadījumi, kas liecina par pārdzimšanu. Viņš iedala pierādījumus četrās plašās kategorijās, no kurām viena ir "uzvedība, kas šķietami ir saistīta ar iepriekšējo dzīvi", un piešķir punktus katrā kategorijā. Takera sarakstā ir izpausmes, kas, ja tiek novērotas bērnā vai pieaugušā cilvēkā, liecinātu, ka viņu iespaido atmiņas par pagātnes dzīvi:

" Neparastas alkas vai riebums pret kādu ēdienu

" Neierasts ēšanas veids vai galda manieres

■  Apreibinošu vielu neparasts pielietojums

■  Savādas pieķeršanās

" Neparastas prasmes un iemaņas

■  Neizskaidrojams naidīgums

■  Dīvainas fobijas

" Ar pretējo dzimumu saistīta uzvedība

■  Vēlme vai nevēlēšanās atgriezties iepriekšējā ģimenē vai dzīvesvietā

■  Rotaļās izspēlētas atmiņas par iepriekšējo dzīvi

Atsevišķi aplūkojot, neviena no šīm īpatnībām nevar tikt uzskatīta par reinkarnācijas pierādījumu. Taču, ja atbilst vairākas, jo īpaši papildinot pārbaudītus apgalvojumus par iepriekšējo dzīvi, šādām uzvedības īpatnībām ir daudz lielāka nozīme.

9. NODAĻA kad es biju slavens

Kā cilvēks, kura mirstīgās atliekas nesen pārapbedītas, Krievijas clcars Nikolajs II izskatījās spēkpilns un veselīgs, kad 1998. gadā es viņu satiku Čikāga. Līdzība ar fotogrāfijām, kurās es viņu esmu redzējis vēstures grāmatās, ir ārkārtīgi liela, taču viņš vairs nerunā krieviski un nav lielas valsts valdnieks. Reklāmas aģentūras radošā direktora Donalda Norsika (Donald Norsic) pašreizējo dzīvi aizēnojušas atmiņas par pavisam citādu iepriekšējo dzīvi. Pirms diviem mēnešiem mēs sēdējām Linkolna parkā, baudījām silto rudens sauli un apspriedām viņa iepriekšējo un tagadējo dzīvi, to, ka Krievija beidzot godam apbedījusi brutāli noslaktēto Romanovu ģimeni caru, carieni un piecus viņu bērnus līdz ar viņu ārstu un trim kalpotājiem. Krievijas pēdējās valdošās karaliskās ģimenes mirstīgās atliekas bija atrastas masu kapā pirms septiņiem gadiem un pēc DNS analīžu veikšanas 1998. gada 17. jūlijā aizkustinošā ceremonijā pārapbedītas Svētā Pētera un Pāvila katedrālē Sanktpēterburgā, kur atdusējās iepriekšējie cari. Bēres piesaistīja visu pasaules televīzijas skatītāju uzmanību, un par tām ziņojam visi plašsaziņas līdzekļi. Draugi bija aicinājuši Norsiku kopā ar viņu aizbraukt uz bēru ceremoniju Sanktpēterburgā, bet viņš atteicās, jo vēlējās palikt savā dzīvoklī un vienatnē paklausīties radio.

"Brīdī, kad sākās ceremonija, es pamodos no cieša miega," viņš man stāstīja43 . "Šeit pulkstenis rādīja seši no rīta. Ks ieslēdzu radio un, kā izrādījās, uztvēru pārraidi, un es raudāju." Balsij ietrīsoties, Donalds apklusa un smagi nopūtās. "Atceroties vien, man acīs sariešas asaras. Atskanot zvanu skaņām, es sāku raudāt." Šos zvanus katedrālē ierīkoja Nikolajs II 1905. gadā. Lai arī Donalds aizrautīgi runāja par

Krieviju, viņam nebija ne mazākās vēlēšanās atgriezties valstī, kurā, kā pats tic, kādreiz valdījis. Viņš man teica, ka tas uzjundītu pārāk daudz atmiņu un ļoti satrauktu viņu. Notikums, kas izmainījis visu Norsika dzīvi, esot bijusi filmas "Doktors Zivago" (Dr. Zbiuago) noskatīšanās, uz kuru bija devies ļoti negribīgi, ar domu, ka būs garlaicīgi. "Man bija tāda sajūta, it kā mana realitāte un filmas realitāte būtu samainītas vietām," Norsiks paskaidroja. Tad viņš sāka redzēt sapņos savu iepriekšējo dzīvi un visbeidzot hipnozes iespaidā spēja aprakstīt kronēšanu, bērnu dzimšanu, vietu, kur dzīvojis, un cilvēkus, kuri bijuši viņam nozīmīgi. Riskējot kļūt par apsmiekla objektu, Norsiks uzrakstīja grāmatu par savu pieredzi ar nosaukumu "Glābt Krieviju" (To Save Russia), kurā uzskaita 50 faktus, par kuriem ir pārliecināts, ka nekad agrāk nav zinājis, un ar kuriem nekad agrāk pirms regresīvās hipnozes nebija saskāries.

Neizbēgams ir jautājums, vai Donalda Norsika gadījums ir vienas no "tālīnajām atmiņām" par reālu, iepriekš dzīvotu dzīvi vai "cara atmiņas", kuru avots ir ikdienišķāks? Mēģinot izvērtēt šādus gadījumus, mums rodas divas problēmas. Pirmkārt, varbūtība, ka cilvēks, kurš apgalvo, ka iepriekšējā dzīvē bijis slavens, vienkārši cieš no lielummānijas vienmuļas dzīves psiholoģiska kompensācijas mehānisma. Taču Norsika dzīve nebūt nav prozaiska. Par savu darbu reklāmas jomā viņš saņēmis neskaitāmas balvas, Norsikam pieder pašam sava sacīkšu klases slūpjahta, viņš ir uzņemts Čikāgas prestižākajā jahtklubā un laikā, kad uzpeldēja atmiņas, bija kļuvis par čempionu savā jahtu klasē. Otrkārt, fakts, ka slavenu cilvēku dzīves ir sīki dokumentētas, tāpēc ir gandrīz neiespējami pierādīt, ka konkrētais cilvēks nebūtu varējis apzināti vai neapzināti iegūt informāciju no avīzēm, žurnāliem vai grāmatām, skatoties televīzijas programmas vai filmas.

Paturot to prātā, īsi pieminēšu dažus no šiem apgalvojumiem, ar kuriem nākuši klajā lielākoties parasti cilvēki, kuri uzskata, ka iepriekšējā dzīvē bijuši slaveni. Saujiņai no viņiem laimējies būt slaveniem abās dzīvēs. Es netiesāšu, bet tie lasītāji, kuri vēlas, var krietni sīkāk izpētīt daudzus no šiem gadījumiem internetā, pirms gatavi izteikt savu spriedumu. Esmu bez jebkādas īpašas hierarhijas iedalījis viņus grupās atkarībā no viņu sabiedriskā statusa vai īpašajām spējām.

Karaliskas personas & valdieki

MARIJA ANTUANETE. Briru medijs Daniels Danglass Hjūms, kā jau iepriekš minēts, 19. gadsimtā sūdzējās, ka sastapis dučiem sieviešu, kuras apgalvoja, ka viņās pāriemiesojusies Francijas karaliene Marija Antuanete. Kopš tā laika, iespējams, parādījušies vēl kādi pāris duči. Pēdējai dota iesauka "Kiera Hermīne", kā ziņots Pola fon Varda Paul Von Ward) tīmekļa vietnē "Reinkarnācijas eksperiments".4 "1 Visu šo apgalvojumu izmeklēšana turpinās. Sola ari izdot "intuitīvās reinkarnācijas pētnieces" Marī Aliksas Ravēlas (Marie-Alix Ravel) grāmatu, kas, kā mums teica, būšot "fantāzijā ievērpta realitāte".

KARALIS ARTURS. Džons Rotvels John Rothwell), atdzimis Anglijā 1954. gadā, ir tik nelokāmi pārliecināts, ka reiz bijis leģendārais karalis Arturs, ka 1976. gadā46 pēc paša vēlēšanās oficiāli nomainīja savu vārdu, un tagad viņš jāuzrunā "karaļa Artura Pendragona" vārdā. Karalis Arturs ir pazīstams un spilgts tēls druīdu ceremonijās Stounhendžā un citos pagānu rituālos senajās svētvietās, bet viņš bieži nonāk konfliktā ar varas iestādēm, jo tic, ka tiesības un privilēģijas, kuras baudījis 5. un 6. gadsimtā, viņam pienākas arī pašreizējā iemiesojumā. Jāpiebilst, ka mūsdienu vēsturnieku vidū vēl nav rimušas karstas debates un strīdi, vai tāds karalis Arturs vispār eksistējis.

HATŠEPSUTA JEB MAAT-KA-RA. Kad dziedātājai Tīnai Tērnerei izstāstīja, ka viņa ir slavenās valdnieces Hatšepsutas, kas faraonu tronī sēdējusi no 1473. gada līdz 1458. gadam pirms mūsu ēras, reinkarnācija, viņa tūlīt pat devās uz Ēģipti patiesības meklējumos. Tīnas Tērneres ceļabiedre romānu rakstniece Moira Kaldekota (Moyra Caldecott) atklāja4 ', ka gadiem ilgi Ēģipte vilinājusi Tīnu, taču "viņa neapgalvo, ka ir tā, par kuru viņu uzskata gaišreģe, viņa ir apmulsusi, ieintriģēta, viņu māc ziņkāre". Pašai popmūzikas karalienei, šķiet, ir visai racionāla pieeja šim jautājumam, citējot viņu pašu: "Mēs zinām, ka esam dzīvojuši iepriekš, un mēs zinām, ka agrāk esam dzīvojuši Ēģiptē, bet sīkāka informācija vēl aizvien mums nav pieejama." Pieņemu, ka šajā citātā ir karaliskais "mēs". Tērnere piebilst: "Iespējams, mums nav lemts zināt. Varbūt, ja mēs būtu pilnīgi pārliecināti par to, mēs atmestu ar roku savai dzīvei "šeit un tagad" un mēģinātu dzīvot "tur un tolaik"… Zināšanas nāk noliktajā laikā. Nevajag sasteigt notikumus."

NORFETETE. Tas bija neparasts sapnis, kas pārliecināja Elizabeti Kristensenu (Elizabeth Christensen)49 iztērēt vismaz 165 000 ASV dolāru par 23 kosmētiskajām operācijām, lai līdzinātos sievietei, kura, kā viņa pati ticēja, bijusi iepriekšējā dzīvē. Kristensena, kura kopā ar savu vīru, drošības konsultantu, dzīvo Anglijas dienvidu piekrastē, sapnī redzēja skaistu, bet noslēpumainu jaunu sievieti, kura viņai uzsmaidīja.un tad izgaisa. Šo seju Kristensena vēlreiz ieraudzīja žurnāla rakstā par Ēģiptes valdnieci Nofreteti faraona Ehnatona sievu 14. gadsimtā pirms mūsu ēras. Stāstot par savām dārgajām kosmētiskajām operācijām, pāriemiesojusies Nofretete skaidroja bulvārpresei, ka viņa "pārveidojusi sevi par Nofretetes mūsdienu versiju". Ja sievietes apgalvojumi ir patiesi, viņa noteikti sapratīsies ar aktrisi Sērliju Makleinu (Shirley McLaine), kura apgalvo, ka esot bijusi Nofretetes kalpone vienā no savām daudzajām iepriekšējām dzīvēm.

Mākslinieki

POLS GOGĒNS. Holandiešu mākslinieks Pīters Tīkamps (Peter Teekamp)S] pēc vairākām sakritībām, kas sekoja regresijas seansiem līdz iepriekšējai dzīvei, ir samierinājies, ka viņā pāriemiesojies franču gleznotājs Pols Gogēns (Paul Gogin). Holandietis apgalvo, ka viņa un Gogēna darbi un stils ir ļoti līdzīgi, bet divus gadu desmitus to slēpis. Šajā laikā viņš bija nobēdzinājis unikālu "parakstu" ikvienā savā gleznā un priecājās, kad draugi to atrada. Tīkamps šobrīd jau ir atklājis, ka arī Gogēns slēpa savos darbos unikālu parakstu. Viņš tāpat tic, ka atklājis Gogēna oriģinālu ogles skici mākslinieka slavenajam darbam "Taiti sievietes pludmalē, 1891".

MIKELANDŽELO. Atpūšoties no savas rosīgās dzīves itāļu renesanses gleznotāja, skulptora, arhitekta un inženiera ādā, radījis tādus izcilus mākslas darbus kā brīnišķīgās Dāvida un Pietā skulptūras, Mikelandželo ir atkal atgriezies uz Zemes un dzīvo Lasvegasā. Viņa vārds ir Pols Fēlikss Montess (Paul-Felix Montez)51 , un viņš atkal ir skulptors, bieži strādā pie monumentāliem darbiem, radījis varenas zirgu un cilvēku statujas Cēzara pilī, iekārtojis arī filmēšanas laukumus un izstrādājis specefektus.

Rakstnieki

KRISTOFERS MĀRLOVS. Mārlovs bija tuvs Viljama Šekspīra draugs un 16. gadsimta lugu autors, kurš mira visai mīklainos apstākļus, kas tā arī netika noskaidroti… līdz šim, jo viņa reinkarnācija sievietes veidolā Brenda Hārvuda (Brenda Harwood) cenšas atrast nāves cēloni. Pirmo reizi viņa identificējās ar Mārlovu, skatoties televīzijas raidījumu par Mārlova nāvi. "Es tā nenomiru!" Brenda uzkliedza televizoram. Turpmākas rakstnieka dzīves izpētes laikā viņa pieredzēja vēl citus atmiņu uzplaiksnījumus, kurus atklāja no Mārlova skatupunkta rakstītā grāmatā.52

Izklaides industrija

LORELS & HĀRDIJS. Slavenā komediantu dueta cienītāji būs iepriecināti uzzināt, ka daudzus gadus pēc abu nāves viņi ir atgriezušies un atkal uzstājas pateicīgās auditorijas priekšā. Savulaik Anglijā dzimušajam Stenam Lorclam (Stan Laurel) un Gruzijā dzimušajam Oliveram Hārdijam (Oliver Hardy) izdevās veiksmīgi pārorientēties no melnbaltajām mēmajām filmām uz skaņu filmām Holivudā. Tagad viņi acīmredzot ir atgriezušies no viņsaules Ņūdžersijā, kur 20. gadsimta 70. gados ar 18 mēnešu starpību piedzima ebreju ģimenē ar brāļu Džoša un Denija Baheru ( Josh & Danny Bacher)*3 vārdu. Kopš abi sāka uzstāties kopā, strauji sabiedrības uzmanības centrā nonākušais komiķu duets ir guvis milzu atzinību.

MERILINA MONRO. Skotu dziedātāja Šerija Lea Lērda (Sherrie Lea Laird)54 piedzima deviņus mēnešus pēc filmzvaigznes un jutekliskuma iemiesojuma Merilinas Monro pēkšņās nāves 1962. gadā un, nebūdama aktrises pielūdzēja, aizvien spēcīgāk izjuta savu saikni ar

Merilinu, pašas dziedātājas muzikālajai karjerai uzņemot aizvien straujākus apgriezienus Toronto, uz kurieni viņas ģimene bija pārcēlusies, kad meitenei bija četri gadi. Šerijas dziesma No Ordinary Love Kanādā un Eiropā ieņēma pirmo vietu. Taču viņai bija ne tikai atmiņu uzplaiksnījumi no Merilinas dzīves, bet aptuveni tajā pašā vecumā, kad Merilina šķīrās no dzīves, arī Sērija domāja par pašnāvību un tāpēc lūdza palīdzību psihiatram un iepriekšējās dzīves regresijas speciālistam doktoram Adrianam Finkelšteinam (Adrian Finkelstein).55 Atklājumi par aktrises dzīvi un nāvi, kas balstīti uz astoņiem Lērdas terapijas gadiem, nu ir pieejami grāmatas formātā.

Reliģiskie līderi

APUSTULIS PĀVILS. Niks Baniks (Nick Bunick) bija parasts puisis, līdz divi gaišreģi vienlaicīgi paziņoja, ka viņš ir dzīvojis Jēzus56 laikā. Tad viņš ļāvās regresijai, un 13 seansi tika dokumentēti 26 stundu ilgā ierakstā, kurā Niks sīki un smalki izstāsta apustuļa Pāvila dzīvi. Balstoties uz šīs regresīvās hipnozes rezultātiem, secinājis, ka Baznīca ir izkropļojusi Jēzus un Pāvila vēstījumu, Baniks šobrīd mēģina labot situāciju. Savu stāstu viņš publiskojis grāmatā "Patiesības laiks" (Time For Truth)s un sludina savas mācības ar tāda paša nosaukuma fonda starpniecību.

JĒZUS. Sergejs Anatolija dēls Torops (Sergei Torop)58 kādreiz bija milicis Sibīrijā, bet šobrīd ir pazīstams ar vārdu Visarions un vada reliģisku kustību "Pēdējās derības baznīca", kuru viņš dibināja 1990. gadā un kuras sekotāji tic, ka viņš ir pāriemiesojies Jēzus Kristus. Tāpēc nav brīnums, ka arī Visarions māca atdzimšanu, vegānismu un gaidāmu pasaules galu. Tomēr Visarions nav vientuļš savā ticībā, ka viņā atdzimis Jēzus. Vikipēdijā uzskaitīti vēl 19 citi, visi dzīvojuši 20. gadsimtā un nākuši klajā ar līdzīgiem paziņojumiem. Viņu vidū ir Deivids Šeilers (David Shayler)59 bijušais britu militārās izlūkošanas aģents un ziņotājs, kurš 2002. gadā īsu brīdi sēdēja cietumā, jo bija pārkāpis Likumu par valsts noslēpumiem. Drīz pēc tam Deivids paziņoja, ka esot mesija un zinot mūžīgās dzīves noslēpumus. Šim atklājumam sekoja ziņa, ka vīrietis šobrīd dzīvo kā sieviete un ir transvestīts "otrā es" vārds ir "Deloresa Keina" (Delores Kane).

Politiķi

ĀBRAMS LINKOLNS. Čārlzs Lindbergs (Charles Lindbergh) pats bija slavenība, būdams pirmais pilots, kurš viens pats pārlidoja Atlantijas okeānu no Savienotajām Valstīm līdz Eiropai (no Longailendas līdz Parīzei) 1927. gadā. Par savu vēsturisko varoņdarbu viņš saņēma valsts augstāko militāro apbalvojumu Goda medaļu. Taču iepriekšējās inkarnācijās, kā vēsta Ričarda Saivas (Richard Saiva)6H grāmata, citējot izcilo indiešu jogas meistaru Paramahansu Joganandu (Paramahansa Yogananda), I.indbergs ir bijis Himalaju jogs, kurš pārdzimis ASV prezidenta Ābrama Linkolna (Abraham Lincoln) veidolā. Taču vēl līdz mūsu dienām nerimst strīdi, vai Linkolna slepkava Džeimss Vilkss Būts (lames Wilkes Booth) aplenkts mira pēc tam, kad bija nogalinājis prezidentu, vai arī notikumu vietā atrastais līķis ir bijis kāds cits. Pēc 73 ierakstītām stundām ar kādu 21 gadu vecu anonīmu puisi no Kanzassitijas regresīvās hipnozes speciāliste Delia Leonardi (Dell Leonardi)61 tic, ka Būtam izdevies aizbēgt, jo hipnozes seansā puisis likās esam šis slepkava un aprakstīja, kā nošāvis Linkolnu, atcerējās, kā bēdzis no 16. Ņujorkas kavalērijas un pēc tam dzīvojis ASV, Anglijā un Francijā.

MAHĀTMA GANDIJS. Indijas diženais politiķis un ideoloģiskais līderis, kurš atbalstīja nevardarbīgu pretošanos pārmaiņu vārdā, atdzima 1968. gadā 20 gadus pēc tam, kad tika noslepkavots. Savā pašreizējā dzīvē, kā apgalvo reinkarnācijas pētnieks Volters Semkivs (Walter Semkiw), viņš ir Amerikas pilsoņu tiesību aktīvists un apkārtējās vides aizstāvis Entonijs K. "van" Džounss (Anthony K. "Van" Jones)61 , kurš šobrīd darbojas Amerikas Progresa centrā kā vecākais biedrs. 2008. gadā žurnāls Time van Džounsu nodēvēja par "vides varoni", savukārt Gandijs kļuva par šā žurnāla "gada izcilāko cilvēku" 1930. gadā. Van Džounsa viedoklis par Semkiva teoriju nav zināms.

LIMANS TRAMBULS. Vairums amerikāņu neatpazīs šā ASV senatora no Ilinoisas štata vārdu, un tas ir saprotams Kongresā Limanu

Tram bu lu (Lyman Trumbull) ievēlēja Amerikas pilsoņu kara laikā, un viņš mira pirms vairāk nekā simt gadiem (1896). īpaši viņu atceras kā līdzautoru ASV Konstitūcijas trīspadsmitajam labojumam, ar kuru tika aizliegta jebkāda veida verdzība. Savā pašreizējā veidolā viņa politiskā darbība noteikti atstās pamanāmākas pēdas vēstures lappusēs, jo, kā apgalvo Volters Semkivs (kura pētījumu metodes es aplūkošu 11. nodaļā), šobrīd viņš ir pazīstams ar vārdu Baraks Huseins Obama II (Barack Hussein Obama II) Savienoto Valstu 44. prezidents.63

Citi

TOMASS ENDRJŪSS. Viljams Bārnss ( William Barnes) ir cilvēks ar misijas apziņu attaisnot savu vārdu. Nevis vārdu, ar kuru viņš ir pazīstams savā tagadējā dzīvē, bet to, kuru lietojis iepriekšējā dzīvē, kad Bārnss bija galvenais kuģu būvētājs un konstruktors Ziemeļīrijā. Ar Tomasa Endrjūsa (Thomas Andrews) vārdu viņš uzbūvēja nelaimīgo "Titāniku", un kopš tā laika daži cilvēki uzskata viņu par vainīgu kuģa katastrofā, kas notika pirms 100 gadiem, pirmajā braucienā kuģim pēc sadursmes ar aisbergu nogrimstot un aizraujot dzelmē līdzi vairāk nekā 1500 cilvēku, viņu vidū arī pašu Endrjūsu. Atmiņu uzplaiksnījumi un sapņi par negadījumu vajājuši Arizonā dzīvojošo Bārnsu visu mūžu, līdz viņš tika novests rcgresīvās hipnozes stāvoklī un atklāja aizraujošus stāstus par savu iepriekšējo dzīvi. Šajās atmiņās, kuras uzpeldēja pirms episkās filmas "Titāniks" (Titanic) iznākšanas uz ekrāniem, "Endrjūss" aizstāv kuģa konstrukciju, bet "Titānika" nogrimšanā vaino nekvalitatīvus būvmateriālus.64

ANNA FRANKA. Kad zviedru dzejniece un rakstniece Barbrū Karlēna (Barbro Karlйn)bS kādā televīzijas intervijā Amsterdamā 1995. gadā paziņoja, ka viņa ir pāriemiesojusies Anna Franka, šis paziņojums kļuva par sensāciju. Galu galā tieši šīs Nīderlandes pilsētas bēniņos jaunā ebreju meitene rakstīja pasaulslaveno dienasgrāmatu par ciešanām, kuras nācās pārdzīvot viņai un viņas ģimenei, slēpjoties no nacistiem. Vēlāk iznākušajā autobiogrāfijā Karlēna nemaz nepūlas atrisināt pretrunas, un fakts, ka šajā dzīvē viņa nav ebrejiete, ir viena no problēmām.

Holokaustu pārdzīvojušo dēls par nesekmīgi centās novērst Karlēnas grāmatas iznākšanu. Taču Annas Frankas brālēns Rādijs F.liass (Buddy Elias), kurš grāmatas publicēšanas laikā bija Annas Frankas fonda direktors, tic reinkarnācijai un ir publiski atbalstījis Karlēnu, ar kuru, kā viņš pats stāsta, jūt zināmu "dvēseles radniecību".

Kad es rabīnam Jonasanam Geršomam (Yonassan Gersbom) reinkarnācijas ekspertam, jo īpaši saistībā ar Holokaustu lūdzu uzrakstīt par Annas Frankas/Barbrū Karlēnas pretrunīgo gadījumu žurnālam, kura redaktors es biju,66 viņa stāstītajā pavīdēja arī šāds teikums: "Ar mani jau bija sazinājušies vēl četri cilvēki, kuri tāpat apgalvoja, ka esot Anna Franka, līdzās neskaitāmiem Hitleriem, dakteriem Mengelēm un citiem Otrā pasaules kara personāžiem."

Šķiet, netrūkst indivīdu, kuri labprāt gribētu piesavināties slaveno un bēdīgi slaveno cilvēku dzīves. Tāpēc iepriekšminētie gadījumi noteikti jāuztver ar krietnu skepses devu. Taču atcerieties ja reinkarnācija ir iespējama, tad pat slavenajiem un bēdīgi slavenajiem cilvēkiem ir jāpārdzimst. Un arī vienkāršie ļautiņi kādā no nākamajām dzīvēm varēs izbaudīt, ko nozīmē būt slavenam. Jo, ja tā ir patiesība, reinkarnācija var sagādāt mums visiem visdažādāko pieredzi visos sabiedrības slāņos un visās mūsu planētas bagātīgajās un raibu raibajās kultūrās.

10. NODAĻA Ģimenes lieta

Četrus gadus veco Mongu Fo Zo (Maung Pho Zaw) tēvocis bija aizvedis uz kādu citu ciematu Augšējā Mjanmā, un tur zēnam kreisajā pēdā iekoda čūska. Tēvocis rīkojās ātri, lai mazinātu čūskas indes iedarbību, aizņemoties no kādas sievietes cigāru un piespiežot to koduma vietai, no kuras sūcās asinis. Uzlicis žņaugu, vīrietis steigšus nogādāja bērnu slimnīcā, kur ārsti viņu norāja par tautas medicīnas izmantošanu. Nedz tēvoča mēģinājumi palīdzēt savam brāļadēlam, nedz medicīnas personāla pūles slimnīcā nespēja glābt Monga Fo Zo dzīvību. Tovakar viņš nomira.

Pēc dažiem mēnešiem kāds kaimiņš sērojošajiem vecākiem pavēstīja, ka Mongs Fo Zo parādījies viņam sapnī, teikdams, ka mēģina atgriezties mājās, bet nezina ceļu. Vēlāk arī mirušā zēna tēvs sapnī dzirdēja savu dēlu sakām, ka viņš ir pārnācis mājās. Pavisam drīz pēc šiem sapņiem Monga Fo Zo māte palika stāvoklī, un, tiklīdz Ma Mjint Mjint Zo (Ma Mjint Mjint Zaw) piedzima, vecākiem bija skaidrs, ka viņu dēls ir atgriezies pie viņiem… tikai meitas izskatā. Vecāki par to pārliecinājās, ieraugot 11/, meitenes kreisās pēdas apaļu dzimumzīmi tieši tajā vietā, kur viņas brālim bija iekodusi čūska. Minējumi apstiprinājās, kad meitene bija pietiekami liela, lai izstāstītu savas atmiņas par šo notikumu. Bērns runāja par čūskas kodumu un ļoti baidījās no čūskām, vairoties tumsā iet laukā, lai viņai atkal neiekostu. Interesanti, ka meitene bija izteikti puiciska jau no agras bērnības atteicās nēsāt auskarus un, atradusi mirušā brāļa drānas, ļoti gribēja tās valkāt. Kad Ma Mjint Mjint Zo bija pietiekami liela, lai ietu skolā, viņa uzstāja, ka vilks zēnu drēbes. Vecāki un skolotāji pārsteidzoši iecietīgi izturējās pret šīm prasībām. Tomēr pusaudžu vecumā meitene kļuva sievišķīgāka. Ma Mjint Mjint Zo, kura acīmredzot kādreiz bija bijusi viņas pašas brālis, apprecējās 18 gadu vecumā un laikā, kad Aiens Stīvensons pētīja un aprakstīja šo gadījumu,6 bija dzemdējusi divus bērnus, kļūstot par labu sievu un māti.

Lai gan šis ir ārkārtīgi neparasts gadījums, ar Ma Mjint Mjint Zo dzimšanu un bērnību saistītie notikumi nekādā ziņā nav unikāli. Pētnieki uzdūrušies neskaitāmiem gadījumiem, kad pētāmie, kuri sakās atceramies iepriekšējo dzīvi, kaut kādā veidā ir radniecīgām saitēm saistīti ar mirušo. Dažās kultūrās tā ir visai ierasta parādība. Pastāv uzskats: ja reiz ir jāpārdzimst, tikpat labi vari atgriezties jau pazīstamā ģimenē, kas ar atplestām rokām sagaidīs tevi atpakaļ. Interesanti, ka pat Rietumos, kur iepriekšējā dzīve tikusi atsaukta atmiņā hipnozes iespaidā, pētāmie cilvēki mēdz atskārst, ka tuvinieki viņu pašreizējā dzīvē bijuši radinieki arī iepriekšējā. Man jāatzīstas, ka nav gan īsti skaidrs, vai vecākiem šai ziņā vispār ir teikšana. Aplūkosim, piemēram, šādu gadījumu68 Taizemē, par kuru ziņojis Aiens Stīvensons.

Pirms zēna dzimšanas abi Tianga San Kla (Thiang San Kla) vecāki sapnī redzēja, ka tēva vecākais brālis Fohs (Phob) bija atnācis pie viņiem un teica, ka vēloties pārdzimt kā viņu bērns. Stīvensons mums neatklāj, ko vecāki atbildējuši, pieņemot, ka viņi sapņos varētu runāt, bet man ir aizdomas, ka vecāki uztvēruši to diezgan atturīgi. Galu galā Fohs bija bēdīgi slavens lopu zaglis, kuru nogalināja 30 cieminieku bars no Ban-ar-vudas, jo domāja, ka tajā apkaimē viņš ieklīdis, lai zagtu viņu lopus.

Priecājās viņi par Foha pārdzimšanu vai ne, bet vecākiem izgaisa jebkādas šaubas, ka stiķu un niķu pilnais brālis ir atgriezies, kad, Tiangam San Kla piedzimstot, uz mazuļa miesas atklāja sešas dzimumzīmes, no kurām visuzkrītošākā bija liels, neglīts pampums pašā galvvidū. Tas sakrita ar nāvējošo sitienu, kurš bija nogalinājis Fohu viņam trāpīja ar smagu nazi, kuru lietoja kokosriekstu atvēršanai vai malkas skaldīšanai. Dīvainā kārtā vēl viena dzimumzīme atradās uz zēna labās kājas īkšķa nags bija daļēji atdalījies, un zem naga bija tumša pigmentācija. Ādas bojājums atradās tajā pašā vietā, kas Foham dažus gadus pirms viņa slepkavības bija hroniski iekaisusi. Šīs dzimumzīmes līdz ar Foha parādīšanos vecāku sapņos i/gaisināja viņu pēdējās šaubas, ka Fohs ir atgriezies. Izdzirdējis, ka Fohs acīmredzot ir atdzimis sava brāļadēla veidolā, policists, kurš labi zināja lopu zagļa noziegumu vēsturi un izmeklēja viņa slepkavību, nolēma apciemot ģimeni. Stīvensons mums stāsta, ka Tiangs ne tikai uzrunājis viņu vārdā un precīzi nosaucis "savā" slepkavībā iejaukto cilvēku vārdus, jo īpaši īsto slepkavu vīru vārdā Cangs (Chang), bet arī izteicis vēlmi atriebties.

Dzimumzīmes ir ārkārtīgi būtisks reinkarnācijas pierādījums, un šai tēmai esmu veltījis vienu šīs grāmatas nodaļu (21. nodaļu). Lai gan vairāki pētnieki ilgā laika periodā ir pievērsuši uzmanību dzimumzīmēm, tieši Aiens Stīvensons atzina to nozīmi un veica īpašu pētījumu par šo fizisko pazīmi zināmajos gadījumos. Taču uzskats, ka dzimumzīmes palīdz atpazīt pāriemiesojušās dvēseles, jau sen valdījis dažās kultūrās, to vidū ir arī Aļaskas pamatiedzīvotāji tlingiti un radniecīgās haidu, atapaskanu, eskimosu un aleutu ciltis, kuriem pārdzimšana ir viena no ticības mācībām. Tāpēc stāsts, kuru Stīvensons uzgāja Amerikas sasalušajos ziemeļos69 , iespējams, nav nemaz tik neparasts no kultūras konteksta viedokļa. Tomēr tas ir pārsteidzošs, ņemot vērā šā stāsta ietekmi uz pārdzimšanas doktrīnu.

Tīrasiņu tlingits Viktors Vinsents (Victor Vincent) nelokāmi ticēja reinkarnācijai. Vēl vairāk viņš bija pārliecināts, ka viņa mirusī māsa Ģertrūde pāriemiesojusies pati savā mazmeitā, kuras vārds arī ir Ģertrūde. Citiem vārdiem sakot, Korlisa Cotkina (Corliss Cbotkin) sieva bija devusi dzīvību pati savai mātei. Tie, protams, ir paša Viktora Vinsenta apgalvojumi, lai gan Ģertrūde jaunākā bija pastāstījusi savai ģimenei par vecmāmiņu tādas lietas, kuras viņa nebūtu varējusi uzzināt citādi. Gadu gaitā Viktors juta aizvien lielāku tuvību ar savas māsas mazmeitu un reiz, apciemojot viņu un viņas vīru Sitkā, teica: "Es atgriezīšos tava nākamā dēla veidolā. Es ceru, ka tad es vairs tik traki nestostīšos kā tagad. Tavam dēlam būs šīs rētas." To teikdams, vecais vīrs pavilka kreklu augšup un parādīju rētu uz muguras pēc operācijas, kas bija veikta pirms dažiem gadiem, jo šuvju atstātie caurumiņi vēl bija redzami. Viņš tāpat norādīja uz vēl vienu pēcoperācijas rētu pie deguna pamatnes labajā pusē. "Es zinu, ka man būs labas mājas," piebilda vecais, "tu neiesi projām un nepiedzersies." Tas bija mājiens uz vairākiem alkoholiķiem viņu ģimenē. Viktors minēja vēl vienu iemeslu, kāpēc vēlas atgriezties viņš ticēja, ka Ģertrūde jaunākā bija viņa māsa un gribēja vēlreiz uzaugt kopā ar viņu. Šķiet, ka sirmgalvja vēlēšanās piepildījās, kad 1947. gada 15. decembrī, 18 mēnešus pēc Viktora nāves Angunā, Čotkina kundze dzemdēja veselīgu dēlu, kuru, tāpat kā tēvu, nosauca par Korlisu. Un, kā jau Viktors bija paredzējis, bērnam bija divas labi pamanāmas dzimumzīmes, tieši tāda izskata un tajā pašā vietā, kur atradās rētas, kuras tēvocis bija rādījis, pareģojot savu atgriešanos.

Kad Ķorliss Cotkins jaunākais aptuveni 13 mēnešu vecumā bija sācis runāt un kādu dienu māte viņam mācīja pareizi izrunāt savu vārdu, puika negaidīti iesaucās: "Vai tad tu mani nepazīsti? F.s esmu Kahkodijs (Kabkody)." Tas bija viņa tēvoča Viktora Vinsenta cilts vārds, turklāt zēns to izrunāja nevainojamā tlingitu izloksnē. Ģimene bija tik pārsteigta, ka deva puikam to pašu cilts vārdu. Uzzinot par notikušo, Čotkina kundzes tante atklāja, ka īsi pirms puisēna piedzimšanas sapnī bija redzējusi, ka Viktors dzīvos pie Čotkiniem. Kopā ar savu māti un audžubrāli, kurš bija četrus gadus vecāks par viņu, aizbraucis uz Sitkas piestātni, Korliss spontāni atpazina vienu no Viktora pameitām, priecīgi satraukts lēkāja un teica: "Lūk, kur mana Sūzija!" Tobrīd viņam bija divi gadi, un sastapšanās ar Sūziju piestātnē bija vistīrākā nejaušība. Nudien nedz māte, nedz audžubrālis meiteni nebija pat pamanījuši. Korliss apskāva meiteni, uzrunāja viņu tlingitu vārdā un visu laiku atkārtoja: "Mana Sūzija." Tajā pašā gadā notika līdzīgs gadījums, kad Korliss uz ielas pamanīja kādu vīru un uzreiz atpazina. "Lūk, kur mans dēls Viljams!" viņš priecīgi iesaucās. Un patiesi Čotkina kundzei nezinot, Viktora dēls bija atbraucis uz Sitku. Vēl viens pierādījums bija notikums gadu vēlāk, kad māte zēnu aizveda uz lielu tlingitu cilts sapulci. Palūkojies apkārt, Korliss pamanīja pazīstamu seju savu atraitni no iepriekšējās dzīves -, pirms viņu bija ievērojusi māte, un paziņoja: "Lūk, kur vecā dāma (šādi Viktors bija uzrunājis savu sievu)! Re, kur Roza (kas bija viņas īstais vārds)!" Tas pats atkārtojās, kad puika spēlējās uz ielas, bet garām mājai gāja sena Viktora draudzene. Alise Robertsa bija atbraukusi uz Sitku, un, atpazinis viņu, puika sauca viņu mīļvārdiņā. Korliss atpazina vēl trīs Viktora draugus. Kāds interesants novērojums, kas papildināja milzumu pārliecinošo Stīvensona savākto pierādījumu, bija fakts, ka Korliss jaunākais, tāpat kā viņa tēvocis Viktors, bērnībā stipri stostījās, līdz 10 gadu vecumā tika aizvests pie logopēda. Laikā, kad 20. gadsimta 60. gadu sākumā Stīvensons iztaujāja Cotkinus un Korliss jaunākais jau bija pusaudzis, no šā runas traucējuma nebija ne vēsts.

Viktora Vinsenta gadījums ir viens no septiņiem Aļaskas dienvidaustrumos, kurus Stīvensons sīki un smalki aprakstīja grāmatā "Divdesmit gadījumi, kas vedina domāt par reinkarnāciju" (Twenty Cases Suggestive of Reincarnation)™. Vēl viens gadījums, kurā bērns apgalvoja, ka ir paša tēvocis, bija saistīts ar Džimiju Svensonu (jimmy Svenson), kura dzīslās ritēja jauktas tlingitu un norvēģu asinis. Divu gadu vecumā Džimijs saviem vecākiem paziņoja, ka ir bijis savas mātes brālis Džons Sisko (John Cisko), kurš miris mīklainos apstākļos. Trešajā gadījumā izslavēts Aļaskas zvejnieks Viljams Džordžs vecākais (William George) acīmredzot atgriezās sava mazdēla izskatā, kā pats iepriekš bija pareģojis. Ceturtais gadījums bija saistīts ar Normenu Despersu (Norman Despers), kurš apgalvoja, ka esot pāriemiesojies vectēvs.

Daudz retāk, tomēr arī Eiropā cilvēki ir pāriemiesojušies paši savos radiniekos. 20. gadsimta 60. gados plašu rezonansi britu plašsaziņas līdzekļos izraisīja stāsts par Polloku dvīnēm, kurās esot atdzimušas viņu miesīgās māsas Džoana un Žaklīna, kuras kopā ar vēl vienu bērnu traģiski gāja bojā, kad bērnu bariņā ietriecās uz ietves uzbraukusi automašīna. Tas bija 1957. gada 5. maijs, un bērni bija ceļā uz svētdienas dievkalpojumu Anglijas ziemeļaustrumos. Meitenes nomira notikuma vietā. Neraugoties uz to, ka meiteņu tēvs Džons bija dedzīgs katolis, viņš nelokāmi ticēja reinkarnācijai un lūdza Dievu, lai tas sniedz pārdzimšanas pierādījumu. Tāpēc, kad viņa sieva Florcnsa paziņoja vīram, ka ir stāvoklī, Džons bija pārliecināts, ka piedzims dvīņi. Ginekologs, kurš izmeklēja sievu, bija citādās domās, taču 1958. gada 4. oktobrī Džona pareģojumi piepildījās, un Dievs viņu un sievu svētīja ar dvīņu meitenēm Džilianu un Dženiferu.

Kritiķi pamatoti iebildīs, ka ticība tam, ka jaundzimušās meitenes ir viņu mirušās māsas, nav nekas cits kā sērojošo vecāku vēlamā uzdošana par esošo. Taču pierādījumi liecina par ko citu. Pirmkārt, Džons pamanīja šauru baltu svītriņu uz Dženiferas pieres tieši tāda pati retina bija arī Žaklīnai pēc kritiena no trīsriteņa mazotnē. Florensa savukārt ievēroja dzimumzīmi uz Dženiferas kreisā gurna tāda pati un tieši tajā pašā vietā bija arī Žaklīnai. Džilianai nebija līdzīgu redzamu dzimumzīmju, kas vienas olšūnas dvīņiem ir visai neparasta parādība. Taču vispārsteidzošākais pierādījums bija dvīņu uzvedība pēc tam, kad četru mēnešu vecumā kopā ar ģimeni dvīnes pārcēlās no Heksemas uz Vaitlibeju. Aiens Stīvensons, kurš pētīja šo gadījumu,71 pats savām acīm novēroja, kas notika, kad meitenes trīs gadu vecumā tika aizvestas uz vietu, kur viņu māsas bija gājušas bojā. Kad meitenēm atļāva brīvi pastaigāties pa Betlhilas apkārtni, Džiliana un Dženifera skaidri zināja, kur ir "viņu" skola, lai gan skatu uz to aizsedza Svētās Marijas baznīca, un garāmejot viņas pazina savu kādreizējo māju. Mājās, kad meiteņu rokās nonāca mirušo māsu lelles, viņas "atcerējās" leļļu vārdus un arī to, kura lelle bija piederējusi katrai māsai. Reiz, ieejot palūkoties, kā meitas vienas pašas laimīgi spēlējas, Florensa šausmās atklāja, ka Džiliana auklē Dženiferas galvu un stāsta, ka viņai no acīm plūst asinis tieši tur bija trāpījusi mašīna.

Kāds cits neparasts gadījums vienas ģimenes lokā, šoreiz ar birmiešu dvīņu puikām saistīts, ir arī viens no pirmajiem zinātniski izpētītajiem. Pētnieks bija Herolds Fīldings Hols (Harald Fielding Hall) augsta ranga civildienesta ierēdnis Birmā. Šo gadījumu viņš aprakstīja grāmatā "Tautas dvēsele" (The Soul of a People)71 , kurā aplūkoja daudzus ar šo valsti, kuras nosaukums šobrīd ir Mjanma, saistītus jautājumus. Drīz pēc dvīņu Monga Gji (Maung Gyi) un Monga Nge (Maung Nge) piedzimšanas 1886. gadā viņu vecāki pārcēlās no Okshitgonas uz Kabju, tāpēc puikas neko nezināja par savu dzimto vietu vai tās iedzīvotājiem. Sākuši runāt, zēni pavisam drīz uzrunāja viens otru citādos vārdos. Viens savu brāli sauca Monga San Njcina (Maung San Nyein) vārdā, bet otrs brāli dēvēja sievietes vārdā par Ma Gjvinu (Ma Gywin). Dvīņu vecāki atcerējās, ka tā sauca kādu mīlētāju pāri, kuri bija dzimuši viens otram kaimiņos vienā dienā, apprecējušies un arī miruši vienā dienā aptuveni tajā pašā laikā, kad piedzima dvīņu puikas.

Tika nolemts pārbaudīt abu atmiņas par iepriekšējo dzīvi, un tā Gji un Nge aizveda uz Okshitgonu, precētā pāra bijušo māju un apkārtni, kur viņi bija dzīvojuši. Puikas ne tikai atpazina ceļus, vietas un cilvēkus, kuri viņiem bija tuvi iepriekšējā dzīvē, bet arī šo cilvēku valkāto apģērbu. Apbrīnojami, bet jaunākais dvīnis, kurā bija pāriemiesojusies sieva, atcerējās kādu neatdotu parādu. Vīram nezinot, viņa bija aizņēmusies divas rūpijas no sievietes vārdā Ma Theta (Ma Thet) un pirms nāves nebija tās atdevusi. Sievieti atrada, un viņa apstiprināja neatdoto parādu, tieši kā dvīņu zēns bija atcerējies. Fīldings Hols iztaujāja dvīņus, kad viņiem bija seši gadi, un viņi vēl spilgti atcerējās savu iepriekšējo dzīvi. Ierēdnis dvīni, kurš atminējās sevi vīra lomā, raksturoja kā druknu puiku, savukārt brālis, kurš iepriekš esot bijis sieva, izrādījās augumā mazāks ar "savādu, sapņainu sejas izteiksmi, vairāk līdzinādamies meitenei nekā puikam".

Stāsti par šādām mīlošas ģimenes saitēm, kas ļauj dvēselēm atkal satikies, bez šaubām, gūs komiķes Džoanas Riversas (Joati Rivers) atsaucību pēc regresijas hipnozes stāvoklī, kuru viņa piedzīvoja hipnoterapeita Braiena Veisa (Brian Weiss) vadībā.73 Asprātīgā Riversa seansa sākumā bija visai satraukta, atzīstoties Veisam, ka vēl aizvien sēro pēc savas mātes, kura nomirusi pirms dažiem gadiem, un vīra, kurš nesen bija beidzis savu dzīvi pašnāvībā. Tiklīdz Riversa iegrima dziļā hipnozes izraisītā transā, viņa sāka aprakstīt dzīvi Anglijā 1835. gadā, kad viņa bijusi garāka un slaidāka, augstdzimusi dāma triju meitu māte. "Viena noteikti ir mana māte," viņa teica, runājot par sešus gadus vecu bērnu. Uz Veisa jautājumu, kā viņa to zinot, Džoana atbildēja: "Es vienkārši zinu, ka tā ir viņa." Tad komiķe sāka šņukstēt un gribēja tikt projām no tās dzīves, jo saprata, ka meitiņa mirst. Veiss izpildīja sievietes vēlmi, aizvedot viņu vēl tālākā pagātnē, kad viņa bija vīrietis zemnieks. Kad Džoana Rivera atguvās no regresijas, Veiss bija pārliecināts, ka dziedināšanas process jau ir sācies: "Viņa saprata, ka viņas mīļotā māte, kura 1835. gada Anglijā bija viņas mazā meitiņa, gadsimtu gaitā bijusi viņas radniecīgā dvēsele. Lai gan viņas nu atkal ir šķirtas, Džoana zināja, ka citā laikā un citā vietā abas atkal būs kopā."

Diks Satfens (Dick Sutphen) ir cienījams regresijas terapeits, kurš palīdzējis daudziem cilvēkiem izpētīt viņu iepriekšējās dzīves, taču, kad 1994. gadā viņu par šo tēmu intervēja74 kāds žurnālists, visplašākās diskusijas izraisīja viņa paša pieredze saistībā ar iepriekšējo dzīvi. Satfens atklāja, ka viņam bijušas ļoti tuvas attiecības ar savu dēlu Hanteru (viņa sieva Tara abus dēvē par "Siāmas dvīņiem") un viņš zinājis, ka abi bijuši kopā vismaz vienā iepriekšējā dzīvē. Kā pats terapeits stāstīja, tas atklājās "vienā no spilgtākajām regresijām, kādu es jebkad esmu piedzīvojis", kad viņš uzzinājis, ka abu attiecības tajā dzīvē bijušas pavisam citādas: "Hanters bija sieviete. Es biju vīrietis. Mēs strādājām austuvēs 18. gadsimta Anglijā. Kad apprecējāmies, viņa man iemācīja piegriezt un šūt, un savā mājiņā mēs atvērām drēbnieku darbnīcu. Mums bija brīnišķīgas attiecības. Taču, pat būdams dziļā transā, es nevarēju nesmieties par savu apģērbu. Pastaigai parkā es ģērbos smalkāk nekā būtu ģērbies, dodoties uz Grammy balvu pasniegšanas ceremoniju šodien."

Ja nešaubīgi tic visiem šiem gadījumiem, tie vedina domāt, ka starp daudziem cilvēkiem pastāv dvēseļu radniecība, kas bieži izpaužas visai negaidītās un neparastās attiecībās, kur meitas kļūst par sievām, sievas kļūst par dēliem, bet vectēvi pārdzimst paši savos mazbērnos. Izvirzīts arī pieņēmums, ka šādas saites pastāv ne tikai tuvu radinieku lokā.

Pirms daudziem gadiem austriešu zinātnieks Aloizs Svaigers (Alois Schwaiger) atbrauca uz Lielbritāniju un izstāstīja man savu teoriju  kas, viņaprāt, bija reinkarnācijas zinātnisks pierādījums. Interese par šo tēmu viņam radās 19 gadu vecumā, un viņš juta, ka ir sava vectēva reinkarnācija. Viņa metodoloģija bija saistīta ar mātes līnijas ģeneoloģisko izpēti cilvēkiem, kuri stāsta par pāriemiesošanos. Tādu pašu izpēti veic arī tā cilvēka dzimtas kokā, kura dzīvi atceras. Svaigers apgalvo, ka vienā brīdī atklātos abu kopīgs sencis. Citiem vārdiem sakot, ja X tic, ka priekšējā dzīvē ir bijis Y, abu dzimtas koku sieviešu līniju izpētē, izsekojot mātes, vecāsmātes un vecvecmātes līnijai, atklāsies, ka abas dzimtas krustojas kādā kopīgā priekštecī personā Z. Svaigers arī teicās pierādījis šo teoriju kādā starpnacionālā gadījumā. Tomēr Svaigera analītisko metodi pielietot Āzijas gadījumiem nebūtu iespējams, jo trūkst reģistru pat dzimšanas datumi dažiem reinkarnācijas subjektiem nav precīzi zināmi.

Kāds tad ir mātes līnijas teorijas loģiskais pamatojums? Doktors Svaigers skaidroja, ka katrā cilvēka ir vīrišķais un sievišķais elements.

Nāves brīdī vīrišķā puse mirst, bet dvēseles sievišķais elements atgriežas savā pirmsākumā, pirms pāriemiesojas no jauna. Ja tā ir taisnība, tās pavisam noteikti ir lieliskas ziņas feministēm, bet jāatzīstas, ka aizritējuši jau daudzi gadi, bet es vēl aizvien cenšos saprast, kāpēc kopīgs sencis pirms daudzām paaudzēm ir labāka reinkarnācijas liecība nekā tiešie pierādījumi, kuri acīmredzot ir paņemti līdzi no vienas dzīves uz citu. Citur76 esmu rakstījis par angli Saimonu Džeikobsu (Simon Jacobs), kurš atklāja, ka viņā pāriemiesojies kāds attāls radinieks šo gadījumu es vēl aizvien pētu.

Šajā brīdī būtu laiks pieminēt tā saukto "ģenētisko atmiņu". Daži skeptiķi atsaucas uz šo jēdzienu, lai atspēkotu dokumentētos reinkarnācijas gadījumus ģimenēs, kas liek domāt, ka mirušā cilvēka atmiņas tiek ģenētiski nodotas no vienas paaudzes citai. Šī ir interesanta ideja, kuru vērts papētīt tuvāk, tomēr nav nekādu pierādījumu, ka šādi tiktu nodotas individuālas atmiņas. Pat ja šāda bioloģiska mehānisma eksistence ir atklāta, tas attiektos tikai uz nelielu skaitli gadījumu, kuros ir tieša asinsradniecība starp mirušo cilvēku un tuvinieku, kurš šķietami ir mantojis šā cilvēka atmiņas. Tāpēc reinkarnācija šajos gadījumos būtu daudz vienkāršāks izskaidrojums.

11. NODAĻA kaut kur jau redzets?

Atzīsim tikai retais no mums, ielūkojoties spoguli, ir absolūti apmierināts ar sevi. Pārāk lielas ausis? Pārlieku garš deguns? Lūpas par plānu? Masīvs žoklis? Dubultzods? Biezas uzacis? Pat ja pieņemam savu seju un laika atstātās pēdas tajā, savā fiziskajā ķermenī mēs, iespējams, tomēr gribētu kaut ko izmainīt. Daži gribētu būt tievāki vai garāki, citi īsāki vai muskuļotāki. Vairāku cilvēku vēlmju sarakstā būtu slaidāki gurni vai garākas kājas. Varbūt nākamajā dzīvē?

Lasītājiem, kuri cer iegūt ideālu ķermeni nākamajā reizē, man gan ir sliktas ziņas. Ja reinkarnācijas pētniekam Volteram Semkivam un pārējiem ir taisnība, pārdzimstot mūsu āriene būs ļoti līdzīga mūsu pašreizējam izskatam. Zinu, tas izklausās neloģiski un ģenētiski nepamatoti, taču Semkivs apgalvo, ka viņam esot neapgāžami pierādījumi šim viņa apgalvojumam, un citu zinātnieku neatkarīgi pētījumi nudien liecina, ka mūsu izskats un atmiņas varētu tikt pārmantots no vienas dzīves nākamajā.

Patiesībā tā nav nekāda jaunā ideja. Cik man zināms, pirmo līdzinieku teoriju apstiprinošu piemēru apkopojumu veica angļu autore Klarisa Toina (Clarice Toyne), kura pirms vairāk nekā 40 gadiem uzrakstījusi vairākas grāmatas par savu garīgo pieredzi. Vienā no tām77 viņa stāsta par savas gaišredzības apziņu un spējām "redzēt citu cilvēku iepriekšējās dzīves", kas viņai attīstījušās, pētot spogulī ne tikai savu atspulgu, bet arī sava vīra advokāta Vistana atspulgu. Lūk, ko sieviete raksta:

"Tad es pētīju sava vīra seju. Raugoties tajā, gar acīm paslīdēja vairākas sejas, kas nepārprotami bija viņš, viņa dvēseles atspulgs. Atklāju, ka sejas un galvaskausa kaulu veidojums saglabājās raksturīgs un līdzīgs. Sejas panti mazliet mainījās cauri gadsimtiem, jo īpaši mainoties rasei un vecākiem. Tomēr tie bija ievērojami un pārsteidzoši līdzīgi tiem sejas pantiem, kurus dvēsele šobrīd valkāja. Tas atspēko mūsdienu uzskatus, ka mēs esam tikai savu vecāku un apkārtējās vides radīti. Man mācīja, ka mūsu izskatu nosaka tas, kas esam bijuši līdz ieņemšanas brīdim, un to iespaids ir neliels."

Kādus secinājumus no tā visa izdarīja Klarisa Toina? Atbilde rodama viņas otrajā grāmatā78 , kas ļauj mums nokļūt citā garīgajā dimensijā un sazināties ar augsti attīstītu garu, kurš atklāja slavenu cilvēku iepriekšējās pāriemiesošanās, visās turpmākajās dzīvēs saglabājot pārsteidzošu līdzību. Pieņemu, ka dažiem lasītājiem tas liksies par traku, bet pati reinkarnācijas koncepcija paredz garīgu eksistenci, kurā dvēseles mājo pāriemiesošanās starplaikā, tāpēc nevajadzētu tik viegli noraidīt iespējamību, ka starp šajā citā pasaulē mītošajiem un ar īpašām spējām apveltītiem cilvēkiem notiek kaut kāda veida saziņa. Toinas gadījumā šī saziņa vienkārši norisinājās "iedvesmas" veidā, bet citkārt viņa dzirdēja bezķermeniskas garīgas būtnes, kuru viņa dēvēja par Skolotāju, balsi. Skaidrojot šo procesu, Toina raksta:

"Kādu dienu es strādāju dārzā, stādīju atraitnītes, un pēkšņi man prātā, gluži kā olis akā, iekrita vārds. "Tas bija mans vārds, kad pēdējo reizi biju uz Zemes," piebilda Balss. Priecīgi satraukta, es skrēju pēc sava divriteņa un joņoju no kalna uz pilsētu, lai bibliotēkā to uzmeklētu."

Tas, protams, notika laikā, kad datoru, interneta un meklētājprogrammu vēl nebija. Viņas meklējumi bibliotēkās un grāmatu antikvariātos atklāja pārsteidzošu līdzību dažādu labi pazīstamu cilvēku izskatā gan viņu zināmajās dzīvēs, gan, kā Skolotājs pārliecināja sievieti, arī viņu iepriekšējā dzīvē. Toina savus atklājumus apkopoja vēlāk iznākušā ilustrētā grāmatā, kur uzsvēra ne tikai dažādu slavenu cilvēku ievērojamu fizisko līdzību, bet arī pārsteidzošas līdzības citās viņu izpausmēs, arī iemaņās un raksturā. Šo cilvēku vidū ir:

Otrā pasaules kara laika britu premjerministrs Sers Vinstons Čērčils (Winston Churchill), kurš, kā apgalvoja Skolotājs, iepriekš bija Stretfordas grāfs Tomass Ventvorts (Thomas Wentworth; 1593-1641) angļu valstsvīrs, kurš bija ietekmīgs ministrs karaļa Čārlza I valdīšanas laikā.

Krievijā dzimušais aktieris un dziedātājs Deivids Daniels Kaminskis (David Daniel Kaminsky; 1913-1987), kura skatuves vārds bija Denijs Kejs (Danny Kaye) un kurš, pateicoties saviem panākumiem Brodvejā, nospēlēja galveno lomu filmā "Hanss Kristiāns Andersens" (Hans Christian Andersen) par slaveno dāņu dzejnieku un rakstnieku (1805-1875), kura pasakas un stāsti bērniem, arī par Neglīto pīlēnu, vēl aizvien ir ārkārtīgi populāri. Kā pavēstīja Toinas Skolotājs, Kejs iepriekšējā dzīvē ir bijis pats rakstnieks.

Ražīgais angļu rakstnieks, žurnālists, dzejnieks un filozofs Gilberts Kits Čestertons (Gilbert Keith Chesterton-, 1874-1936) iepriekš bijis neviens cits kā doktors Semjuels Džonsons (Samuel Johnson; 17091784), kurš ticis nodēvēts par "iespējams, izcilāko vārda mākslas meistaru Anglijas vēsturē".

Francijas ģenerālis un vēlāk ari šīs valsts prezidents Saris de Gцlls (Charles de Gaulle; 1890-1970) nodzīvojis divas vēsturē iegājušas iepriekšējās dzīves: kā franču ģenerālis Luijs de Burbons, Kondē princis (Louis de Bourhon, Grand Conde; 1621-1686) un Austrijas Jozefs II (1741-1790), kura sieva bija tolaik valdošā Francijas karaļa mazmeita.

Citas Klarisas Toinas minētās un viņas Skolotāja iedvesmotās personības ir Džordžs Bernards Šovs (George Bernard Shaw), kurš bijis arī Voltērs (Voltaire), un PjērsTeijārs de Šardēns (Pierre Teilhardde Chardin), kurš pirms tam dzīvojis ar Blēža Paskāla (Blaise Pascal) vārdu. Es nemēģināšu izteikt savu viedokli par šiem apgalvojumiem. Ieinteresētie lasītāji var paši internetā izpētīt minēto cilvēku līdzību un personības. Taču šajā brīdī rodas pamatots jautājums, pieņemot, ka Toina un viņas garīgais padomdevējs ir pareizi noskaidrojuši šo slaveno cilvēku iepriekšējās dzīves: kāpēc ir tik liela līdzība izskata? Lūk, kāda ir Toinas atbilde:

"Tāpēc, ka mēs esam savu ieražu un domu, mūsu reakcijas uz apstākļiem produkts. Mūs rada mūsu domāšanas veids, gan apziņas, gan zemapziņas līmenī, un mēs veidojam sevi, savu kaulu struktūru no piesaistītā starojuma enerģijas. Mēs tēšam sevi gadsimtiem ilgi. Izmaiņas ir ļoti pakāpeniskas."

Herolds Valdvins Persivāls (Harald Waldwm Perciual) pie šā paša slēdziena nonāca ceturtdaļgadsimtu ātrāk. Pārdomas izraisošajā 1000 lappušu biezajā grāmatā "Domāšana un liktenis" (Thinking and Destiny)79 , kura nodēvēta par "ārkārtīgi pilnīgu Visuma pirmsākumu un attīstības izklāstu", kur būtiska loma ir reinkarnācijai, autors ierakstījis veltījumu: "Ar mīlestību ikviena cilvēka ķermeņa apzinātajai patībai." Tas bija uzrakstīts pēc tam, kad viņš bija "apzinājies Augstāko realitāti", taču Persivāls uzstāja, ka katram lasītājam pašam jāvērtē viņa apgalvojumu patiesums. Tāpēc spriediet paši par tālāk lasāmo grāmatas citātu attiecībā uz ārējo izskatu!

"Sejas vaibsti un ķermeņa forma patiesi ir tos radījušo domu iemiesojumi. Līnijas, izliekumi un leņķi savā savstarpējā attiecībā ir kā neskaitāmi rakstīti vārdi, kurus veidojušas domas un rīcība. Ikviena līnija ir burts, ikviens vaibsts ir vārds, bet katrs orgāns ir teikums, kas veido daļu no nodaļas, tādējādi uzburot stāstu par pagātni, kura sižetu nosaka domāšana un kura izteiksmes līdzeklis ir cilvēka ķermenis. Līnijas un vaibsti mainās cilvēka domāšanas iespaidā. Piedzimušā ķermeņa formu nosaka dvēseles patība pagātnes domu iespaidā."

Tāpēc mums visiem varbūt vajadzētu domāt skaistas domas, lai uzlabotu savu ārieni, tomēr paturiet prātā, ka pasaules izcilākās personības nav bijušas ievērojamas ar ārēju skaistumu. Citviet tajā pašā grāmatā Persivāls piebilst:

"Dzīvēm mijoties citai pēc citas, cilvēka forma un vaibsti mainās straujāk nekā vienas dzīves uz Zemes laikā. Dzīves laikā domāšana pakāpeniski izmaina sejas vaibstus. Vidusmēra cilvēku fotogrāfijas, kas uzņemtas attiecīgā vecumposmā, divu vai pat vairāku dzīvju laikā, nebūtu pārlieku atšķirīgas. Fiziskie vecāki var būt un var nebūt tie paši, bet iedzimtības noteiktais izskats, lai kas būtu vecāki, parastam cilvēkam ir vienāds veselā virknē dzīvju."

Nav skaidrs, kā īsti autors nonācis pie šāda secinājuma, taču šobrīd reinkarnāciju apstiprina aizvien lielāks skaits citu cilvēku savāktu fotogrāfisku pierādījumu. Skotu reinkarnācijas pētnieks un hipnotizētājs Toms Bārlovs (Tom Barlow) iespaidīgi80 nodemonstrēja šo līdzību angļu lugu autores A. Dž. Stjuartes (A.J.Stewart) gadījumā, kuras sapņi par asiņainām savas iepriekšējās dzīves beigām noveda pie atklāsmes 38 gadu vecumā, ka viņa bijusi pēdējais kaujas laukā kritušais britu monarhs karalis Džeimss IV (1474-1513). Viņš bija pieteicis karu Anglijai un tika nogalināts Flodenas kaujā, vedot savus vīrus uz dienvidiem, kamēr karaļa Henrija VIII karaspēks cīnījās ar frančiem.

1929. gada martā Anglijas pilsētā Lankasterā ar Adas F. Kejas (Ada F. Kay) vārdu dzimušo sievieti visu mūžu vajāja "tālīnās atmiņas" par iepriekšējo dzīvi, kuras viņa iemūžināja divās grāmatās. "A.Dž." (A.J.), kā viņai patika sevi saukt, kļuva par BBC scenāriju autori un pārcēlās uz dzīvi Skotijā, kurā viņa acīm redzami jutās kā mājās. Runājot ar Tomu Bārlovu par savu iepriekšējo karalisko dzīvi, viņa izvilka divas melnbaltas fotogrāfijas, paskaidrojot, ka labi atceras, kā ticis gleznots viņas kā Džeimsa IV portrets, un tāpēc pasūtījusi fotogrāfijas, lai pēc iespējas precīzāk parādītu savu pozu un apģērbu, kurš tajā

A. Dž. Stjuarte un karalis Džeimss IV

portretā bija viņai mugurā. Tad viņa devās "viņas" (jeb "viņa") portreta meklējumos, visbeidzot atrada to Ņūbetlas abatijā netālu no Edinburgas un nofotografēja. Bārlovs rūpīgi izpētīja fotogrāfijas un izgatavoja abu attēlu caurspīdīgas kopijas, lai varētu precīzāk salīdzināt, uzliekot vienu uz otras. Viņš ievēroja, ka vienā no attēliem seja bija garenāka, bet, "uzliekot attēlus vienu uz otra, pilnībā sakrita ne tikai viņu acis, bet arī horizontālais attālums starp acīm bija vienāds. Līdzīgi arī deguns un mute sakrita vertikālā virzienā, un, kad vīrieša attēls tika pabīdīts, lai noregulētu to līdz ar sievietes vaibstiem (vīrietim galvaskauss parasti ir garāks nekā sievietei), tika iegūta pilnīga simetrija." Bārlovs piebilst: "Neparasti ir arī tas, ka tagadējai personai ir tik liela ārēja līdzība ar pagātnes iemiesojumu, jo īpaši ja abus šķir aptuveni 450 gadi."

Pirmajā Vispasaules regresijas un iepriekšējās dzīves terapijas kongresā, kurš notika Nīderlandē 2003. gadā, es satiku dvēseli, kura vēstures annālēs iepriekš ierakstīta ar Savienoto Valstu otrā prezidenta Džona Adamsa (John Adams) vārdu. Amerikāņu ārsts Volters Semkivs (Walter Semkiw) patīkamajā Nīderlandes atmosfērā neizcēlās ne ar ko īpašu, ja neņem vērā dedzīgo ticību reinkarnācijai, uzstājoties kongresā. Viņš ir bijis uzticīgs savai ticībai un izdevis trīs grāmatas, no kurām divas ir veltītas tam, ko viņš uzskata par pārdzimšanas zinātniskajiem pierādījumiem. Pirmajā grāmatā "Revolucionāru atgriešanās" (Return of the Revolutionaries)81 viņš iepazīstina ar veselu virkni gadījumu, kurus apstiprina fotogrāfiski pierādījumi, kuros redzama ārēja labi pazīstamu 21. gadsimta cilvēku un viņu iepriekšējo iemiesojumu līdzība. Tāpat kā Klarisas Toinas pētītajos gadījumos fiziskā līdzība bieži ir pārsteidzoša, bet vai ar to pietiek? Viņa pētījums gan liek uzdot dažus jautājumus: kā Semkivs atpazīst šos pagātnes iemiesojumus un vai šo koncepciju atbalsta arī viņa atpazītās slavenības?

Izrādās, ka Semkiva metodes ir savā ziņā līdzīgas Toinas izmantotajām metodēm, jo arī viņš bieži esot saņēmis garīgu palīdzību. Sākotnēji doktors Semkivs, kurš vairākus gadus ir bijis vecākais arodārsts lielā Sanfrancisko medicīnas centrā un pirms tam strādājis par atbildīgo direktoru vienā no piecsimt Amerikas lielākajām korporācijām Unocal 76, neticēja reinkarnācijai, kad kāds medijs 1984. gadā viņam pateica, ka viņā pāriemiesojies Džons Adamss82 . Kad 1996. gadā

Semkivs tomēr nolēma izpētīt šo ideju, citējot viņu pašu: "Hs atklāju, ka patiesi redzu sevi viņā, vērojot kopējās ārējās pazīmes, personības iezīmes un intereses." Arī savu tuvinieku vidū viņš atpazina dažus Adamsa draugus. Pavisam drīz Semkivs atklāja, ka "intuīcija un sinhroni notikumi" ļāva viņam atpazīt citas reinkarnācijas un nonākt pie atklājuma, "ka sejas uzbūve apstiprina to pašu".

Rezultāti, kurus viņš ieguva laikā no 1996. gada līdz 2002. gadam, bez šaubām bija intriģējoši, taču tos viegli varēja atspēkot, uzskatot par viena cilvēka minējumiem vai fantāzijām. Semkivs to lieliski apzinājās. Turklāt viņam radās problēmas noteikt visas sakritības ar iepriekšējo dzīvi, kuras viņš meklēja saviem spēkiem. Šīs grūtības Semkivs pārvarēja (vismaz no ticīgo viedokļa) 2001. gada nogalē, šajā darbā iesaistot transa mediju Kevinu Raiersonu (Kevin Ryerson), kurš nodod tālāk garīgos padomus un kura vārdu pazīs tie, kas lasījuši Šērlijas Makleinas (Shirley MacLaine) grāmatas par reinkarnāciju un garīgajiem meklējumiem, to vidū "Mata galā" (Out On A Limb), "Ieejot iekšā" (Going Within) un "Kamīno" (The Camino). Pirms sastapšanās ar Raiersonu Semkivs bija eksperimentējis ar daudziem citiem gaišreģiem, bet "neatrodot nevienu, kurš varētu ticami atpazīt līdziniekus no iepriekšējām dzīvēm". Ar Raiersonu bija citādi, jo viņa padomdevējs Ahtuns Re, kurš darbojās ar viņa starpniecību, ne tikai apstiprināja dažas Semkiva atrastās saiknes ar iepriekšējām dzīvēm, bet arī atklāja jaunus gadījumus, kurus Semkivs izpētīja.

"Zinu, ka mani var kritizēt par to, ka izmantoju spiritistus kā informācijas avotu dažu manu gadījumu analīzē," raksta Semkivs.83 "Mans pretarguments šajā gadījumā ir novērojums, ka Ahtuns Re ir demonstrējis spējas, ko apstiprina objektīvi fakti. Turklāt vairums atbilstību, uz kurām viņš ir norādījis, attiecas uz ievērojamiem cilvēkiem, kuru vairākums ir piekrituši, ka viņi tiek pieminēti šajā grāmatā." Patiesībā 90 procentu Semkiva grāmatā minēto gadījumu pamatā bija paša Semkiva vai citu neatkarīgu pētnieku hipotēzes, un tikai uz 10 procentiem gadījumu bija norādījis Ahtun Re. Semkivs šobrīd ir tik ļoti pārliecināts par garīgā padomdevēja spēju apstiprināt indivīda iepriekšējās dzīves, ka par visiem gadījumiem viņš jautā Ahtun Re un publicē tikai tos, par kuriem saņēmis apstiprinājumu. Mums atliek vien minēt, kuri no viņa plaši pazīstamajiem pētījuma subjektiem ir piekrituši, ka viņus piemin grāmatā un kuri tur iekļuvuši tikai tāpēc, ka nav pretojušies. Tas ir galvu reibinošs slavenību apkopojums, kuru vidū ir Bils Klintons (Bill Clinton), Als Gors (AI Gore), Džordžs Bušs (George W. Bush), Tonijs Blērs (Tony Blair), Deniss Kuciničs (Dennis Kucinich), Opra Vinfrija (Oprah Winfrey) un Ralfs Neiders (Ralph Nader). Kopš tā laika Semkivs ir publicējis vēl vienu grāmatu, šoreiz Indijā, kurā aplūkoti daži no jau minētajiem gadījumiem, pievienojot jaunu nodaļu par subkontinenta politiskajām leģendām un filmzvaigznēm, piemēram, Indiru Gandiju (Indira Gandhi) un Benaziru Bhuto (Benazir Bhutto).

Vienam Semkiva izmeklētam gadījumam bija visai negaidīts, pat sensacionāls iznākums. Pētnieku īpaši interesēja citu Amerikas revolūcijas dalībnieku identificēšana, un saistībā ar to Semkivs bija secinājis, ka 1714. gadā dzimušais fiziķis un politiķis Metjū Torntons (Matthew Thornton), kurš parakstīja Neatkarības deklarāciju, šobrīd, 21. gadsimtā, dzīvo ar medicīnas zinātņu doktora un grāmatas "Veselības radīšana" (The Creation of Health)*4 līdzautora Normena Šīlija (Norman Shealy) vārdu. Mums stāsta, ka viņu sejas uzbūve atbilst, un Ahtun Re apstiprinājis atbilstību. Semkivs tūlīt pat sazinājās ar neiroķirurgu doktoru Sīliju, kurš ir pazīstams pretsāpju speciālists un sāpes bloķējošās ādas nervu elektroniskās stimulēšanas ierīces TENS (transcutaneous electronic nerve stimulation) izgudrotājs, kā arī konsultējis izcilākos dažādu medicīnas nozaru speciālistus, arī prezidenta Eizenhauera un prezidenta Kencdija personīgos ārstus. Doktors Šīlijs bija pārsteigts par saikni iepriekšējā dzīvē ar Torntonu, par kuru viņš neko nezināja. Tomēr viņš izstāstīja, ka bija zinājis par citu dzīvi iepriekš ievērojama angļu ārsta Džona Eliotsona (John Elliotson) veidolā, un viņš ar lielāko prieku šo noslēpumu uzticēja Semkivam.

Kā Šīlijs stāstīja, viss atklājies 1972. gadā Neiroelektriskās apvienības konferencē Aspenā, kad kāds runātājs, skaidrojot mesmerismu, pieminēja Eliotsona vārdu. "To dzirdot," atcerējās Šīlijs sarunā ar Semkivu, "mani pārņēma tāda sajūta, it kā kāds aiz apkakles man būtu aizmetis ledus gabalu, un es pie sevis nomurmināju: "Ak Dievs, tas esmu es!"" Nākamajā gadā viņam gadījās braukt uz Londonu, un, nokļūstot Universitātes koledžas slimnīcā, kur Eliotsonam bija kabinets, viņš uzreiz sajuties kā mājās. Vēl doktors Sīlijs atklāja savas iepriekšējās patības interesi par mesmerismu un faktu, ka daži no Eliotsona pacientiem mesmerisma izraisītā transā kļuva gaišredzīgi un noteica diagnozes. Neticami, bet, pirms Šīlijs dzirdēja par Eliotsonu, viņš bija saņēmis stipendiju 50 000 ASV dolāru apmērā "gaišreģu diagnostisko spēju pētīšanai" no kāda uzņēmuma, kas bija ierindots Fortune 500 grupā, bet vēlējās palikt anonīms. Doktors Šīlijs apmeklēja 75 cilvēkus, kuri tika uzskatīti par izciliem gaišreģiem, un atlasīja no viņiem piecus, kuri ar 70 līdz 75 procentu lielu precizitāti noteica diagnozi. Vārdu sakot, doktors Normcns Sīlijs stāstīja Semkivam: "Es nekad neesmu šaubījies, ka savā iepriekšēja dzīvē biju Džons Eliotsons." Ieguvis šo informāciju, Semkivs apstiprināja visu triju Torntona, Eliotsona un Šīlija ārējo līdzību.

Džozefs Maierss (Joseph R. Myers) ir profesionāls inženieris un reinkarnācijas pētnieks, kuru nepārsteidz ārēja līdzība dažādās dzīvēs. Viņš uzskata, ka šī patiesība bija zināma jau sengrieķu filozofam Platonam četrus gadsimtus pirms Kristus dzimšanas. Interesanti, ka viņš, tāpat kā Klarisa Toina, nonāca pie šā atklājuma par ārējo līdzību. Maierss apraksta "vienu apziņas pacēluma brīdi", kurā ieguvis "norādi uz precīzu hipotēzi". Šajā apziņas pacēluma brīdī viņš redzējis virkni pakāpeniski mainīgu seju no paša iepriekšējām dzīvēm. "Ikviena seja bija neparasti līdzīga iepriekšējai," viņš skaidro. "Smalkās līnijas un personībai raksturīgās grumbas ievērojami atšķīrās, bet sejas kopējā struktūra tikai pakāpeniski mainījās."

Tomēr pavisam citāds bija veids, kā viņš atklāja, ka iepriekš dzīvojis ar sociālista un populārās, 19. gadsimta Amerikā vienas no visvairāk pārdotajām grāmatām "Skatoties atpakaļ" (Looking Backward)^ autora Edvarda Belamija (Edward Bellamy; 1850-1898) vārdu. Grāmatas galvenais varonis ir vīrs, kurš hipnozes transā ceļo nākotnē no 1887. gada uz 2000. gadu, kur nokļūst sociālā utopijā. Sižets ļāva Belamijam paust savus uzskatus par ekonomiku un pareģot Amerikas finanšu nākotni. Šī tēma bija ļoti interesējusi Džozefu Maiersu, un pēc kādas viņa lasītas lekcijas klausītājs piezīmējis, ka Maierss noteikti ir lasījis "Atskatoties atpakaļ". Lasījis viņš nebija, bet ieintriģēts sameklēja slaveno grāmatu, kā arī izpētīja autora biogrāfiju. "Neizlasījis ne divas nodaļas, es sapratu, ka pats esmu to sarakstījis," Maierss mums stāsta. Dažādi autobiogrāfiski dati palīdzēja arī izskaidrot atmiņu uzplaiksnījumus un sapņus, kas daudzus gadus bija viņu mocījuši. Secinājis, ka reiz bijis Edvards Belamijs, Maijerss tāpat atzīmēja pārsteidzošo līdzību viņu izskatā, kuras dēļ kāds draugs ierāmēto Belamija fotogrāfiju noturējis par paša Maiersa attēlu.

Piedzīvotais iedvesmoja Maiersu dziļāk izpētīt reinkarnāciju, un šajā darbā viņam aizrautīgi palīdzēja sieva Mērija līdz pat savai nāvei 2004. gada novembrī 86 gadu vecumā. Daudzu gadu garumā viņš lasīja lekcijas par šo tēmu, izdeva grāmatu "Edvards Belamijs atkal raksta" (Edward Bellamy Writes Again)86 un izveidoja iespaidīgu ilustrētu reinkarnācijas gadījumu analīžu kolekciju, ar kuru iepazīstina tīmekļa vietnē, gluži kā to ir izdarījis Volters Semkivs, uzsverot sejas atpazīšanu, salīdzinot vienu dzīvi ar nākamo. Tomēr nav skaidrs, kā vairumā gadījumu apstiprināta šī "sakritība". Kolekcijā ir arī Savienoto Valstu 36. prezidents Lindons Beinss Džonsons (Lyndon Baines Johnson) un viņa sieva Klaudija "Mārīte" Džonsone (Claudia "Lady Bird" Johnson), kuri šķiet ārkārtīgi līdzīgi 17. prezidentam Endrjū Džonsonam (Andrew Johnson) un viņa sievai Elīzai Džonsonei (Eliza Johnson). Viņiem ir ne tikai vienāds uzvārds, bet abi arī bijuši viceprezidenti nogalinātiem Savienoto Valstu prezidentiem Linkolnam un Kenedijam.

Taču nupat mums rodas problēmas, jo Maiersa vietnē Volts Disnejs (Walt Disney) ir nodēvēts par Čārlza Dikensa (Charles Dickens) reinkarnāciju, bet grāmatu par Hariju Poteru autore Dž. K. Roulinga (/. K. Rowling) esot reiz dzīvojusi grāmatas "Nārnijas hronikas" (The Chronicles of Narnia) autora K. S. Lūisa (C. S. Lewis) izskatā. Abās sejās saskatāma patiesi interesanta līdzība, taču Semkiva pētījumi mums vēsta, ka Čārlzs Dikenss ir pār iemiesojies Dž. K. Roulingā. Vai iespējams, ka abiem ir taisnība? Dikenss dzīvoja no 1812. līdz 1870. gadam, bet Volts Disnejs no 1901. gada līdz 1966. gadam. K.S. Lūisa mūžs ilga no 1889. gada līdz 1963. gadam, bet Dž. K. Roulinga vēl aizvien ir kopā ar mums, dzimusi 1965. gada 31. jūlijā. Tātad, ja šie datumi saskan ar Džozefa Maiersa apgalvojumiem, tad tie ir pretrunā ar Semkiva teoriju, ļa Čārlzs Dikenss bija pāriemiesojies Voltā Disnejā, viņš nevarēja pārdzimt kā Dž. K. Roulinga, jo bijusī mājsaimniece piedzima 18 mēnešus pirms Disneja nāves (lai arī dzīvju pārklāšanās īsumā ir aplūkota noslēguma nodaļā). Tas liecina, ka mēs nevaram nekritiski ticēt šādiem apgalvojumiem bez apstiprinošiem pierādījumiem. Šādu apgalvojumu avots tāpēc uzlūkojams ar visai skeptisku, ja ne cinisku aci. Es uzdūros kādai, iespējams, labi domātai vietnei87 , kurā piedāvāti lieliski resursi ikvienam, kurš pēta reinkarnāciju, taču tā bija arī bagātīgi ilustrēta ar gadījumiem, kurus apkopotājs nodēvējis par "iespējamām sakritībām… kuras iegūtas, autoram lasot par šiem cilvēkiem, rakstveidā sazinoties ar viņiem vai satiekoties ar viņiem". Mani uzjautrināja, cik daudz aktieru bija starp šiem gadījumiem, manuprāt, tāpēc vien, ka viņu attēli meklētājprogrammu datubāzēs ir vieglāk pieejami.

Gan Klarisas Toinas iedvesmotājs Skolotājs, gan Kevina Raiersona garīgais ziņotājs Ahtun Re vēstīja, ka viņiem bija pieejams Ākāšas arhīvs (Akasbic Recorcis). Tas ir sanskrita vārds un nozīmē "debesis", "telpa" vai "ēters", un teozofijā un antropozofijā to izmanto, lai aprakstītu mistiskas zināšanas, kas iekodētas nemateriālā esības plaknē. "Es šķirstu viņu lietas kā vēstures grāmatas," Skolotājs stāstīja Toinai, skaidrojot, kā viņš spējis ielūkoties slavenu cilvēku pagātnē.

Šādi resursi nebija pieejami Doralisai Santanai (Doralice Santana) sievietei no Brazīlijas, kura hipnozes seansā 2005. gada septembrī redzēja negaidītu vīziju.

Viņa redzēja sevi ejam pa koku ieskautu aleju un sastopam svešinieku vīru ar biezām, tumšām ūsām, ģērbušos 19. gadsimta stila drānās ar platu kaklasaiti, cepuri un žaketi. "Viņš teica, ka esot bijis man līdzās visu manu mūžu," Doralisa pastāstīja. Lai gan Doralisas dzimtā valoda ir portugāļu, viņa pietiekami labi prata angļu valodu, lai mācītu universitātes līmenī, tāpēc saprata šā nepazīstamā vīrieša teikto. Sieviete apvaicājās, kas viņš ir, un vīrietis atbildēja: "Vai tu nepazīsti mani? Es esmu Edvards."

Doralisa no hipnozes pamodās asarām acīs, it kā zaudējusi mīļoto un apņēmības pilna viņu atrast. Par laimi, viņai bija pieejams Ākāšas arhīva mūsdienu ekvivalents datora meklētājprogrammas. Viņa nospieda izvēlni "attēli" un ierakstīja vārdu "Edvards". "Skaidri redzēju viņa seju," stāsta sieviete. "Es gribēju gūt apstiprinājumu, vai šī pieredze bija īsta." Mūsdienās šādu meklējumu rezultātu skaits Google sasniedz 17 miljonus. 2005. gadā būtu mazāk, bet transā sastaptā Edvarda atrašana starp tiem vienalga bija darbietilpīgs uzdevums. Drosmīgā Doralisa savos meklējumos pavadīja gandrīz astoņas stundas, līdz uz datora ekrāna iznira Edvarda Belamija tēls. Pateicoties tam, sieviete uzzināja par viņa uzrakstīto grāmatu, iegādājās vienu eksemplāru un, tikusi līdz trešajai vai ceturtajai nodaļai, bija pārliecināta, ka jau lasījusi to. Doralisas interese par Belamiju aizveda viņu uz Džozefa Maiersa tīmekļa vietni un nostiprināja pārliecību, ka viņā ir pāriemiesojies Belamijs. Lai arī šis atklājums Doralisu satrauca, 2006. gada janvārī viņa nosūtīja Maiersam e-pasta vēstuli, un abi sāka sarakstīties. Maierss drīz redzēja pats savu vīziju, kurā satika "neatvairāmi skaistu" garīgu būtni, kuru uzskatīja par Doralisu. Maierss secināja, ka viņa ir Belamija sievas reinkarnācija. Abu e-pasta vēstules kļuva emocionālākas, un pēc diviem mēnešiem Maierss bildināja Doralisu, un, kā viņa pati stāsta: "Es nespēju atteikt." Lai gan tobrīd viņi nebija pat apmainījušies ar fotogrāfijām. Abi nolēma kopdzīvi uzsākt Brazīlijas pilsētā Resifā, kur Doralisa strādā par administratori.88

Viņu stāsts varbūt nepārliecinās citus par reinkarnācijas iespējamību, bet Džozefs un Doralisa nešaubās. Viņi apprecējās Savienotajās Valstīs 2006. gada 9. decembrī, ko viņi paši uzskata par otro reizi 125 gadus pēc tam, kad viņi kā Edvards un Emma Belamiji pirmo reizi tika vienoti svētajām laulības saitēm.

12. NODAĻA kāds dveselei ir dzimums?

Vairums no mums uzskata sevi par vīriešiem vai sievietēm, un mēs, iespējams, pieņemam, ka mūsu dvēselei ir tāds pats dzimums. To, protams, var atmest kā absurdu domu dzimums ir saistīts ar mūsu fizisko eksistenci, savukārt dvēsele nākusi no garīgas dimensijas, kur dzimumam, jādomā, nav nekādas nozīmes. Šāds pieņēmums var izrādīties maldīgs, tiklīdz reinkarnācijas pētījumi atbildēs uz dažiem jautājumiem, kuri vēl aizvien mūs mulsina saistībā ar pārdzimšanas procesu un dvēseles dabu.

Kāpēc, piemēram, vairums gadījumu, kas liek domāt par reinkarnāciju, ir saitīti ar vīriešiem? No 1095 Stīvensona8y pētītajām lietām 62 procentos gadījumu tās bija saistītas ar vīriešiem, bet 38 procentos gadījumu ar sievietēm. Neesmu redzējis statistiku, kurā analizēti gadījumi, kad subjekti atceras vairāk nekā vienu iepriekšējo dzīvi, bet manas zināšanas par šiem gadījumiem vedina domāt, ka atmiņā atausušās dzīves biežāk ir bijušas tā paša dzimuma veidolā, kāds ir pašreizējā iemiesojumā. Bez šaubām, iepriekšējā dzīve pretējā dzimuma ādā ir drīzāk izņēmums, nevis likums, bet nebūt ne tik rets. Iemesls šādai acīm redzamai fiksācijai uz vienu dzimumu ir vairāk saistīts ar atmiņu, nevis dzimumu. Reinkarnācijas gadījumos iepriekšējā dzīve ļoti bieži ir beigusies ar varmācīgu nāvi, rosinot domāt, ka trauma ir uzjundījusi atmiņas par to un ar to saistītajiem notikumiem. Lai arī nevaru piedāvāt nekādus apstiprinošus pierādījumus, manuprāt, vīrieši biežāk nekā sievietes iet bojā varmācīgā nāvē vai nu sava darba dēļ vai tāpēc, ka viņi mūžīgi pūlas nožmiegt cits citu, vīrieši tāpat vienmēr atrodas jebkādu konfliktu epicentrā. Izvirzīts arī pieņēmums, ka atmiņas par iepriekšējo dzīvi vienkārši atspoguļo vīriešu dominējošo stāvokli vairumā kultūru. Esmu redzējis vēl vienu skaidrojumu: vīriešu dzīves ir atmiņā paliekošākas nekā sieviešu dzīves, tāpēc vieglāk atsaucamas atmiņā.

Tomēr šie pieņēmumi un šokējošie vispārinājumi ļauj mums labāk izprast, vai dvēselei ir seksuāla orientācija, vai arī tā ir aseksuāla. Pirms gadsimta šis jautājums nomocīja labākos domātājus teozofu vidū, jo reinkarnācija ir viņu doktrīnas mezglpunkts. Teozofijas biedrības dibinātāja Jeļena Pētera meita Blavatska saviem sekotājiem apliecināja, ka "nemirstīgais gars ir bez dzimuma, bez formas, cēlies no vienas universālas ELPAS" un "var iemiesoties jebkurā dzimumā un mainīt savu dzimumu dažādās dzīvēs".90 Daži juta nepieciešamību paskaidrot sīkāk. Sjūzena Geja (Susan E. Gay), piemēram, tam veltīja "Teozofu un feministu manifestu", kuru publicēja biedrības žurnālā Luciferā Viņasprāt, vīrišķīgi vīrieši un ļoti sievišķīgas sievietes ir viszemāk attīstītās dvēseles. Uzrakstījusi to 1890. gadā, 38 gadus pirms sufražistu kustība panāca vēlēšanu tiesību piešķiršanu visām pieaugušām sievietēm Lielbritānijā, Geja apgalvoja: ja vīrieši saprastu, ka kaut kad nākotnē viņi varētu attapties iemiesojušies sieviešu ķermenī, viņi vēlreiz apdomātu savu pieņēmumu, ka sievietēm "daba" likusi pakļauties vīrietim. Savukārt kāda cita teozofu rakstniece Frānsisa Svainija (Erances Swiney) bija vēl drosmīgāka un rakstīja, ka visas dvēseles būtībā ir sievietes. Viņa pieļāva, ka tām ir jāpārcieš vīrišķais periods savā dvēseles ceļā, bet uzskatīja to par nobriešanas laiku. Lai arī no 21. gadsimta viedokļa šie uzskati šķiet pārmēru ekstrēmi, mums nevajadzētu aizmirst, ka pat Čārlzs Darvins (Charles Darwin) savā darbā "Cilvēka izcelšanās" (The Descent of Man) ir nācis klajā ar ideju, ka vīrieša "pārākums" pār sievietēm ir acīm redzams evolūcijas iznākums.

Tomēr tieši vīrietis ir ierosinājis pamatotāku skaidrojumu ārkārtīgi jūtīgajam jautājumam par dvēseles dzimumu. Bijušais angļu mācītājs un apbrīnots rakstnieks par okultām tēmām Čārlzs Vebsters Lidbiters (Charles Wehster Leadheater), kurš galu galā kļuva par vadošo teozofu 19. gadsimta 80. gados, apgalvoja, ka dvēsele, dzīvojot daudzas dzīves, maina dzimumu, lai gūtu mācības un attīstītos, bet parasti saglabā vienu dzimumu trijās līdz septiņās pārdzimšanās, līdz to nomaina.

1898. gadā Lidbiters un Enija Bezante (Annie Besant), kura vēlāk, 1908. gadā, kļuva par Teozofijas biedrības prezidenti, veica Bezantes sekretāres un saimniecības vadītājas Enijas Vilsones (Annie Wilson) iepriekšējo dzīvju izpēti. Viņi apgalvoja, ka izsekojuši Vilsona jaunkundzes iepriekšējām dzīvēm vēl pirms Kristus dzimšanas. Grāmatā92 (kas bija daļa no grāmatu sērijas), kuras pamatā bija šis pētījums, izteikta doma, pie kuras Lidbiters atgriezās, pētot citu pāriemiesošanās ģeneoloģiju, un proti teozofi, kuriem šajā dzīve ir tuvas attiecības, arī pagātnē ir bijuši cieši saistīti, parasti cita dzimuma veidolā. Vilsona jaunkundze, piemēram, vienā dzīvē bija Enijas Bezantes dēls, bet daudzus gadus vēlāk Ķīnā bija viņas sieva. Kādā citā savā darbā93 , viņi izpētīja daudzas iepriekšējās dzīves, kuras bija dzīvojis Džidu Krišnamurti (Jiddu Krisbnamurti) indiešu zēns, kuru Lidbiters un Bezante bija atraduši un uzskatīja par viņu gaidītā pasaules skolotāja iemiesojumu. Lidbiters teozofu aprindās izraisīja dusmas ar saviem apgalvojumiem, ka iepriekšējā inkarnācijā bija precējies ar Krišnamurti un viņa brāli Nitju un ka Kristus savā iepriekšējā dzīvē bija precējies ar Jūliju Cēzaru.

Kanādiešu psihologs un teozofs Čārlzs Leizenbijs (Charles Lazenhy) piedāvāja pārskatītu Lidbitera teoriju par septiņām pāriemiesošanām, pirms mainās dzimums. Viņš ticēja, ka dvēsele izdzīvo sešas dzīves viena dzimuma veidolā dažādās pakāpēs un septītajā tai parādās pretējā dzimuma iezīmes, pirms nākamās sešas dzīves tiek nodzīvotas šā dzimuma ādā. Aprakstīto posmu viņš raksturoja kā "starpdzimumu", kurā indivīda fiziskais ķermenis ir viena dzimuma, taču domas un vēlmes ir otram dzimumam piederīgas. Mūsdienās teiciens "apzināties savu vīrišķo vai sievišķo dabu" nozīmē atzīt, ka mūsu seksualitāte ir daudz sarežģītāka un, iespējams, ne tik izteikta, kā iepriekš domāts, vismaz tajās kultūrās, kur homoseksualitāte ir sociāli pieņemama un kur transvestīti var saņemt psiholoģisku un ķirurģisku palīdzību, lai atrisinātu pretrunas starp viņu uztveri un anatomiju. "Esmu piedzimis nepareizajā ķermenī," bieži apgalvo šādi cilvēki, nemaz neticot iepriekšējai dzīvei un neiedomājoties, ka reinkarnācija varētu ietekmēt viņu sajūtas. Bet tieši šādu varbūtību pieļāva Aiens Stīvensons, izmeklējot gadījumus, kas liecināja par reinkarnāciju, jo īpaši tad, kad atmiņā uzaususi dzīve bija pretējā dzimuma veidolā. Šādos gadījumos bērni visai bieži uzstāja, ka vēlas vilkt pretējā dzimuma apģērbu vai rotaļāties ar šim dzimumam raksturīgajām rotaļlietām. Stīvensons tos dēvē par "dzimummaiņas" gadījumiem, ar to domājot, ka dzimums mainās nākamajā dzīvē, nevis ar ķirurģiskas iejaukšanās palīdzību.

Astotajā nodaļā es īsumā pieminēju Stīvensona izmeklētos gadījumus, kur mazi bērni Mjanmā94 atcerējās, ka bijuši japāņu karavīri, kuri Otrā pasaules kara laikā okupēja viņu valsti. Vienā no šiem gadījumiem parādās izteikta dzimummaiņas uzvedība.

Esot stāvoklī, pirms meitas Mā Tin Aung Mjo (Ma Tin Aung Myo) piedzimšanas 1953. gada 26. decembri, viņas māte trīs reizes sapņoja, ka viņai seko drukns japāņu kareivis bez krekla, ģērbies tikai šortos, teikdams, ka ieradīsies dzīvot pie viņas un viņas vīra. Kad meitai bija aptuveni četri gadi, kāds pamanīja viņu raudam. Uz jautājumu, kāpēc raud, meitene teica, ka ilgojas pēc Japānas. No tā brīža Mā Tin Aung Mjo sāka runāt par savu iepriekšējo dzīvi, kad viņa bijusi japāņu karavīrs, kurš nometināts ciematā, kad japāņi okupēja Birmu. Meitene stāstīja, ka bijusi pavārs japāņu armijas daļā, kas izvietota ciemā, bet nezināja, vai nogalināta šeit.

Mā Tin Aung Mjo spēja aprakstīt, ko viņa (karavīra veidolā) darījusi un kas viņai bijis mugurā, kad tuvojās lidmašīna, un kā centusies izvairīties no lodēm, bet lode trāpīja gurnā, un viņa uz vietas nomira. Gadiem ritot, Mā Tin Aung Mjo vecāki saprata, ka viņa nav parasta birmiešu meitene. Viņa sūdzējās, ka klimats ir pārlieku karsts, bet ēdiens pārlieku ass viņas gaumei; meitenei garšoja saldumi, un zivis viņa ēda pusjēlas. Mā Tin Aung Mjo bieži runāja par "ilgām pēc mājām" un dusmojās uz britiem un amerikāņiem, ja tie tika pieminēti viņas klātbūtnē. Taču galvenais meitene bija ļoti puiciska, lūdza tēvam nopirkt rotaļu ieroci, spēlēja karinu, kā arī futbolu un keinbolu95 , par ko interesi neizrādīja nedz viņas trīs māsas, nedz vienīgais brālis.

Mā Tin Aung Mjo arī gribēja valkāt vīriešu drēbes un matu griezumu kā puikām. Skolā viņai to neļāva, pieprasot uz skolu nākt pienācīgā meiteņu apģērbā. Kad Mā Tin Aung Mjo atteicās pakļauties noteikumiem, bet skola kompromisus nepieļāva, viņa 11 gadu vecumā pameta mācības, tādējādi ierobežojot savas iespējas dabūt darbu nākotnē. Kad Stīvensons 1974. gadā iepazinās ar Mā Tin Aung Mjo, sieviete tik tikko vilka dzīvību, tirgojot ēdienu uz ielas, netālu no tuvējās dzelzceļa stacijas.

Līdz ar briedumu vīrišķība nebija izplēnējusi. Viņa ne tikai neizrādīja nekādu interesi par laulībām ar vīrieti, bet pat teica, ka gribētu sievu. Mā Tin Aung Mjo nepārprotami uzskatīja sevi par vīrieti, un viņai nepatika, ka viņu uzskata par sievieti; viņa lūdza saukt sevi par "mongu" (šādi izrāda cieņu, uzrunājot zēnus) nevis "ma", kā uzrunā meitenes.

Tāpat kā citi Stīvensona izmeklētie japāņu gadījumi, arī šis ir "neatrisināts", jo Mā Tin Aung Mjo nespēja nosaukt nekādus vārdus vai citus pārbaudāmus faktus par savu varbūtējo iepriekšējo dzīvi. Tomēr pētnieks mums stāsta, ka šis ir netipisks gadījums, jo vairumā "dzimummaiņas" gadījumu bērni dažu gadu laikā pēc tam, kad atmiņas par iepriekšējo dzīvi izgaisušas, pielāgojas savam anatomiskajam dzimumam. Taču pieaugušo vecumā nemainīgā dzimumorientācija nav unikāla, kā to ilustrē Brazīlijā un Portugālē atklātie gadījumi, kurus izmeklēja Aiens Stīvensons.

Divi iespaidīgi acīm redzamas pāriemiesošanās gadījumi novēroti Lorenču ģimenē, kura dzīvoja Brazīlijas dienvidu štatā Riugrandi du Sulā un kurā auga 13 bērni. Tēvs Fransisku V. Lorencs (Francisco V. Lorenz) bija skolotājs un sīki pierakstīja katru gadījumu. Pirmais bija saistīts ar meiteni vārdā Siņja (Sinhļ), kura bija vientuļa un dziļi nelaimīga, līdz galu galā saslima un 1917. gadā nomira 28 gadu vecumā. Viņa bija sadraudzējusies ar Fransisku sievu Idu un, gulēdama uz nāves gultas, apsolīja Idai I.orencai, ka atgriezīsies kā viņas meita, teikdama: "Vecumā, kad es varu runāt par mistēriju, pārdzimstot mazas meitenes ķermenī, kura būs tava meita, es pastāstīšu daudz par savu pašreizējo dzīvi, un tādējādi tu sapratīsi patiesību." Pēc desmit mēnešiem Idai piedzima meita Marta, kura no divarpus gadu vecuma sāka dalīties atmiņās par dzīvi ar Siņjas vārdu. Šis, protams, nav dzimummaiņas gadījums, tomēr tas norāda uz dvēseles spēju atgriezties tādā dzimumā, kādu tā pati izvēlas. Šķiet, tā jau iepriekš bija noticis Lorenco ģimenē, tikai šoreiz dvēsele atgriezās pretējā dzimuma miesā.

Lorenco ģimenes pirmais bērns bija puika F.mīlio, kurš nomira mazotnē. Kad 1902. gadā piedzima meita, viņu, tāpat kā zēnu, nosauca par Emīliju, lai gan šķiet neticami, ka vecāki būtu viņu uzskatījuši par savu pāriemiesojušos dēlu. Savas īsās dzīves laikā Emīlija bija nelaimīga, acīmredzot juzdamās neērti meitenes ādā. Vairākiem brāļiem un māsām viņa stāstīja: ja tāda reinkarnācija būtu iespējama, nākamajā dzīvē viņa atgrieztos kā puika. Emīlija noraidīja vairākus bildinājumus un saviem brāļiem un māsām teica, ka mirs vientuļa. Viņa arī vairākkārt mēģināja izdarīt pašnāvību un 1921. gadā nomira, iedzērusi cianīdu. Vēlāk Emīlijas māte ticēja, ka meita ar viņu sazinājusies spiritisma seansos, paužot nožēlu par pašnāvību un apsolot atgriezties, šoreiz dēla izskatā. Runā, ka Lorenci neesot spējuši noticēt, ka viņu mirusī meita varētu atdzimt kā zēns, tomēr drīz pēc viņu 13. bērna Paulu piedzimšanas 1923. gadā viņi sāka nopietni apsvērt šo varbūtību.

Paulu nelīdzinājās citiem viņu dēliem. Pirmos četrus vai piecus savas dzīves gadus viņš atteicās nēsāt puiku drēbes. Iztaujājis daudzus ģimenes locekļus 40 gadus pēc notikušā, Stīvensons ziņo96 , ka Paulu bērnībā gribējis valkāt meiteņu apģērbu vai nevilkt neko. Puiku apģērbu viņš sāka valkāt tikai tad, kad bikses viņam tika uzšūtas no Emīlijas svārkiem, piezīmējot: "Kurš gan būtu domājis, ka pēc svārku nēsāšanas šis audums pārtaps par biksēm?" Paulu neizrādīja nekādu interesi par puiku lietām, bet spēlējās ar meitenēm un lellēm. Viņa seksuālā orientācija tomēr lēnām mainījās uz vīrišķo pusi, un Stīvensons piebilst: "Viņa pusaudža gados bija būtiski sievišķības elementi, un spēcīga identifikācija ar sievietēm (esot vīrietim) saglabājās līdz brīdim, kad es veicu šā gadījuma izpēti 1962. gadā."

Lai gan Paulu, šķiet, tikai retu reizi ir skaidri un gaiši pateicis, ka agrāk bijis Emīlija, viņa mirusī māsa bija jūtama puikas uzvedībā. Viņš arī zinājis par notikumiem Emīlijas dzīvē, viņas ieradumiem un iemaņām. Stāsta, ka Emīlija bijusi "ģeniāla šuvēja", un arī Paulu prasmīgi šuva. Paulu teica, ka šūt viņam iemācījusi Dona Elena (kura bija mācījusi Emīliju), un precīzi aprakstīja viņas māju, lai gan pats nekad tur nebija viesojies. Paulu arī atpazina šujmašīnu, kura bija piederējusi Emīlijai, paziņodams: "Šī šujmašīna bija mana, un es ar to daudz esmu šuvis."

Stīvensons apliecina, ka 39 gadu vecumā Paulu bija "saglabājis sievišķīgākas iezīmes nekā vairums vīriešu viņa vecumā". Paulu stāstam tomēr nav laimīgu beigu. Viņš iesaistījās politikā, un pēc prezidenta gāšanas 1963. gadā juta, ka varas iestādes viņu novēro. Paulu cieta no slimīgiem maldiem un vajāšanas mānijas, līdz izdarīja pašnāvību (pēc iepriekšējiem neveiksmīgiem mēģinājumiem), uzlejot degošu šķidrumu un aizdedzinot savu apģērbu un ķermeni 1966. gadā. Kā Stīvensons vēlāk uzzināja, arī Emīlijai bija šādi mēģinājusi izbeigt savu dzīvi.

Portugālē Stīvensons izmeklēja vēl vienu neparastu gadījumu, kur pārdzimšana atkal notika vienā ģimenē un atkal mainījās dzimums.9 1960. gadā, īsi pirms savas septītās dzimšanas dienas Andželīnu Lopesu (Angelina Lopes) notrieca mašīna viņa gāja bojā, atgriežoties no pludmales kopā ar māti Irmu un divām māsām. Irma Lopesa bija izmisusi un, lai arī bija ticīga katoliete, mierinājumu rada gaišreģes apsolījumā, ka Andželīna piedzims viņai no jauna, bet, iespējams, zēna izskatā. Savas īsās, bet laimīgās dzīves laikā viņas meita bija reiz izteikusi vēlēšanās būt puika. Nākamās grūtniecības septītajā mēnesī Irma sapnī redzēja Andželīnu, kura teica, ka bērns būs puika. Tā arī notika, zēnam deva vārdu Alfonso, un pēc mēneša ģimene no Luresas pārcēlās uz Lisabonu. Pirmās pazīmes, ka Alfonso varētu būt pāriemiesojusies Andželīna, bija fakts, ka puika Irmu sāka uzrunāt par "dārgo māti", kā to bija darījusi mirusī meitene, bet viņas māsas ne. Pārliecinošāki pierādījumi tika gūti, kad Alfonso bija četri gadi un Lopesu ģimeni apciemoja bijušie kaimiņi no Luresas un viņu dēls Ernani, kurš kādreiz bija spēlējies ar Andželīnu. Alfonso viņam spontāni pajautāja: "Vai tev vēl ir koka zirgs?" Andželīnai bija paticis spēlēties ar šo rotaļlietu. "Nē, es to atdevu Anai," atbildēja Ernani. "Ak, jā," attrauca Alfonso, "Aniņjai un viņas dēliņam." Alfonso šķita labi pazīstam dāvanas saņēmējus, lai gan nekad nebija ar viņiem ticies.

Mazliet vēlāk, īsi pirms skolas gaitu uzsākšanas Alfonso reiz iegāja virtuvē, kur viņa māte gatavoja ēst, un ievēroja sarkanu rūtainu salveti. "Re, mammu, salvete, kuru es ņēmu līdzi uz skolu kopā ar pusdienām. Es to atkal ņemšu uz skolu, kad tur atgriezīšos, vai ne?" Tieši šo salveti Andželīna mēdza ņemt līdzi uz skolu. Kad Alfonso pats sāka mācīties skolā, Irmai lūdza atnākt uz skolu un satikties ar skolotāju, kura izstāstīja, ka Alfonso sakās esam meitene un rakstot vai runājot uzrunā sevi sieviešu dzimtes vārdos. Kad skolotāja mēģinājusi viņu izlabot, teikdama, ka viņš ir puika, Alfonso uzstājis: "Nē, es esmu meitene." Septiņu gadu vecumā viņš pārstāja tā uzvesties.

Vispārsteidzošākais pierādījums, kuru Stīvensons ieguvis Lopesu lietā, atgādina Paulu Lorenča gadījumu Brazīlijā. Kādu dienu, atgriezdamies no skolas, Alfonso spontāni paņēma glāzi un iebāza to zeķē. Pēc tam, sameklējis adatu, viņš izlikās lāpām zeķi un teica: "Ak, es tik sen neesmu to darījis." Andželīnai patika ciemoties pie tantes, kura bija šuvēja un tēlot, ka viņa lāpa zeķes, tieši tāpat, kā to darīja Alfonso. Irma Lopesa apstiprināja, ka neviens nebija ierādījis viņas dēlam šo prasmi, pirms viņš pats to spontāni nodemonstrēja.

"Dažus no šiem bērniem esmu paturējis savā redzeslokā vēl pusaudžu gados un jaunībā vai vēl vēlāk," vēsta Stīvensons. "Lielākā daļa pakāpeniski pieņem savu anatomisko dzimumu, atsakās no ģērbšanās pretējā dzimuma drānās un kļūst visādā ziņā normālāki. Tomēr neliels skaits nav tik viegli pielāgojušies: viņiem saglabājusies fiksācija tā dzimuma lomā, kādā viņi ir dzīvojuši iepriekšējā dzīvē, un tāpēc viņi parasti ir nelaimīgi." Pie Stīvensona vērsās arī divi cilvēki, kuri gribēja ar ķirurģiskas operācijas palīdzību mainīt dzimumu, jo bija pārliecināti, ka viņu disforijas jeb neapmierinātības ar savu dzimumu cēlonis nekādā ziņā nav vecāku attieksme. "Viņi uzskatīja, ka spēcīgās identificēšanās ar pretējo dzimumu cēlonis meklējams iepriekšējā dzīvē, lai gan viņiem nebija nekādu atmiņu par to." Stīvensons, kurš allaž bijis zinātkārs, piebilst: "Viņu skaidrojums savai novirzei šķiet ticams, bet nav nekādi apstiprināms."

13. NODAĻA Slaveni ticīgie

Viegli ir pasmieties par cilvēkiem, kuri apgalvo, ka bijuši slavenas vēsturiskas personas, bet ko mums domāt par gadījumiem ar slaveniem cilvēkiem, kuri atminas iepriekš dzīvojuši bieži visai parastu dzīvi? No garā slavenību saraksta, kas ir manā priekšā un kur uzkrītoši dominē izklaides industrijas pārstāvji, es izsvītrošu tos, par kuriem ir aizdomas, ka šādi apgalvojumi izteikti publicitātes nolūkā vai vismaz nav nekādu pierādījumu tam. Saraksts tādējādi kļūst ievērojami īsāks. Esmu pieminējis arī dažus slavenus cilvēkus, kuri pauduši nelokāmu ticību pārdzimšanai, bet kuriem nav nekādu atmiņu par iepriekšējo dzīvi un kuri ļāvušies regresijas seansiem līdz iespējamai iepriekšējai pāriemiesošanai. Man vajadzētu uzsvērt arī acīm redzamo slava vēl nenozīmē, ka cilvēkam būtu dziļāka izpratne par dzīves noslēpumiem nekā pārējiem. Es stāstu par viņiem ne tāpēc, ka mums vajadzētu pievērst lielāku uzmanību viņu apgalvojumiem, bet gan tāpēc, ka viņu iespējamā pieredze un viedoklis ļauj caur izklaidējošu un reizēm izgaismojošu starpkultūru prizmu palūkoties uz ticību reinkarnācijai divdesmitajā un divdesmit pirmajā gadsimtā, reizumis ari agrāk. Gari nerunāšu un iepazīstināšu ar viņiem alfabētiskā secībā, sakārtojot pēc uzvārdiem.

Endijs Beils (Andy Bell). Atklāti homoseksuālais vairāk nekā divdesmit miljonus albumu eksemplāru visā pasaulē pārdevušās britu popgru pas F.rasure solists Bells ir paziņojis: "Esmu bijis sieviete neskaitāmas reizes, būt vīrietim man ir kaut kas jauns."

Fils Kolinss (Phil Collins). Londonā dzimušais grupas Genesis bundzinieks un solo zvaigzne ir viens no trijiem mūziķiem, kuri pārdevuši vairāk nekā simt miljonus ierakstu. 2010. gadā viņš atklāja98 , ka iepriekšējā dzīvē dzīvību zaudējis Alamo kaujā. Šobrīd dziedātājs aizrautīgi kolekcionē visus priekšmetus, kas saistīti ar trīsdesmit dienas ilgušo aplenkumu 1863. gadā, kad meksikāņu karaspēks uzbruka amerikāņu armijas fortam pie Sanantonio, Teksasas štatā. Runā, ka kāda cita Alamo notikumu pētnieka sieva atpazinusi, ka iepriekšējā dzīvē Kolinss bijis Teksasas kurjers Džons Smits (John W. Smith), kurš bija pazīstams ar iesauku El Colorado.

Lords Daudings (Dowding). Gaisa spēku maršals Hjū Daudings, kurš komandēja karaspēku Kaujā par Britāniju Otrā pasaules kara laikā, bija spiritists un nelokāmi ticēja pārdzimšanai. Par šo tēmu viņš publiski uzstājās teozofu sanāksmēs un savā grāmatā "I.inčgeita" (Lynchgate)99 paziņoja: "Esmu pārliecināts, bez jebkādas šaubu ēnas, ka reinkarnācija ir fakts."

Džūdita Darema (Judith Durham). Talantīgās 20. gadsimta 60. gadu folkgrupas The Seekers soliste Džūdita galu galā visu pameta, lai vienkārši "darītu kaut ko citu". Kopā ar vīru Ronu Edžvortu (Ron Edgeworth) viņu tolaik nezināmā ticībā iniciēja kāds indiešu skolotājs, un viņi sāka iet "Dieva apzināšanās ceļu". Pēc Edžvorta nāves Džūditai jautāja, kur, viņasprāt, ir vīrs. "Es vēlētos kaut Rons būtu piedzīvojis pēdējo pārdzimšanu un šobrīd būtu kopā ar Dievu," viņa atbildēja. "Bet tikpat labi.viņš jau varētu atrasties kādas mātes klēpī. Mēs atvadījāmies, un es nevēlos viņu vairs redzēt, lai gan sirdī vēl aizvien esmu viņam pieķērusies."

Ralfs Valdo Emersons (Ralph Waldo Emerson). Amerikāņu filozofs un dzejnieks savus uzskatus par reinkarnāciju skaidri pauda šajās rindiņās: "Pasaules noslēpums ir tas, ka visas lietas turpina eksistēt un nemirst, vien uz īsu bridi pazūd no redzesloka un pēc tam atkal atgriežas. Nekas nav miris: cilvēki simulē savu nāvi, uzrīko viltus bēres un tad sveiki un veseli lūkojas laukā pa logu savādā jaunā maskā."

Kenijs Everts (Kenny Everett). Nav nekāds brīnums, ka britu dīdžejs un komiķis ticēja reinkarnācijai. Divpadsmit gadus viņš bija precējies ar spiritism mediju Lī, kura šobrīd ir regresijas terapeite.

Televīzijas sarunu raidījumā, astoņus gadus pirms savas nāves no AIDS 1995. gadā viņš atstāstīja sievas teikto, ka iepriekšējā dzīvē viņš bijis viņas dēls un pirms tam spāņu mūķene. Kādā citā intervijā laikrakstam vēlāk viņš piebilda: "Man ir savi filozofiski uzskati par nāvi. Nespēju iedomāties, ka neesmu bijis šeit agrāk. Es gribētu atgriezties un dzīvot Itālijā, Spānijā vai kaut kur citur. Man nav iebildumu, ja vien es neatgriežos plikpaurains vai Bosnijā."

Pablo Armando Fernandess (Pablo Armando Fernandez). Kādas intervijas laikā100 vaicāts, vai viņš tic, ka mēs dzīvojam vairāk nekā vienu dzīvi, slavenais kubiešu dzejnieks atbildēja: "Pilnīgi noteikti, esmu par to pārliecināts pēc savas personīgās pieredzes, Ja es neticētu reinkarnācijai, es būtu nepateicīgs liekulis. Visu piecu kontinentu visnomaļākajos nostūros esmu atradis visīstākās māsas un brāļus, kuri manī atpazina būtisku savas būtības daļu. Mana dvēsele izvēlējās piedzimt Kubā. Dvēsele ir tā, kura izvēlas vietu un ģimeni, kurā tā iemiesojas. Esmu pieredzējis visai dīvainas parādības, kas saistītas ar karmu un nevis nejaušību. Tās ir mācības, kas ļauj mums izprast, kas mēs esam bijuši citā laikā un ar ko kopā esam bijuši."

Glens Fords (Glenn Ford). Kanādā dzimušais aktieris, kura kinokarjera ilga septiņdesmit gadus, bija gaišreģa Pītera Harkosa (Peter Hurkos) tuvs draugs un uzticības persona. Kad viņam piedāvāja filmēties filmā par holandiešu gaišreģi, Fords nolēma dziļāk izpētīt šo tēmu. Tolaik četrdesmit četrus gadus vecais aktieris ne tikai pētīja Flarkosa spējas, bet arī ļāvās trim iepriekšējās dzīves hipnozes seansiem 1975. gada decembrī, kuru laikā viņš, šķiet, atcerējās piecas iepriekšējās dzīves.

Henrijs Fords (Henry Ford). Amerikāņu rūpnieks, kura Model T automobilis101 radīja apvērsumu transporta jomā, nelokāmi ticēja reinkarnācijai un bija pārliecināts, ka dzīvojis iepriekš un kā karavīrs kritis kaujā pie Getisburgas. 1928. gadā intervijā kādai avīzei102 viņš pastāstīja: "Reinkarnācijas ideju es pieņēmu divdesmit sešu gadu vecumā. Reliģija šai ziņā neko nepiedāvāja. Pat darbs nesniedza pilnīgu apmierinājumu. Darbs ir neauglīgs, ja nākamajā dzīvē mēs nevaram izmantot dzīves laikā uzkrāto pieredzi. Uzzinājis par reinkarnāciju, es atklāju universālu plānu. Sapratu, ka tā bija iespēja īstenot manas idejas. Laiks vairs nebija ierobežots. Es vairs nebiju pulksteņa vergs. Ģēnijs nozīmē pieredzi. Kādam šķiet, ka tas ir talants vai spējas, bet patiesībā tie ir daudzu dzīvju laikā uzkrātas pieredzes augļi. Vienas dvēseles ir vecākas nekā citas, tāpēc tās zina vairāk. Reinkarnācijas atklājums nomierināja manu prātu. Ja jūs ierakstāt šo sarunu, publicējiet to, lai cilvēki nomierinās. Es gribētu pavēstīt citiem par to mieru, ko mums dod tālejošs skats uz dzīvi."

Bendžamins Franklins (Benjamin Franklin). Divdesmit divu gadu vecumā filozofs, izgudrotājs un viens no Amerikas Savienoto Valstu dibinātājiem uzrakstīja savu slaveno un daiļrunīgo epitāfiju: "Šeit tārpiem par barību guļ Bendžamina Franklina ķermenis iespiedmašīna (gluži kā vecas grāmatas vāki, ar izplēstu saturu, izplūdušu tekstu un nobružātu zeltījumu); bet darbs neies zudībā, grāmata (kā viņš pats ticēja) iznāks no jauna daudz elegantākā izdevumā, autora rediģēta un labota."

Linna Franksa (Lynne Franks). Sabiedrisko attiecību guru Linna Franksa, kura iedvesmojusi televīzijas seriālu "Pasakaini neatvairāma" (Absolutely Fabulous), tic, ka viņas darbība reklāmas jomā skaidrojama ar iepriekšējo dzīvi: "Man teica, ka iepriekšējā dzīvē biju šamane, cilts garīgā vadone, kas skraida pa apmetni un rībina bungas. Nekad par to agrāk nebiju domājusi, bet tieši tā esmu bundziniece! Tāpēc es nepārtraukšu sist bungas, tikai nobungošu citādu vēstījumu."

Uri Gellers (Uri Geller). Kā apgalvo Volters Semkivs, Uri Gellers reiz bija slavenais Viktorijas laika medijs D. D. Hjūms. Nav zināms, vai slavenais karotīšu locītājs atzīst savu iepriekšējās dzīves personību, bet viņš, šķiet, noteikti atzīst reinkarnācijas koncepciju. Karjeras sākumā Izraēlā Gellers savos priekšnesumos teātros un naktsklubos demonstrēja arī hipnozi. Viņš ir stāstījis10 ' par kādu gadījumu, kad aizvedis vienu arābu atpakaļ laikā, gadus skaitot "mīnusos". Gelleru pārsteidza tas, kas notika tālāk: "Vēlāk vīrietis man izstāstīja, ka ir marokānis, bet, kad jautāju, kas viņš tāds ir, atbildēja poliski: "Mans vārds ir Leopolds."" Kā stāsta Gellers, viņš pasaucis tulku, kurš piecpadsmit minūtes tulkojis vīrieša atmiņas par iepriekšējo dzīvi. "Fs nespēju rast nekādu citu izskaidrojumu detalizētajai informācijai, kā vien atzīt, ka mēs dzīvojam no jauna un atkal no jauna… Viņš bija arābu musulmanis, kurš iepriekš neapšaubāmi bijis poļu ebrejs."

Roberts Greivzs (Robert Gravēs). Visiem, kuri apgalvoja, ka kristietība neatzīst reinkarnāciju, angļu dzejnieks atbildēja šādiem vārdiem: "Tāpēc neviens godīgs teologs nevar noliegt, ka atzīstot Jēzu kā Kristu, ikviens kristietis neizbēgami atzīst reinkarnāciju, vismaz ne attiecībā uz pravieša Elijas gadījumu (kurš vēlāk bija Jānis Kristītājs)."

Glens Hodls (Glenn Hoddle). bijušais Anglijas futbola komandas galvenais treneris pārsteidza pasauli 1998. gadā, pirmo reizi atklājot, ka traumas guvušu spēlētāju ārstēšanā izmanto garīgu dziednieku, un pēc dažiem mēnešiem apliecinot ticību reinkarnācijai104 : "Man šķiet, ka esmu bijis šeit jau agrāk, garīgi. Es ticu, ka šis fiziskais ķermenis ir tikai apvalks… Domāju, ka mēs kaut kur šeit pieļaujam kļūdas un mūsu garam ir jāatgriežas un jāmācās. Tāpēc pasaulē jāsastopas ar netaisnību. Kāpēc šajā pasaulē nāk cilvēki ar šausmīgām fiziskām problēmām, bet citām ģimenēm viss ir kārtībā gan fiziski, gan garīgi?" Diemžēl negatīvās reakcijas dēļ, ko izraisīja šie komentāri, Hodls tika atbrīvots no Anglijas valstsvienības galvenā trenera amata, lai gan Dalailama viņu atbalstīja.

Viktors Igo (Victor Hugo). Savas politiskās trimdas laikā Džērsijas salā izcilais franču romantisko romānu rakstnieks un dzejnieks regulāri piedalījies seansos. Tur viņš sazinājies ar gariem, kuri viņam atklājuši reinkarnācijas doktrīnu, turklāt viņš stāstīja,105 ka vēstījumus saņēmis arī no dzīvniekiem un citplanētiešicm no Merkura un Jupitera.

Engelberts Hamperdinks (Engelbert Humperdinck). Popmūzikas dziedātājs apgalvo, ka iepriekš dzīvojis deviņdesmit piecas reizes, arī kā Romas imperators, taču, cik man zināms, viņš nav apgalvojis, ka būtu pāriemiesojies oriģinālais Engelberts Hamperdinks, 1854. gadā dzimušais vācu komponists, kurš nomira 1921. gadā, piecpadsmit gadus pirms piedzima Arnolds Džordžs Dorsijs (Arnold George Dorsey), kas ir dziedātāja vecāku dotais vārds, kuru viņš oficiāli nomainīja.

Tomass Hakslijs Thomas Huxley). "Esmu pārliecināts, ka tāds, kāds esmu tagad, esmu šeit bijis jau tūkstoš reižu, un es ceru atgriezties tūkstoš reižu," grāmatā "Esejas par dažiem pretrunīgiem jautājumiem" (Essays upon Some Controverted Questions) raksta angļu filozofs un zoologs.

Radjards Kiplings (Rudyard Kipling). Grāmatā "Dievu maiss" (The Sack of the Gods) angļu rakstnieks paudis visai loģisku nostāju attiecībā uz reinkarnāciju: "Viņi atgriezīsies atkal un atkal, kamēr vien sarkanā Zeme griežas. Viņam neviena lapiņa no koka neiet zudībā. Un jūs domājat, ka Viņš izšķērdētu dvēseles?"

Deivids Loids Džordžs (David Lloyd George). Britu liberālais politiķis, kurš bija Apvienotās Karalistes koalīcijas valdības vadītājs kara laikā no 1916. gada līdz 1922. gadam, par savu tradicionālo velsiešu audzināšanu ir teicis: "Tradicionālā paradīze ar saviem pastāvīgi dziedošajiem eņģeļiem un visu pārējo jaunībā mani gandrīz padarīja traku, un uz desmit gadiem es kļuvu ateists. Es uzskatu, ka mēs pāriemiesosimies."

Loreta Linna (Loretta Lynn). Kantrī un Mežonīgo rietumu mūzikas dziedātāja Loreta Linna regresijas seansā atcerējās, ka bijusi čeroki indiāņu princese un amerikāņu fermera sieva, kā arī īru sieviete, vecs, pie gultas piekalts vīrs un viesmīlis 20. gadsimta 20. gados. Viņa arī bijusi kalpone vienam no Anglijas karaļiem Džordžiem, ar kuru viņai bijusi mīlas dēka, un tieši tādēļ viņu nogalinājis kāds karalim tuvu stāvošs galminieks, kurš bijis ārkārtīgi greizsirdīgs.

Sērlija Makleina (Shirley MacLaine). Grūti izsekot iemīļotās aktrises daudzajām iepriekšējām dzīvēm. Viņa vairāk nekā jebkurš cits ir veicinājusi sabiedrības interesi par reinkarnāciju, par šo tēmu uzrakstot vairākas grāmatas,106 taču daži uzskata, ka Makleina ir diskreditējusi šo nopietno tēmu. It kā nodzīvoto iepriekšējo dzīvju vidū ir dzīve ēģiptiešu harēmā dejotājas veidolā, Nofretetes kalpones ādā, kā arī Tulūza-Lotreka (Tolouse-Lautrec) modeles un Kārļa Lielā (Franku karaļa un Romas imperatora) mīļākās lomā, un no pēdējā viņai bijuši trīs bērni. Viņa apgalvo, ka Kārlis Lielais pārdzimis kā nogalinātais Zviedrijas premjerministrs Olavs Palme (Olaf Palme), ar kuru viņai bijusi mīlas dēka.

Gustavs Malers (Gustav Mahler). "Mēs atgriezīsimies," paziņoja izcilais vācu komponists. "Tieši šī pārliecība piešķir dzīvei jēgu, un nav nekādas nozīmes tam, vai nākamajā pāriemiesojumā mēs atceramies iepriekšējo dzīvi. Galvenais ir nevis indivīds un viņa komforts, bet diženie centieni pēc pilnības un tīrības, kas piemīt ikvienam iemiesojumam."

Normens Meilers (Norman Mailer). Pulicera prēmiju ieguvušā rakstnieka specialitāte bija reinkarnācija un Ēģipte. Vienpadsmit gados, rakstot grāmatu par Senās Ēģiptes divdesmito dinastiju "Senie vakari" (Ancient Evenings), viņš izlasījis simt grāmatu par šo tēmu. 1983. gadā intervijā žurnālam107 , kas sakrita ar grāmatas iznākšanu, Meilers teica: "…Jebkura kultūra, kuras eshatoloģija108 ir balstīta uz tādu jēdzienu kā reinkarnācija, man šķiet radniecīga." Grāmatas galvenais varonis pāriemiesojas trīs reizes.

Henrijs Mančīni (Henry Mancini). Hipnozes iespaidā skaņdarbu Moon River un The Pink Panther autors esot atklājis, ka viņā pāriemiesojies deviņpadsmitā gadsimta itāļu komponists Džuzepe Verdi, kura radīto darbu vidū ir operas "Rigoleto", "Traviata", "Aīda", "Otello" un "Falstafs". Pirms tam viņš esot bijis inženieris Gīzas Lielās jeb Heopsa piramīdas celtniecības laikā un pēdējā acteku valdnieka Montezumas galmā Meksikā.

Viljams Somersets Moems ( William Somerset Maugham). "Vai jums ir ienācis prātā, ka transmigrācija vienā rāvienā izskaidro un attaisno šīs pasaules ļaunumu?" vaicāja angļu romānu un lugu autors, piebilstot: "Ja ļaunums, no kura mēs ciešam, ir mūsu iepriekšējās dzīves grēku sekas, mēs varam to izturēt rezignēti, cerībā, ka, šajā dzīvē tiecoties pēc tikumības, mūsu nākamās dzīves būs vieglākas."

Stīvija Niksa (Stevie Nieks). Amerikāņu dziedātāja, kura slavas zenītā nonāca grupas Feetwood Mac sastāvā, ir pilnīgi pārliecināta, ka šī ir viņas pēdējā inkarnācija uz Zemes, un agrāk viņa dzīvojusi kā ēģiptiešu augstākā priesteriene, koncertpianistc un Holokausta upuris.

Džordžs Patons (George S. Patton). Ar savu rīcību amerikāņu ģenerālis Džordžs Patons, kuru dēvēja arī par "vecajām asinīm un iekšām", kļuva par varoni Ardēnu kaujā lielākajā un asiņainākajā kaujā Otrajā pasaules karā, kurā bija iesaistīti amerikāņu karavīri. Tomēr tas bija tikai viens no militārajiem konfliktiem daudzu dzīvju garumā, kurā viņam bija nozīmīga loma. Ģenerālis Patons spēja atcerēties, ka bijis pie Sūras (Tiras)109 mūriem kopā ar Aleksandru Lielo, un vienlīdz pārliecināts bija par savu atrašanos grieķu karavīru falangā sadursmes brīdī ar persiešu iekarotāju Ķīru II (Cyrus), kurš pusgadsimtu pirms Kristus dzimšanas nodibināja Ahemenīdu impēriju. Citā dzīvē Simtgadu kara laikā ģenerālis Patons bija cīnījies kaujā pie Kresī kā izcilā astoņpadsmitā gadsimta kavalērijas vadoņa Joahima Mirata (Joachim Murat) ģenerālis. Šo atmiņu par iepriekšējām dzīvēm izraisītās izjūtas aizkustinoši paustas Patona 1944. gadā uzrakstītajā poēmā "Caur blāvu stiklu" (Through a Glass Darkly).

Pako Rabane (Paco Rahanne). Līdztekus spožajai karjerai augstās modes pasaulē franču modes mākslinieks, savas pieredzes iedvesmots, ir nodevies garīgiem meklējumiem. Šīs atmiņas par iepriekšējām dzīvēm ir pamatā vienai no viņa grāmatām "Ceļojums: no vienas dzīves uz citu" (Journey: Prom One Life to Another).'10 Viņš mums stāsta, ka tālā pagātnē ieradies uz Zemes, lai palīdzētu atrast Atlantīdu. Senajā Ēģiptē viņš bijis priesteris, kurš palīdzējis noslepkavot un iebalzamēt Tutanhamonu, bet astoņpadsmitajā gadsimtā viņš bijis prostitūta tā esot vienīgā viņa atmiņā atsauktā dzīve sievietes veidolā.

Helēna Redija (Helen Reddy). Dziedātāja, kura pasaules mērogā pazīstama ar savu himnu I Am Woman, ir pārtraukusi darbību mūzikas un aktiermākslas jomā, kas ilga trīsdesmit piecus gadus, un šobrīd viņa ir klīniskā hipnoterapeite Austrālijas pilsētā Sidnejā. Viņa stāsta par atmiņu uzplaiksnījumiem no iepriekšējām dzīvēm, bet nav nekā paliekoša. Nesenā intervijā1 " Helēna atklāja, ka daži no viņas pacientiem regresē līdz iepriekšējām dzīvēm, bet sazinās arī miruši radinieki vecāki vai vecvecāki. "Daudzi cilvēki pārlieku aizraujas ar iepriekšējām dzīvēm, bet vissvarīgākā ir tā, kuru jūs dzīvojat šobrīd," piebilst terapeite.

Demiss Rusoss (Demis Roussos). Ģeniālais grieķu dziedātājs, kuru reiz dēvēja par "mīlas valzirgu", tic, ka visas viņa četras sievas bijušas kopā ar viņu arī iepriekšējā dzīvē.

Alberts Šveicers (Albert Schweitzer). "Reinkarnācija sniedz vismierinošāko realitātes skaidrojumu, ar kura palīdzību indiešu domātāji pārvar grūtības, ar kurām cīnās domātāji Eiropā," vācu teologs, filozofs un ārsts reiz teicis.

Stīvens Sīgals (Steven Seagal). 1997. gadā Mjingmas skolas augstākais vadītājs Penors Rinpoče šo ievērojamo spriedzes filmu zvaigzni pasludinājis par lamas reinkarnāciju un Tibetas budisma svēto veidolu. Tomēr kāds kritiķis ir aizrādījis lai cik ļoti viņš cienot Penoru Rinpoči, "atpazīt tulku, jo īpaši ja tas ir slavens un bagāts amerikānis, ir tas pats, kas pirkt akciju opcijas".

Mārtiņš Šīns (Martin Sheen). Amerikāņu aktieris nešaubīgi tic reinkarnācijai un ir pārliecināts, ka ģimenes netop nejaušības rezultātā. "Mūsu bērni," viņš apgalvo, "nāk pie mums, lai labotu savu neapdomību iepriekšējā dzīvē. Viņi ir atliekas no mūžiem, kurus mēs neesam atrisinājuši."

Džerijs Springers (ferry Springer). Tiem, kuri vērojuši Springera televīzijas programmas, būs grūti iedomāties viņu angļu bruņinieka tēlā, bet tieši šādu dzīvi viņš ieraudzīja, kad televīzijas kameru priekšā ļāvās regresijas seansam ar doktoru Rrūsu Goldbergu (Bruce Goldberg).112 Viņš atminējās, ka ticis smagi ievainots kaujā, aizstāvot dižciltīgas sievietes godu, kura vēlāk nolīga viņu virssulaiņa amatā, jo bruņinieka gaitām bija VCpārvilkta svītra. Springers aptvēra, ka šajā dzīvē šī sieviete ir viņa meita.

…

Silvestrs Stallone (Sylvester Stallone). Ja māte ir gaišreģe, nav nekāds brīnums, ka Stallone pats pieteicās regresijas seansam kopā ar Džeriju Springeru tajā pašā televīzijas raidījumā.m Viņš stāstīja par dzīvi Franču revolūcijas laikā, kad jakobīņi viņam nocirta galvu, un Amerikas indiāņa ādā. Jautāts, kā juties savas nāves brīdī Francijā, viņš atbildēja: "Tas nesāp. Tu neko nejūti, tikai to, kā tava galva atsitas pret grozu." Vēl Stallone atzīmēja, ka viņa indiāņa dzīve ielauzusies arī šajā dzīvē, jo viņš protot indiāņu dejas, piemēram, ērgļu deju, un jūt ļoti spēcīgu tuvību ar vilkiem.

Loreta Svita (Loretta Swit). Aktrise, kura tēloja majori "bučmūlīti" Hūlihanu televīzijas seriālā "Hospitālis MASH", nelokāmi tic reinkarriācijai. Viņa apgalvo,"4 ka bieži redz notikumus no savām iepriekšējām dzīvēm. Loreta tic, ka agrāk bijusi princese karaļa Luija XIV galmā septiņpadsmitā gadsimta Francijā, bet citā dzīvē bijusi milzīgu zemju īpašnieks vienpadsmitā gadsimta Ķīnā. Šī dzīve ietekmējusi arī pašreizējo, kur viņai pieder apjomīga ķīniešu paklāju, statuju un vāžu kolekcija. "Pat mana saimniecības vadītāja ir ķīniete."

Billijs Džo Tomass (Billy Joe "B.J." Thomas). Raindrops Keep Falling on My Head un Hooked on a Feeling ir to dziesmu vidū, kuras pārdotas miljonos eksemplāru un kuras saistās ar šā dziedātāja un komponista vārdu. Viņš kopā ar sievu Gloriju piedalījās doktora Dika Satfena regresijas seansā."5 Viņi atminējās kopā pavadītas dzīves, to vidū Šveicē 1742. gadā, kad Glorija bijusi viņa vecāmāte, un vēl citu, kur viņi bijuši franču aristokrātu pāris. 19. gadsimtā Billijs Džo bijis "dižens un šausmīgi resns" operdziedātājs. Arī šajā dzīvē viņi atgriezās kopā, kā atklāja Glorija savas regresijas terapijas laikā: "Mēs atpelnām savu karmu. Karmiski mēs nokārtojām tā, lai nevarētu aizbēgt paši no sevis vai viens no otra."

Marks Tvens (Mark Twain). Savā autobiogrāfijā amerikāņu rakstnieks un humorists paziņoja: "Esmu pārdzimis vairāk reižu nekā jebkurš cits, izņemot Krišnu."

Mācītājs Ceds Varahs (Chad Varah). Lai arī būdams anglikāņu baznīcas mācītājs, žēlsirdīgo samariešu kustības (kuras palīdzības telefona dienests piedāvā cilvēkiem iespēju tikt uzklausītiem un kura visā pasaulē nu pazīstama ar nosaukumu Befrienders Worldwide (Pasaules draugi)) dibinātājs nešaubīgi ticēja pāriemiesošanai. Par šo tēmu Varahs atklāti runāja televīzijas intervijās un dokumentālajā filmā par viņa dzīvi, arī viņa autobiogrāfijai ir atbilstošs nosaukums "Pirms es atkal nomirstu" (Before I Die Again). Kādā televīzijas raidījumā viņš apgalvoja, ka iepriekš uz zemes bijis "kā cilvēks un reizēm cita dzimuma".

Rihards Vāgners (Richard Wagner). Vācu komponists reiz teicis: "Salīdzinot ar reinkarnāciju un karmu, visi pārējie uzskati šķiet maznozīmīgi un sekli."

Velsas princis Čārlzs (Charles). Lielbritānijas troņmantinieka interese par reinkarnāciju ir vispārzināma. Kādā publikācijā ar aicinājumu nebūt tik materiālistiskiem, atzīmējot jauno Tūkstošgadi,116 viņš rakstīja, ka "atjaunošanās koncepcija" nav kristietības monopols, bet ir "daudzu diženu ticību pamatā". Princis piebilda: "Sokrāts domāja, ka dvēsele pāriemiesojas ik pēc tūkstoš gadiem, kad tai ir iespēja no jauna izvēlēties savu likteni."

Velsas princese Diāna (Diana). Lielākā daļa no tā, ko lasām par mirušo princesi, ir neticamas baumas un tenkas. Taču trīs gadus pirms viņas traģiskās nāves publicētā Hndrjū Mortona (Andrew Morton) grāmata "Diāna: viņas jaunā dzīve" (Diana: Her New Life; 1994) atzīta par gandrīz oficiālu biogrāfiju, jo grāmatas varone esot pati slepeni līdzdarbojusies tās tapšanā. To tūkstošu cilvēku vidū, kas godināja princeses piemiņu, bija uzņēmējs no Āzijas Gulu Lalvani (Gulu Lalvani), kurš nokļuva plašsaziņās līdzekļu spekulāciju epicentrā pēc tam, kad tā gada sākumā bija aizvedis Diānu uz naktsklubu. Viņa vārdos atspoguļojas hindu ticība: "Viņa ticēja reinkarnācijai. Viiia atgriezīsies."

Volts Vitmens ( Walt Whitman). Amerikāņu dzejnieks bija ārkārtīgi daiļrunīgs, poēmā "Dziesma par mani" (Sorcg of Myself) rakstot: "Ja runājam par tevi, dzīve, domāju, ka daudzu nāvju atlikums tu esi (ij nešaubos, ka agrāk nomirdinājis esmu tūkstošiem reižu sevi)."

Montels Viljamss (.Montel Wiliams). Pirms ļaušanās doktora Brūsa Goldberga regresijai televīzijas raidījumu vadītājs visai naidīgi izturējies pret reinkarnācijas koncepciju,117 taču tas neliedza viņam pārdzīvot dramatisku iepriekšējo dzīvi, kur viņš bija Dienvidu vergs Amerikas Pilsoņu kara laikā. Viņš ieraudzīja, ka viņu ielenc četri vai pieci baltie fermeri, kuri viņu ievainoja un tad nogalināja. Iespējams, tajā dzīvē gūtās mācības ir ietekmējušas viņa pašreizējo inkarnāciju, jo Viljamss aktīvi darbojas daudzās apvienībās, kas palīdz nabadzīgiem melnādaino bērniem.

Viljams Vordsvorts (William Wordsworth). Angļu dzejnieks savu ticību pāriemiesošanai paudis šajos poēmas "Nemirstības intimitātes" (Intimations of Immortality) vārdos:

Ne no miega un aizmirstības dzimstam mēs: Mūsu mūža zvaigznei Dvēselei -

Citviet ietvars rodams.

No tālienes tā nākusi,

Ne no aizmirstības pilnīgās

Un arī ne kailuma galīgā;

Mēs nākuši esam no mākoņiem spožiem,

No Dieva, kas mājvieta mūsu.

Ticību reinkarnācijai mēs mēdzam uzskatīt par "Austrumu" filozofiju, bet, kā skaidri apliecina vairums iepriekšminēto komentāru un gadījumu, šo doktrīnu atbalsta daudzi Rietumu cilvēki. Turklāt vairumā gadījumu ticība nesakņojas kādā konkrētā reliģiskā pasaules uzskatā, bet drīzāk personīgajā pieredzē, liekot lietā loģiku, lai izprastu cilvēces evolūcijas pamatā esošos procesus un nonāktu pie slēdziena, ka mūsu būtības kodols ir neiznīcināma dvēsele.

TREŠĀ DAĻA nĀkotne

..

14. NODAĻA labsajūtas faktors

Daudziem cilvēkiem iespējams, par vairākumam interese par reinkarnāciju nozīmē nevis rast zinātniskus pierādījumus iepriekšējai dzīve, ber mēģināt labāk izprast sevi vai atklāt jēgu savai pašreizējai dzīvei, salīdzinot to ar varbūtējo labklājības, piedzīvojumiem un vēsturiskiem notikumiem bagāto iepriekšējo eksistenci. Daži ļaujas regresīvajai hipnozei vienkārši ziņkāres dzīti, bet citi cer, ka iepriekšējā dzīve palīdzēs izprast cēloņus problēmām vai slimībām šajā dzīvē, tādējādi pat atrisinot tās.

Kāpēc lai regresija līdz iepriekšējai dzīvei uzlabotu labsajūtu šajā dzīvē?

Pārsteidzoši šķiet, ka daudziem cilvēkiem regresijas laikā "redzētie" notikumi sniedz atklāsmes, kurām ir tūlītējs un paliekošs terapeitisks efekts. Virkne terapeitu savos zinātniskajos darbos apgalvojuši, ka no visiem viņiem pieejamajiem pacientu dziedināšanas "rīkiem" iepriekšējās dzīves terapija ir ārkārtīgi iedarbīga no "labsajūtas faktora" viedokļa tiem, kuri to piedzīvojuši; iespējams, tieši tāpēc šādu terapeitu skaits šobrīd ir ievērojami audzis salīdzinājumā ar saujiņu celmlaužu, kuri šajā jomā darbojās 20. gadsimta 60. gados. Interesanti, ka daži no šiem praktiķiem, no kuriem ievērojamākie ir Braiens Veiss (lirian Weiss) un Roberts Džarmons (Robert G. Jarmon), sākotnēji izturējušies skeptiski pret iepriekšējās dzīves elementu viņu terapijas darbā, līdz nejauši tai uzdūrušies brīžos, kad nav devuši hipnozes varā esošam pacientam pareizus vai precīzus norādījumus attiecībā uz regresiju līdz kādam senākam notikumam pašreizējā dzīvē un pārsteigti atklājuši, ka pacients sāk runāt par pavisam citu eksistenci.

Džarmons, piemēram, kā ārsts divdesmit gadus nostrādāja Ņūdžersijas slimnīcā, bet ilgu laiku piedāvāja arī psihiatra konsultācijas. Grāmatā "Atklājot dvēseli" (Discovering the Soul)118 viņš stāsta par pacienti, kuru dēvē par Annu un kuru viņš konsultējis 1986. gadā cerībā izmainīt nevēlamus ieradumus, kuru rezultātā pieauga viņas svars. Sieviete labprāt piekrita hipnozei, bet pēc diviem mēnešiem viņai sākās sāpes vēderā un beidzās menstruācijas. Džarmons zināja, ka šiem simptomiem ir vairāki varbūtējie cēloņi, to vidū olnīcu cista, kolīts, divertikulīts, apendicīts vai pat ārpusdzemdes grūtniecība. Simptomiem kļūstot spēcīgākiem, sievietes vēders uzpūtās un kļuva jutīgs. Kad paša Džarmona izmeklējumi izrādījās negatīvi, viņš nekavējoties norīkoja sievieti vizītē pie ginekologa. Ginekologa slēdziens bija ārpusdzemdes grūtniecība (kad auglis attīstās olvados, nevis dzemdē). Tika sagatavota operāciju zāle, lai veiktu operāciju vēdera dobuma izpētei, savukārt sieviete devās uz ultrasonogrāfijas laboratoriju, kur bija jāapstiprina augļa vai kāda neparasta veidojuma, piemēram, audzēja, esamība. Taču nekas neatklājās. Operāciju atcēla, un Anna atgriezās pie psihoterapeita, lai izpētītu šo fizisko simptomu cēloņus.

"Atgriezies tur, kur tava problēma sākās," Annai lika Džarmons, tiklīdz viņa bija atgūlusies uz dīvāniņa. "Atgriezies tur, kur tas sākās."

Tobrīd, kā viņš mums stāsta, viņš nav nedz ticējis, nedz interesējies par reinkarnāciju, kuru uzskatīja par "fantāziju augli", kam ar reālo dzīvi ir tikpat liela saistība kā "ticībai rūķīšiem". Tieši šā iemesla dēļ viņa dotie norādījumi Annas hipnozē attiecās uz viņas pašreizējo dzīvi, kuru viņš uzskatīja par vienīgo izpētāmo sievietes pieredzi. Pavisam drīz viņam nācās pārdomāt savu pasaules redzējumu. Dziļā transā Anna sāka vaidēt un cieši saspieda sānu. Jautāta, kas viņu nomāc un kad tas notiek, sieviete atbildēja: "Sen, ne tagad un ne šeit." Tad, ārstam par lielu pārsteigumu, Anna iesāka: "Mans vārds ir Elizabete." Un stāstīja par dzīvi, kurā viņai bija deviņpadsmit gadu un piektajā grūtniecības mēnesī sākušās problēmas. Pie gultas sēdējis mācītājs un ārsts, un viņi pārrunājuši jaunās sievietes stāvokli. Ārsts gribējis izņemt nedzimušo bērnu no sievietes klēpja, lai glābtu viņas dzīvību, bet mācītājs uzstājis: "Mēs nevaram atņemt dzīvību, pat lai glābtu dzīvību," piebilstot: "Ja Dievs lēmis, ka šai sieviete jāmirst, tad viņa mirs." Tieši tas, šķiet, ari bija noticis kādā nezināmā Eiropas valstī, nezināmā laikā, jo likās, ka šos jautājumus Elizabete uzskata par nesvarīgiem. Vēlāk Anna aprakstīja savu pēcnāves pieredzi, celšanos augšup un ieiešanu gaismas tunelī.

Notikumu turpmākā attīstība bija Robertam Džarmonam tikpat pārsteidzoša kā pati regresija. Atmodusies no transa, Anna paziņoja: "Ak Dievs! Beidzot jūs to paveicāt, doktor Džarmon. Es jūtos lieliski. Sāpes ir rimušās." Vēdera pietūkums un jutīgums bija izzuduši. Todien Anna vēlreiz piezvanīja šokētajam ārstam, lai paziņotu, ka pēc piecu mēnešu pārtraukuma atsākušās mēnešreizes. Pēc dažām nedēļām atgriezusies ārsta konsultāciju kabinetā un savas nāves brīdī, Anna to pārdzīvoja no jauna līdz pēdējam sīkumam. Anna, kuras vecāki, vīrs un visa ģimene bija ebreji, sāka skaitīt vārdus, kuros katoļticīgais Džarmons atpazina liturģisko grēku nožēlas lūgšanu, kuru katoļi skaita pēc grēksūdzes vai gandarīšanas un slimnieku sakramenta. Kad Anna atguvās no transa, kļuva skaidrs, ka viņa neko nezina par šo reliģisko ritu. Kā Džarmons stāsta, tieši tajā brīdī viņš aptvēris, ka "uzsācis ceļu, kādu pat sapņos nebija redzējis".

Uz jautājumu "Vai šīs terapijas uzjundītās atmiņas ir reinkarnācijas pierādījums?" daiļrunīgi atbild fakts, ka 99 procentos gadījumu pacienti nespēj sniegt pārliecinoši detalizētu informāciju par savu aprakstīto dzīvi. Šādos regresijas seansos atsaukto atmiņu pierādījumi parasti ir daudz apšaubāmāki nekā bērnu spontāno atmiņu gadījumos, lai gan ir daži izņēmumi. Tomēr tas nenozīmē, ka regresijas hipnozē uzpeldējušās atmiņas ir neīstas. Pilnīgi iespējams, ka regresīvās hipnozes varā esošais cilvēks tiešām redz reālu iepriekšējo dzīvi, bet šīs dzīves sīkumi, piemēram, vārdi un datumi, nešķiet svarīgi. Galu galā klients nemaksā terapeitam, lai tas uzrok aizraujošus faktus par senaizmirstu iepriekšējo eksistenci, atlīdzību maksā par palīdzību pacientam pārvarēt problēmas. Ja reinkarnācijas pētnieki taujātu pēc vārda, adreses un citiem "pasaulīgiem" viņus interesējošiem sīkumiem, terapijas tālejošais mērķis netiktu sasniegts. Turklāt dažiem iepriekšējās dzīves terapeitiem nemaz nerūp, vai viņu pacienti patiesi piedzīvo īstu iepriekšējo dzīvi vai vienkārši zemapziņā izfantazē kādreiz bijušu eksistenci, kas palīdzētu viņiem samierināties vai racionalizēt savu pašreizējo stāvokli.

1994. gadā reinkarnācijas pētnieks un psihiatrijas akadēmiķis Aiens Stīvensons šo tēmu loti kritiski vērtēja publikācijā ar nosaukumu "Psihoterapeita maldu gadījums" (A Case of the Psychotherapist's Pallacy)u 'J . Togad viņš laipni atļāva man publicēt to visā pilnībā žurnālā, kura redaktors es biju, un mēs saņēmām neskaitāmas lasītāju vēstules no ārstiem, kuri apstrīdēja viņa uzskatus. Stīvensona zinātniskā darba ievadā bija apkopota īsa mūsdienu psihoterapijas vēsture, sākot ar Ipolita Bernheima (Hippolyte Bernheim) klasisko darbu "Ierosinošā terapija" (Suggestive Therapeutics; 1884) un psihoterapijas aizvien pieaugošo popularitāti sabiedrībā, kaut arī ne zinātnieku vidū, līdz pat Hansa Jurgena Aizenka (Hans Jьrgen Eysenck) publikācijai "Psihoterapijas iedarbība: Novērtējums" (The Effects of Psychotherapy: An Evaluation) žurnālā Journal of Consulting Psychology (1952), kur tika secināts, ka psihoterapijas iedarbībai nav nekādu pierādījumu. Tālāk sekoja daudz dziļāka dažādu psihoterapijas veidu izpēte, kas, kā vēsta Stīvensons, "rezultātu ziņā neuzrādīja nekādu vienas metodes pārākumu pār citu". Citi pētījumi pat pierādīja, ka psihoterapija nav labāka par gaidīšanu rindā vai "uzmanības placebo" piedāvāšanu.

Tas savukārt lika izteikt pārsteidzošus pieņēmumus ja psihoterapija nedod nekādus vērā ņemamus rezultātus120 , veiksmīgās dažu pacientu terapijas iemesls, iespējams, meklējams citur. Varbūt cēlonis bija terapeita atbalstošā un iejūtīgā izturēšanās vai terapeita un pacienta ticība psihoterapijas labvēlīgajai iedarbībai, nevis pati metode. Lai kāds būtu izskaidrojums, daudzi terapeiti ir izmantojuši hipnozi savas terapijas dažādošanai, un tādējādi dažiem no viņiem radās iespēja ar hipnozes palīdzību izpētīt iepriekšējās dzīves, īpaši pēc Morija Bernšteina grāmatas par Braidiju Mērfiju iznākšanas. Lai gan spontānos par reinkarnāciju liecinošos gadījumos Stīvensons ir pierādījis, ka fobiju cēloņi acīmredzot meklējami iepriekšējā dzīvē, viņš apgalvo, ka fobiju izpēte, iepriekšējā dzīvē ielūkojoties ar hipnozes starpniecību, "nozīmē nelikties ne zinis par apjomīgiem pierādījumiem, ka hipnoze, lai arī spēj piekļūt atmiņām daudz efektīvāk nekā citas metodes, var pastiprināt arī atmiņas neprecizitāti un tādējādi nebūt neuzlabo atmiņu. Neņemot vērā šos faktus, neskaitāmi hipnoterapeiti ir tik neatlaidīgi popularizējuši regresīvo hipnozi līdz iepriekšējai dzīvei, ka šobrīd to var godīgi nosaukt par jaunāko modi."

Un tad, berot sali brūces, Stīvensons vel piebilst:

"Lai gan daudzi no šiem hipnotizētājiem ir acīm redzami neizglītoti un neuzvedas labāk par triku meistariem cirkā, citi ir beiguši pirmšķirīgas koledžas un universitātes, kā tas nerimstoši uzsvērts uz viņu grāmatu vākiem. Šādiem hipnotizētājiem (ar pienācīgu izglītību un apmācību) vajadzētu labāk zināt, bet tas neattur viņus rakstīt grāmatas, kuras izķer "Jaunā laikmeta" grāmatnīcās un lidostās. Tomēr, cik man zināms, neviens nav kādā cienījamā zinātniskajā žurnālā publicējis ziņojumu par šādas terapijas it kā labvēlīgo iedarbību."

Lai pamatotu savu argumentu, Stīvensons citē piecus piemērus, kur ziņots par iepriekšējās dzīves atsaukšanu atmiņā hipnozes iespaidā, kur fakti ir nepārprotami aplami. Tai skaitā viņš piemin pacienti, kura sakās atminamies dzīvi 1473. gadā, kad viņa bijusi puika, "kurš dzīvojis kalnu pakājē Nīderlandē" Eiropas, ja ne visas pasaules līdzenākajā valstī! Stīvensons visos šajos gadījumos pasargājis terapeitus no kauna, nenosaucot viņu vārdus. Tālāk Stīvensons turpina:

"īpaši nepatīkami man ir terapeiti, kuri mēģina nosēdēt uz diviem krēsliem izliekas par neitrāliem un objektīviem attiecībā uz reinkarnācijas esamību, vienlaikus liekot pacientiem cerēt, ka viņi tiks dziedināti, atceroties iepriekšējo dzīvi. Nav grūti ierosināt nohipnotizētam cilvēkam iztēloties sevi iepriekšējā dzīvē. Ainas rādās dzīvīgas, emocijas intensīvas; nav brīnums, ka pacienti ir šķietami pārliecināti, ka viņi tik tiešām dzīvojuši iepriekš. Tādējādi regresēts pacients turklāt var šķietami atcerēties kaut kādu traumatisku pieredzi "iepriekšējā dzīvē", kura atbilst pašreizējiem simptomiem, un pēc tam sajusties labāk. Tomēr šajos gadījumos nav pierādījumu, ka pacients patiesi būtu atcerējies īstu iepriekšējo dzīvi. Tikai niecīgā saujiņā gadījumu nepārprotama izbijusī personība ir sniegusi pārbaudāmu informāciju. Vēl mazāk ir gadījumu, par kuriem ar pārliecību var apgalvot, ka šāda precīza un detalizēta informācija nav iegūta normālā veidā."

Daudzi no tiem, kas darbojas šajā jomā, Stlvensona kritiku uzskatīs par pārlieku skarbu, apgalvojot, ka viņš nav izpratis galveno. Tomēr jāatzīst, ka dažu iepriekšējās dzīves terapeitu izteiktie apgalvojumi ir aizdomīgi, un šādu terapeitu licencēšana ir nopietna problēma, kuru vajadzētu risināt dažās valstīs. Pirmkārt, nodēvējot sevi vienīgi par iepriekšējās dzīves terapeitiem, tiek iepriekš pieņemts, ka viņu pacientu problēmu sakne meklējama iepriekšējā dzīvē. Meklējot baiļu, fobiju vai citu savu klientu psiholoģisko problēmu cēloņus, terapeitiem savus tīklus vajadzētu izmest plašāk, sākot ar pašreizējo dzīvi. Līdzīgi arī cilvēki, kuriem vajadzīga terapija, nebūs tie, kas vēl pirms konsultācijas spēs noteikt, kāpēc vai kurā dzīvē radušās viņu problēmas.

Pieredzējušais holandiešu iepriekšējās dzīves terapeits Hanss Tendams (Hans TenDam) savā lieliskajā grāmatā par šo tēmu "Dziļā dziedināšana" (Deep Healmg) pieļauj, ka ir maz pētījumu par šīs ārstniecības metodes iedarbīgumu. Viņaprāt, vissvarīgāko pētījumu veica amerikāņu terapeite Vinafreda Bleika Lūkasa (Winafred Blake Lucas), kura demonstrēja, ka efektīvas iepriekšējās dzīves regresijas laikā gan pacientam, gan terapeitam novērojams smadzeņu viļņu cikls, kurā vienlaikus ir augsti beta un delta viļņi, bet zemi alfa un teta viļņi. Heizela Deninga (Hazel Denning), kura bija Iepriekšējās dzīves izpētes un terapijas asociācijas (Association for Past-Life Research and Therapies/APRT), kas tagad pazīstama ar nosaukumu Starptautiskā regresijas izpētes un terapijas asociācija (International Association for Regression Research & Therapies) rīkotājdirektore, arī publicējusi pētījuma rezultātus, kurus apkopojuši astoņi terapeiti, izmeklējot gandrīz tūkstoti pacientu laikposmā no 1985. līdz 1992. gadam. To 450 pacientu vidū, kurus pēc pieciem gadiem bija iespējams uzmeklēt, Deninga atklāja, ka gandrīz divas trešdaļas ziņoja par labvēlīgu ārstēšanas iedarbību. 24 procentos gadījumu simptomi bija pilnībā izzuduši, bet vēl 23 procentos gadījumu pacienti ziņoja par ievērojamu vai pat ļoti būtisku uzlabošanos, savukārt 17 procenti bija jutuši manāmu uzlabošanos. Vienīgi nedaudz vairāk par vienu trešdaļu 36 procenti pacientu teica, ka nekas nav uzlabojies.

Ronalds Van der Māsens (Ronald Van der Maesen) no Nīderlandes Iepriekšējās dzīves terapijas asociācijas (Dutch Association of

Past-Life Theraļ>y/NVliT) ir īstenojis vairākas pētījumu programmas, to vidū milzīgu projektu 1994. gadā, kura ietvaros tika pētīti regresijas terapijas rezultāti trīsdesmit divu terapeitu 401 pacientam daudziem no viņiem bija sarežģīti gadījumi. Sešus mēnešus pēc terapijas beigām 50 procenti ziņoja, ka viņu problēmas lielā mērā vai pilnībā atrisinātas. Vēl ceturtā daļa no aptaujātajiem uzrādīja zināmus uzlabojumus, bet 20 procenti nebija guvuši nekādu labumu. Šie rezultāti panākti vidēji piecpadsmit terapijas stundās, kopumā sešos seansos. Van der Māsena doktora disertācijā 2006. gadā sniegta informācija par citiem viņa pētījumiem, to vidū iepriekšējās dzīves terapijas rezultātiem pacientiem, kuri cieta no Turēta sindroma, un citiem, kuri dzirdēja balsis.121

Kerola Lousone un Mailzs Ostins

Mana attieksme pret iepriekšējās dzīves terapiju bija visai pretrunīga, līdz es satiku Kerolu Lousoni (Carol Laivson) veiksmīgu britu uzņēmēju, kura izteica gaišredzīgus pareģojumus. Šā neparastā savienojuma rezultātā plašsaziņas līdzekļi Anglijas dienvidos bieži aicināja viņu paust viedokli par dažādām paranormālām tēmām, kad tādas uzpeldēja, un viņa parasti labprāt piekrita. Tāpēc, kad televīzijas kanālam Meridian bija vajadzīgs brīvprātīgais, kurš ļautos Londonas psihoterapeita Mailza Ostina (Mīles Austin) hipnozei ar mērķi atgriezties iepriekšējā dzīvē, Kerola ar lielāko prieku piekrita. Šā ierakstītā regresijas seansa laikā Kerola raudāja, daiļrunīgi stāstot par dzīvi Atlantīdā. Televīzijas skatītāju skaits strauji pieauga, un visi bija apmierināti ar rezultātu. Aiz kameras Kerola izstāstīja Mailzam par neglīto kaiti, no kuras viņa bija cietusi trīspadsmit gadus, bet kura nebija izskaidrojama no medicīnas viedokļa. Ik pēc sešiem mēnešiem viņas īkšķi sāka sāpēt un pietūka, kā rezultātā nokrita nagi. Pēc tam pakāpeniski sāka augt jauni nagi, bet arī tie nokrita, tiklīdz bija pilnībā izauguši. Ārsti domāja, ka tas varētu būt kāds dermatīta paveids, bet izrakstītās ziedes neatrisināja neglīto problēmu. Tāpēc Kerola labprāt piekrita Mailza piedāvājumam veikt privātu regresijas seansu, lai mēģinātu noskaidrot slimības cēloni.

Kerolas Lousones īkšķu nagi

Vēlāk, hipnozes varā un tālu prom no televīzijas kameru ziņkārīgās acs, Kerola atminējās trīs citas iepriekšējās dzīves: Amerikas indiāņa ādā, kuram bija meita vārdā Baltā zvaigzne; Londonas kokniju122 sievietes Mērijas izskatā; un Mežonīgo rietumu sievietes vārdā Melisa dzīvi pirms vairāk nekā 380 gadiem. Tieši Melisas dzīvē rodama atslēga Kerolas mīklainajai slimībai. Viņa aprakstīja kādu notikumu tajā dzīvē, kad, ziņkārības dzīta, devās uz kaimiņu ciemu, lai noskaidrotu, kāpēc viņas ciema vīri lēca zirgos un sekoja ekipāžai, kurā nezināmā virzienā brauca dižciltīga persona, kuru viņa uzskatīja par karaļnamam piederīgu. Nonākusi šajā ciemā, sieviete ieraudzīja zirgus piesietus pie kādas mājas, no kuras skanēja šaušalīgi kliedzieni. Kareivim uzgriežot muguru, ielūkojusies iekšā, Melisa ieraudzīja vīrieti garā sarkanā un zeltītā tērpā, kuru nežēlīgi spīdzināja. Melisai par nelaimi, viņas klātbūtni drīz vien pamanīja, un viņu ieveda iekšā, kur tāpat spīdzināja… uzliekot uz abu roku īkšķiem netīras dzelzs skrūvspīles un lēnām un sāpīgi savelkot.

"No jauna pārdzīvojot spīdzināšanu, es sajutu, kā notirpst rokas un pirksti, kā pamirst rokas," Kerola man stāstīja, kad es iztaujāju viņu par šo pieredzi.123 "Tas bija briesmīgi." Tad kareivji izveda Melisu ārā un pakāra. Šādi stāsti iepriekšējās dzīves terapeitu konsultāciju kabinetos ir izplatīta parādība un liecina par cilvēka dvēseles nespēju tikt galā ar šādu briesmīgu pieredzi vai spilgtu iztēles augli, ko rada cilvēka prāts, kad tam ļauj brīvi izpausties. Lūk, kādu novērojumu par šo savu pieredzi izteica pati Kerola: "Līdz tam brīdim, lai arī nodarbojos ar garīgām lietām, es nekad nebiju domājusi par reinkarnāciju. Nezinu, vai es tai ticēju vai ne. Man noteikti nebija ienācis prātā, ka manas nagu slimības cēlonis meklējams iepriekšējā dzīvē."

Dīvainākais Kcrolas Lousones stāstā ir tas, ka pēc šo nežēlīgo 1613. gada notikumu atsaukšanas atmiņā hipnozes iespaidā Kerolas stāvoklis sāka krasi uzlaboties. Pusotra gada laikā viņa nagus zaudēja tikai vienu reizi. Atgrūstos nagus, glīti nolakotus, viņa glabā uz vates piciņas kastītē kā fizisku pierādījumu savām atmiņām par iepriekšējo dzīvi.

Lai gan iepriekšējās dzīves terapija parasti nerada ne naga melnumu taustāmu un pārbaudāmu pierādījumu, kas apliecinātu reinkarnāciju, rezultāti paši par sevi, iespējams, ir pierādījums dvēseles transmigrācijai daudzu mūžu garumā, nesot līdzi atrisināmās problēmas pat gadsimtiem ilgi pēc notikumiem, kas bijuši to pamatā. No otras puses, ir daudz pierādījumu, kas, nokļūstot nepareizās rokās, terapija pacientam var nodarīt lielāku kaitējumu nekā labumu. Vienā gadījumā Teksasā (1997) tiesa piesprieda ārstam izmaksāt kompensāciju 5,8 miljonu

ASV dolāru apmērā kādai pacientei, kurai lika "atcerēties", ka viņas ģimene bija "nodarbojusies ar slepkavošanu, kanibālismu, seksuālo vardarbību un incestu". Divi kāda Minesotas psihiatra pacienti saņēma kompensācijas 2,67 miljonu un 2,5 miljonu ASV dolāru apmērā, jo "hipnozes un nātrija amitāla iespaidā, nepatiesi informēti par atmiņas darbību, viņi it kā atcerējās briesmīgu tuvinieku vardarbību". Gribu uzsvērt, ka šie gadījumi bija saistīti ar dezinformēšanu vai uzvedinošiem jautājumiem regresijas laikā par laiku pacientu pašreizējā dzīvē, bet tāda pati iedarbība var būt novērojama arī regresijā līdz iepriekšējai dzīvei, lai gan, cerams, bez šādām dramatiskām sekām.

Šai ziņā ļoti vietā ir, lūk, kāds APRT bijušās prezidentes Trišas Kaetāno (Trisha Caetano) padoms viltvāržiem, daļēji sava saprātīguma dēļ, bet arī tāpēc, ka tas pierāda, cik daudz psihoterapijā ir cilvēku bez pienācīgas apmācības vai atbilstošas kvalifikācijas:

"Viens no lielākajiem pārkāpumiem terapijā ir stāstīt cilvēkiem, kas ir viņu problēma, kur tā sākusies un kas viņiem jādara, lai no tās atbrīvotos. Otra aplamība ir ar varu ievilkt cilvēku tajā sfērā, kurā, pēc terapeita domām, pastāv problēma. Pamata patiesība ir tā, ka indivīds skaidri apzinās savu problēmu, jo pats ir pieredzējis tās cēloni. Tā kā klients zina cēloni, viņš vai viņa zina arī risinājumu. Mūsu pienākums ir aizvadīt klientu līdz šai zemapziņas informācijai, lai problēma tiktu atrisināta. Šīs tehnikas stūrakmens ir uzdot jautājumus un uzklausīt atbildes, neizdarot konkrētus spriedumus, līdz "intervija" ir beigusies. Galvenais noteikums: nevērtējiet, neatmetiet kā nederīgu, nespriediet, neizsakiet viedokļus, mājienus, nestāstiet un nesitiet. Pajautājiet."

Ne visi psihoterapeiti tic, ka mūsu daudzo problēmu cēlonis pašreizējā eksistencē ir iepriekšējā dzīve. Skotu reinkarnācijas pētnieks Toms Bārlovs (Tom Barlow) vairāk nekā četrdesmit gadus ir vadījis regresijas seansus cilvēkiem, tomēr uzskata: "Es nedomāju, ka jebkam, kas ir noticis iepriekšējā dzīvē, vajadzētu radīt problēmas šajā dzīvē. Ja cilvēki to ir ieņēmuši galvā, tad tas ir psihosomatisks stāvoklis, un vajadzētu ātri vien to atrisināt. Manuprāt, iepriekšējās dzīves regresijas terapeiti pieslienas vairākumam."

Junga psiholoģijas skolas pārstāvim no Lielbritānijas un Oksfordas universitātes absolventam doktoram Rodžeram Vugleram (Roger Woogler), kurš šobrīd dzīvo ASV, ir citāds viedoklis par šo tēmu. Kādā intervijā124 1994. gadā viņš man teica:

"Domāju, ka mans viedoklis ir mazliet neparasts. Es neticu reinkarnācijai. Man vienalga, vai jūs to varat pierādīt, vai tam ticat vai ne. Viens ir pavisam skaidrs kad zemapziņas prātam dod iespēju izspēlēt stāstus, it kā tās būtu iepriekšējās dzīves, tas nāk klajā ar pārsteidzošiem risinājumiem, atbrīvošanos un spontānu dziedināšanu, kāda nav panākama citās tcrapijās. Šā iemesla dēļ iepriekšējās dzīves regresija saista mani kā pragmatiķi, jo ir ievērojami iedarbīgāka nekā daudzas citas… Iepriekšējās dzīves terapija ir salīdzinoši ātrāka, tā dziļāk iedarbojas uz emocijām un nokļūst līdz noteiktu ķermeni "iestrēgušu" lietu kodolam… noturīgām tendencēm."

To visu pateicis, Vulgers atzina, ka ar laiku un, pateicoties savai apgūtajai pieredzei, viņš "skaidri var atšķirt fantāziju augļus no patiesām parādībām tās izraisa citādas sajūtas." Vulgers pats ir daudzkārt ļāvies regresijai, kuras laikā uzpeldējušas iepriekšējo dzīvju "paliekas". Viņa grāmata "Citas dzīves, citas patības" (Other Liues, Otber $elves)l2> , kā viņš man stāstīja, saņēmusi tikai vienu sliktu atsauksmi. Tā bijusi no doktora Aiena Stīvensona, un starp abiem sākusies aktīva domu apmaiņa, jo, kā skaidroja Vulgers: "Es jutu, ka viņš noniecināja terapiju. Kā es rakstu grāmatā, pieejas ziņā ir milzīga atšķirība starp parapsiholoģiju, kura mēģina pierādīt reinkarnāciju, un terapiju, kura izmanto stāstus, kuri var būt īsti, bet var arī nebūt. Svarīgi ir nejaukt abas šīs pilnīgi atšķirīgās pieejas."

Iepriekšējās dzīves terapeitam viegli tā runāt, bet sabiedrībai kopumā droši vien ir ļoti grūti atšķirt abas atšķirīgās metodoloģijas, kuras ir saistītas ar acīm redzami atgūtām atmiņām, kas lielākoties parādījušās hipnozes iespaidā. No vienas puses, mums ir visaptveroši pētījumi par regresiju, piemēram, Braidijas Mērfijas gadījumu un citiem, kurus Stīvensons un citi uzskatīja par iespējamiem reinkarnācijas pierādījumiem. No otras puses, mums ir regresijas dialogi, kas radušies ar nolūku atrisināt pacienta problēmu, bet nav mēģināts pārbaudīt izteiktos apgalvojumus. Pirmie ir balstīti uz pierādījumiem, toties pēdējos vērtē vienīgi pēc to spējas sniegt fizisku vai psihoemocionālu labumu pacientiem, un daudzi terapeiti atzīst, ka vismaz dažos gadījumos tie ir prāta safabricējumi ar mērķi panākt terapeitisku rezultātu. Tā kā šī grāmata ir veltīta reinkarnācijai, nevis dziedināšanai vai prāta spējām, tad es pievērsīšos gadījumiem, kas sniedz pierādījumus, ka indivīda apziņa ir pārdzīvojusi nāvi un pāriemiesojusies jaunā ķermenī, nevis aizrautīgiem sižetiem, kas radušies iepriekšējās dzīves terapijā. Tomēr mēs nevaram to pilnībā atmest, jo šādi mēs rodam ieskatu parādībās, kas nav pieejamas spontānos gadījumos.

Ironiskā kārtā, lai arī Stīvensona stūrgalvīgā neatlaidība, apkopojot milzīgus informācijas apjomus par spontāniem gadījumiem, ir nodrošinājusi mums zinātniski vispamatotākos datus par reinkarnāciju, tieši vadošo regresijas terapeitu, kuri ne vienmēr ir tik vaļsirdīgi kā Vulgcrs, populārās grāmatas par alternatīviem pacientu atmiņu skaidrojumiem veido sabiedrības attieksmi pret iepriekšējām dzīvēm un ticību tām. Lai cik dedzīgi zinātnieki noliegtu viņu darbu, mums vismaz jāatzīst iepriekšējās dzīves regresijas terapeitu pūliņi ne tikai dziedināt daudzus cietējus, bet arī pavērt logu uz cilvēka prāta milzīgo potenciālu un dvēseles evolūciju, pa kuru cilvēks vēl nav spējis ielūkoties… līdz šim.

Aizraujoši nākotnes atklājumi par cilvēka apziņu, tās neizmērojamo potenciālu un, iespējams, spēju pastāvēt neatkarīgi no mūsu ķermeņiem gaida tos, kuriem pietiek drosmes papētīt dziļāk.

15. NODAĻA dzīve starp dzīvēm

Mana pirmā brauciena laikā uz Libānu, lai filmētu televīzijas dokumentālo filmu par ticību reinkarnācijai drūzu kopienā, man pievienojās bārdains antropoloģijas un psihiatrijas profesors no Londonas Karaliskās bezmaksas slimnīcas un Londonas universitātes koledžas Medicīnas skolas Rolands Litlvuds (Roland Littleivood), kurš smēķē pīpi un visai skeptiski izturas pret paranormālām parādībām. Sadarbība ar viņu bija ļoti patīkama pieredze, lai gan mūsu interpretācija daudzos gadījumos bija atšķirīga. Tāpēc milzīgs bija trieciens, kad filmēšanas beigu posmā viņš saslima. Sākumā domāja, ka viņš cieš no vidusauss iekaisuma, bet drīz vien kļuva skaidrs, ka stāvoklis ir daudz nopietnāks. Tiklīdz aptvēra, ka profesoram ir bijis insults, viņu aizveda uz drūzu slimnīcu un vēlāk pārveda uz Amerikāņu slimnīcu Beirūtā. Par laimi, viņš izdzīvoja un pēc vairākām mediķu aprūpē pavadītām nedēļām varēja lidot atpakaļ uz Lielbritāniju un turpināt savu akadēmisko darbu. Filmēšanu, protams, nācās pārtraukt (vēlāk es atgriezos ar citu skeptiķi, Krišu Frenču (Chris Frencb)126 , lai no jauna uzņemtu šo dokumentālo filmu), tāpēc man bija daudz laika pārdomām par Rolanda iespējamo turpmāko likteni. Drūzi tic, ka nāves brīdī dvēsele uzreiz pārceļo no viena ķermeņa uz citu. Maz ticamajā gadījumā, ja Rolanda stāvoklis pasliktinātos un viņš nomirtu, vai mums tūlīt pat vajadzētu doties uz slimnīcas dzemdību nodaļu un meklēt viņa pārdzimušo dvēseli? Par laimi, mums nebija vajadzības to darīt. Turklāt paietu vismaz pāris gadi, līdz jebkurš no šiem jaundzimušajiem mazuļiem sāktu izrādīt neparastas un viegli atpazīstamas uzvedības pazīmes, piemēram, vēlmi uzsmēķēt pīpi.

Cik man zināms, drūzi ir vienīgā tauta, kas tic tūlītējai atdzimšanai. Viņu mācība vēsta viņiem, ka "dvēsele nenogaida ne elpas vilcienu starp vienu dzīvi un nākamo". Lai arī ir daži drūzu gadījumi, kad tā arī, šķiet, ir noticis, citkārt tomēr ir pagājis zināms laiks reizēm mēneši un pat gadi starp atmiņā palikušo nāvi un dzimšanas datumu pašreizējā veidolā. Paši drūzi to skaidro, ka šādā gadījumā dvēsele ir iemiesojusies pavisam citā ķermenī šajā "iztrūkstošajā" laikā, bet tik īsu brīdi, ka par to nav saglabājušās nekādas atmiņas. Ja tā būtu, es sagaidītu daudz lielāku zīdaiņu mirstības procentu, nekā drūzu kopienā tas ir reģistrēts.

Liekot mierā drūzu unikālo ticību, mums ir jāpieņem, ka jebkādi reinkarnācijas procesa skaidrojumi ietver arī starpperiodus starp nāvi un jauno dzīvi, kas vērojami lielākajā daļā spontāno un regresijas izraisīto gadījumu. Kur paliek dvēsele starp dzīvēm? Ko tā pieredz šajā garīgajā eksistencē? Kurš izlemj, ka tai vajadzētu atgriezties un no jauna iemiesoties uz šīs Zemes?

Reinkarnācijas pētnieki reizēm saņem pozitīvas atbildes no cilvēkiem ar spontānām atmiņām par iepriekšējo dzīvi uz jautājumu, vai viņi atceras, kas ar viņiem noticis pēc nāves, bet pirms pārdzimšanas. Dažos gadījumos informācija par šo starpposma eksistenci tiek sniegta brīvprātīgi, bez jebkādas uzvedināšanas. Grūti izdarīt jebkādus nozīmīgus slēdzienus, pamatojoties uz dokumentētajiem apgalvojumiem, izņemot būtisku kultūras vai pat reliģijas ietekmi uz to, ko viņi sakās pieredzējuši garīgajā pasaulē. Tomēr dažos gadījumos šo pieredzi varētu raksturot kā neaizraujošu vai monotonu. Piemēram, Herolda Fīldinga Hola agrīnais ziņojums127 par mīlošo vīru un sievu Mjanmā, kuri šķietami atdzimuši dvīņu puikās Mong Gji un Mong Nge 1886. gadā (skatīt 10. nodaļu). Puikas Holam ne tika izstāstīja par savu iepriekšējo dzīvi vīra un sievas lomā, bet arī runāja par starpposmu. "Viņi teica, ka pēc nāves kādu laiku dzīvojuši bez jebkāda ķermeņa, klimstot gaisā un slēpjoties kokos. Tas bijis sods par viņu grēkiem. Tad pēc dažiem mēnešiem viņi piedzimuši no jauna dvīņu puiku izskatā."

Apjomīgajos Aiena Stīvensona Turcijas lietas materiālos mēs atrodam gadījumu ar Selalu Kapanu (Celal Kapan)128 zēnu, kurš atcerējās dzīvi jauna puiša Sabana Sagura (Sahan Sagur) veidolā, kurš gāja bojā, kuģu būvētavā uzkrītot smagam priekšmetam, 1951. gadā, aptuveni gadu pirms Selala dzimšanas. Puika aprakstīja ainu uzreiz pēc viņa nāves, savus vērojumus, kā ātrā palīdzība vedusi viņu uz slimnīcu, kā ārsts pasludinājis viņa nāvi un kā ķermenis ticis nomazgāts. Zēns pat aprakstīja savas bēres.

8. nodaļā es stāstīju par gadījumiem, kad birmiešu bērni acīm redzami piedzimuši ar atmiņām par dzīvi Otrajā pasaules karā šajā valstī bojāgājušo karavīru izskatā. Cīnoties pret japāņu okupāciju, arī britu vidū bija daudz cietušo un kritušo, un viņu vidū bija kāds britu lidotājs, kurš gāja bojā lidmašīnas avārijā un kurš acīmredzot pāriemiesojās sievietē tajā pašā ciemā. Iemācījusies runāt, 1946. gadā dzimusī Ma Para stāstīja, ka bijusi lidotājs, aprakstīja iepriekšējo dzīvi Anglijā, kur viņam bija sieva un trīs dēli. Viņa runāja par avāriju un tai sekojošo apbedīšanu līdzās pilotam. Aprakstot sevi tajā dzīvē, Ma Para teica, ka bijusi gaišmatains vīrietis. Neparastā veidā tas atspoguļojās meitenes pašreizējā dzīvē Stīvensons viņu apraksta kā albīnu. Pēc nāves lidotājs devies uz Angliju apciemot ģimeni, bet "Nāves valdnieks" nav ļāvis viņam tur palikt. Viņš turp devies otrreiz, bet atkal atsaukts atpakaļ uz Birmu, kur viņam "pavēlēja pārdzimt". Šajā laikā starp dzīvēm viņš dzīvojis akācijā, netālu no vietas, kur bija avarējusi lidmašīna, bet tās apkalpe apbedīta. Kādu dienu viņš ieraudzījis bariņu sieviešu, kuras aplūkoja kapus. Viena viņam īpaši iepatikās, tāpēc tai arī sekojis un tieši viņai piedzimis.

Arī slavenajā Šanti Devi gadījumā (skatiet 5. nodaļu) ir visai daudz atmiņu par starpstāvokli starp dzīvēm. Šo pieredzi viņa apraksta, atbildot uz jautājumiem, kurus uzdeva virkne izmeklētāju, arī Stīvensons. Sušila Boses (Susbila Bose) monogrāfijā "Reinkarnācijas gadījums" (A Case of Reincamation)n9 , jautāta, kādas bijušas viņas sajūtas pēc nāves, Šanti atbildēja:

"īsi pirms nāves mani apņēma pilnīga tumsa, un pēc nāves es ieraudzīju spožu gaismu. Tieši tad un tobrīd es sapratu, ka, gluži kā iztvaikojot, biju atstājusi savu ķermeni un cēlos augšup…. Es redzēju, kā četri vīrieši safrāna krāsas drānās pienāca pie manis… Visi četri likās pusaugu vecumā, un viņu izskats un apģērbs bija ļoti gaiši…. Viņi ielika mani kausā un nesa mani…" Šanti Devi teica, ka viņu nogādāja "ceturtajā plaknē", kur nebija mājokļu un bija vēl vairāk svēto, nekā viņa bija redzējusi trešajā plaknē, ari viņu āriene bija spožāka. "Viņu vidū milzīgā, mirdzošā tronī sēdēja Valdnieks Krišna (viens no populārākajiem hindu dieviem). Ikvienam viņš rādīja uzskaiti par viņa uzvedību uz Zemes, labo un slikto, kas attiecīgi noteiks viņa stāvokli nākotnē."

Salīdzināsim to ar citu gadījumu, kas saistīts ar indiešu meiteni vārdā Santoša Sukla (Santosb Sukla)130 , kura piedzima Utarpradēšā 1950. gadā un, vēl nesasniegusi divu gadu vecumu, teicās atceramies iepriekšējo dzīvi, kad viņu sauca Maja no Sitapūras. Meitenes vecāki domāja, ka viņa runā par savu attālu māsīcu Maju Devi, kura nomira divus gadus pirms Santošas dzimšanas un kura bija pareģojusi, ka no jauna piedzims Suklu ģimenē. Šā gadījuma izpētes laikā Santošas māte pētniekam atklāja meitas stāstīto par to, kas ar viņu noticis pēc viņas (Majas izskatā) nāves:

"Viņa arī teica, ka pēc nomiršanas četri cilvēki aizveduši viņu uz upi un iemērkuši. Viņa raudājusi un tad aizvesta uz ciemu ar daudziem augļu kokiem un dārziem. Tur koka gultā sēdēja kāds cilvēks dzeltenās drānās. Viņa apsēdās un atspiedās pret pīlāru, tā arī paliekot tur. Tur bija daudz cilvēku, un viņi plūca augļus un ēda tos; bet viņa tikai vēroja šos cilvēkus. Tad viņai jautāja, vai viņa ēdīs; viņa atbildēja apstiprinoši, un viņi iedeva viņai dažus augļus. Tur viņa uzturējās gadu un tad piedzima šeit."

Ļaujiet man citēt vēl vienu no Stīvensona gadījumiem, šoreiz ar 1967. gadā dzimušu taizemiešu zēnu Canai Čūmalaivongu (Chanai Choomalaiivong)1,1 , kurš atcerējās, ka bijis 1962. gadā nošauts skolotājs Bua Kai Lavnaks (Bua Kai Lawnak). Canai atcerējās ne tikai to, kā viņu veda kremēt uz Ban Khao Sai jeb Balto smilšu pilsētu, bet arī to, kas ar viņu noticis pēc nāves:

"Viņi sodīja mani, piespiežot novilkt visas drēbes, un aizveda uz milzīgu lotosu dīķi. Tad viņi piespieda mani iet cauri lotosa ziedu džungļiem. F,s ilgu laiku cietu milzīgas sāpes un neērtības, līdz sasniedzu dīķa malu. Šoreiz viņi man atdeva drēbes. Divi vīri mani kādu brīdi pavadīja un teica, ka varot iet vienīgi tiktāl un ka nu man jāpiedzimst no jauna. Pēc tam es zaudēju samaņu."

Pieci gadi pagāja starp Bua Kai nāvi un Canai piedzimšanu, taču viņa starpstāvokļa apraksts nekādi neļauj spriest par aizritējušā laika sprīdi. Stīvcnsons komentē: "Čanai atmiņas par notikumiem pēc Bua Kai nāves savā ziņā līdzinās citu pētīto cilvēku stāstījumam, bet dažā ziņā ir ļoti atšķirīgas. Piemēram, taizemieši visbiežāk atcerējās, ka viņus aiz rokas paņēmis viens cilvēks bez miesas "cilvēks baltā" nevis divi."

Nīderlandiešu pētnieks Tits Rivass (Titus Riuas) pievērsis uzmanību vienas no Nīderlandē populāra televīzijas seriāla par ekscentriskiem indivīdiem ar neparastām idejām vai alternatīvu dzīvesveidu Showroom zvaigznēm Faices Baimholta (Feitze Beimholt)ul atmiņām. Faice kopā ar savu brāli Hendriku dzīvo laukos kaut kur Drentes provincē, ievērojot visai tradicionālu dzīvesveidu, kamēr viss viņiem apkārt mainās. Filozofs autodidakts Faice uzrakstījis brošūru "Jauna diena zeltītā mirdzumā" (Die Nieuwe Dag in Gouden Glans), kurā izklāstīts garīgs pasaules uzskats, kas ietver arī tādas koncepcijas kā reinkarnācija. Šajā brošūrā Baimholts apgalvo, ka viņam bijušas spilgtas spontānas atmiņas par iepriekšējo dzīvi deviņpadsmitajā gadsimtā arī Drentē. Šī dzīve pārtrūkusi pēkšņi un negaidīti, un viņš atceras redzējis savu ķermeni guļam uz zemes. Tobrīd saulesgaisma bijusi neaprakstāmi skaista.

Faice vienkārši klīdis pa laukiem un baudījis redzēto. Viņš neapmeklējis savas bēres, jo bijis pārlieku aizgrābts ar savu klaiņojoša gara pieredzi Drentē. Faices piedzīvojumi turpinājās aptuveni septiņdesmit gadus, līdz

"…kādu dienu es gāju pa smilšainu ceļu un nonācu krustcelēs. Pirmo reizi man nācās izvēlēties iet pa labi vai pa kreisi. Es nogriezos pa labi un pēc neilga laika nonācu Smildē, netālu no [ansa Popkena mežiem. Nelielā ieliņā stāvēja jauna sieviete ar piķa melniem matiem. Viņa vāca malku, un es apgāju viņai apkārt. Pēkšņi izjutu patīkamu siltumu un zināju, ka esmu drošībā. Mazā sieviete bija stāvoklī."

Tātad kādas ir šīs bieži visai mīklainās spontānās atmiņas par garīgo eksistenci starp dzīvēm salīdzinājumā ar regresijas pacientu teikto, runājot par gaidīšanas periodu starp dzīvēm? Slavenais Braidijas Mērfijas gadījums (6. nodaļā) sniedz mums gatavu piemēru. Hipnotizētāju Moriju Bernšteinu māca ziņkāre par starpposmu starp dzīvēm, un viņš vairākkārt jautāja transā iegrimušajai Virdžīnijai Tighei, kas ar viņu noticis pēc viņas nāves Braidijas Mērfijas ķermenī. Sieviete stāstīja, ka mirusi no kritiena, redzējusi pati savas bēres un kapakmeni uz kapa. Braidija runāja arī par vietu, kur gaidījusi, kur nav nekādas laika izjūtas, ne dienas, ne nakts, tikai pastāvīga gaisma. Palikusi tikai gaismas un skaņas sajūta. Tur nebijis ne likumu, ne kara. Daži cilvēki tur spējuši ielūkoties nākotnē, un viņi teica, ka pirms viņas piedzimšanas būs karš. Virdžīnija piedzima 1923. gadā, piecus gadus pēc Pirmā pasaules kara beigām. Pārsteidzošākais bija atklājums, ka tajā "citā pasaulē" nav mīlestības. Nav teikts, ka ģimenes satiekas vai paliek kopā. Braidija apgalvoja, ka satikusi savu jaunāko brāli, kurš miris mazotnē: viņš bija pieaudzis un nu spēja runāt. Kādu brīdi pēc nāves Braidija palikusi pie sava (dzīvā) vīra Braicna, bet viņš neklausījās viņā, kad sieviete mēģināja runāt. Par dienas un nakts miju viņa zināja tikai tāpēc, ka Braiens gāja gulēt un cēlās augšā. Šķiet, ka šī vieta (garu pasaule jeb cita dimensija) Braidiju mulsināja tobrīd vai laikā, kad viņa to centās atcerēties. Visbeidzot ieradās kāda sieviete un pateica viņai, ka laiks iet, un tad viņa atkal piedzima Virdžīnijas Tighes izskatā.

Daudzi pētāmie cilvēki, kas savās iepriekšējās dzīvēs ielūkojušies hipnozes iespaidā, guvuši atklāsmi par savas tagadējās dzīves mērķi un izvēli, ko viņi izdarījuši pirms pārdzimšanas. Viens no labākajiem piemēriem aprakstīts psihiatra Braicna Veisa (Brian Weiss) grāmatā "Daudzas dzīves, daudzi skolotāji" (Manu Lives, Many Masters).'-" Paciente vārdā Katrīna spēja atcerēties vairākas iepriekšējās dzīves, kuras ne tikai izskaidroja viņas bailes un fobijas šajā dzīvē, bet arī izdziedēja tās. Tomēr Katrīnas gadījumā ievērības cienīgas bija viņas sarunas ar "Skolotājiem", kurus viņa satika starp dzīvēm un kuri ar viņas starpniecību varēja runāt ar pašu hipnotizētāju. Sākumā Veiss sievietes teikto uzskatīja par izdomājumu, bet viņa attieksme strauji manījās, kad viņi atklāja personīgu informāciju par ārsta tēvu un mazo dēlēnu, ko Katrīna nekādi nevarēja zināt.

"Tavs tēvs ir šeit un tavs dēls, kurš ir mazs bērns," paziņoja balss, runājot ar transā novestās pacientes starpniecību. "Tavs tēvs saka, ka tu viņu pazīsti, jo viņa vārds ir Avroms, un tava meita ir nosaukta viņa vārdā. Viņš miris sirds dēļ. Tava dēla sirds arī bija svarīga, jo tā bija ačgārna, gluži kā cālēnam. Viņš nesa milzīgu upuri tev savas mīlestības dēļ. Viņa dvēsele ir ļoti augsti attīstīta… Viņa nāve bija viņa vecāku parāda atmaksa. Viņš arī gribēja tev atklāt, ka medicīna nav visspēcīga, ka tā ir ļoti ierobežota."

Braiens Veiss atzīst, ka šie vārdi viņu paralizējuši. Viņa dēls Ādams bija miris divdesmit trīs dienas pēc piedzimšanas 1971. gadā iedzimtas sirds nepietiekamības dēļ, tieši kā Katrīna bija aprakstījusi tā gadās tikai vienam no desmit miljoniem jaundzimušo. Savukārt viņa tēvs nomira 1979. gadā, un meitu nudien nosauca tēva vārdā. "Šī pieredze," atzīst psihiatrs, "pilnībā izmainīja visu manu atlikušo mūžu." No Skolotāju gariem Katrīna arī uzzināja, ka līdz šim fiziskajā pasaulē dzīvojusi astoņdesmit sešas reizes. Veisa grāmata atstāja milzīgu iespaidu uz cilvēkiem visā pasaulē. Kad es viņu satiku Londonā 1996. gadā, grāmata jau bija tulkota daudzās valodās un pēdējos divus gadus atradās visvairāk pārdoto grāmatu sarakstā Taivānā. Tur valstī, kuras iedzīvotāju skaits ir divdesmit pieci miljoni, ir pārdoti tikpat daudzi šīs grāmatas eksemplāri kā Savienotajās Valstīs.

Taču mēs zinām, ka citi terapeiti izdarījuši līdzīgus atklājumus par dzīvi starp dzīvēm jau 20. gadsimta 70. gados. Kanādieša doktora Džoela Vitona (Joel Whitton), kurš savu kvalifikāciju medicīnā bija ieguvis Toronto universitātē un vēlāk kļuva par Toronto skolu sistēmas galveno psihiatru, pirmo lietu materiāli datējami ar 1973. gadu. Viena gada laikā viņš bija atklājis starpposmu starp dzīvēm (jeb bardo, izmantojot budisma terminoloģiju). Kopā ar Džo Fišeru (Joe Fisber)1M viņš izdeva grāmatu par šiem eksperimentiem "Dzīve starp dzīvēm" (Life betiveen Life). Par savu pētījumu galveno subjektu viņš bija izvēlējies četrdesmit divus gadus veco Polu Konsidīnu (Paula Considine), kuru raksturoja kā "Ziemeļamerikas mājsaimnieces iemiesojumu", pateicoties iespējai novest viņu dziļā hipnozē. No 1973. gada oktobra sākuma vesela gada garumā viņa pavadīja vairāk nekā simt stundas dziļā transā, loģiski un sakarīgi aprakstot garu reinkarnāciju virkni, lielākoties sievietes izskatā. Pēc sešiem eksperimenta mēnešiem notika kaut kas pilnīgi negaidīts.

Dziļā transā Pola sāka stāstīt par dzīvi fermā, Martas Peinas (Martha Payne) ķermenī, kad doktors Vitons nolēma sīkāk izpētīt pēdējās dienas viņas iepriekšējā dzīvē ar Margaretas Kembelas (Margaret Camphell) vārdu. Pārtraucis personību, kas ar Polas starpniecību runāja ar viņu, ārsts deva viņai norādījumu: "Atgriezies dzīvē, pirms tu biji Marta!" Viņš gaidīja, ka Martas bērnišķīgo balsi nomainīs vecās kanādiešu saimniecības vadītājas skaidrā izruna ar franču akcentu. Taču pēc ieilguša klusuma brīža Pola sapņainā balsī paziņoja: "Es esmu debesīs… es redzu fermu un šķūni." Vaicāta, ko viņa dara "augstu gaisā", sieviete atbildēja: "Es gaidu savu piedzimšanu. Es skatos…. skatos, ko dara mana māte." Viņas atbilde uz kādu citu doktora Vitona jautājumu bija: "Man nav vārda." Nejauši psihiatrs bija uzdūries bezķermeniskas apziņas stāvoklim, bet šo noslēpumaino sfēru sāka pētīt tikai pēc gada, kad doktors Reimonds Mūdijs (Raymond Moody) publicēja vēl nebijušu pētījumu135 par nāves tuvuma jeb klīniskās nāves pieredzi grāmatā "Dzīve pēc dzīves" (Life after Life), kurā vēstīts par pacientu saskarsmi ar nākamo pasauli. "Ar laiku," uzskata Vitona līdzautors, "viņš būtu kļuvis par neoficiālu šīs neitrālās zonas kartogrāfu rūdītu pētnieku aizmirstības pasaulē."

Hipnoterapeite doktore Edīte Fiore (Edith Fiore) no Kalifornijas grāmatā "Tu esi šeit bijis jau agrāk" (You Haue Been Here Before)136 arī ziņo, ka daži viņas pētījumu subjekti nokļuvuši starpstāvoklī starp dzīvēm, tur atklājot "tīru enerģiju un gaismu", savukārt citi redzēja "skaistus ezerus, brīnišķīgas ainavas un mirdzošas pilsētas". Tika pieminēta arī sastapšanās ar "plānotājiem" vai "padomniekiem", kuri palīdzēja nākamās iemiesošanās izvēlē, pirms kuras dvēsele reizēm "lidinājās" savas mātes tuvumā. Gadu vēlāk klīniskā psiholoģe doktore Helēna Vambaha (Helen Wambach) no Sanfrancisko atklāja sava masu hipnozes pētījuma rezultātus grāmatā "No jauna izdzīvojot iepriekšējās dzīves" (Reliving Past Lives)137 , norādot, ka vairums cilvēku izvēlas pārdzimt, lai gan labprātāk paliktu "viegluma un mīlestības" pārpilnajā starpstāvoklī starp dzīvēm. Viņas pētījuma subjekti stāstīja, ka starp dzīvēm nav dzimuma, un apgalvoja, ka negribīgi piekrituši piedzimt no jauna pēc apspriešanās ar "padomdevējiem, "padomi" vai "augstākstāvošo grupu".

Vēl viens psihoterapeits, kurš jau kādu laiku veiksmīgi ielauzies stāvoklī starp dzīvēm, ir doktors Maikls Ņūtons (Michael Newton), kura grāmata "Dvēseļu ceļojums: Dzīves starp dzīvēm gadījumu analīze" (Journey of Souls: Case Studies of Life between Lives)1 ™ ir palīdzējusi viņam iegūt inovatīva terapeita reputāciju, un viņš ir vienisprātis ar Braienu Veisu. Ņūtons ir specializējies garu pasaules izpētē ar hipnozes palīdzību. Nav gan zināms, kad tieši viņš nonācis pie šāda atklājuma viņa pirmajā grāmatā, kurā apkopota divdesmit deviņu gadījumu analīze, trūkst datumu, bet tiek apgalvots, ka viņa starpposma starp dzīvēm pētījumi veikti vairāk nekā trīsdesmit gadu laikā ar vairāk nekā septiņiem tūkstošiem klientu.

Koncepcija ir vienkārša un pamatā balstās uz budisma mācībām, kur "bardo" nozīmē starpstāvokli jeb pārejas stāvokli starp divām dzīvēm uz zemes. Starpposms starp dzīvēm nav tikai garīga uzgaidāmā telpa, kur mēs kavējam laiku starp dzīvēm. Tās ir mūsu mājas. Mēs esam garīgas būtnes, kuras pāriemiesojas fiziskajā pasaulē, lai gūtu pieredzi un mācītos. Tad mēs atgriežamies "mājās", kur mūsu garīgie padomdevēji, palīgi un skolotāji palīdz mums izprast iepriekšējā dzīvē apgūto un, iespējams, vēl neapgūto un dod mums padomus, lemjot par nākamo dzīvi. Psihoterapeiti to sāk dēvēt par "virsapziņas" jeb "meta-apziņas" stāvokli, un atklājums, ka tam piekļūt acīmredzot var tikpat viegli kā iepriekšējai dzīvei, regresijas terapeitu pasaulē izraisa lielu sajūsmu. "Dzīve-starp-dzīvēm" (Life-Betvveen-Lives/LBL) ir iecienītākais vārds savu iespēju un arī klientu loka paplašināšanas meklējumos, atbildot uz aizvien pieaugošo pieprasījumu. Tieši tāpēc Nīderlandē 2004. gadā Pasaules Regresijas un iepriekšējās dzīves terapijas kongresa ietvaros norisinājās F.iropā pirmā apmācība par regresiju līdz dzīvei starp dzīvēm.

Mums jāatzīst, ka acīm redzamie ceļojumi uz starpposmu starp dzīvēm ir tikpat nepierādāmi kā vairums atmiņu par iepriekšējo dzīvi, kas atsauktas hipnozes stāvoklī. Bet, ja stāstītais ir patiesība, tad tas nozīmē, ka ikvienam no mums ir "virsdvēsele", kas skaidri zina, kāpēc mēs šeit esam un ko lai iesākam ar savu dzīvi, lai gan mēs paši dzīvojam svētlaimīgā neziņā par šāda garīga melnraksta esamību. Ja tā tik tiešām ir, tad vienas iepriekšējās dzīves izpēte izmainītā apziņas stāvoklī ir tas pats, kas skatīties uz mūsu dvēseli caur ačgārni apvērstu teleskopu. Atliek to apgriezt pareizi, un mēs redzēsim un sapratīsim kopainu, un sāksim gūt kādu labumu.

16. NODAĻA Nākamās dzīves

Saturieties! Ja jums likās, ka manis pieminētās atmiņas par pagātnes iemiesojumiem un starpposmu starp dzīvēm iepriekšējās nodaļās bija grūti sagremojamas, tad brauciena ātrums tikai pieaug. Tāpēc piesprādzējieties, jo mūs sagaida neizbēgama turbulence, ko izraisa neprātīgas koncepcijas un pārgalvīgas spekulācijas, līdz ar iespējamību, ka dažas no tām varētu izrādīties patiesas, jo mēs dodamies… uz nākotni.

Noderīgas un labvēlīgas informācijas iegūšana no iepriekšējām dzīvēm vai starpstāvokļa starp dzīvēm varbūt šķiet ārpus iespēju robežām, taču tā nav. Daži zinātnieki apgalvo, ka pastāv vēl viena dimensija, kurā var gūt atbildes uz mūsu jautājumiem par dzīves jēgu un kurā var nokļūt psihoterapeiti un regresijas terapeiti. Šie paranormālo parādību pētnieki apgalvo, ka cilvēkus, kuri nonāk izmainītā apziņas stāvoklī, var virzīt uz viņu nākamo dzīvju saskatīšanu tikpat viegli kā uz iepriekšējo eksistenci vai starpstāvokli. No objektīva, zinātniska viedokļa sarežģījumus bez šaubām, rada fakts, ka vairums no mums nebūs šeit pietiekami ilgi, lai noskaidrotu, cik ticamas ir citu cilvēku vīzijas par savām nākamajām dzīvēm. Kas attiecas uz mūsu pašu nākamo dzīvi, mēs nevarēsim to pārbaudīt, kamēr nebūsim no jauna pāriemiesojušies, un līdz tam laikam mēs, visticamāk, būsim aizmirsuši šajā dzīvē redzēto vīziju. Jāpiebilst, ka šādi iebildumi gan nav atvēsinājuši to nedaudzo pētnieku entuziasmu, kuru specialitāte ir nākotne.

Apgalvojumi par nākotnes redzēšanu vai pat ceļojumiem nākotnē izraisa neizbēgamus jautājumus par laika dabu, brīvo gribu un pat to, vai šādas iepriekšējas zināšanas par gaidāmajiem notikumiem un attiecīga sagatavošanās ir ētiska. Gaišreģi, pareģi un zīlnieki ietekmējuši un turpina ietekmēt daudzus pasaules vadošos lēmējus. Viņu pareģojumi pareizi vai aplami neizbēgami vēsta par notikumiem tuvējā nākotnē, savukārt regresijas terapeiti un viņu pētījumu subjekti šķietami paplašina prāta pirmskognitīvās spējas, ielūkojoties citā esībā dzīvē, kas vēl dzīvojama, ķermenī, kurš vēl nav ticis radīts. Palūkosimies, kas mums zināms par mēģinājumiem ceļot uz priekšu laikā šajā dzīvē un nākamajā.

Klīniskā psiholoģe un pētniece doktore Helēna Vambaha no Bērklijas Kalifornijā sāka pētīt regresijas līdz iepriekšējai dzīvei jau pagājušā gadsimta 60. gados ar nolūku tās atspēkot. Taču pavisam negaidīti viņa atrada pierādījumus, kurus vēlējās atklāt sabiedrībai grāmatās "No jauna izdzīvojot iepriekšējās dzīves" (Reliving Past Lives) un "Dzīve pirms dzīves" (Life before Life)x?9 . Tobrīd savos semināros viņa jau pētīja iespējas "progresēt" nākotnē gan brīvprātīgo pētījuma dalībnieku tagadējā dzīvē, gan nākamajā pāriemiesojumā divos dažādos laika periodos: 2100. un 2300. gadā. Liekot lietā savu metodi, viņa lūdza pētāmos pārcelties laikā uz priekšu uz savām dzimšanas dienām konkrētajos gados un tad uzdeva virkni jautājumu par dzīves apstākļiem tobrīd. Nolūks bija radīt "demokrātisku" nākotnes ainu, apkopojot un salīdzinot pēc iespējas vairāku nohipnotizēto cilvēku stāstīto un meklējot kopīgos elementus, kas palīdzētu pareģot nākotni, nevis klausīt viena gaišreģa pareģojumiem. Viens no labākajiem doktores Vambahas regresijas pētījumu dalībniekiem sociologs un vēsturnieks Cets Snovs (Cbet Snow) atcerējās dzīvi Krusta kara laikos Tempļa bruņinieka ķermenī. Arī ceļošana nākotnē viņam padevās vieglāk par vieglu. Turklāt viņš nebija vienīgais, un doktore Vambaha drīz vien bija apkopojusi milzīgu šādu gadījumu datubāzi. Taču viņa nomira 1985. gadā, nepabeigusi uz šā pētījuma balstīto grāmatu, tāpēc Snovs turpināja viņas iesākto darbu un kļuva par grāmatas "Masu sapņi par nākotni" (Mass Dreams of the Future)140 līdzautoru.

Lai arī vairums Vambahas pētījuma subjektu, aprakstot savā dzīvē vēl nenotikušus notikumus, šķiet, uzdūrušies neredzamai barjerai, Snovam šādu grūtību nebija. Snovs pieņem, ka, tāpat kā regresijas līdz pagājušiem notikumiem šajā dzīvē dažiem cilvēkiem rada viltus atmiņas, līdzīgas problēmas rodas, arī virzoties uz priekšu šajā dzīvē. Ksošajā ķermeni dažas atmiņas par pagātni un nākotni nav bijušas atsaucamas vai ir atsauktas atmiņā neprecīzi. Viņš piebilst: "Domāju, ka tam ir kāda saistība ar ķermeņa un orgānu apziņu." Izvilinot atmiņas par dzīvi, kurā viņi apdzīvoja citu ķermeni, viņi, šķiet, bauda lielāku brīvību.

"Es spēju ielūkoties nākotnē un ieraudzīt to, kas jau sācis piepildīties," Cets man stāstīja, kad es viņu iztaujāju 1995. gadā, "un tas tika publicēts pirms desmit gadiem iznākušā grāmatā. Dienvidslāvija jau ir tāda, kāda tā ir, krievi vairs neizskatās tik jauki atkal var sākties īsti politiski sarežģījumi, kā es to redzēju. Laika apstākļi, aizvien pieaugošā vulkānu un zemes garozas aktivitāte, viss, kas tika pareģots 90. gadu vidū, līdz ar narkotikām, nebeidzamu sausumu un plūdiem piepildās, ievadot lielu pārmaiņu periodu."

Ja doktores Vambahas progresijas seansos Snova redzētās vīzijas ir pareizas, gaidāms vēl daudz kas ļaunāks, arī, kā Snovs piebilda: "Kalifornijas un citu ASV teritoriju izzušana." Visu šo notikumu datumi bija "pārsteidzoši tuvu mūsdienām", kad mēs 90. gadu vidū apspriedām šo doktores Vambahas pētījumu. Vienā progresijā, piemēram, Snovs redzēja sevi 1998. gada jūlijā Arizonā, kuru klāja "aukstas, melnas debesis, gaisā virmoja vulkānu pelni, un es klepoju. Es nebiju laimīgs tur atrasties tādā katastrofālā situācijā, taču apstākļu sakritības dēļ saistībā ar savu darbu esmu pārcēlies uz turieni, un nesen mēs Arizonas ziemeļos nopirkām māju."

Tāpat kā daudzi citi pasaules gala pareģojumi daudzu gadsimtu garumā, Snova progresijā minētais datums (1998. gada jūlijs) pienāca un pagāja bez jebkādiem starpgadījumiem viņa personīgajā dzīvē, bet Cets un viņa sieva Kalista turpina aktīvi popularizēt Jaunā laikmeta idejas. Atradīsies tādi, kuri Snova "progresiju" uzskatīs par pilnīgu izgāšanos, savukārt citi saskatīs pierādījumus, ka Snovs runājis par iespējamām klimata pārmaiņām un ar tām saistīto notikumu scenāriju, tikai datums nav bijis pareizais. Kas attiecas uz dzīvi, ko viņš un pārējie pareģoja nākamajos gadsimtos, vienīgi vēsture varēs izteikt savu spriedumu. Tikai procentuāli neliels skaits cilvēku spēja pārcelties nākotnē uz dzīvi 2100. gadā, savukārt lielāks skaits, tomēr vēl aizvien neliels cilvēku bariņš spēja iegūt informāciju par dzīvi 2300. gadā. Tam var būt vairāki iemesli, arī varbūtība, ka pēc simt gadiem iedzīvotāju skaits būs daudz mazāks nekā šobrīd un tad atkal palielināsies.

Dženija Kokela (Jenny Cockell) ir angļu hiropēde, kas uzrakstījusi aizraujošu grāmatu "Vakardienas bērni" (Yesterday's Children)141 par iepriekšējo dzīvi Īrijā Mērijas Satonas (Mary Sutton) izskatā, kuru viņa skaidri atcerējās un kuru viņa un neatkarīgi pētnieki spēja pārbaudīt. Šai grāmatai sekoja pavisam citāda grāmata "Iepriekšējās dzīves, nākamās dzīves" (Past Lives, Future Lives)141 , kurā autore atklāja, ka viņai ir "atmiņas" arī par nākamajām dzīvēm. Kokela ir ļāvusies hipnotiskajai regresijai, lai skaidrāk atsauktu atmiņā redzēto. Mums viņa stāsta par savu pārliecību, ka nākamajā dzīvē viņa pāriemiesosies sievietē vārdā Nadia Nepālā, kad planētas iedzīvotāju skaits būs mazāks un dzīvnieku pasaule būs nemanāmāka, iespējams, piesārņojuma dēļ. Grāmatā uzskicētas vietas, kur viņa dzīvos Nadias ķermenī ciematā kalna pakājē, kalnainā apvidū, kam raksturīga smalka, sarkanīgi oranža augsne. Palūkojoties uz Nepālas karti, Kokela juta, ka viņu vilina reģions valsts austrumos, starp Everestu un Indijas robežu, un tuvākā apdzīvotā vieta viņas nākotnes dzīvesvietai esot ciems ar nosaukumu Kokuva.

"Šī pieredze, ielūkojoties nākotnē, ir pavisam citāda nekā manas atmiņas par iepriekšējo dzīvi ar vārdu Mērija Satona," vēsta Kokela, "tās ir tādas pašas atmiņas kā visas citas, tur ne mirkli nebija nekā savāda. Taču ar šo jauno pieredzi es izjutu saikni nevis atcerējos, bet izdzīvoju izjūtas, it kā es būtu pagātnē un divgadīgā Nadia atcerētos mani savā dzīvē nākotnē, 2040. gadā." Dženijas Kokelas "atmiņas" iesniedzas vēl divās dzīvēs, vienā, kas rit divdesmit otrajā gadsimtā Centrāleiropā, iespējams, Polijā, nabadzīgā vidē, bet otrā dzīvē, divdesmit trešajā gadsimtā, viņa ir amerikāņu sieviete, kas kā laborante strādā Unichem korporācijā. Viņa mūs brīdina, ka cilvēku skaits ir dramatiski samazinājies, un vainīga ir cilvēku nekritiskā ķimikāliju lietošana.

"Lai ko rādītu vīzijas par nākotni, šajā nākotnē ir vieta ikvienam no mums," raksta Kokela. "Ieraugot sevi un citus pagātnes un nākotnes laikā vēstures šķērsgriezumā un daudzu dzīvju garumā, mēs varam saprast mūsu individuālo lomu kā atsevišķai vienībai un mūsu atbildību, esot daļai no universālā. Mūsu attieksme šodien ietekmēs mūsu nākotni gan kā indivīdu, gan kā sabiedrības kopumā. Pateicoties mūsu pūliņiem, nākotne var kļūt par cerību šūpuli."

Kad pirms vairāk nekā desmit gadiem pētīju šo tēmu, mani iepazīstināja ar cilvēku grupu Anglijas dienvidos, kuri ļoti veiksmīgi eksperimentēja ar ceļošanu laikā, un viņi uzaicināja mani pamēģināt. "Mēs varam vadīt tevi tā, lai tu piedzīvotu tikai pozitīvas un labas lietas, lai tu negūtu traumu, skatoties, piemēram, kā tevi pakar, noslīcina vai sacērt četrās daļās," Frānsiss Veids (Francis Wade) iedrošināja mani.143 "Tu pilnīgi droši var doties uz jebkuru vietu un visu piedzīvot. Laiks ir ilūzija. Ceļošana laikā pierāda, ka pastāv tikai tagadne: pagātne, tagadne un nākotne kopā ir viens vesels." To pateikuši, laika ceļotāji mani brīdināja: lai arī daudzi viņu pētījumu subjekti ir spējuši pārcelties nākotnē un redzēt, kas ar viņiem notiks pēc vairākām dienām, mēnešiem vai pat gadiem, neviens līdz šim nav spējis aizceļot tik tālu, lai nokļūtu savā nākamajā iemiesojumā.

Es pamēģināju, bet nebiju pārliecināts, vai tas, ko es "redzēju" un "sajutu" savā prātā, nebija tikai manas iztēles auglis, taču vēl vairākas dienas es atrados spēcīgu iespaidu varā. Jāatzīstas, ka pieredze bez šaubām bija necila, salīdzinot ar pārsteidzošajiem stāstiem, kurus regulāri ieguva daži no psihoterapijas spožākajiem prātiem un viņu labprātīgie izpētes objekti.

Piemērs tam ir Doloresas Kenonas (Dolores Cannon) ilggadējie eksperimenti, kas, ja tic uz vārda, liecina, ka viņa atradusi atslēgu durvīm, aiz kurām stāv viens no pazīstamākajiem gaišreģiem cilvēces vēsturē Nostradams. Tas ir savāds stāsts, kuram pat Kenonai pašai bija grūti uzreiz noticēt, bet kuru viņa pilnībā dokumentējusi savā triloģijā "Sarunas ar Nostradamu" (Conversations with Nostradamus)144 , kur sīki apraksta savus eksperimentus, kā arī piedāvā lasītājiem jaunas Nostradama mīklaino četrrinžu interpretācijas. Šī jaunā izpratne, kā man145 stāstīja pati amerikāņu psihoterapeite pēc savas pēdējās grāmatas publicēšanas, bija nākusi no paša slavenā franču gaišreģa. Nostradama gara? Es jautāju. Nē, paša Nostradama, kurš runāja ar mums savā dzīvē sešpadsmitā gadsimta Francijā, izlauzies cauri laiktelpas barjerai, lai tieši sazinātos ar divdesmito gadsimtu.

Tā, protams, ir zinātniskā fantastika… Bet kas, pie velna, pārliecināja Arizonā dzīvojošo regresijas terapeiti, ka šī saziņa ir kaut kas vairāk nekā pārlieku dzīvas iztēles auglis? Viņa man stāstīja, ka viss sācies, kad 20. gadsimta 80. gados viņa vadījusi pavisam parastu regresiju līdz iepriekšējai dzīvei sievietei vārdā Elēna māksliniecei un desmit bērnu mātei. Izrādījās, ka Elēna bijusi Dionīss viens no Nostradama studentiem 16. gadsimtā -, un šīs atmiņas kaut kādā veidā kļuva par katalizatoru, ļaujot franču gaišreģim tieši sazināties ar Doloresu Kenonu ar nohipnotizētās pacientes starpniecību. Viņa piebilda, ka tas ir pretrunā ar visiem likumiem. Elēna runāja par Nostradamu tā, it kā viņš atrastos vienā telpā ar viņām, un Doloresa Kenona ar savas hipnozes varā esošās klientes palīdzību varēja uzdot viņam jautājumus. Vienojušies par "tikšanos" kādā īpašā vietā garīgajā pasaulē, viņi sāka darbu pie četrrinžu skaidrošanas. Jau pēc pāris seansiem Elēna, kuru šī saziņa caur viņu nepārprotami biedēja, pārcēlās uz dzīvi Aļaskā, kas ir visai drastisks paņēmiens, lai aizbēgtu no gaišredzības eksperimenta. Tomēr pirms sievietes aizbraukšanas Nostradams paguva pateikt, ka varēs sazināties caur citiem, un deva norādījumus, kā viņu atrast. Nostradams piekrita arī pārbaudei, kuras laikā viņš varētu dot zīmi psihoterapeitei par savu klātbūtni tā, lai hipnotizētais cilvēks to nenojaustu.

Kā stāsta Kenona, tas veiksmīgi izdevās ar vēl divu pacientu starpniecību, ļaujot viņai pabeigt pareģa slavenā darba rediģēšanu. Mūzikas koledžas studente Brenda atvēlēja sešus mēnešus sava laika, palīdzot Kenonai un Nostradamam interpretēt trīssimt četrrindes, līdz studijas un darbs vairs neļāva turpināt. Tobrīd vēl viens iepriekšējās dzīves regresijas pacients, jauns astrologs Džons Frīlijs (John Freeley) kļuva par slavenā gaišreģa starpnieku uz šīs Zemes un deva jaunas atklāsmes šajā projektā, līdz pārcēlās uz dzīvi Floridā. Psihoterapeite stāsta, ka kopumā vairāk nekā desmit cilvēki spēja nodibināt kontaktu ar dzīvo Nostradamu, ļaujot pētniecei pabeigt viņa darba aktualizēšanu. Tāpat kā citi drūmā likteņa pareģotāji, saskaņā ar Kenonas stāstīto, arī Nostradams, izmantojot melna obsidiāna spoguli, lai fokusētu savas gaišredzības spējas, vēsta mums, ka drīz Zeme novirzīsies no savas ass. Kad tas notiks, ārpuszemes civilizācijas nāks mums palīgā. Būs arī trešais pasaules kurš. Nostradama četrrindes vēsta ari par Antikrista dzimšanu, un Doloresai Kenonai pat izdevies uziet cilvēkus, kuri uzzīmēja Antikrista fotorobotu un sastādīja viņa horoskopu.

Nodaļā "Slaveni ticīgie" (13. nodaļā) esmu pieminējis televīzijas raidījumu vadītāju Džeriju Springeru, kuru doktors Brūss Goldbergs spējis hipnozes iespaidā aizvest atpakaļ iepriekšējā dzīvē. Tajā pašā seansā Losandželosā praktizējošais doktors Goldbergs aizvedis Springeru veselīgu skeptiķi uz nākamo dzīvi, kurā viņš būs rančo saimnieks fermeris vārdā Bobijs, dzīvos Montanas štatā un iesaistīsies valdības projektā audzēt pārtiku uz Mēness. Tajā dzīvē viņam būs četri bērni, un sešdesmit gadu vecumā viņš ies bojā, kosmosa kuģim atceļā uz Zemi ciešot katastrofā.

Izrādās, ka doktors Goldbergs nelokāmi tic hipnotiskās progresijas vērtībai. "Daudzi cilvēki progresiju uzskata par nomoda sapņiem," viņš stāsta savā grāmatā "Dvēseles dziedināšana" (Soul Healing).146 Taču tas neizskaidro, kāpēc cilvēki redz tādas lietas, ko nekādi nespētu kontrolēt, piemēram, "lasīt laikraksta virsrakstus piecus gadus tālā nākotnē, kur vēstīts par dabas katastrofām, prezidenta vēlēšanām vai karu, un šis notikums notiek tieši piecus gadus vēlāk tieši tā, kā tas transā tika nolasīts". Ja Goldbergs mums stāda, ka viņam ir dokumentēti šādi gadījumi, kāpēc viņš nepamato šo sensacionālo apgalvojumu? Tā vietā viņš piedāvā tikpat sensacionālus apgalvojumus attiecībā uz dažiem saviem pacientiem, bet man jābrīdina lasītāji, ka būs nepieciešams apvaldīt savu kritisko un skeptisko prātu.

Pirmais no šiem pacientiem ir klīniskais psihologs vārdā Pīts, kurš konsultējās ar doktoru Goldbergu 1984. gadā, sūdzoties par uzmācīgu vēlmi mazgāt rokas. Goldberga vadībā pārceļoties nākotnē uz divdesmit pirmo gadsimtu, Pīts stāstīja, ka tagad viņa vārds ir Bens Kingslijs (Ben Kingsley) un viņš strādā kodolreakciju izpētes centrā Oklahomas štata pilsētā Talsā. Rit 2088. gada augusts, un savu obsesīvi kompulsīvo traucējumu dēļ, kurus vēl pastiprina darbaholisms, puisim ir nervu sabrukums, un viņš pārkonfigurējis datorus tā, lai izraisītu katastrofālu apmēru kušanu. Bojā iet skeletona komanda un pats Bens, un visā Talsas reģionā ir paaugstināta radiācija. Nez kāpēc šķiet, ka pašreizējā dzīvē Pīts noskaņojās šai nākamajai dzīvei un tās izraisītajam trauksmes stāvoklim, kas kļuvis par cēloni uzmācīgajai roku mazgāšanai.

Pirms Talsā sāk strauji kristies nekustamā īpašuma cenas un sākas masveida evakuācija, gribu paziņot labos jaunumus. "Šī nākotne bija tikai viena no vismaz piecām lielākajām varbūtībām," stāsta mums Goldbergs. "Pīts bija uztvēris negatīvu frekvenci jeb varbūtību, lai gan viņam bija vismaz četras citas, no kurām izvēlēties. Viņa problēmas risinājums bija pavisam vienkāršs. Man tikai vajadzēja likt viņam iedomāties pārējās četras iespējas un tad, kad viņš izvēlētos ideālo frekvenci, ieprogrammēt šo frekvenci kā viņa realitāti. Tādējādi es palīdzēju Pītam pārslēgties starp frekvencēm, lai viņa nākotne būtu pavisam citāda nekā tādā gadījumā, ja viņš nerīkotos saskaņā ar progresijas rezultātā iegūtajām zināšanām." Tāpēc Talsas iedzīvotāji nu var gulēt mierīgi Pīts ir pilnībā atveseļojies un nešķiež milzīgu daudzumu ūdens, lai nomazgātu radiācijas piesārņojumu, kurš vairs neradīsies, bet doktors Goldbergs ir atradis tādu metodi manipulācijām ar citu cilvēku nākotni, ar kuru salīdzinot gēnu inženierijas brīnumi nobāl… ja vien tā ir patiesība.

Kāda cita paciente Emīlija cieta no kuņģa un zarnu trakta darbības traucējumiem, kuru cēloni Goldbergs atklāja dzīvē, kuru viņa dzīvos trīsdesmit sestajā gadsimtā kā sieviete vārdā Sekestra uz Andromēdas zvaigznāja Fonikana (Pbonican) planētas. Negribu sabojāt jūsu prieku, atklājot turpmākos notikumus, tas varētu kļūt par nākamās "Zvaigžņu karu" (Star Wars) filmas sižetu. Pietiks, ja pateikšu, ka Sekestra ne tikai vienu dienu ir nodzīvojusi uz Fonikana planētas, bet Emīlijas ķermenī ir atbrīvojusies arī no kolīta, un viņas dzīvē sācies jauns posms. Doktors Goldbergs, kuram ir zinātniskie grādi bioķīmijā, zobārstniecībā un psiholoģiskajā konsultēšanā, neapšaubāmi tic, ka šīs progresijas ir īstas. "Vislielāko gandarījumu man sniedz fakts, ka ikviens no maniem pacientiem spēj kļūt par sava likteņa noteicēju," raksta ārsts.

Acīmredzot tieši pateicoties Goldberga slieksmei pētīt nākamās dzīves, internetā izplatījušās baumas, ka viņš ir ceļotājs laikā jeb hrononauts, kurš atgriezies no nākotnes, lai šobrīd dzīvotu uz Zemes un vēstītu mums par reinkarnāciju un dvēseles eksistenci. Kad tieši par šo tēmu viņu intervēja Ārts Bclls (Art Bell) radiopārraidē Coast to Coast AM, Goldbergs atteicās apstiprināt vai noliegt šīs baumas. Arī viņa tīmekļa vietnē uzdots jautājums "Vai doktors Brūss Goldbergs ir ceļotājs laikā?" un izteikti daži mājieni, pēc kuriem vismaz es secināju, ka viņš pats tam noteikti tic. "Ja es būtu ceļotājs laikā," stāsta dakteris savas vietnes apmeklētājiem, "es pavisam noteikti būtu no trīsdesmit piektā gadsimta, kad teleportācija ļāvusi ceļot laikā… Trīsdesmit piektais gadsimts bez šaubām ir zelta laikmets. Tehnoloģiskā un garīgā ziņā šajā gadsimtā būs vērojams lielāks progress nekā jebkurā citā brīdī cilvēces vēsturē! Vidējais vecums ir no piecsimt līdz deviņsimt gadiem, pateicoties enerģiju uzlādējošai ierīcei, kuru dēvē par alfasinkolāriju (alpbsjncolarium) un kas stimulē mūsu virsnicru dziedzeri un gonādas, lai pastiprinātu DHEA hormona ražošanu." Radio intervijas laikā Goldbergs īsumā aprakstīja raidījuma vadītāja iepriekšējo dzīvi Atlantīdā aptuveni 50 000 gadu pirms mūsu ēras, kur viņš bijis ģeofiziķis un kvantu fiziķis vārdā Drako. Arī Goldbergs esot dzīvojis tajā laikā, būdams medicīniskās televīzijas reportieris vārdā Forats, jo, kā viņš mums stāsta, Atlantīdā bijis gan radio, gan televīzija, un šo informāciju viņš ieguvis no Ākāšas arhīva.

Atbildot uz jautājumu par ceļotāju laikā, doktors Goldbergs paziņo: "Varu teikt tikai to, ka īsts hrononauts zvēr nekad neizpaust šo faktu, ja vien tas nav galēji nepieciešams. Citādi tiktu pārkāpti starptautiskie laika drošības likumi, kuri pastāv nākotnē." Ir viņš hrononauts vai nav, bet Goldbergs būtu lielisks zinātniskās fantastikas filmu scenāriju autors, ja atteiktos no sava hipnoterapeita darba.

Kādā Kaļas Ambrozas (Kala Ambrose) intervijā ar bijušo dziedātāju Helēnu Rediju (Helen Reddy) es uzdūros negaidītai atsaucei uz pareģotu nākamo dzīvi. Vienā šīs sarunas, kura trīs daļās publicēta vietnē Examiner.com'47 , brīdī Kala ierunājās: "Mana māte pirms vairākiem gadiem ļāvās regresijai līdz iepriekšējai dzīvei un… [arī] redzēja savu nākamo dzīvi. Pāris gadu pēc šā notikuma viņa nomira. Tas bija ļoti interesanti, jo viņa spēja aprakstīt šo nākamo dzīvi… Mēs abas pārrunājām, kur viņa būs. Kad tas notiks? Apspriedām laiku un vietu man šajā dzīvē būs iespēja izsekot šim mūžam, pamatojoties uz mātes sniegto informāciju un, iespējams, arī satikt viņu tajā vietā šā cilvēka i/skatā. Tāpēc cs ar nepacietību gaidu, lai redzētu, kā tas izvērtīsies." Esmu ierosinājis Kalai šo informāciju iekļaut pētījumā, lai varētu pārbaudīt, ja un kad tas notiks.

Nu re, cs taču jūs brīdināju, ka mūsu ceļojums nākotnē būs elpu aizraujošs. Tomēr pagaidām mēs atgriežamies uz planētas Zeme, un jūs varat atsprādzēties. Pienācis laiks izprast, ko nozīmē viss iepriekš aprakstītais, un izsijāt faktus no fantāzijām.

17. NODAĻA fakts vai fantazija?

Gadu gaitā esmu iemācījies pārlieku neaizrauties, izlasot avīžu virsrakstu par jaunu reinkarnācijas gadījumu. Indijas laikraksts Decčan Cbronicle uzskatāmi parāda, kāpēc. 2009. gadā tas paziņoja148 : "Kad sešpadsmit gadus vecais Adžajs (Ajay) gāja bojā satiksmes negadījumā šīs nedēļas sākumā, viņš atstāja intriģējošu, brīnumainu un spriedzes pilnu stāstu." Izrādās, tikko sācis runāt, Adžajs atklāja, ka iepriekš bijis savas vecmāmiņas Rambeti dēls, precīzi izstāstot, kā viņš tajā dzīvē bija miris, kaimiņa noindēts. Viņa nākamās trīs iemiesošanās bijušas "mušā, pēc tam bitē un visbeidzot čūskā". Tas tiesa 1991. gadā viņu pagalmā bija ielīdusi čūska un Rambeti vīramāte to bija nositusi. Adžajs teicās atceramies, ka bijis šī čūska, līdz pārdzimis kā Rambeti meitas dēls, lai atkal nomirtu divu gadu vecumā, aizrijoties ar ēdienu, un tad piedzimtu Rambeti vedeklai kā Adžajs 1993. gadā.

Pēc puiša traģiskās nāves 2009. gadā viņa ģimene noteikti ļoti piesardzīgi izturas pret visiem insektiem, dzīvniekiem un reptiļiem, kas iemaldās viņu mājoklī.

Pārdzimšana cilvēka vai dzīvnieka izskatā transmigrācija ir reliģiska mācība daudzās kultūrās, ar to arī izskaidrojami visdīvainākie paziņojumi. Kāds sešdesmit gadus vecs taizemiešu vīrs, piemēram, tika ieslodzīts Puketas salas cietumā 1998. gadā pēc tam, kad viņu puskailu pieķēra mēģinot mīlēties ar piectonnīgu ziloni.149 Tiesā Kim Lī Čongs (Kim Lee Cbong) aizstāvējās, stāstot, ka ziloni noturējis par savu pāriemiesojušos sievu, kura bija mirusi pirms divdesmit astoņiem gadiem. "Es viņu uzreiz atpazinu… pēc draiskulīgā mirdzuma acīs," viņš teica savai aizstāvībai. Tiesa neļāvās iespaidoties un notiesāja

vīrieti uz piecpadsmit gadiem cietumā. Pieļauju, ka arī zilonis šo pieredzi nemūžam neaizmirsīs. Indijā, savukārt, kāda ģimene no Kathasakaras ciema Giridihas apgabalā ir iepriecināta, ka Dhani Murmu (Dhani Murmu) ir turējusi savu uz nāves gultas 2000. gada jūnijā doto solījumu atgriezties pie viņiem citādā veidolā. Viņas vīrs vietējiem plašsaziņas līdzekļiem izstāstīja, ka sieva pie viņa atgriezusies no skudrām pārtiekošā zvīņneša pangolīna izskatā.150 "Mēs šo zīdītāju mīlam kā savu māti," stāsta Dhani vecākais dēls. "Viņš ir daļa no mūsu ģimenes. Kāds no Orisas štata gribēja viņu iegūt par brangu cenu, bet kā gan mēs varam pārdot savu māti?"

2007. gadā, notiesāts uz pieciem gadiem cietumā, četrdesmit sešus gadus vecs banku aplaupītājs no Rietumvācijas, pēc pārliecības budists, kurš nodēvēts vienīgi par Pīteru K, neveiksmīgi centās panākt, lai viņa mīlulei kaķenei Zizelei atļautu viņu apciemot.151 Kad viņš pirmo reizi saticis klaiņojošo kaķeni, tā palūkojusies uz viņu tikpat maigi kā to vienmēr bija darījusi viņa māte Žizele, un abi kļuvuši nešķirami līdz pat vīrieša apcietināšanai. Verlas vietējā tiesa noraidīja lūgumu piešķirt "apmeklējuma tiesības viņa mātei kaķa veidolā" tāpēc, ka "cietumnieks neiesniedza nekādus pierādījumus, kas apliecinātu pāriemiesošanos".

Vēl dīvaināks ir stāsts par kādu indiešu pēdējā kursa studentu Abhišeku Parikhu (Abbisbek Parikh)152 , kurš apgalvo, ka esot čūsku dieva vīrišķā veidola Nāgaradža (Čūsku valdnieka) sievas reinkarnācija, un stāsta, ka spējot pēc pusnakts pārvērsties par čūsku, bet no rīta atgūt cilvēka izskatu. Nāgaradža tiek pielūgts daudzviet Indijā. "Pat šajā dzīvē, savā pašreizējā veidolā es vēl aizvien esmu viņa sieva," divdesmit astoņus gadus vecais puisis stāstīja plašsaziņas līdzekļiem 2006. gadā svētceļojuma laikā uz Kedarnatu Gūnas rajonā. Abhišcks, kurš ģērbjas kā sieviete, pavēstīja, ka "daļēja transformācija" notiek vienīgi tad, kad viņš pusnaktī dejo pie konkrēta tempļa Kanpūrā, un ka policijai esot parādījis videoierakstu ar šo mutāciju. Es gan nezinu, kāpēc lai tas interesētu policiju YouTube vietnes apmeklētāji būtu daudz pateicīgāka auditorija. Atklāsme, ka viņš bija un vēl aizvien ir Nāgaradža sieva, nākusi pār viņu, meditācijās pielūdzot Valdnieku Sivu. "Fakts, ka esmu piedzimis kā vīrietis, netraucē pildīt manus Nāgaradža sievas pienākumus," apgalvoja Abhišeks.

Angļu bezdarbnieka apgalvojumi153 gadu vēlāk gan nebija saistīti ar šādām pārvērtībām. Stīvu Kūperu (Steve Cooper), kuram 2007. gadā bija trīsdesmit divi gadi, daudzi uzskata par pāriemiesojušos Indijas einuhu aizbildni dievieti Mā Baučaradži (Ma Baucharaji), kuru tūkstošiem hindu uzskata par neauglības dziedinātāju. Pirms pārcelšanās uz nomaļu templi Gudžarātas džungļos Stīvs, kurš sevi sauc par Pamelu, dzīvoja nelielā dzīvoklītī Tūtingā, Londonas dienvidrietumos, kur indiešu izcelsmes draugi viņam stāstīja, ka viņš izskatās un kustas gluži kā senā dieviete. Man tas nešķiet nekāds kompliments, bet acīmredzot tāds tas bija, un tas rosināja puisi pārcelties uz dzīvi Indijā, kur viņu sagaidīja atplestām rokām. Kad Stīvs iet cauri ciemam, ļaudis pulcējas, lai viņu sveiktu, un sauc: "Dieviete ir šeit!"

Pavisam citādi tika uzņemts klaiņojošs suns, kurš iemaldījās Jeruzalemes finanšu tiesā 2011. gadā un negribēja vairs iet laukā. Tradicionālajā jūdaismā suņi tiek uzskatīti par netīriem. Izraēlas vietne Ynetl>4 vēstīja, ka starpgadījums tiesnesim atgādināja par lāstu, kas bija uzlikts nu jau mirušam laicīgam juristam, novēlot viņa garam iemiesoties suņa ķermenī. Baidoties, ka šis cilvēks ir pāriemiesojies sunī, riesa klaiņojošajam sunim piesprieda nāvessodu nomētāšanu ar akmeņiem, un nāvessods bija jāizpilda vietējiem bērniem. Par laimi, sunim izdevās aizbēgt pirms soda izpildes.

Tikpat pārsteidzoši apgalvojumi atrodami arī citās kultūrās. Viens tāds stāsts ir par plēsoņdelfīnu (zobenvali, orku) vārdā Luna, kas piedzima Padžeta zundā 1999. gadā, bet tika nošķirts no mātes divu gadu vecumā, izvēloties Nūtkas zunda ūdeņus, simtiem jūdžu attālumā no Vankūveras salas rietumu piekrastes. Kanādas Zivsaimniecības un okeanogrāfijas ministrija drīz vien sāka raizēties par delfīna neparasto uzvedību un īpaši par viņa vēlmi kontaktēties ar cilvēkiem un kuģiem. Būdams acīm redzami veselīgs un laimīgs plēsoņdelfīns, Luna priecēja tūristus ar savu ziņkārību, taču varas iestādes nosprieda, ka viņš noteikti jūtas vientuļš. Pēc gadiem ilgām debatēm par to, kā būtu labāk Lunam, 2004. gada jūnijā viņa paša labā un to cilvēku labā, kas atradās uz delfīna sastaptajiem kuģiem, tika nolemts aizvest viņu atpakaļ pie ģimenes. Kādā grāmatā bija aprakstīts, kā Luna mēdzis iebikstīt kuģa sānos, griezt to apkārt gluži kā vannas rotaļlietu, šūpot kuģi un iznirt tam priekšā, lai neļautu peldēt projām." Turpat piebilsts: "Tā neuzvedas savvaļas dzīvnieks, kurš baidās no saskarsmes ar cilvēkiem. Vasaras vidū Luna kļuva aizvien neatlaidīgāks savā draudzīgumā, un kuģotājiem bija aizvien grūtāk aizbēgt." Movačahtu-Mučalahtu155 pirmiedzīvotājiem gan nebija grūti izskaidrot šādu Lunas uzvedību un alkas pēc saskarsmes ar cilvēkiem. Viņi teica, ka Luna esot pāriemiesojies virsaiša Maika Makinnas (Mike Maquinna) tēvs156 , kurš bija viņu virsaitis pirms tam un, pēc dēla teiktā, uz nāves gultas bija vēlējies, lai viņa gars-iemājotu plēsoņdelfīnā. Šā iemesla dēļ pirmiedzīvotāju ciltis izjauca plānus ļaut jaunajam plēsoņdelfīnam atkal apvienoties ar savu baru Pudžeta zundā, ko viņi panāca, tradicionālo dziesmu pavadījumā dauzot ar airiem pa laivu dibeniem, vedot ar savām kanoe laivām viņu jūrā, lai aizvilinātu no jūras zinātniekiem, kuri bija iecerējuši izglābt Lunu. Pēc diviem gadiem, 2006. gadā, lielākoties pateicoties Pirmiedzīvotāju nāciju pārstāvju pretestībai, Luna vēl aizvien brīvi peldēja Nūtkas zundā, kad sastapās ar savu nāvi, rotaļīgi blēņojoties ar traleri, kura spēcīgie propelleri nāvīgi ievainoja viņu. Pēc šīs brutālās pieredzes viņš, iespējams, izvēlējās pāriemiesoties cilvēkā.

Tikpat dīvains ir Kolorādo štatā dzīvojošās gaišreģes un dzīvnieku valodas pratējas Elēnas Konas (Ellen Kobn) stāsts, kura pārliecināta par savām spējām ne tikai sarunāties ar dzīvniekiem, bet arī noskaidrot mirušo pāriemiesojušos veidolus.157 2009. gadā viņu uzrunāja Kristīne Horovica (Christine Horowitz) pēc tam, kad viņas trīspadsmit gadus vecā zeltainā retrīvera un vācu aitu suņu jaukteņa kucīte Dina bija mirusi no vēža. Horovica jau iepriekš bija konsultējusies ar Konu, kad bija pazudis mātes kaķis, un atcerējās gaišreģi sakām, ka viņa spējot sazināties ar mājdzīvniekiem to pēcnāves dzīvē. Tomēr Horovica visai piesardzīgi izturējās pret iespēju, ka Dinas reinkarnāciju varēs atrast. "Kā lai mēs atrodam šo sunīti? Ik dienu piedzimst tūkstošiem kucēnu," prātoja viņa. Šaubas izgaisa, kad Kona uzsāka saziņu ar mirušo suni un jautāja Horovicai, vai Dina mēdza uzlikt ķepas viņai uz pleciem. Tas pārliecināja izmisušo sievieti viņa bieži bija dejojusi ar Dinu, kura bija uzlikusi ķepas sievietei uz pleciem, gluži kā Kona aprakstīja. Gaišreģe turpināja sarunāties ar Dinas garu, kurš norādīja viņai uz kucēna attēlu kādā mājdzīvnieku vietnē. Horovica devās apciemot suni un pēc deviņiem mēnešiem bija pārliecināta, ka angļu medību suņa jauktenīte Annija bija Dinas reinkarnācija. Pat viņas skeptiski noskaņotais vīrs atzina, Annija uzvedas tieši tāpat kā Dina. Kona ir pārliecināta, ka spēj atrast pazudušus mīluļus un sazināties ar vigiem garu pasaulē, pateicoties savai saiknei ar "metafizisku, milzu, universālu apziņas kopumu", kuram mēs visi varam piekļūt, pat ja neizmantojam to.

Jūs varbūt domājat, ka priekšstats par dzīvniekiem, kuri sazinās no citas pasaules un stāsta par savu nākamo iemiesošanos, ir pārlieku neticams, bet tad jūs droši vien nepazīstat gaišreģi no Kalifornijas štata barbaru Bellu (Barbara Bell), kura 90. gadu sākumā paziņoja, ka nodod vēstījumus no savas meitas lellēm Bārbijām.158 Reālistiskāks, bet tikpat savāds ir negodā kritušā Jamaikā dzimušā kanādiešu sprintera Bena Džonsona (Ben Johnson), kurš reiz ticis dēvēts par "pasaulē ātrāko cilvēku", izteiktais apgalvojums, ka viņā pāriemiesojies noindēts Ēģiptes faraons.159 Šajā dzīvē par saviem pārsteidzošajiem rezultātiem simt metru finālskrējienā 1988. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Dienvidkorejā, kur viņš pārspēja pats savu pasaules rekordu, noskrienot 9.79 sekundēs, Bens Džonsons nopelnīja zelta medaļu. Pēc trīs dienām gan medaļu atņēma, diskvalificējot pēc dopinga analīzēm, kuru laikā viņa urīnā atklāja anaboliskā steroīda stanozolola klātbūtni. Lai gan vēlāk sportists atzina, ka savas karjeras laikā lietojis steroīdus, viņš tāpat uzstāja, ka olimpiskajās spēlēs dopinga rezultāti tādi bijuši sazāļota alus dēļ, kuru viņam iedevuši dopinga kontroles kabinetā. Paša publicētajā autobiogrāfijā "Seula dvēselei" (Seoul to Soul) viņš apgalvo, ka sensenais sāncensis Karls Lūiss (Carl Lewis) ne tikai iegāzis viņu dopinga pārbaudēs, bet tieši Lūiss ir bijis tas, kurš Senajā Ēģiptē noindējis viņu, būdams faraons Khufu160 . Lūiss, kurš olimpisko spēļu finālā palika otrais, saņēma zelta medaļu pēc Džonsona diskvalificēšanas. Šīs iepriekšējās dzīves "atklāsmes", šķiet, rosinājis Džonsona "garīgais padomdevējs" Braiens Farnums (Bryan ha mum).

Būtiski ir visos šajos gadījumos ievērot, ka iesaistītie cilvēki nav tikuši hipnotizēti vai kā citādi mudināti atcerēties savu iepriekšējo dzīvi. Tic ir cilvēki, kuri kaut kāda iemesla dēļ ir pārliecināti, ka reinkarnācija piedāvā pieņemamu skaidrojumu viņu pašu vai citu cilvēku vai dzīvnieku uzvedībai, lai cik neticams tas šķistu visai pārējai cilvēcei. Turklāt viņi apliecina tādu ticības spēku, kāds dažiem cilvēkiem ir attiecībā uz noteiktām mācībām un kas ļauj viņiem nešaubīgi pieņemt to, ko mēs pārējie pareizi vai aplami uzskatītu par neracionālu. Tomēr hipnozes iespaidā šis racionālisms izgaist, ļaujot mūsu prātam vai iztēlei brīvu vaļu, meklējot notikumus, stāstus vai sižetus sauciet tos, kā vēlaties -, kuri apmierina mūsu vajadzības vai sniedz atbildes, kuras, mūsuprāt, sagaida mūsu iztaujātājs, hipnotizētājs vai psihoterapeits. Šajos vārdu plūdos aprakti sīki informācijas tīrradņi, kas pierāda reinkarnāciju. Tas ir izaicinājums pētniekiem, kuri meklē pierādījumus iepriekšējām dzīvēm, kuras pieauguši cilvēki atceras mākslīgi izraisītā transā vai citos apziņas stāvokļos. Tomēr pastāv pamata pētījumu metodes un tehnikas, kas ļauj izsijāt faktus no fantāzijām.

Arnals Bloksems (Arnall Bloxham) bija cienījams hipnoterapeits Dienvidvelsas pilsētā Kārdifā, kurš divdesmit gadu laikā regresēja un dokumentēja četrsimt pētījumu subjektu atklājumus par viņu iepriekšējām dzīvēm. Kad televīzijas producents Džefrijs Aiversons ()effery lverson) par to izdzirdēja, viņu tā aizrāva šis pētījums, ka veselu gadu viņš veica pats savu pētījumu, lai noskaidrotu, vai tā bija savāda vēsturiska romantika vai īsti reinkarnācijas pierādījumi. Uz "Bloksema ierakstu" pamata tika izdota grāmata161 , un BBC televīzijas kanāls uzņēma dokumentālo filmu "Vairāk nekā viena dzīve?" (More Lives than One?), kurā astoņdesmit gadus vecais hipnotizētājs un daži viņa pētījumu dalībnieki spēja no jauna atkārtot savus ceļojumus pagātnē televīzijas kameru priekšā. Virkne šo dzīvju noslēdzās ar spēcīgu un dramatisku emociju izvirdumu, kad nohipnotizētie cilvēki atcerējās savu nāves agoniju.

Viens no Bloksema pētījumu dalībniekiem bija kāds izglītots vīrietis no Svansijas Grēms Hakstabls (Grabam Huxtable), kurš regresēja divsimt gadu tālā pagātnē un raupjā Anglijas dienvidrietumu dialektā atcerējās dzīvi, kurā viņu ar varu iesauca karadienestā uz Lielbritānijas flotes ar trīsdesmit diviem lielgabaliem bruņotas fregates HMS Aggie. Savā grāmatā Aiversons stāsta, ka bijušajam jūrlietu ministram Admiralitātes pirmajam lordam Luijam Mauntbatenam (Louis Mountbatten) uz neatgriešanos bija aizdota šā regresijas ieraksta kopija, piebilstot: "Pateicoties grāfa Mauntbatena interesei, man bija pieejami pētījumi un Lielbritānijas izcilāko flotes vēsturnieku slēdzieni. Viņu tik ļoti aizrāva šis ieraksts, ka viņš lika savam brāļadēlam princim Filipam (Edinburgas hercogam) un vēl dažiem augstākā līmeņa kara flotes pārstāvjiem mēģināt atrast kuģi, uz kura "lielgabalnieka palīgs" dienēja jūras kaujās pret frančiem netālu no Kalē piekrastes ap 1800. gadu." Kuģis ar šādu nosaukumu netika uziets.

Pētot Bloksema nohipnotizēto klientu stāstīto, Aiversons spēja atsijāt acīm redzamās nesakritības. Viena bija saistīta ar slavenību karalieni Elizabeti I.

"Klausoties ierakstu, es ievēroju, ka šai dāmai nemainījās balss vai personība, kā tas notika pārējos gadījumos," raksta Aiversons. "Un viņa, šķiet, arī domāja, ka tieši viņa kā "karaliene Elizabete" likusi nocirst galvu Seram Volteram Reilijam (Walter Raleigh). Patiesībā to izdarīja Elizabetes pēctecis Džeimss I. Diemžēl es norakstīju viņas regresiju kā nederīgu, skaidrojot to ar kriptomnēziju, kur atmiņas sajūk ar iztēli, ko vēl papildina lasītneprasme. Skumji, jo viņa būtu varējusi piešķirt zināmu pikantumu vēsturei ar savu stāstu par Karalieni Jaunavu, kura mīlējusies ar Seru Voltcru viņa kuģa kajītē."

Nepārprotama televīzijas dokumentālās filmas zvaigzne bija Džeina Evansa ( Jane Evans) trīsdesmitgadīga biroja darbiniece, kura regresēja līdz sešām iepriekšējām dzīvēm: trešajā gadsimtā skolotāja sievas veidolā romiešu pilsētā britu salās Ehoracum pilsētā (tagadējā Jorkā); divpadsmitajā gadsimtā ebrejietes veidolā arī Jorkā; franču tirgotāja prinča Žaka Kora (Jacques Coeur) kalpotājas izskatā piecpadsmitajā gadsimtā; Aragonas Katrīnas spāņu kalpones ķermenī sešpadsmitajā gadsimtā; kā nabadzīga šuvēja karalienes Annas valdīšanas laikā septiņpadsmitā gadsimta sākumā; un amerikāņu mūķenes ādā deviņpadsmitā un divdesmitā gadsimta mijā. Viņa būtu atgriezusies arī citās dzīvēs, bet pēc šo sešu dzīvju atsaukšanas atmiņā "tas viss viņai apnika un pārbiedēja viņu", tāpēc sieviete atteicās turpināt. Atmiņās par šīm dzīvēm bija daudz pārbaudāmas informācijas, no kurām Rebekas dzīve divpadsmitā gadsimta Jorkā, ebreju masu slaktiņa laikā 1190. gadā izrādījās īpaši iespaidīga. Tomēr viens apgalvojums likās pilnīgi nepatiess.

Viņas regresija un visa Rebekas dzīve noslēdzās, kad karavīri atrada viņu un viņas meitu Reičelu slēpjamies baznīcas kapenēs. Jorkas universitātes vēstures pasniedzējs profesors Bārijs Dobsons (Barrie Dobson), kurš nesen bija rakstījis par ebreju slepkavošanu šajā pilsētā, pēc Aiversona lūguma izpētīja regresijas pierakstus, uzskatot tos par "iespaidīgi precīziem". Viņš arī secināja, ka Sv. Marijas baznīca Kāslgeitā ir visticamākā vieta, kur nogalināta Rebeka un viņas meita. Taču, tāpat kā visām citām viduslaiku baznīcām, kuras saglabājušās no tiem laikiem, tai nav kapeņu. Un tad nejaušs strādnieka atklājums baznīcas renovācijas darbu laikā, sešus mēnešus pēc BBC uzņemšanas grupas nofilmētās Džeinas Evansas regresijas, liecināja, ka Sv. Marijas baznīcā kapenes tomēr bijušas.

Grāmatas noslēguma daļā Aiversons pats mēģinājis novērtēt Bloksema materiālus, atzīmējot: "Man pat prātā neienāk, kā Džeina Evansa būtu varējusi uzzināt dažus faktus un vietas, par kurām viņa runā ar tādu pārliecību. Galu galā viņa ne reizi nav bijusi ne Jorkā, ne Luāras ielejā Francijā, arī Amerikā viņa pabijusi tikai pēc savas regresijas līdz amerikāņu mūķenes dzīvei ieraksta." Tomēr Aiversons pieļauj, ka viņa patiesības meklējumi Bloksema ierakstos, kuru īstumu apstiprinājis ikviens vēsturnieks un psihologs, kurš tos dzirdējis, nav vainagojušies ar pārliecību, vien radījuši jaunus noslēpumus.

Kad skeptiski noskaņots paranormālo parādību izmeklētājs Melvins Hariss (Melvin Harris) no jauna pētīja Bloksema iepriekšējo dzīvju gadījumus, viņš pievērsās Džeinas Evansas atmiņām, kuras Aiversons uzskatīja par "nemainīgi pārsteidzošākajām", un nonāca pie pavisam cita slēdziena. Džeinas Evansas stāstītais par Aragonas Katrīnas kalpones dzīvi "tikpat labi varētu būt balstīts uz Džīnas Pleidijas (Jean Plaidj)^2 vēsturiskā romāna "Atraitne-jaunava Katrīna" (Katherine, The Virgin Widow)". Savās "atmiņās" par dzīvi Zaķa Kora pusaugu kalpones ādā viņa sīki un smalki aprakstīja viņa milzīgā nama interjeru un apkārtni, kā arī pieminēja karaļa mīļākās Agneses Sorelas (Agnes Sorel) grezno kapakmeni, kas, kā apgalvo Aiversons, no jauna atrasts tikai 1970. gadā. Savukārt Hariss norādīja, ka Kora nams ir viens no visvairāk fotografētajiem un filmētajiem namiem visā Francijā, un "aizmirstais" kaps patiesībā bijis tūristu apskates objekts jau no divdesmitā gadsimta sākuma un detalizēti aprakstīts 1929. gadā publicētajā Henrija Dvaita Sedžvika (Henry Dwight Sedgwick) grāmatā "Francija: tās politikas, literatūras un mākslas īsā vēsture no sendienām līdz mūsu dienām" [France: A Short History of its Politics, Literature, and Art from Earliest Times to the Present), kas gadu desmitiem nezaudēja savu popularitāti un bieži bija atrodama publiskajās un skolu bibliotēkās. Savukārt 1948. gadā iznākusi Tomasa Bertrama Kosteina (Thomas Bertram Costain) grāmata "Naudasvīrs" (Moneyman) varēja būt pamatā visiem izpušķojumiem, kā rezultātā sievietes stāstītais izklausījās tik autentisks. Galu galā, kā mums stāsta Hariss, tas izskaidro, kāpēc savā "iepriekšējā dzīvē" Džeina Evansa zināja, ka Korāni ir ēģiptiešu vergs, bet nezināja, ka viņš precējies un viņam ir pieci bērni. Visos vēstures materiālos par Kora dzīvi bija aprakstīta viņa laulība, izņemot minēto romānu, jo, kā autors skaidroja ievaddaļā: "Es neesmu pieminējis Žaka Kora ģimeni, jo tai nebija nekādas nozīmes notikumos, kuriem pateicoties uzplauka viņa karjera."

Kas attiecas uz Rebekas un Reičelas nāvi Jorkas baznīcā, norādījis uz dažādām kļūmēm Džeinas Fvansas stāstā par šo iepriekšējo dzīvi, Hariss citē profesoru Bāriju Dobsonu, kurš noraida apgalvojumus par kapeņu atrašanu vēlāk, piebilstot, ka Aiversons izrāvis no konteksta vai nepareizi interpretējis informāciju, kuru viņam bija sniedzis Dobsons neformālā sarakstē un kura nebija domāta publicēšanai. Profesors bija devis Harisam atļauju citēt savus vārdus, kurus viņš bija rakstījis 1986. gada 15. janvārī, ka "šobrīd vislielākā ir varbūtība, ka strādnieku atrastais kambaris, kuru tie uzgājuši, atjaunojot Sv. Marijas baznīcu Kāslgeitā 1975. gadā, vispār nebija agrīno viduslaiku kapenes, bet vēlākā periodā būvēta kapličas velve."

No reinkarnācijas viedokļa visnodevīgākais, iespējams, bija Džeinas Fvansas stāsts par Livonijas dzīvi. Hariss pierāda, ka šīs "atmiņas" nepārprotami ir balstītas uz Luija de Vola (Louis de VoM)16 ' 1947. gada romānu "Dzīvais mežs" (The Living Wood), kurš 1960. gadā tika izdots brošētā grāmatā "Imperatore Helēna" (The Empress Helena) un kurā autors izmanto vēsturiskus un izdomātus tēlus, lai aizraujoši izstāstītu par romiešu valdīšanas laiku Britānijā. Lai gan Džeina Evansa neatcerējās, ka būtu lasījusi šo grāmatu, viņa noteikti to bija darījusi, jo atmiņās par "iepriekšējo dzīvi" figurēja ne tikai vēsturiskie personāži Konstantīns, Helēna, Konstantijs Hlors, Alekts164 , Karausijs165 un Hosijs no Kordovas166 , bet arī Hilarija, Valērijs un Kurio, kurus bija izgudrojis Luijs de Vols.

Tāpēc šķiet, ka Džeinas Evansas gadījumā un, iespējams, daudzos citos regresijas gadījumos atmiņu avots nav vis iepriekšējās dzīves, bet vēsturisku romānu lappuses, par kuru izlasīšanu pati kaislīgā lasītāja piemirsusi. Sievietei piemita neapzināta spēja atcerēties, izrediģēt un radoši apkopot visu lasīto brīnišķīgā stāstā, kur viņa pati bija galvenā varone. Te nepieciešams zinātnieks ar Melvina Harisa neatlaidību, lai noskaidrotu šādus iespējamos avotus un to, vai tie ir vai nav bijuši hipnozes iespaidā radušos stāstu pamatā.

Kriptomnēzija ir zinātnisks termins psihiskam fenomenam spējai atsaukt atmiņas, neatpazīstot tās kā iepriekš redzētas, lasītas vai piedzīvotas. Pētot mediju Helēnu Smitu,167 šo jēdzienu radīja Teodors Flaurnojs, lai izskaidrotu viņas atmiņu avotu, un šī ir varbūtība, kura nopietni jāpēta, noskaidrojot ikvienu iespējamās reinkarnācijas gadījumu, jo īpaši pieaugušu cilvēku hipnozes iespaidā atsauktās atmiņas. Mūsu atmiņā uz mūžīgiem laikiem var palikt ne vien reiz lasītas grāmatas, žurnāli un laikraksti, bet arī televīzijas ziņas, dokumentālās filmas, seriāli un populārās filmas, kuras līdzīgā kārtā tiek uzsūktas un glabājas mūsu prāta apcirkņos. Šī informācija var radīt augsni, kuru spilgta iztēle spēj pārvērst aizraujošos stāstos un uzdot par realitāti, ja rodas tāda izdevība.

Pie šāda slēdziena pavisam noteikti nonāca somu psihiatrs Reima Kampmans (Reima Kampman)168 no Oulu universitātes, kurš veica virkni eksperimentu ar hipnotizētajiem cilvēkiem, no kuriem daudzi līdz pēdējām sīkumam atcerējās savas iepriekšējās dzīves. Otra hipnozes seansa laikā Kampmans aizveda viņus atpakaļ uz to dzīvi un tad palūdza atcerēties, kad viņi pirmo reizi dzirdējuši šo stāstu. Pētījuma subjekti tad nosauca grāmatas, kuras reiz bija lasījuši, bet kopš tā laika piemirsuši, no kurām viņi bija smēlušies iepriekšējās dzīves sižetu. Maniem lasītājiem var likties, ka Arnals Bloksems būtu varējis ietaupīt Melvinam Hansam un citiem pētniekiem daudz laika, vienkārši uzdodot saviem hipnozes subjektiem šo pašu jautājumu. Tomēr tad sabiedrībai un pat britu karaļnamam būtu liegta iespēja debatēt par Aiversona aizraujošo grāmatu un baudīt viņa saistošo dokumentālo filmu.

Kriptomnēzijas varbūtība gadījumos, kad iepriekšējo dzīvi atceras pieauguši cilvēki, ir iemesls, kāpēc pētnieki lielāku nozīmi piešķir spontāniem gadījumiem ar bērniem, jo īpaši tiem, kuri tik tikko sākuši runāt un tāpēc viņu saskare ar ārpasauli bijusi ierobežota, nemaz nerunājot par vēsturiskajiem faktiem vai izdomājumiem. Jo ātrāk zinātnieki tiek pie viņiem un viņu ģimenēm, pirms viņu atmiņas "piesārņojas" ārējās vides ietekmē, jo lielāka ir varbūtība dokumentēt pozitīvus viņu atmiņu par iepriekšējo dzīvi pierādījumus.

18. NODAĻA kur glabajas atmiņas?

Daži lasītāji atcerēsies amizanto dziesmiņu no Lernera un Lēves mūzikla "Žižī" (Gigi) / remember It Well, kuru pirmo reizi izpildīja Moriss Ševaljē (Maurice Chevalier) novecojošā Onorē lomā un Hermione Džingolda (Hermione Gingold) Mamitas lomā, kuru arī gadi nav saudzējuši. Vēlāk Pīters Sellers un Sofija Lorēna kļuva populāri ar savu šīs dziesmas versiju. Iespējams, daži no jums ir pārāk jauni, lai būtu to dzirdējuši, savukārt citi ir dzirdējuši, bet aizmirsuši. Kas attiecas uz mani, es labi atceros šo dziesmu.

Dziesmas vārdi mums stāsta it kā mums tas būtu jāatgādina! -, ka uz atmiņām nevar paļauties un diviem cilvēkiem vēlāk var būt ļoti atšķirīgas atmiņas par vienu un to pašu notikumu. Šī pati doma pavīd Džuliana Bārnsa (Julian Bārties) memuāros169 "Nav no kā baidīties" (Nothing to Be Frigbtened Of), kur viņš pēta, kā mēs iekrāsojam savas atmiņas ar savām lētajām krāsām, savos mīļākajos toņos. "Tāpēc es atceros, ka mana vecmāmiņa bija "sīciņa un ietiepīga". Savukārt pajautājot manam brālim, viņš izvelk savu otiņu un piedāvā savu raksturojumu "maza auguma un valdonīga"." Kāds cits angļu rakstnieks Aiens Makjūens (lan McKwan) līdzīgu viedokli izteica diskusijā ar žurnālistu un laikraksta sleju autoru Naidželu Fārndeilu (Nigel Farndale), aprakstot, cik dīvaini ir lasīt draugu uzrakstītos memuārus, šajā gadījumā Kristofera Hičensa (Cbristopher Hitchms), Martina Amisa (Martin Amis) un Džuliana Bārnsa memuārus, kuros minēti smieklīgi atgadījumi ar viņu, bet par kuriem pašām Makjūenam ir pavisam citādas atmiņas.170 "Tu saproti, ka stāsts pieder tam cilvēkam, kurš to pieraksta," secina rakstnieks. Interesanti, ka te Fārndeils piemin augstāko

aprindu pārstāvja Sera Deivida Tanga (David Tang) izveidoto tīmekļa vietni ICorrect, kas, kāda komentētāja vārdiem runājot, "piedāvā bagātīgu, spēcīgu un ietekmīgu platformu reaģēšanai uz apmelojumiem internetā". Fārndeils rakstīja, ka Šerija Blēra (Cberie lilair), Keita Mosa (Kate Moss), Maikls Keins (Michael Caine), Stīvens Frajs (Stephen Fry) un Džemima Khāna (Jemima Khan) bija to vidū, kuri "dedzīgi laboja" citu cilvēku kļūdas drīz pēc vietnes atklāšanas, piebilstot: "Tomēr, kā lai mēs zinām, vai viņi saka patiesību? Vai, kas ir vēl svarīgāk, kā viņi paši to zina?"

Neraugoties uz pierādīto atmiņas neuzticamību, tai ir būtiska nozīme reinkarnācijas gadījumos nc tikai konkrētā cilvēka apgalvojumiem, ka viņš atceras iepriekšējā dzīvē notikušo, bet arī citu cilvēku atmiņām par to, kad viņi pirmo reizi dzirdējuši liecību. Kas, ko teica un kas pēc tam notika? Atbildēm uz šiem jautājumiem ir būtiska nozīme pētniekiem, kuri mēģina analizēt šos apgalvojumus un pretargumentus gadījumos, kad atmiņas par iepriekšējo dzīvi ir acīm redzamas. Viņi zina, ka, bērna atmiņām par iepriekšējo dzīvi sākot bālēt, kas parasti notiek krietni pirms pubertātes, jauno pētāmo subjektu apgalvojumi, iespējams, ir balstīti uz to, ko viņi atceras teikuši, būdami jaunāki, nevis faktiskām atmiņām par iepriekšējo eksistenci. Tāpat kā visi bieži atkārtoti stāsti, atstāstīšanas brīdī tie apaug ar pārspīlējumiem un tiek mazliet pielaboti.

Tāpēc jebkurā diskusijā par reinkarnāciju svarīgi ir pēc iespējas labāk izprast atmiņas mehānismus, pirms pārlieku paļauties uz to, ko kāds sakās atminamies. Lielākais šķērslis, lai stāstus par iepriekšējām dzīvēm atzītu par īstām atmiņām, ir vairuma cilvēku uzskats, ka atmiņas glabājas smadzenēs, un ne velti. Kad mirst ķermenis, mirst viss ar to saistītais. Dzīves gals. Stāsta beigas. Atmiņu gals. Piesardzīgi zinātnieki, kuri izmeklē reinkarnācijas gadījumus, labi apzinās šo lietu kārtību un lielākoties uzreiz neapstrīd to. Viņu kā zinātnieku loma ir izpētīt šo neapšaubāmi globālo fenomenu ar pārsteidzošām vispārējām līdzībām, neizdarot pāragrus spriedumus par to, kā tas rodas, pat ja tas būtu viņu augstākais mērķis. Viņi zina: ja tiek izslēgtas visas citas iespējas, bet daži atmiņu par iepriekšējo dzīvi gadījumi vēl aizvien nav izskaidrojami, tad viņi ir ieguvuši spēcīgus zinātniskus pierādījumus neiznīcināmas dvēseles eksistencei un tam būtu ārkārtīgi nozīmīgas sekas.

Kāpēc mēs atmiņas uzskatām par nesaraujami saistītām ar mūsu fiziskajām smadzenēm? No vairākiem viedokļiem tas ir saprotams secinājums. Dažu smadzeņu traumu rezultātā var pilnībā izzust atmiņa un izmainīties personība. Neiroķirurgi precīzi zina, kuri smadzeņu lauki kontrolē mūsu uzvedību un vēlmes, un ar ķirurģisku iejaukšanos var kaut ko izlabot. Mēs zinām arī to, ka ar gadiem mūsu īslaicīgā atmiņa pasliktinās, savukārt ilglaicīgo atmiņu novecošanās process tik ļoti neskar, ja vien savu postošo darbu nepadara dcmence vai Alcheimera slimība. Izstrādāti psihiski vingrinājumi, kuriem vajadzētu palēnināt mūsu psihisko spēju vājināšanos, bet, pamatojoties uz šādiem pierādījumiem, šķiet, nav ne mazāko šaubu, ka mūsu spēja saglabāt un atsaukt atmiņā informāciju ir stipri atkarīga no mūsu smadzeņu stāvokļa un vecuma.

Pirms norakstām savas smadzenes kā vēl vienu fizisku orgānu, kurš līdz ar vecumu nolietojas, tāpat kā visas pārējās ķermeņa daļas, aplūkosim dažas patiesi apbrīnojamas smadzeņu spējas. Tās ļauj apjaust smadzeņu milzīgo potenciālu un ielūkoties daudz būtiskākos procesos nekā smadzeņu darbību nodrošinošie neironu un šūnu tīkli. Mests izaicinājums rast atbildi uz jautājumu "Vai mūsu smadzenes dara to visu rada mākslas darbus, zinātnes atklājumus, kā arī ļauj saglabāt atmiņas un atsaukt tās atmiņā, vai arī tās ir tikai izsmalcināta un gudra aparatūra, kas ļauj mūsu dvēseles garīgajai programmatūrai darboties fiziskajā vidē?". Apsverot šo jautājumu, jāņem vērā autisko savantu171 neparastie talanti, jo īpaši viņu fenomenālās atmiņas pierādījumi. Dastins Hofmans (Dustin Hoffman) lieliski atveidoja šādu cilvēku filmā "Lietus vīrs" (Rairt Man), kas 1989. gadā ieguva četrus Oskarus. Daļēji filmas pamatā ir Kima Pīka (Kim Peek) dzīve, kurš savas neticamās fotogrāfiskās atmiņas dēļ tika uzskatīts par "megasavantu". Tiek lēsts, ka viņš spējis atsaukt atmiņā vismaz divpadsmit tūkstošu grāmatu saturu. Pīks piedzima ar smadzeņu bojājumu: trūka abas smadzeņu puslodes savienojošo nervu ceļu. Uzskata, ka neironi Pīka smadzenēs atraduši kompensācijas veidu, veidojot neparastus savienojumus, tādējādi palielinot atmiņas ietilpību. Savukārt sociālās grūtības, ar kurām jāsastopas Pīkām un citiem savantiem, ir viņu vājā vieta.

Neraugoties uz aklumu un smagiem kustību traucējumiem, Dereks Paravičīni (Derek Paravicini)172 ir neparasti talantīgs pianists. Priekšlaikus dzimušajam angļu autiskajam savantam ir smagi mācīšanās traucējumi, toties piemīt absolūtā dzirde, un viņš spēj nospēlēt vienu vienīgu reizi dzirdētu skaņdarbu; šo spēju viņš demonstrēja jau divu gadu vecumā. Deviņu gadu vecumā zēns jau uzstājās publiski Bārbikana koncertzālē Londonā. Toties Dereks nespēj izskaitīt līdz desmit, nedz arī atšķirt labo no kreisās puses, viņu arī nevar atstāt bez uzraudzības. Matemātika un sintakse ir vēl viena angļu autiskā savanta Daniela Tameta (Daniel Tammet)173 īpašais talants: viņam pieder Eiropas rekords matemātiskās konstantes pī (re) izteikšanā līdz 22 514 decimālskaitļiem, ko 2004. gadā viņš paveica piecās stundās un četrās minūtēs kādās labdarības sacensībās. Daniels arī nedēļas laikā apguva islandiešu valodu. Viņa skaitļu maģija balstās uz spēju saskatīt skaitļus krāsās. Daniela prātā katram pozitīvam veselajam skaitlim līdz pat 10 000 ir sava unikāla forma, krāsa, tekstūra un izjūta, tāpēc aprēķinu rezultāti iztēlē parādās kā vizuālas ainavas, bez apzinātas darbības. Savantisma eksperts Derolds Treferts (Darold Treffert) apgalvo, ka visiem savantiem kopīga iezīme ir ģeniāla atmiņa, kas ir "ļoti dziļa, bet pārlieku šaura".

Pēdējo gadu laikā atklāts, ka ari citiem cilvēkiem, kuri šķiet visādā ziņā normāli un nav tik sociāli neveikli kā savanti, piemīt pārsteidzoša atmiņa. Sākotnēji tas bija Kalifornijas universitātes Irvainā174 Neiroloģijas fakultātes zinātnieku uzsākts pētījums, kura objekts bija viena subjekta A.Dž., "sievietes, kura nespēj aizmirst" neparastās spējas, bet kopš tā laika pētāmo cilvēku loks ir paplašinājies līdz pieciem savantiem, viņu vidū ir arī aktrise Marilu Hennere (Maritu Henner)[7S , kura tēloja Elēnas O'Konoras Nardo (Elaine O'Connor Nardo) lomu populārajā televīzijas situāciju komēdijā "Taksis" (Taxi) laikā no 1978. līdz 1983. gadam. Viņu spēja atsaukt atmiņā pat visnenozīmīgākos notikumus, kurus viņi piedzīvojuši jebkurā savu brieduma gadu dienā, nodēvēta par hipertimēziju jeb "izcilu autobiogrāfisku atmiņu". Pēc tam kad 2006. gadā zinātnieki publicēja sava piecus gadus ilgušā pētījuma atskaiti žurnālā Neurocase, atklājās, kas bija šī sieviete tā izrādījās simfoniskā orķestra American Sinfonietta vijolniece Luīze Ouena (Louise Owen). Lūk, kā viņa pati skaidro savu izcilo atmiņu: "Izdzirdot datumu, mans prāts tūlīt pat atrod attiecīgo vietu kalendārā, un, to atradusi, es uzreiz redzu, kas notiek. Parasti es to dēvēju par ceļošanu laikā. Tiklīdz jūs nosaucat datumu, es tur jau atrodos. Es zinu, kā jutos, kas todien notika. Tā, it kā tas viss būtu noticis pirms piecām minūtēm nevis pirms divdesmit diviem gadiem." Zinātnieki, kuri nodarbojas ar šo pētījumu, vēl aizvien cenšas noskaidrot, kā tas iespējams. Pieņemot, ka šis fenomens ir tīri bioloģisks, tas nozīmē, ka mūsu smadzenes ir datubāzes ar bezgalīgu ietilpību un spēju reģistrēt un uzglabāt pilnīgi visu mūsu pieredzi. Tomēr lielākajai daļai cilvēku atmiņas apcirkņi paliek slēgti, ļaujot tikai garāmejot nedaudz ielūkoties nelielā daļā no šīs milzīgās informācijas krātuves. Vien saujiņai cilvēku, šķiet, ir universāla pieeja viņu personīgās atmiņu bankas saturam, ļaujot viņiem nieka sekunžu laikā atvērt to un izņemt vajadzīgo.

Hipnoze, kā es iepriekš visai sīki aprakstīju, šķietami piedāvā dažiem cilvēkiem atslēgu uz atmiņām par pagātnes notikumiem, un turpmākajā piemērā es demonstrēšu ne vien pārsteidzošu slēptu talantu iegaumēt materiālu, ar kuru nonākam saskarē, bet arī personalizēt to, it kā mēs paši būtu ar to saistīti. Iepriekšējā nodaļā stāstīju par somu zinātnieka Reima Kampmana eksperimentiem.176 Vienā no viņa hipnozes seansiem deviņpadsmitgadīga studente tika regresēta līdz dzīvei, kur viņa sevi atcerējās kā krodzinieka meitu trīspadsmitajā gadsimtā. Runājot par šo dzīvi, studente klātesošos pārsteidza, nodziedot The Summer Song nevis savā dzimtajā valodā, bet senangļu valodā. Atmodusies no transa, studente neko nezināja par šo dziesmu. Nākamajā seansā meitenei lūdza atgriezties laikā, kur viņa uzzinājusi šīs dziesmas vārdus un mūziku. Meitene palika savā esošajā dzīvē un atgriezās trīspadsmit gadus tālā pagātnē, kur viņa atcerējās sevi no bibliotēkas grāmatplaukta paņemam grāmatu ar nosaukumu "Musiikin Vai beet" Bendžamina Britena (Benjamin Britten) un Imodženas Holstas (Imogen Hoist) darba "Mūzikas stāsts" (The Story of Music) tulkojumu somu valodā. Noskaidrojās, ka tur bija arī dziesma Summer is icumen in, un vārdi bija rakstīti viduslaiku angļu valodā.

Lai cik neticamas būtu mūsu atmiņas, tās, iespējams, neaprobežojas ar mūsu smadzenēm. Kopš orgānu transplantācijas pirmsākumiem novērots jauns fenomens, kas liek domāt, ka ikviena mūsu ķermeņa daļa varētu "zināt" par mums. Piemērs tam ir gadījums ar zēnu, kuram patika rakstīt dzeju, komponēt dziesmas un spēlēt mūziku, bet kura dzīvi astoņu gadu vecumā traģiski aprāva satiksmes negadījums.

Gadu pēc zēna nāves viņa vecāki atrada viņa uzrakstītas dziesmas Danny, My Heart Is Yours audioierakstu, kurā stāstīts par puikas izjūtām, ka liktenis viņam lēmis mirt un atdot savu sirdi kādam citam. Vecāki bija piekrituši, ka zēna orgāni tiek transplantēti, un viņa sirdi saņēma astoņus gadus veca meitene vārdā Daniela. Kad meitene satikās ar sava donora vecākiem un tie viņai nospēlēja dažus sava dēla skaņdarbus, meitene mācēja pabeigt muzikālās frāzes. Šobrīd apkopoti ļoti daudzi gadījumi, kad pēc transplantācijas orgānu saņēmēju uzvedība un gaume šķietami mainās un pieskaņojas donora uzvedībai. Kā jums šķiet, kas notika ar divdesmit deviņus gadus vecu lesbieti, kurai garšoja ātrās uzkodas, kad viņa saņēma deviņpadsmitgadīgas "uz vīriešiem kāras" veģetārietes sirdi? Pēc operācijas saņēmēja, kura tobrīd nezināja par sava donora personību, stāstīja, ka tagad viņai metoties nelabi no gaļas un vairs nepatīk sievietes. Galu galā viņa saderinājās ar vīrieti.

Netrūkst teoriju un šīs parādības skaidrojumu, no kuriem vispopulārākā ir "šūnu atmiņas" koncepcija. Tā vismaz liek domāt, ka atmiņa neaprobežojas ar smadzenēm vien. Manis tikko aprakstīto gadījumu avots ir Pola Pīrsala (Paul Pearsall), Gerija Švarca (Gary Schwartz) un Lindas Rusekas (Linda Russek) veiktais pētījums ar nosaukumu "Izmaiņas sirds transplantu saņēmējos, kas sasaucas ar viņu donoru personībām" (Changes in Heart Transplant Recipients that Parallel the Personalities of Their Donors).177 Psihoneiroimunologs un grāmatas "Sirds kods" (The Heart's Code) autors Pīrsals ir patstāvīgi iztaujājis 150 orgānu saņēmējus un uz šā pamata nācis pie secinājuma, ka dzīvu audu šūnām ir atmiņa. Grāmatas "Dzīvās enerģijas Visums" (The Living Energy Universe)I7S līdzautori Švarcs un Ruseka piedāvā universālu dzīvās atmiņas hipotēzi, saskaņā ar kuru visas sistēmas dinamiski uzglabā enerģiju un šī informācija saglabājas "kā dzīva, evolucionējoša sistēma pēc fiziskās struktūras dekonstrukcijas". Šādas teorijas ļauj mums labāk izprast, kur glabājas mūsu atmiņas, taču visspēcīgāko iespaidu, manuprāt, atstāj tieši individuālu gadījumu analīze, īpaši man patika Pola Pīrsala stāsts179 par jaunu vīrieti, kurš, atguvies no transplantācijas operācijas, savai mātei paziņoja: "Viss ir tip-top!" Māte apjuka, jo nekad nebija dzirdējusi dēlu lietojam šādu frāzi. Atveseļošanās procesā dēls to bieži minēja. Tikai vēlāk atklājās, ka frāze donoram un viņa sievai bija signāls, jo īpaši izlīgstot pēc strīda, ka viss nu ir kārtībā. Abi bija strīdējušies tieši pirms donora nāves un tā arī nebija salabuši.

Reinkarnācijas pētnieks Aiens Stīvensons norādījis, ka paranormālu parādību, to starpā reinkarnācijas gadījumu novērošanai "nepieciešama radikāla esošo prāta un ķermeņa attiecību pārskatīšana". Viņš turpina ar ierosinājumu, ka mūsu prāts varētu "sastāvēt no kaut kādas nefizikālas vielas", un apgalvo, ka "prāts ir nevis smadzenes, bet smadzeņu lietotājs". Viņa pēctecis reinkarnācijas pētījumos Virdžīnijas universitātē doktors Džims Takcrs (Jim Tucker) grāmatā "Dzīve pirms dzīves" (Life before Life)m) to formulē šādi: "Lai gan ikdienas pieredze liek domāt, ka mūsu apziņa sākas ar mūsu piedzimšanu un beidzas līdz ar nāvi, pamatots ir alternatīvs skaidrojums, ka mūsu smadzenes kalpo kā apziņas nesējs dzīves laikā un ka apziņa ir eksistējusi pirms mūsu dzimšanas un var turpināties pēc nāves, līdz atrod citu nesēju jauna ķermeņa izskatā." Runājot vienīgi par atmiņām, var pazaudēt no redzesloka kopainu, jo, kā mums atgādina Takcrs: "Daži fiziķi šobrīd apziņu uzskata par vienību, kura nav saistīta ar smadzenēm un kurai ir būtiskas funkcijas Visumā." Viņš skaidro: "Apzināta novērošana vismaz spēj ietekmēt nākotni un pat pagātni mikroskopiskās kvantu pasaules līmenī." Stenforda universitātes fiziķis Andrejs Linde (Andrei Linde), piemēram, stāsta, ka konsekventa visaptveroša teorija nav iedomājama, ignorējot apziņu. "Mēs varam pieņemt," piebilst Takers, "ka Visuma fundamentāls elements, ja apziņa ir šis elements, pastāv atsevišķi no mūsu mazajām smadzenēm šeit uz Zemes."

Pēdējo vārdu par šo tēmu pagaidām došu Maiklam Levinam (Micbael Levin) no Hārvarda Zobārstniecības skolas Forsaita institūta. Analizējot Džima Takera grāmatu,181 viņš nāk klajā ar interesantu novērojumu, piezīmējot, ka gan Stīvcnsona, gan Takera darbs ir būtisks ieguldījums bioloģijā. Atsaucoties uz Takera grāmatas nodaļu "Nākotnes pētījumi" (Future Research), Levins ierosina potenciālu eksperimentālo pētījumu jomu: "Atklāts tārps, kurš var reģenerēt (no jauna izaudzēt) savu galvu (arī smadzenes un visu pārējo), ja tā tiek nocirsta. Šos tārpus var arī apmācīt izpildīt vienkāršus uzdevumus viņiem ir atmiņas, un viņi iegaumē. Kādā pārsteidzošā zinātniskajā darbā 70. gados (kurš šobrīd tiek turpināts mūsu laboratorijā) pierādīts, ka, pārcērtot apmācītu tārpu un ļaujot tā astei radīt jaunu tārpu (ar jaunām smadzenēm), šis jaunradītais tārps atceras sākotnēji iemācīto (McConnell, 1965). Minētais zinātniskais darbs pierāda, ka (pieņemot, ka atmiņa vispār atrodas ķermenī) zināšanas un informācija var uzglabāties ārpus smadzenēm."

19. NODAĻA alternatīvi skaidrojumi

Zinātnieki, kuri pēta stāstus par iepriekšējām dzīvēm, tikai lolo cerības rast reinkarnācijas pierādījumus pēc tam, kad būs izslēguši visus citus varbūtējos uzpeldējušo "atmiņu" avotus. Patiesībā alternatīvu šādu gadījumu skaidrojumu ir vairāk nekā mēs varētu sagaidīt. Neraugoties uz iepriekšminēto, rcinkarnācija šā vai tā ir visticamākais ievērojamāko gadījumu skaidrojums. Lūk, dažas no šīm alternatīvām!

Garu apsēstie

Šis skaidrojums liksies ticams vienīgi tiem, kuri gatavi atzīt duālisma koncepciju, ka cilvēks sastāv no ķermeņa un dvēseles kā atsevišķas parādības. Cilvēki, kuri šo ideju piedāvā kā reālistisku alternatīvu, pamato, ka ikvienā acīm redzamas reinkarnācijas gadījumā uz Zemes nākušais gars patiesībā ir piesaistījies cilvēkam un ka atmiņā tiek atsauktas tieši gara atmiņas, nevis iepriekšējā dzīve. Šim skaidrojumam ir savi trūkumi, lai tas kļūtu par vispārēju visu reinkarnācijas gadījumu pamatojumu. Kāpēc, piemēram, bērna atmiņas dažu gadu laikā ižplēn? Ja garam šīs atmiņas ir jau bērnībā, kāpēc tās nesaglabājas, bērnam pieaugot? Vai gars, gadiem ejot, nogurst no savas pieķeršanās, vai arī bērna briestošais gars to noraida? Šī teorija rada tikpat daudz jautājumu cik reinkarnācija hipotēze.

Kad nu reiz tas pateikts, ir daži reti, bet kārtīgi dokumentēti gadījumi, kas vedina domāt, ka gara atmiņas tomēr pastāv, un tādā gadījumā var apgalvot, ka šis pats fenomens vērojams bērnos, kuri šķietami atceras iepriekšējo dzīvi. Tomēr ir būtiskas atšķirības.

Kāds no agrīnākajiem gadījumiem,182 kas norisinājās ASV 1877. gadā, bija saistīts ar Mēriju Luransiju Venumu Mary Lurancy Vennum), kuru trīspadsmit gadu vecumā, šķiet, bija apsēduši divi dažādi gari. Pirmo raksturoja kā drūmu veceni, savukārt otrs bija jauns vīrietis, kurš bija aizbēdzis no mājām. Šobrīd tas ļoti līdzinās personības dalīšanās sindromam. Meitenes vecākus iepazīstināja ar hipnotizētāju, kurš izraisīja transa stāvokli un runāja ar Mērijas "saprātīgo un priecīgo" prātu, kas viņam izstāstīja, ka "eņģelis" vārdā Mērija Rofa (Mary Roff) gribot nomainīt tos divus. Bez šaubām, Rofa ne tikai uzradās, bet arī pilnībā pārņēma Mērijas ķermeni. Valdošo garu varēja viegli atpazīt viņa bija hipnotizētāju ieteikušo cilvēku viena gada vecumā mirusī meita. Šī apsēstība bija tik pilnīga, ka Mērija Luransija pārcēlās dzīvot pie Rofiem, līdz trīs mēnešus un desmit dienas pēc savas uzrašanās Mērija Rofa pēkšņi izgaisa, un pusaudze atgriezās pie saviem bioloģiskajiem vecākiem.

Šis gadījums nav unikāls. Divdesmitajā gadsimtā pētīti divi līdzīgi gadījumi, bet ar atšķirīgiem rezultātiem abi norisinājušies Indijā.

Pirmais saistīts ar jaunu precētu sievieti Sumitru Singhu (Sumitra Singh)183 , kurai drīz pēc dēla piedzimšanas 1982. gadā sākās lēkmes, un viņa sāka runāt tā, it kā būtu trīs cilvēki, no kuriem divi bija sievietes (viena bija dieviete, otra kāda noslīkusi sieviete), bet trešais neidentificēts vīrietis. Dieviete Santoši Mā (Santoshi Ma) bija tā, kura 1985. gadā paziņoja, ka Sumitra pēc trīs dienām nomirs. Tieši tā arī notika, un viņas ģimene apliecināja, ka četrdesmit piecas minūtes ķermenī nebija pulsa. Kad gatavošanās bēru ceremonijai jau bija sākusies, sieviete negaidīti atdzīvojās… nevis kā Sumitra, bet gan kā Šiva (Shiva), kura teicās esam divu bērnu māte un tikusi sava vīra ģimenes nogalināta. Šiva visu atlikušo mūžu palika Sumitras ķermenī un rakstīja vēstules savam īstajam tēvam, sūdzoties, ka "Dievs pametis mani šeit", Sumitras ķermenī un netīrā mājā, kas esot daudz sliktāka nekā iepriekšējā. Kopš tā laika Šivas gars miris jau otru reizi līdz ar Sumitru, kuras ķermeni tas bija pārņēmis. Šo aizraujošo lietu nesen no jauna pētīja Antonija Milža, un tā ir plaša Psihisko pētījumu biedrības (Society for Psychical Research) ziņojumā184 publicēta tēma.

Ļoti līdzīgu un spilgtu transformāciju, taču bez acīm redzamas nāves klātbūtnes, 1974. gadā piedzīvoja trīsdesmit divus gadus veca neprecēta sieviete Utara Hudara (Uttar Huddar), kura kādu dienu pamodās savās mājās Nagpūrā, Centrālās Indijas rietumos, un sāka runāt viņas vecākiem nesaprotamā valodā, nevis savā dzimtajā marathu valodā. Arī viņas personība bija mainījusies, un sevi viņa dēvēja par Šaradu (Sbarada). Citi sievietes runā atpazina bengāļu valodu, kuru Utara nekad nebija mācījusies. Dabiski, notikušais ļoti satrauca ģimeni un arī Šaradu, kura nesaprata, kāpēc pēkšņi atrodas pavisam citā vietā. Tomēr tās nebija neatgriezeniskas izmaiņas. Šaradas personība "parādās" dažādos laikposmos, no vienas dienas līdz sešām nedēļām, un tad Utara atgūst savu ķermeni. Katra personība, pārņemot ķermeni savā varā, nemaz nenojauš par otras eksistenci. Gadījums izklausās pēc personības dalīšanās sindroma, taču izskatās, ka Šarada patiesi reiz dzīvojusi pilnīgi atsevišķi laikā no 1810. gada līdz 1830. gadam un mirusi no čūskas kodiena kājas īkšķī. Pētniekiem viņa arī sniedza informāciju par savu bengāļu ģimeni, un viņi spēja uziet dzimtas koka reģistrus un apstiprināt sievietes sniegto informāciju. Visbeidzot Šaradas spēja runāt bengāļu valodā fenomens, kuru dēvē par ksenoglosiju, arī izslēdz varbūtību, ka "iebrucēja" ir tikai Utaras personības aspekts. Starp citu, Šarada paziņoja, ka viņai nav ne jausmas, kur bijusi kopš savas nāves.

Ja ziņojumi par Sumitras-Šivas un Utaras-Šaradas gadījumiem ir pamatoti un tos abus ir pētījuši pieredzējuši reinkarnācijas pētnieki, tie piedāvā neparastu, pat unikālu variāciju par reinkarnācijas tēmu, liecinot, ka kaut kāda iemesla dēļ dvēsele vai nu aizstāj citu pieaugušā ķermenī vai kopīgi ar sākotnējo īpašnieku "nomā" šo ķermeni. Abus gadījumus rūpīgi aprakstījusi zinātniece Satvanta Pasriča (Satwant Pasricha) grāmatā "Reinkarnācijas pretenzijas" (Claims of Reincarnation).x *s

Ekstrasensorā uztvere

Vēl viens aspekts, kas nopietni jāapsver, interpretējot acīm redzamu reinkarnācijas gadījumu pierādījumus, ir tas, ka stāstu autoru parasti bērnu prāts kaut kādā veidā spēj iegūt vai pieskaņoties informācijai par miruša cilvēka dzīvi. Reizēm to sauc par "super-psi", un šīs teorijas pamatā ir pieņēmums par šādu īpašu gaišredzības spēju eksistenci, taču jāpiemetina, ka zinātnieki visumā neatzīst to, tāpat kā reinkarnāciju. Citiem vārdiem runājot, "super-psi" vienkārši skaidro vienu paranormālu mīklu ar citu. Turklāt, ja gandrīz visos spontānajos gadījumos pētījumu subjekti neuzrāda nekādas gaišredzības spējas, piemēram, telepātiju, kāpēc lai tādas izpaustos attiecībā uz vienu cilvēku (iepriekšējās dzīves personību), kurš šādam subjektam nav pazīstams? Saskaņā ar šo hipotēzi bērnam ir jāsavāc informācija par mirušo no daudziem un dažādiem dzīvajiem, izmantojot telepātiju, gaišredzību vai kādu citu ekstrasensoru spēju, un jāapkopo no tās loģiskas "atmiņas" par nozīmīgākajiem brīžiem "atmiņā atsauktā" cilvēka dzīvē. Vēl bērns varētu iegūt informāciju tieši no mirušā, un šādā gadījumā bērns rīkotos kā medijs, kurš sazinās ar garu. Dažiem komentētājiem minētā teorija šķiet pievilcīga, bet viņi nespēj pamatot, kāpēc šādas ekstrasensorās spējas ir vērstas uz vienu vienīgu cilvēku, kurš pētāmā cilvēka ģimenei nav bijis pazīstams. Kāpēc šis bērns nevarētu izmantot savas super-psi spējas, lai nolasītu tuvinieku vai draugu domas un ielūkotos viņu pagātnē?

Nākotni vēstoši sapņi

Neparasts elements dažos gadījumos ir sapņi, kuros mirušais, gandrīz vienmēr sapņotājam pazīstamais cilvēks, pareģo savu atgriešanos. Reizēm sapnī redzamais cilvēks precīzi norāda, kur un kam viņš pārdzims, stāstot aptuveni šādi: "Es atgriezīšos tava dēla izskatā." Zinātniekiem, kuri, izpētot gadījumus, sastopas ar šo elementu, jāpārliecinās, vai pats sapņotājs nav palīdzējis šim sapnim piepildīties, ar uzvedinošiem jautājumiem vai neviļus sniegtu informāciju par mirušo mudinot bērnu noticēt, ka viņā ir pāriemiesojies sapnī redzētais cilvēks. Tādējādi pārdzimšana varētu būt vienkāršs vēlmju piepildījums, un pētniekiem, saprotams, ir grūti nešaubīgi spriest, kādu tieši informāciju sapņotājs (parasti vecāks) varētu būt vai nebūt nodevis bērnam. Pētnieki vienmēr pievērš uzmanību šai nepilnībai, taču norāda arī uz pierādījumiem, kas liecina, ka bērns par iepriekšējo dzīvi atceras ko tādu, ko tuvinieki, viņu vidū arī sapņotājs, nemaz nezināja. Pat ja šādu sapņu nav, gadījumos ar reinkarnāciju vienas ģimenes ietvaros pētniekiem ir jāpārliecinās, ka iesaistīto cilvēku ticību neietekmē bēdas un vēlme atsaukt atpakaļ mirušo.

Mātes iespaidi

Embrija attīstību var iespaidot viss, ko māte redzējusi vai piedzīvojusi grūtniecības laikā. īpaši būtiski tas ir gadījumos, kad nozīmīgs elements ir dzimumzīmes un iedzimtas nepilnības.

Kriptomnēzija

Nodaļās, kurās aprakstīti rcgresijas gadījumi, jau pētīts šis alternatīvais skaidrojums, kas vedina domāt, ka mūsu prāts spēj absorbēt un saglabāt milzīgu informācijas apjomu, no kura tikai niecīgu daļu spējam nomoda stāvoklī atsaukt atmiņā. Kriptomnēzija patiesi spētu izskaidrot ļoti daudzus gadījumus, kuri atklājušies hipnozes iespaidā. Spontānajos gadījumos tas ir mazāk ticams alternatīvs skaidrojums, jo subjektiem un viņu ģimenēm parasti nav bijusi nekāda veida saskare ar atmiņā uzpeldējušajiem notikumiem vai sīkumiem. Protams, jāatzīst, ka masu komunikācijas līdzekļu attīstības laikmetā, kad radio, televīzija un datori spēj aizsniegt pasaules visnomaļākos nostūrus, bagātīgi nodrošinot jauno paaudzi ar informāciju, nākotnē kriptomnēzija kā iespējamība būs jāizvērtē daudz biežāk.

Akašas arhīvs

Šī, tāpat kā "super-psi", ir vēl viena teorija, kas piedāvā skaidrojumu, balstoties uz ko tādu, kam vēl nav nekādu zinātnisku pierādījumu.

Ākāšas arhīvs esot ēteriska datubāze, kurā apkopota ikviena visu planētas iedzīvotāju doma un rīcība. Turklāt teorētiski šis arhīvs ir psihiskā līmenī pieejams ikvienam, kurš spēj "noskaņoties" uz to. Šī ir interesanta un plašu popularitāti iemantojusi ideja, taču, pat ja tā būtu taisnība, attiecībā uz spontānajiem gadījumiem var izvirzīt tieši tādus pašus iebildumus, kādi tika izteikti pret "super-psi" hipotēzi. Kāpēc gan bērnam, kurš atceras iepriekšējo dzīvi, būtu pieejams arhīvs tikai saistībā ar vienu mirušo cilvēku? Un kā bērns ir izvēlējies tieši šo iepriekš nezināmo indivīdu? Ākāšas arhīva hipotēzes atbalstītāji reti mēģina atbildēt uz šiem jautājumiem.

Neskaitāmi Visumi

Saukti arī par paralēlajiem Visumiem, Multivisumu vai kvantu Visuma līmeņiem, atkarībā no tā, kurš ir nācis klajā ar konkrēto teoriju, pieņemot, ka bez mūsu novērojamā Visuma pastāv arī citas dimensijas, kuru eksistenci var interpolēt no kvantu mehānikas (fizikas). Šīs ārkārtīgi sarežģītās idejas, šķiet, pieļauj varbūtību, ka mēs eksistējam vienlaikus vairākās dimensijās un, tā kā tajās nav ne laika, ne telpas, ko mēs izjūtam uz Zemes, teorētiski mēs kaut kādā veidā varētu sazināties ar kādu no šīm dimensijām un iegūt informāciju, kas izpaužas kā "atmiņas" par iepriekšējo dzīvi. Šī teorija ne tikai nav ar prātu aptverama vairumam cilvēku (un mans kopsavilkums varētu būt pārlieku vienkāršojis to), bet arī ir daudz nenozīmīgāka no skaidrojuma viedokļa salīdzinājumā ar vienkāršo un tiešo reinkarnācijas ideju.

Krāpšana

Pēdējā, bet ne mazsvarīgākā ir loti reālā iespējamība, ka dažos dokumentētajos pārdzimšanas gadījumos visticamākais skaidrojums ir krāpšana. Trūcīga ģimene, kurā ienāk iepriekšējā dzīvē pārtikuša cilvēka dvēsele, varētu gūt milzīgu labumu no saziņas ar iepriekšējo ģimeni. Viņi saņemtu dāvanas un apmaksātu bērna izglītību. Neapšaubāmi, ir ari īsti gadījumi, kad veidojas šāda situācija. Tomēr vērts atzīmēt, ka gadījumi, kuros dvēsele ir nonākusi sliktākā dzīves situācijā nekā iepriekš, šķiet, ir biežāk sastopami nekā gadījumi, kad dzīves apstākļi uzlabojas, jo īpaši ņemot vērā Indijas kastu sistēmu, tāpēc tas ir izraisījis daudzu skeptiķu aizdomas. Negodīga, nabadzīga ģimene teorētiski varētu uzzināt par nesen mirušu cilvēku, ievākt informāciju par šo cilvēku un tad, piedzimstot nākamajam bērnam, apmācīt šo meitu vai dēlu atkārtot informāciju. Neraugoties uz iespējamiem kārdinājumiem, tā tomēr šķiet reta parādība indiešu pētniece Satvanta Pasriča norāda tikai uz vienu šādu iespējamu gadījumu un savā grāmatā atsaucas uz vēl vienu.186 No otras puses, dažās kultūrās vecāki ne tikai nemudina bērnus runāt par savām iepriekšējām dzīvēm, bet pat cenšas to izskaust, līdz pat bērnu iekaustīšanai.

Visi šie iespējamie alternatīvie skaidrojumi ir jāpatur prātā, mums sākot analizēt ievērojamākos reinkarnācijas gadījumus, kādi ir pētīti.

CETURTĀ DAĻA sekas

..

20. NODAĻA labākas pārdzimšanas liecības

Netrūkst iespaidīgu gadījumu analīžu, kas vedina domāt, ka reinkarnācija ir pierādīts fakts, taču kaut viena gadījuma pierādījumu visaptverošs izklāsts un pienācīgs novērtējums aizņemtu vairāk lappušu nekā manā rīcībā ir. Turklāt šie gadījumi jau ir sīki un smalki aprakstīti un publicēti apjomīgu ziņojumu veidā akadēmiskajos žurnālos, no kuriem daudzi ir pieejami internetā, arī paši pētnieki ir izdevuši grāmatas. Šā iemesla dēļ turpmāk apkopotā dažu uz mani īpašu iespaidu atstājušo gadījumu kolekcija ir tikai īsi pārstāsti, izņemot pirmos divus gadījumus, par kuriem es pats veicu piezīmes un intervijas, veidojot televīzijas dokumentālo filmu. Zemsvītras piezīmes par pārējām lietām ļaus ikvienam, kurš vēlas iedziļināties šajos gadījumos, atrast avotus, kur meklēt sīkāku informāciju.

Esmu sagrupējis šos gadījumus kategorijās, ko raksturo kopīgas iezīmes jeb tēmas, atzīstot gan, ka daži gadījumi saturiski ir tik bagātīgi, ka vienlīdz labi atbilstu divām vai vairākām kategorijām. Visbeidzot, pirms pārdzimšanas lietu pierakstu atvēršanas, man jāatzīmē, ka neviens reinkarnācijas pētnieks vēl nav atklājis gadījumu, kas sniegtu simtprocentīgus pierādījumus pētītā cilvēka pāriemiesošanai. Tadi, iespējams, nekad netiks atrasti. Bet, kā redzēsiet, daži pētnieki, šķiet, nonākuši tik tuvu, ka vienīgi zinātnes stingrie principi liedz viņiem izdarīt secinājumus, lai gan privāti viņi paši ir pārliecināti, ka reinkarnācija ir apkopoto datu vienīgais loģiskais skaidrojums.

Karadarbības upuri

Varmācīga nāve ir bieži sastopama rcinkarnācijas gadījumos. Kopējais īpatsvars ir 51 procents, sākot ar vismazāko skaitu 29 procentiem Ziemeļamerikas baidu tautu vidū un beidzot ar pārsteidzošo 74 procentu īpatsvaru Turcijā (Stīvensons, 1997a, 2. sēj., 8. Ipp.). Iespējamās rcinkarnācijas gadījumos varmācīga nāve sastopama daudz biežāk nekā parasto iedzīvotāju vidū. Vai iemesls tam ir varmācīgas nāves radītā trauma, kuras dēļ to atceras nākamajā dzīvē? Vai arī tas, ka dzīve tikusi spēji aprauta un dvēselei nācies no jauna pārdzimt?

Savu braucienu laikā uz Libānu es neizbēgami sastapos ar gadījumiem, kad iepriekšējās dzīves saknes meklējamas neskaitāmajās asiņainajās sadursmēs, kuras bija plosījušas šo valsti pēdējos četrdesmit gadus. Divi gadījumi uz mani atstāja īpašu iespaidu. Pirmo ilustrē fotogrāfija,

Hanīna Al-Aruma ar savu iepriekšējā dzīvē laulāto vīru Adžadžu Eidu

kurā esmu iemūžinājis vecāku vīru baltā drūzu feskā, ar garu, baltu bārdu kopā ar glītu jaunu meiteni, kura apsēdusies uz viņa krēsla elkoņu balsta, maigi uzlikusi savu roku uz vīra rokas. Palūdziet kādam aprakstīt šo fotogrāfiju, un viņš visticamāk iedomāsies, ka tur redzama mazmeitiņa, kas viesojas pie sava vectēva. Pārsteidzošā kārtā patiesība ir pavisam citāda. Manā fotogrāfijā, kā domā abas ģimenes, redzams Adžadžs Eids (Ajaj Eid) un viņa sieva Safa (šobrīd pārdzimusi kā autobusa šofera meita Hanīna AlAruma (Haneen Al-Arum)).

Safa Eida un viņas dēls Riads (stāv) kopā ar vīru (sēž)

Safas dzīve spēji pārtrūka 1984. gada 17. janvārī, kad ASV līnijkuģa Netv ļersey sešpadsmit collu lielgabali sāka apšaudīt drūzu pozīcijas Čufa kalnos virs Beirūtas. Daudzu mīlētā piecu bērnu māte, arābu valodas skolotāja sekoja savam vīram un izgāja no mājas, lai brīdinātu uzmanīties, kad viņš metās palīgā kaimiņam nodzēst sprādziena rezultātā aizdegušos aizkarus. Vēl aizvien atminoties to dienu, Hanīna, kurai bija vienpadsmit gadi tolaik, kad satiku viņu Safas bojāejas vietā, man izstāstīja, kas tālāk notika: "Apšaude turpinājās, šāviņš trāpīja man kaklā, un es nomiru."

Hanīna Al-Aruma kopā ar savu pašreizējo māti (pa labi) un meitu no iepriekšējās dzīves

Hanīna Al-Aruma kopā ar savu dēlu un meitu no iepriekšējās dzīves Riadu un Šahiru un autoru Roju Stemanu

Tiklīdz meitene trīs gadus pēc pārdzimšanas Hanīnas izskatā sāka runāt, viņa sāka saukt savu dēlu Riadu. "Es esmu Safa," viņa teica, piebilstot, ka esot no Bčamounas un Eidu ģimenes. Kultūrā, kur atzīst

reinkarnāciju, daudzi dodas pārdzimušu tuvinieku meklējumos, un viena no Safas Eidas meitām Šahira (Shabira) nebija izņēmums. Viņa uzzināja par trim meitenēm, kurās varētu būt pāriemiesojusies māte, un viņu vidū bija arī Hanīna. Tiekoties sieviete pajautāja meitenītei: "Vai tu pazīsti mani?" Un Hanīna atbildēja: "Tu esi mana meita Šahira." Abas apskāvās un noskūpstīja viena otru. Es pats savām acīm redzēju Hanīnas tuvās attiecības ar visiem iepriekšējās ģimenes locekļiem, kad pavadīju viņu uz Eidu māju. Uzzināju, ka, pirmo reizi aizvesta turp ar mašīnu, Hanīna izkāpjot uzreiz bija norādījusi uz māju, kuras aizkari aizdegušies. Vēl aizvien pārbaudot Hanīnu, lai pārliecinātos, ka viņa tik tiešām ir mātes reinkarnācija, Šahira sāka kāpt pa šā nama kāpnēm, it kā dotos mājup, bet meitenīte viņu izlaboja, tā vietā parādot lejup pa nogāzi. Šahira mainīja virzienu un iegāja pa pirmajiem vārtiņiem. "Šī nav mūsu māja," protestēja Hanīna. Nonākot pareizajās mājās, Hanīna aizrādīja, ka mājas fasāde ir mainījusies. Viņai bija absolūta taisnība, jo tas pats šāviņš, kas atņēma dzīvību mātei, bija izārdījis māju un, to atjaunojot, viņas dēls Riads nolēmis pārvietot kāpnes. Pie ieejas Šahira piezvanīja, un durvis atvēra kāda sieviete. "Šī ir Laila, Riada sieva," paziņoja Hanīna. Tā atkal izrādījās patiesība. Tikpat nekļūdīgi Hanīna atpazina Riadu, kurš kopā ar draugu tur sēdēja, un atzīmēja, ka viņas vīrs Adžadžs ir uzaudzējis bārdu, kuras tam nebija, kad viņa vēl bija Safa. Riads lūdza Hanīnai aprakstīt mājas iekārtojumu, ko viņa arī sekmīgi

Drūzu šeihi klausās savā garīgajā vadonī 224

izdarīja. Kad Riads veda meiteni aplūkot māju, viņa apstājās pie skapja ar stikla vitrīnām un piebilda, ka skapja apakšējā nodalījumā bija noslēpusi naudu Lailai. Hanīna bija acīm redzami vīlusies, atklājusi, ka tās tur vairs nav. Laila apstiprināja Riadam, ka naudu atradusi un paņēmusi. Arī viņai bija pārbaudes jautājums Hanīnai. "Vai tur tu glabāji savas zeltlietas?" Laila jautāja, norādot uz nodalījumu. "Man nekad nav bijis zeltlietu," atbildēja Hanīna. Safa un Adžadžs bija drūzu šeihi, un viņiem, kā ticīgiem cilvēkiem, nebija rotaslietu.18 '

Manā nākamajā Libānā uzietajā gadījumā mazā zēna izskatā bija kas tāds, kas attaisno teicienu "veca dvēsele jaunā ķermenī".

Autors kopā ar Rabihu Abu Djabu

Divpadsmit gadus veco Rabihu Abu Djabu (Rabih Abu Dyab) mēs sastapām viņa skolā, kur viņš stāstīja savas atmiņas par slavena libāniešu futbolista un popdziedātāja Saada Halavi (Saad Halavi) dzīvi. Halavi gāja bojā, kad, viņam ieejot kādā mājā Beirūtā, nogranda sprādziens, jo tur atradās munīcijas noliktava. Par savu iepriekšējo dzīvi Rabihs sāka runāt trīsarpus gadu vecumā, taču, tā kā viņa iepriekšējās dzīves personība bija visai slavena, skeptiķi noteikti teiks, ka par Saadu viņš uzzinājis ierastā veidā. Kad apciemoju puiku mājās un iepazinos ar viņa vecākiem, viņi apliecināja, ka viņu dēls nebija lasījis avīžrakstus un nebija dzirdējis televīzijas pārraides par Halavi, pirms sāka runāt par savu iepriekšējo dzīvi, jo tolaik ģimene dzīvoja Saūda Arābijā un nesaņēma laikrakstus no Libānas. No otras puses, zēna māte Raabi man stāstīja, ka ļoti labi zinājusi futbolistu un dziedātāju. "Jā, protams, visi libānieši jau sen zināja viņu. Mēs daudz par viņu dzirdējām. Pirms piedzima Rabihs, dziedātājam bija brīnišķīga un slavena dziesma My mother, how could I forget you? (Māt, kā gan es varētu tevi aizmirst?)." Taču Saads Halavi ne tikai spēlēja futbolu un dziedāja. Rabihs man stāstīja, ka aptuveni sešus mēnešus pirms viņu (Halavi ķermenī) nogalināja, viņš bija kļuvis par drūzu šeihu un izņēmis no veikaliem visus savus mūzikas ierakstus.

Rabihs Abu Djabs ar plakātu, kurā redzama viņa iepriekšējā personība Saads Halavi

Raabi Abu Djaba stāsta, ka viņas dēlam bija tikai četri gadi, kad viņš pirmo reizi ticies ar Saada Halavi ģimeni. "Mēs aizgājām uz Hasana Hamada Halavi (Saada brālēna) mājām, taču nesastapām viņu tur. Viņš dzirdēja par mūsu apciemojumu un kopā ar draugu ieradās ciemos pie mums." Rabihs viņu atpazinis un piekritis iziet pastaigā kopā ar viesiem. Pastaiga ilga divas stundas, un brālēns uzdeva Rabiham daudz jautājumu. Atgriežoties Hasans bija simtprocentīgi pārliecināts, ka Rabihs ir Saads, jo viņš atcerējies visu. Un tad Rabihs pajautāja Hasanam: "Kur ir Abu Randūrs?" Tas bija vārds, kādā Saads Halavi sauca savu brāli Suhari, kad viņi abi gāja spēlēt futbolu, šo faktu ne visi zina. To dzirdējis, Hasans sāka raudāt un teica: "Skaidrs, vairs nav ne mazāko šaubu." Būtu noderīgāk dzirdēt paša Hasana liecību, bet mūsu viesošanās laikā viņš bija aizņemts darbā, kā mums teica. Toties es iepazinos ar Suhari ("Abu Randūru"), kurš atnāca uz manu viesnīcu Beirūtā, paņēmis līdzi fotogrāfiju albumu un avīžu izgriezumus par savu brāli. Viņš nepārprotami vēl aizvien sēroja par zaudējumu. Suhare man izstāstīja, ka bija ticies ar Rabihu un pārliecinājies, ka viņā pāriemiesojies Saads, taču Suharem bija grūti pieņemt faktu, ka viņa brālis nu ir citā ķermenī… maza zēna ķermenī. Saada labākais draugs Ghasans Abu Djabs (Ghassan Abu Dyab), kurš 1997. gadā bija Libānas futbola komandas treneris, tāpat bija pārliecināts, taču izlēma neveidot attiecībās ar Rabihu, jo tas atstāja pārlieku spēcīgu iespaidu uz viņu. "Kad pirmo reizi ieraudzīju Rabihu un uzaicināju viņu uz savām mājām, es jutu, ka tas ir Saads Halavi," kameras priekšā aizlūzušā balsī stāstīja treneris, "jo viņam bija tik dziļš redzējums un skatiens, tik neraksturīgs viņa vecumam, es jutu, ka tas ir viņš. Jo īpaši brīdī, kad puika lika man klausīties savus sacerētos dzejoļus un dziesmu, kuru viņš bija uzrakstījis Safas futbola komandai."

Rabihs Abu Djabs futbola klubā

Televīzijas dokumentālā filma, kuru es uzņēmu Libānā, noslēdzās ar pirmo Rabiha un zēna bieži pieminētās Saada Halavi māsas Samaras Naseredinas (Samar Nasseredinas) tikšanos. Pirms ieiešanas skolas bibliotēkā Rabiham netika teikts, ar ko viņam būs tikšanās, bet nebūtu grūti noskaidrot svešinieces personību, kamerai filmējot tikšanos. Samara izteica pietiekami daudz mājienu, un Rabihs visbeidzot paziņoja: "Tev ar manu māsu ir ārkārtīgi liela līdzība." Samara atbildēja ar mīlestību, un filmēšanas grupai tad palūdza aiziet, lai abi varētu aprunāties privāti. Pēc tam sieviete kameras priekšā apstiprināja, ka atzīst Rabihu par sava slavenā brāļa pāriemiesojumu, pirms roku rokā aizgāja kopā ar viņu.188

Rabihs Abu Djabs un viņa māsa Samara no iepriekšējās dzīves

Rakņāšanās pagātnē

Tā bija kāda cita telekompānija, kas no Savienotajām Valstīm uz kādu parku Velsā atsūtīja numismātu Džimu Beti (Jim Bethe), kuram bija jāuzmeklē dārgumi, kurus, kā viņš pats apgalvoja, esot apracis tur iepriekšējā dzīvē. Telekompānija bija izlasījusi ziņojumu, kurā es biju publicējis Dzima Beti atmiņas par iepriekšējo dzīvi, un nolēmusi papētīt dziļāk. Par savu iepriekšējo dzīvi Dzims bija runājis jau no četru gadu vecuma, īpaši bieži pieminot apraktu lādi ar dārglietām. 1988. gadā hipnozes iespaidā Džims stāstīja, ka bijis 18. gadsimta nogalē dzimis britu kareivis Džonatans Sīmans (Jonatban Seaman), kurš bijis karaļa armijas kartogrāfs. Noinetinājumā Indijā viņš ieguvis nelielu lādīti ar dārglietām, kuru atvedis uz Angliju un paslēpis kopā ar vēl divām vērtslietu kastēm Svansejā, Velsas dienvidrietumos, kādā cūku aizgaldā, no kura eja veda uz alu. Džims minēja arī to, ka dārgumi atrodas ūdenī. Saprotot, ka atrast īsto vietu nebūs viegli, televīzijas producents palīgos norīkoja rīkstnieci Elizabeti Salivanu (Elizabeth Sullivan). Abi kopā atrada vietu, un kādā aukstā ziemas dienā 1994. gada nogalē mūsu mazās novērotāju grupiņas uzraudzībā sākās izrakumi. Es negaidīju, ka kaut kas tiks atrasts, vērojot, kā racēji ar lāpstām rok zem koku saknēm pamežā klaja lauka malā. Taču, visiem par lielu pārsteigumu, atklājās betona "grīda"; tā gan nepārprotami bija jauna. Bija nepieciešams ekskavators, lai raktu tālāk, atklājot vecāku ķieģeļu mūri, bet zem tā tuneli un ūdeni. Drošības apsvērumu dēļ meklējumus nācās pārtraukt, savukārt telekompānija paziņoja par saviem nolūkiem piesaistīt citus speciālistus un rakt vēl dziļāk. Kopš tā laika nekas nav dzirdēts viņi, iespējams, ir atraduši dārglietas!

* *

Pīters Hjūms (Peter Hulme), atrazdamies sava brāļa Boba ierosinātas hipnozes varā, spilgti aprakstīja pilsoņu kara kaujas dunu ap pili Martenhema ezera krastā Skotijā. Vēsturniekiem nekas nebija zināms par kauju tajā apkārtnē, un vietējie pat nenojauta, ka tur bijusi pils, līdz Pīters, Bobs un viņu brālis Karls veica izpēti un atrada septiņpadsmitā gadsimta karti, kurā bija attēlota pils, kuras drupas viņi atrada un atsedza. Ari metāla detektors ezera seklajos ūdeņos uztvēra spēcīgus signālus viņiem bija aizdomas, ka tur nogrimušas lielgabala lodes, taču izvilkšanai nebija piemērota aprīkojuma, l'ītera atmiņas par iepriekšējo dzīvi, ar Džona Rafaela (John Rafael) vārdu dienējot kapteiņa Levereta vadībā, brāļus aizveda līdz "izžuvušai aizai" Skotijā, kur, viņa vārdiem runājot, 1646. gadā pieci simti vīru bija izveidojuši nometni. Lai arī nebija nekādu arhīva ziņu, ka apmetne jebkad būtu izmantota šādam nolūkam, ar metāla detektoriem atrada mantu krātuvi, kurā atradās muskešu lodes un pilsoņu kara apmetnei raksturīgas relikvijas. Rafaela eksistenci viņi tā arī neapstiprināja, toties viņiem paveicās ar Rafaela komandieri kapteini Leveretu, kuru Pīters atcerējās kā gara auguma gaišmati ar amerikāņu akcentu. Meklējumos Londonas kara arhīvā noskaidrojās, ka viņš bijis dislocēts Notingemā, bet ieradies no Masačūsetsas. Galu galā kapteinis Leverets atgriezās ASV un kļuva par štata gubernatoru.190

* * X-

Indijas ziemeļos kāds nepatīkams tips un sīks zaglis Rāms Dajals Šarma (Ram Dayal Sharma) nejauši nošāvās, tīrot ieroci, bet acīmredzot pārdzima kā Naripenders Singhs (Naripender Singb) tajā pašā ciemā, nieka divsimt jardu attālumā no vietas, kur Šarma reiz bija dzīvojis. Abas ģimenes pazina viena otru, bet nedraudzējās. Kad Neripenders iemācījās runāt, viņš esot atpazinis Rāma atraitni Džavitri Javitri), savu tēvoci Niradžanu Lalu (Nirajan Lai) un draugu Chadžu Singliu (Chhajju Singb), kurš bijis viņa noziegumu līdzzinātājs. Savukārt viņi atzina Naripenderā pārdzimušo Rāmu, jo puika bija sniedzis personīga rakstura ziņas un bieži pie viņiem ciemojās. Naripenders pat izstāstīja Rāma Dajala atraitnei par mājās apslēptiem dārgumiem un ar Čhadžu apsprieda abu pirms četrdesmit gadiem iegūtu laupījumu. Naripenders piedzima dažas dienas pēc Rāma Dajala nāves, un viņam bija dzimumzīmes tieši tajā pašā vieta, kur Rāms reiz bija savainots, un arī šāviena brūces vietā uz krūtīm. Četros štatos Indijas ziemeļos šis bija viens no desmit gadījumiem (kopumā tādu bija četrdesmit pieci, un visos bija dzimumzīmes vai iedzimti defekti), kurus pētīja klīniskā psiholoģe doktore Satvanta Pasriča Bengalūrā darbojošās Psihiskās veselības un neirozinātņu nacionāla institūta aizbildnībā, cieša sadarbībā ar Virdžīnijas universitāti ASV.191

*

Psihisko pētījumu biedrības lekcijā Londonā tās bijušais goda sekretārs un hipnozes komitejas loceklis doktors Hjū Pinkots (Hugh Pincott) izstāstīja par regresijas seansu, kurā viņš bija piedalījies. Jauna paciente atcerējās dzīvi pirms četriem gadsimtiem mājā, kuru viņa detalizēti aprakstīja un kuras viena istaba pārvērsta par kapelu. Pinkotam izdevās atrast šo māju Hempšīras grāfistē. Kopā ar kolēģi Pinkots viesojās minētajā mājā, kuras īpašnieks teicās zinām, ka ziemas dārza vietā kādreiz bijusi kapela. "Viņš gan pat nenojauta," piebilda Pinkots, "un mēs parādījām, ka zem paneļa ir paslēpts trauku skapis. Zinot, kur tas atveras, mēs saimnieka klātbūtnē to atvērām. Skapī atradās mājas dokumenti, kuri tur glabājās turpat četrus gadu simtus un par kuriem meitene bija stāstījusi ierakstā."192

* *

Helēna Pikeringa (Helen Pickering) bija viena no četrām Sidnejas mājsaimniecēm, kuras līdz iepriekšējai dzīvei regresējis austrāliešu psihologs Pīters Ramsters (Peter Ramster) 1983. gada televīzijas dokumentālajā filmā ar daudziem pierādījumiem. Neviena no sievietēm nekad nebija izbraukusi no Austrālijas, tomēr viņas atcerējās dzīvi Rietumeiropā astoņpadsmitajā un deviņpadsmitajā gadsimtā. Pikeringa, piemēram, atminējās, ka dzīvojusi Skotijas pilsētā Abcrdīnā, kur bijusi 1807. gadā dzimis vīrietis vārdā Džeimss Ārčibalds Bērnss (James Archibald Burns). Atrazdamās transa stāvoklī, viņa pat uzzīmēja pilsētas Māršala medicīnas koledžu, kāda tā bija Bērnsa laikā, kad viņš tur strādāja par pasniedzēju. Pikcringu aizveda uz Skotiju un filmēja, kā viņa ierodas koledžā, kur zīmējuma precizitāti apstiprināja vietējais vēsturnieks Deivids Gordons (Dāvid Gordon) vienīgais cilvēks, kurš bija apkopojis visus plānus un zīmējumus no koledžas pirmsākumiem. Šaubas radīja tikai viens sīkums: vai iepriekš bijušas Pikeringas zīmējumā redzamās durvis, kur šobrīd atradās siena vien. Tomēr pēc sievietes apciemojuma tika atrasti vēl citi koledžas plāni, un i/rādījās, ka "Bērnsam" bijusi taisnība. Tieši taja vietā reiz tiešam bijušas durvis.193

* * *

Tie, kuriem zīlēja Virdžīnijabīčas slavenais "gulošais gaišreģis" Edgars Keisijs, vienmēr vēlējušies zināt, kas viņi bijuši iepriekšējā dzīvē. Transā iegājušais Keisijs parasti laipni nosauca vārdu un pietiekami daudz citu ziņu, lai apstiprinātu vai citādi identificētu iepriekšējās dzīves personību. Rezultātus gan, šķiet, dokumentēja tikai retais. Tāpēc 20. gadsimta 90. gadu beigās Edgara Keisija fonds finansēja apjomīgu pētījumu projektu, kuru vadīja antropoloģe doktore Rozālija Horstmana Heinsa (Rosalie Horstman Haines) un kura uzdevums bija atrast vēsturisku datu apstiprinājumu diviem tūkstošiem Keisija pareģojumu. Kad 1999. gadā es ierados Keisija centrā un satikos ar doktori Heinsu, viņa atklāja, ka līdz šim izdevies apstiprināt vienu iepriekšējo dzīvi. Kāds mūziķis, Keisija pacients, esot bijis Bernards A. Sijs (Bernard A. Seay) un arhīvu ziņas par šo cilvēku esot meklējamas "masonu ordeņa arhīvos Kentuki rietumu daļā". Lūgts nosaukt vietu un masonu ložas numuru, transā iegrimušais Keisijs atbildēja, ka ziņas atrodamas "Beverlijas masonu ložā. Noskaidrojām, ka tās pēdējais sekretārs bija Džons Stigers (John T. Stigger). Pašreizējais sekretārs N.A. Bilkers (N.A. Booker) dzīvo pie lauku ceļa starp Hopkinsvilu un Klārksvilu." Jautāts, kur Virdžīnijā atrodami arhīva dati par B.A. Siju, Keisijs atbildēja: "Henriko apgabala arhīvā." Fonda pētnieki kopš tā laika ir noskaidrojuši, ka Kentuki masonu ložas biedrs Bernards A. Sijs nudien eksistējis un saņemts gūstā pie Getisburgas, nesot 14. Virdžīnijas pulka karogu.194

* *

Lai gan rakstīta kā romāns, iepriekšējās dzīves terapeites Lindas Tarazi (Linda Tarazi) aizraujošā grāmata "Inkvizīcijas nagos" (Under the Inquisition) skaidri apliecina lasītājiem, ka tā ir pilnībā balstīta uz regresijas seansu pierakstiem, kuru laikā paciente sniedza bagātīgu, aizraujošu, bet bieži visai neskaidru informāciju. Ziņojumu par šo gadījumu Tarazi publicēja Amerikas Psihisko pētījumu biedrības žurnālā (1990. gada oktobrī). Tarazi bija vajadzīgi trīs gadi, lai pārbaudītu hipnozes iespaidā sniegtās liecības; no tiem vienu gadu viņa pavadīja Spānijā, rakņājoties arhīvos, lai noskaidrotu patiesību par savas pacientes Čikāgas mājsaimnieces ar segvārdu Lorela Dilmena (Laurel Dilmen) atmiņām par savu iespējamo dzīvi sešpadsmitajā gadsimtā ar Antonijas Mikaēlas Marijas Ruisas de Prado (Antonia Michaela Mana Ruiz de Prado) vārdu. Tās dzīve aizsākās 1555. gadā Espanjolas salā (Haiti), bet aizvadīta lielākoties Spānijas dienvidu pilsētā Kuensā un noslēdzās, noslīkstot pie kādas Kārību jūras salas bez nosaukuma. Hipnoze (izbūra "erotisku piedzīvojumu pārbagātu aizraujošu, romantisku dzīvi, gluži kā vēsturiskās romantiskās filmās, televīzijas seriālos vai romānos," rakstīja Tarazi. "Sākumā es stāstu uzskatīju par spilgtas iztēles augli."

Labi apzinoties kriptomnēzijas varbūtību, Tarazi lūdza Dilmenai, kamēr viņa atradās hipnozes iespaidā, bet ne "Antonijas" dzīvē, ielūkoties savās atmiņās un nosaukt visas vēstures grāmatas, kuras viņa bija lasījusi ārpus skolas programmas. Hipnoterapeite pārbaudīja visas, gūstot apstiprinājumu, ka tajās nav atbilstošo neskaidro faktu, kuri uzpeldēja Antonijas atmiņās par savu dzīvi. Turpmāko trīs gadu centienos apstiprināt vai noraidīt vairāk nekā simt faktu Tarazi pabija dučiem bibliotēku un universitāšu, brauca uz Spāniju, Ziemeļāfriku un Kārību jūras salām, kā arī sarakstījās ar vēsturniekiem un arhivāriem, lai pārbaudītu informāciju. Viņa noskatījās amerikāņu un britu filmas, kā arī televīzijas raidījumus, lai pārbaudītu, vai tie nevarētu būt neparastās "Antonijas" sniegtās informācijas avots. Viņa neko neatrada.

Šajā iepriekšējā dzīvē Antonija runāja spāņu, latīņu un vācu valodās, bet hipnozes varā neprata šīs valodas. Tomēr "viņa lieliski izrunāja vārdus, skaitīja Inkvizīcijas prasītās lūgšanas latīņu valodā, norādīja uz īpašiem krusta mešanas veidiem -signo un santiguado -, kurus spāniski runājošie priesteri mūsdienās nemaz nezina, un sarakstīja vārdus un mūziku dziesmai latīņu valodā un mūziku latīņu tēvreizei, turklāt abas ir ierakstītas viņas izpildījumā." Arī vairāki fakti bija atrodami vienīgi senās spāņu grāmatās, turklāt daži tikai pašvaldības, bet citi Kuensas eparhijas arhīvos. Tomēr Dilmenai "senčos nav spāņu, viņa nekad nav bijusi Spānijā un neprot valodu". Citu pēc citas Tarazi spēja apstiprināt ikvienas Dilmenas nosauktās personas eksistenci, to vidū arī viņas sešpadsmitā gadsimta mīļākā doktora Francisko de Argandas (Francisco de Arganda). Tomēr līdz šim nav nekādu pierādījumu, ka jebkad būtu eksistējusi romāna galvenā varone Antonija Mikaēla Marija Ruiza de Prado, kura acīmredzot pāriemiesojusies I.orelā Dilmena.

Esmu bijis šeit jau iepriekš

Atmiņas par milzīgu sārta un melna akmens ēku vajāja jauno Džeimsu Artūru Flauerdjū (James Arthur Flowerdew), un tas sākās ar spilgtu sapni divpadsmit gadu vecumā. Taču, kad viņš tēvam jautāja, kur tāda ēka atrodas, pieņemot, ka viņš turp varētu būt aizvests agrā bērnībā, zēnu norāja par fantazēšanu. Dīvainā kārtā sapņi par milzīgu pilsētu tuksneša vidū un atmiņu uzplaiksnījumi kļuva aizvien spēcīgāki, Džeimsam pieaugot, jo īpaši redzot līdzīgas būves. Visbeidzot viņš atpazina to, skatoties BBC televīzijas dokumentālo filmu par nabatiešu196 galvaspilsētu Petru Jordānijā, kuras dārgumu krātuves ēka (El Khazneh) ir majestātisks klintīs izkaltās arhitektūras paraugs. Tad Džeimss jau bija veiksmīgs uzņēmējs, kuram piederēja autoserviss Anglijas pilsētā Norfolkā, un bija pilnīgi pārliecināts, ka redz iepriekšējas dzīves uzplaiksnījumus, kur viņš bijis karavīrs un kritis, šķēpa caururbts, netālu no tempļa. Vīrietis sazinājās ar BBC telekanālu, izstāstot par savām savādajām atmiņām, un viņu uzaicināja izstāstīt par to kameru priekšā. Par šo gadījumu padzirdēja Jordānijas valdība, un tā uzaicināja Flauerdjū un BBC filmēšanas grupu uz Petru, kas būvēta sestajā gadsimtā pirms mūsu ēras; mūsu ēras 105. gadā pilsētu ieņēma romieši. Pirms brauciena Džeimsu iepazīstināja ar pasaulē pazīstamu arheologu, kurš bija pārsteigts, cik precīzi Flauerdjū aprakstīja vairumam cilvēku nezināmus faktus par pilsētu. Viņš pat izskaidroja dīvainas būves nozīmi, kas bija mulsinājusi ekspertus: tā bija sardzes telpa, kur Džeimss pirms divtūkstoš gadiem bija uzturējies kā kareivis. Kad 1978. gada augustā viņš ieradās Petrā kopā grupu, kurā bija arī pasaulē ievērojamākais pilsētas eksperts profesors Aicins Braunings (lain Browning), Džeimsam jautāja, kā viņš atrastu pilsētu. "Skatoties uz austrumiem no klinšaina apvidus 180 jūdzes no Ammānas, tuksneša vidū," viņš atbildēja, "mums jāmeklē liela klints, kas līdzinās vulkānam ar nocirstu virsotni. Petra atrodas aiz tās." Norādes bija nekļūdīgas. Džeimss bez grūtībām aizveda visu grupu uz pilsētu pa šauru eju, ka veda uz Siku, apliecinot lieliskas zināšanas par pilsētas ēkām un to pielietojumu, ar vienu izņēmumu. "To es neatceros," Džeimss teica, rādot uz varenu amfiteātri. "Tu arī nevarētu atcerēties," viņam teica, "To uzbūvēja romieši daudz vēlāk, pēc tavas nāves." Arheologus mulsināja neskaitāmas caurumu rindas sardzes nama ārsienā. Kā Flauerdjū paskaidroja, tā bija "telpa ar dežūru sarakstu", un caurumi bija izkārtoti trīs perpendikulārās daļās, norādot "patrulē pilsētā", "brīvs" vai "patrulē ārpus pilsētas". Katram no sešdesmit līdz septiņdesmit virsniekiem bija atšķirīgas formas akmens plāksnīte, kuru ievietoja attiecīgajā caurumā, lai komandieris zinātu savu vīru atrašanās vietu. "Viņš sniedza daudz informācijas, un liela daļa šīs informācijas sakrita ar vēsturniekiem un arheologiem zināmajiem faktiem," BBC telekanāla skatītājiem stāstīja eksperts. "Būtu nepieciešams pavisam citādas prāta spējas, lai tik nevainojami konsekventi safabricētu savas atmiņas vismaz tās, par kurām viņš man stāstīja.

*

Vēl viens anglis Piters Eiverijs (Peter Avery), kurš bija pazīstams persiešu zinātnieks un Omāra Haijama (Omar Khayyam) tulkotājs, divas reizes pieredzēja dйjа vu fenomenu, un tāpēc viņam bija veltīta vesela nodaļa Aiena Stīvensona grāmatā par Eiropas gadījumiem, kas vedina domāt par reinkarnāciju. Eiverijs atcerējās, kā, pirmo reizi 1950. gadā aizbraucot uz Isfahānas pilsētu Irānas centrālajā daļā, viņš atklājis, ka instinktīvi zina ceļu. Viņš nebija ne redzējis pilsētas karti, ne lasījis kādu ceļvedi. Viduslaiku skolā Madresseh viņš skaidri sajuta: "Es pazīstu šo vietu, it kā atgrieztos tur, kur reiz esmu bijis "mājās"." Eiverijs pieņēma varbūtību, ka šīs atmiņas ir par iepriekšējo dzīvi vai tikušas iedzimtas, jo kāds no viņa netiešajiem senčiem bijis bēdīgi slavenais septiņpadsmitā gadsimta pirātu kapteinis Henrijs Eiverijs (Henry Avery), kurš uzbruka kuģiem Indijas okeānā.

Nepabeigts darbs

No tiem gadījumiem, kad cilvēki jūtas pāriemiesojušies ar nolūku pabeigt kādu iesāktu uzdevumu vai labot kādu nodarījumu, atmiņā paliekoša ir Dženijas Kokelas lieta. Jau no agras bērnības viņa atcerējās dzīvi ar Mērijas Satonas vārdu Īrijas Republikā, vietā, kuru viņa kartē atpazina kā Malahaidu. Pēdējais, ko sieviete atcerējās no šīs dzīves, bija tas, kā viņa gulējusi gultā lielā istabā, kas nebija viņas mājas, zinot, ka tūlīt būs jāmirst, un baiļojoties par savu bērnu labklājību. Palēnām, saliekot kopā uzplaiksnījušo atmiņu drumslas, tapa loģisks stāsts par sievieti, kuras vīrs Džons bija nodevies dzeršanai, kā rezultātā kļuvis varmācīgs pret viņu. Mērija bija dzemdējusi astoņus bērnus un nomira mēnesi pēc pēdējā bērna Elizabetes piedzimšanas.

Dženija Kokela un viņas dēls no iepriekšējās dzīves kopā ar Roju Stcmanu

Bija skaidrs, ka Džons Satons nespēs viens uzaudzināt tik daudzus pēcnācējus, tāpēc Mērija mirstot bažījās, un Dženija Kokela pārmantoja šīs raizes pašreizējā dzīvē. Mērijas Stanas virs audžu ģimenēs nodeva visus bērnus, izņemot vienu vecāko dēlu Soniju. Sonijs drīz vien uzsāka patstāvīgu dzīvi. Dženijas sarežģījumu pilnie iepriekšējās dzīves atmiņu apstiprinājumu meklējumi ar neatkarīgu pētījumu palīdzību vainagojās ar savas iepriekšējās dzīves ģimenes savešanu kopā. Vairums no viņiem kopš bērnības nebija tikušies. Ģimenes atkalapvienošanos filmēja televīzijas filmēšanas grupa Malahaidā, kas sakrita ar Koknelas grāmatas "Vakardienas bērni" (1993) iznākšanu. Es kopā ar Dženiju un Soniju esmu piedalījies vairākos televīzijas sarunu raidījumos, un bija nenoliedzami savādi dzirdēt, kā pusmūža sieviete vecāku vīru uzrunā "mans dēls", savukārt viņš raugās uz viņu ar lielu mīlestību un uzrunā "mana māte".

īpašās zināšanas

Ja bērni var saglabāt atmiņas no vienas dzīves citā, varbūt arī spējas un īpašos talantus var? Daudz ir piemēru, kas to apstiprina, lai gan jāatzīst, ka šādu iedzimtu spēju cēlonis var būt arī ģenētiskā atmiņa vai cits normāls skaidrojums. Purnimas Ekanajakes (Purnima Ekanayake) gadījumu tik viegli izskaidrot nevar. No triju līdz sešu gadu vecumam šī meitene no Šrilankas bieži runāja par dzīvi, kad viņa bijusi vīrietis, kura ģimene izgatavoja Ambiga un Geta Picbcba vīraku. Viņš bija precējies ar brāļasievas māsu Kusumi, un viņa mātes vārds bija Simona. Purnima pat zināja savu skolu Rahulā no iepriekšējās dzīves. Punktu šai dzīvei pielika traģisks negadījums, izvadājot vīraku ar divriteni. Meitenes vecāki pamatskolas direktors un skolotāja mēģināja racionalizēt savas meitas apgalvojumus, tā kā savā pilsētā Bakamunā viņiem neizdevās atrast vīraku ar šādiem nosaukumiem. Vecāki nosprieda, ka meitene dzirdējusi vārdu "Ambiga" rotaslietu reklāmā televīzijā, bet Geta Picbcba bija viņu pašu dārzā augošā jasmīna šķirne. Viņu attieksme gan sāka mainīties, kad Purnimu (kura tolaik jau gāja skolā) kopā ar citiem skolēniem aizveda uz slaveno Kelanijas templi netālu no Kolombo, 145 jūdzes no viņu dzimtās pilsētas. Turp aizbraukusi, Purnima paziņoja vecākiem, ka dzīvojusi Kelanijas upes otrā krastā. Tā kā jauns skolotājs Purnimas tēva vadītajā skolā V.G. Sumanasiri (W.G.Sumanasiri) bija nesen beidzis Kelanijas universitāti, viņš piekrita izmeklēt šo gadījumu. Skolotājs atrada trīs ģimenes, kuras tajā rajonā gatavoja vīraku, un viena no tām vārdā Vidžisiri (Wijisiri) nudien gatavoja vīraku ar nosaukumiem Ambiga un Geta Picbcba.

Bija laiks pieaicināt ekspertu. Vairums Erlendura Haraldsona pētījumu veikti Šrilankā, un no 1996. gada septembra līdz 1999. gada martam viņš piecas reizes atgriezās, lai turpinātu izpēti. Šobrīd vīraka ražotne pieder L.A. Vidžisiri, kura māsasvīrs un partneris Džinadasa Percra (Jinadasa Perera) bija gājis bojā sadursmē ar autobusu 1985. gada septembrī, vedot vīraku uz tirgu. Purnima arī stāstīja, ka iepriekšējā dzīvē (Džinadasa veidolā) viņai bijušas divas sievas, kas izrādījās taisnība, un viņa arī precīzi nosauca vietu, kur viņš-viņa miris. Kopā ar savu ģimeni viesojoties kādreizējā mājā, Purnima arī atpazina daudzus cilvēkus no tās dzīves un pat zināja, kā gatavo vīraku (šādu zināšanu nebija viņas vecākiem), pareizi norādot, kuru no diviem iespējamiem veidiem izmanto Vidžisiru ģimene. Uz Purnimas ķermeņa bija dzimumzīmes tieši tajās vietās, kur Džinadass tika nāvējoši ievainots, kā viņa atklāja, iepazīstoties ar Vidžisiru ģimeni.

Varmācīga nāve

Nazihs Al-Danafs (Nazih Al-Danaf), tāpat kā daudzi bērni, kuriem ir spilgtas atmiņas par iepriekšējo dzīvi, jau no agras bērnības lūdzās vecākiem aizvest viņu pie iepriekšējās ģimenes. Vecāki un Naziha sešas māsas un viens brālis bija pieraduši, ka zēns runā par dzīvi, kurā viņš nēsājis ieročus un rokasgranātas un kur viņam piederējusi sarkana mašīna. Nazihs gribēja doties turp, lai satiktu savus bērnus un paņemtu ieročus. Vecāki pretojās dēla lūgumiem līdz pat 1998. gadam, kad viņam apritēja seši gadi, un tad vecāki viņu aizveda uz Kaberčamounu, kur viņš esot iepriekš dzīvojis. Nokļūstot līdz sešu ceļu krustojumam, Nazihs tēvam pateica priekšā, pa kuru ceļu braukt, piebilstot, ka drīz vien nokļūs līdz divu ceļu krustojumam, kur jānogriežas uz ceļa, kas ved kalnup, jo: "Tur ir manas mājas." Viņi apstājās pie pirmā krustojuma, un Nazihs ar tēvu uzkāpa kalnā, meklējot Naziha bijušo māju, savukārt māte ar brāli un māsām palika mašīnā. Māte nolēma aprunāties ar vīrieti, kurš netālu mazgāja mašīnu, un uz viņa jautājumu atbildēja, ka viņas dēls atceroties iepriekšējo dzīvi šajā apkārtnē. Kamals Hadadžs (Kamal Kbaddage) turpina stāstu: "Viņi jautāja, vai pazīstu kādu, kurš ticis nošauts; viņi nezināja viņa vārdu, tikai to, ka tas cilvēks nēsājis ieročus un viņam piederējusi sarkana mašīna." Vīrs bija pārsteigts, jo puika, šķiet, aprakstīja viņa tēvu Fuadu Hadadžu (Fuad Kbaddage), kurš bija miris pirms dažiem gadiem. Kamals pasauca savu māti Nadždijahu (Najdiyah), kura strādāja uz lauka. Kad Nadždijaha pienāca, Nazihs un viņa tēvs bija atgriezušies no saviem meklējumiem. Kamals izstāstīja mātei, ka Nazihs sakās esam viņas vīra reinkarnācija. Kad tēvs jautāja Naziham, vai Nadždijaha ir bijusi viņa sieva, sešgadīgais puika nolūkoja viņu no galvas līdz kājām un pasmaidīja. Tad Nadždijaha nolēma viņu pārbaudīt. "Kurš iemūrēja šo vārtu pamatus pie mājas ieejas?" viņa jautāja. "Vīrs no Faradžu ģimenes," nekļūdīgi atbildēja Nazihs. Iegājis mājā, Nazihs tūlīt pat norādīja uz trauku skapja labo pusi, kur esot glabājis pistoli un pēc tam uz kreiso pusi: "Šeit es glabāju savus ieročus." Nazihs lietoja arābu vārdu, kas ir vispārīgs ieroču apzīmējums. Viņam bija taisnība. Nazihs gribēja zināt, kur ir šie ieroči, un Nadždijaha viņam izstāstīja, ka ieroči nozagti. Vēl zēns atcerējās, kā viņa bijusī sieva paslīdējusi un izmežģījusi plecu, kā dēļ plecs uz kādu laiku tika ieģipsēts. Vaicāts, vai viņš atceras, kā viņu meitiņai kļuvis slikti, Nazihs atbildēja: "Viņa saindējās ar manām zālēm, un es aizvedu viņu uz slimnīcu." Tā bija patiesība, tāpat kā stāsts par to, kā viņš kādu vakaru piedzēries pārnācis mājās, bet Nadždijaha aizslēgusi durvis, tāpēc nakti viņš pārlaidis laukā, šūpuļtīklā. Nazihs atgādināja, ka iemācījis viņai šaut, par mērķi izmantojot pagalmā stāvošo mucu. "Lūk, kur tā ir!" viņš iesaucās, izgājis laukā. Viņu dēls Kamals gribējis izmest mucu, bet Nadždijaha neesot ļāvusi: "Varbūt mans vīrs pāriemiesojies atgriezīsies un atpazīs to." Tā nu muca tur palikusi.

Reinkarnācijas pētniekam Erlenduram Haraldsonam izdevās satikt zēnu, kad Naziham bija astoņi gadi un viņš vēl spēja atcerēties iepriekšējo dzīvi. Kopš 2000. gada maija Haraldsons trīs reizes pabijis Libānā, un šo braucienu laikā viņš runāja ar neskaitāmiem Naziha stāstu lieciniekiem un apkopoja viņu liecības pirms abu ģimeņu tikšanās, kā arī pavadīja Nazihu un viņa tuviniekus uz Hadadžu mājām, kur zinātnieks ievēroja Naziha un viņa kādreizējās ģimenes sirsnīgos apskāvienus atvadīšanās brīdī. Par Naziha pārsteidzošajām atmiņām liecināja arī Fuada brālis drūzu šeihs Adīps (Adeep), kurš ir aviokompānijas augsta līmeņa darbinieks Beirūtā. Viņš stāstīja Haraldsonam, kā, aizvests uz viņa mājām pēc pirmās tikšanas ar Hadadžu ģimeni, sešgadīgais puika esot skrējis viņam pretī un saucis: "Re, kur mans brālis Adīps!" Nazihs paziņojis: "Es esmu tavs brālis Fuads." Uz jautājumu par pierādījumiem Nazihs atbildēja, ka reiz viņš uzdāvinājis Adīpam pistoli. "Kādu pistoli?" "Es tev uzdāvināju Checki 16 (Cehoslovākijā ražotu ieroci),"atbildēja puika, jautājot, vai ierocis viņam vēl ir. "Tad es viņu apskāvu un biju simtprocentīgi pārliecināts, ka viņš ir mans brālis."

Haraldsons šo uzskata par vienu no pamatotākajiem gadījumiem, kurus viņš ir izmeklējis, un tā tas varētu būt, jo tam ir spēcīga saikne ar drūzu reliģiju; kā es kādā no iepriekšējām nodalām skaidroju, reinkarnācija ir drūzu mācības pamata doktrīna. Fuads trīsdesmit gadus bija strādājis Drūzu centrā (Dar El Taifeh) Beirūtā, kur viņš bija drūzu garīgā līdera šeiha AI Akla (Al Aql) palīgs. Fuads esot bijis bezbailīgs un drosmīgs cilvēks, kurš aizrāvies ar ieročiem un ticis noslepkavots kopā ar diviem citiem sargiem pie vārtiem, kad 1982. gada 22. jūlijā drūzu centrā ielauzās trīs vīri, neveiksmīgi cenzdamies aizdedzināt ēku.

Otrajā pasaules karā bojāgājušie

Nav nekāds brīnums, ka cilvēces vēsturē asiņainākā militārā konflikta, kad dzīvību zaudēja vairāk nekā sešdesmit miljoni cilvēku, Otrā pasaules kara, rezultātā gaismā nākuši daži biedējoši un iespaidīgi reinkarnācijas gadījumi. Mūsdienās gan neviens nav tā kairinājis amerikāņu sabiedrības iztēli kā Džeimsa Leiningera (fames Leininger) stāsts.

Vispirms puikam no Luiziānas bērnībā rādījās murgi, tad viņš sāka runāt par savas iepriekšējās dzīves pēdējiem mirkļiem "Aviokatastrofa, lidmašīna aizdegusies, mazs vīrs netiek laukā." Ar laiku viņš saviem vecākiem Brūsam un Andreai spēja izstāstīt, ka viņa lidmašīna pacēlusies no kuģa "Natoma" (lidmašīnu bāzes kuģa USS Natoma Bay) un japāņi to notriekuši. Šķirstot grāmatu, kuru viņa tēvs bija paņēmis lasītāju klubā, divus gadus vecais zēns norādīja uz Ivodzimas salas attēlu, kur bija atradušies trīs militārie lidlauki, kurus 1945. gada Savienotās Valstis atkaroja no japāņiem mēnesi ilgā kaujā. "Tēt, re, kur notrieca manu lidmašīnu," paziņoja Džeimss. Brūss Leiningers nolēma izpētīt šos apgalvojumus un noskaidroja, ka kaujā gāja bojā tikai viens amerikāņu pilots divdesmit vienu gadu vecais leitnants Džeimss Makrīdijs Hjūstons jaunākais (James McCready Huston, Jr.), kuram tas bija piecdesmitais lidojums. Brūsa dēls atcerējās arī vārdu Džeks Larsens (Jack Larsen), kurš, kā izrādījās, arī bija lidotājs un pēdējā misijā lidojis kopā ar leitnantu Hjūstonu. Leiningeru ģimenei bija videomateriāls, kurā Džeimss trīs gadu vecumā nepārprotami veic lidmašīnas pārbaudi pirms lidojuma. Kad māte zēnam nopirka rotaļu lidmašīnu, norādot uz bumbu zem tās korpusa, Džeimss viņu izlaboja, teikdams, ka tā ir lidmašīnas rezerves degvielas tvertne, par ko mātei nebija ne jausmas. Leiningeru četrus gadus ilgo pētījumu rezultāti un pakāpeniskā atziņa, ka viņu dēlā nudien ir pāriemiesojies Džeimss Hjūstons, apkopoti Brūsa Leiningera grāmatā "Pārdzīvojusī dvēsele" (Soul Survivor). Hjūstona māsa Anna Barona (Anne Barron) un brālēns Bobs Hjūstons (Bob Huston) ir to cilvēku vidū, kuri šobrīd ir pārliecināti, ka Otrā pasaules kara iznīcinātāja pilots ir pārdzimis jaunā izskatā. Džeimsam Leiningeram vairs nav nekādu atmiņu par šo iepriekšējo dzīvi,1 taču viņu, tāpat kā pārējos, aizrauj paša stāsti no agrās bērnības. Džeimss nu ir pusaudzis un ārēji ārkārtīgi līdzīgs Otrā pasaules kara pilotam.

Angļu zēna Karla Idona (Cari Edon) stāsts ir pārsteidzoši līdzīgs Džeimsa Leiningera stāstam, ar vienu būtisku izņēmumu.

1972. gadā Midlsbro dzimušais zēns atcerējās, ka bijis bumbvedēja pilots, kura lidmašīna ietriekusies "ēkas logos" pēc tam, kad tai trāpīja ienaidnieku apšaudē. Ienaidnieki izrādījās briti, jo iepriekšējā dzīvē Karls bija vācu lidotājs, kura lidmašīna acīmredzot notriekta virs Anglijas ziemeļaustrumiem, kur dzīvoja Idonu ģimene. Karla atmiņas atausa jau mazotnē. Tikko iemācījies zīmēt, viņš zīmēja nacistu simbolus. Karls atpazina Hitlera ģīmetni, salutēja viņam ar paceltu roku un sāka soļot taisnām kājām. Zēns uzzīmēja pilota kabīni un teica, ka tā esot Messerschmidt lidmašīna. Zēnam atmiņā bija palicis arī fakts, ka, lidmašīnai krītot, viņš zaudējis kāju. Grāmatā "Bērni, kurus aizmirsis laiks" (Tbe Children tbat Time Forgot)20i Karlam īdonam veltīta nodaļa. Kārlu un viņa ģimeni apciemoja Aiens Stīvensons, un šī lieta aprakstīta viņa grāmatā par gadījumiem Eiropā. Visi pierādījumi vedināja Karla vecākus domāt, ka iepriekšējā dzīvē dēls bijis Heinrihs Rihters (Heinrich Ricbter), 1942. gada 15. janvārī notriektas lidmašīnas Dornier E217-4 apkalpes loceklis. Tika atrasti trīs līķi. 1997. gadā būvstrādnieki, kuri attīrīja būvlaukuma teritoriju, atrada apraktu vācu Dornier bumbvedēju un tajā ceturto apkalpes locekli Heinrihu Rihteru, kura labā klāja trieciena brīdī bija atrauta. Viņš tika apglabāts ar militāru godu, un vietējais vēsturnieks uzmeklēja radiniekus Ķelnē.

Kad Karla vecāki ieraudzīja vācu artilērista fotogrāfiju, viņus pārsteidza viņa ievērojamā līdzība ar Kārlu.

Lielākā daļa pierādījumu, kurus savākuši dažādi cilvēki, ir visai mulsinoši. Neraugoties uz līdzību izskatā un norauto kāju, mums ir jāatzīst, ka Karls tomēr stāstīja, ka bijis pilots, lai gan Rihters bija artilērists. Viņš teica, ka ietriecies kādas ēkas logos, bet Dornier ietriecās zemē netālu no dzelzceļa Klīvlendas štata pilsētā Sautbenkā. Viņš teica, ka viņam ir jaunāks brālis, kurš esot pilots, bet abi Rihtera brāļi dienēja vācu armijā. Vietējais vēsturnieks Bils Normens (Bill Norman) par šo gadījumu uzrakstīja grāmatu,205 kurā stāstīts ne tikai par lidmašīnas apkalpi un saziņu ar viņu tuviniekiem, bet ari par Karla īdona atmiņām. Lai gan Normens neatzīst, ka Karla atmiņas varētu izskaidrot ar reinkarnāciju, viņš tomēr sazinājās ar Rihteru radinieci Silviju Šūberti (Sylvia Schubert), lai noskaidrotu Heinriha tēva vārdu, kas, pēc Karla īdona stāstītā, bija Fricis. Silvija atbildēja: "Esmu sazinājusies ar Verneru, un sākumā viņš man teica, ka Heinriha tēva vārds arī bijis Heinrihs. Taču drošības dēļ viņš ielūkojies senos dokumentos, un kāds pārsteigums: senā Rihteru ģimenes arhīvā minēts, ka Heinriha tēvam bija trīs vārdi. Viņa pilns vārds bija Fridrihs Vilhelms Heinrihs Rihters." Fricis ir ierasts vācu vārda Fridrihs saīsinājums. Tā nu atklājās vēl viena dīvaina sakritība Karla īdona stāstā. Lai gan tas nepārliecina mani, ka viņš atceras Heinriha Rihtera dzīvi, viņa atmiņas un uzvedība liecina, ka viņš varētu atcerēties kāda cita vācu lidotāja dzīvi. Diemžēl 1995. gadā Karls tika brutāli nogalināts dažu jardu attālumā no aviokatastrofas vietas.

* *

Ne miņas no šādām šaubām nav attiecībā uz tikpat ievērojamu stāstu par Otro pasaules karu, kas ļoti līdzinās iepriekšējiem gadījumiem. Tas ir saistīts ar Skotijā dzimušo Kenu Lūelinu (Ken Uewelyn), kurš, kad es 1994. gadā ar viņu iepazinos, bija sabiedrisko attiecību vecākais virsnieks Austrālijas karaliskajos gaisa spēkos. 20. gadsimta 60. gados, pirms pārcelšanās uz Austrāliju, Lūelins bijis pilots Lielbritānijas karaliskajos gaisa spēkos, bet, lai arī viņš lieliski darīja savu darbu, Lūelinam nācās aiziet, jo viņš baidījās lidot lielā augstumā.

Kāds Kanberas medijs, šķiet, piedāvāja skaidrojumu, paziņojot, ka iepriekšējā dzīvē viņš dienējis vācu gaisa spēkos Luftwaffe un ticis notriekts virs Anglijas. Lai arī ne visa sniegtā informācija šķiet precīza, tas bija labs skaidrojums Lūelina fobijām. Viesojoties Anglijā, viņš konsultējās ar citiem medijiem, kuri izstāstīja, ka iepriekšējā dzīvē viņš zaudējis galvu, savukārt viens iedrošināja, ka viņš saņems noderīgu informāciju no kāda radinieka. Apciemojot savu brāli Velsā, Lūelins saņēma negaidītas ziņas. "Viņš man stāstīja, ka, patrulējot Norfolkas purvos 1942. gadā, patiesi atradis Dornier lidmašīnas pilota ķermeni bez galvas, kuram vēl bija Lutwaffe nozīmes un zīmotnes." Viņš nolēma izpētīt šo lietu un atklāja, ka Seringemā bija avarējusi lidmašīna un pilota vārds bija Fridrihs Vilhelms Dorflingers (Friedrich Wilhelm Dorflinger). Regresīvās hipnozes seansā Lūelins spēja atcerēties pēdējos brīžus notriektajā Dornier lidmašīnā, kuras vadības pults nedarbojās, bet dzinēju bija apņēmušas liesmas. Viņš licis apkalpei katapultēties. Šim gadījumam ir pārsteidzošs atrisinājums. Lūelins uzmeklēja savu otro pilotu no Luftwaffe laikiem Helmūtu Skripezaku (Helmut Scrypezak) vienīgo izdzīvojušo apkalpes locekli. Abu tikšanās laikā sarunu tulkoja kāds vietējais skolotājs. Skripezaks apstiprināja visus Dornier lidmašīnas tehniskos bojājumus, kurus Lūelins bija piedzīvojis regresijas laikā un kuru dēļ visiem nācās katapultēties. "Kad pienāca laiks atvadīties, mēs abi asarām acīs apskāvāmies," stāstīja vīrs, kurš viena gadsimta laika acīmredzot bija bijis gan Luftwaffe, gan Karalisko gaisa spēku pilots.206

Abi pēdējie gadījumi, protams, ir daudzējādā ziņā līdzīgi, tāpat arī gadījums ar Birmā notriektu japāņu gaisa spēku apkalpi. Dīvainā kārtā visos šajos gadījumos upuru dvēseles, šķiet, pāriemiesojušās valstīs, kur viņi gājuši bojā, nevis atgriezušās tajās valstīs, par kurām cīnījušies.

Manis pieminētie gadījumi ir tikai neliela daļa no lietām, kuras gadu gaitā atstājušas uz mani spēcīgu iespaidu pierādījumu ziņā. Visus šos gadījumus rūpīgi izmeklējuši neatkarīgi pētnieki, kuri apstiprināja apgalvojumu pareizību. Kā es jau sākumā norādīju, visām šīm lietām ir tādi vai citādi trūkumi, un "ideālā gadījuma" meklējumi turpinās. Šķiet, mēs esam nokļuvuši tuvāk šim mērķim gadījumos, kad atmiņas par iepriekšējo dzīvi papildina atbilstoši fiziski elementi dzimumzīmju vai iedzimtu defektu veidā. Par laimi, kā mēs redzēsim, šādu gadījumu netrūkst.

21. NODAĻA dzimumzīmes

Neizdzēšams nospiedums

Aienam Stlvensonam un citiem reinkarnācijas pētniekiem, gadu gaitā apkopojot gadījumus, kļuva skaidrs, ka dzimumzīmes un iedzimti trūkumi bieži ir spēcīgi un uzvedinoši pierādījumi apgalvojumiem par iepriekšējo dzīvi. Laiku pa laikam pētītie cilvēki un viņu ģimenes pievērsušas uzmanību dzimumzīmēm un iedzimtiem defektiem, kuri šķietami sakrīt ar ievainojumiem, rētām un zīmēm uz to cilvēku ķermeņiem, kuri esot pāriemiesojušies. Bieži tie bijuši nāvējoši ievainojumi, kuru dēļ iepriekšējā dzīve spēji aprāvusies. Stīvensona vadītās fakultātes Virdžīnijas universitātē apkopotā statistika liecina, ka aptuveni vienā trešdaļā gadījumu konstatētas šāda veida fiziskas zīmes vai novirzes. Aplūkojot vairāk nekā divus tūkstošus dokumentēto gadījumu, no izpētītajām 895 lietām207 35 procentos gadījumu parādījās dzimumzīmes un iedzimti defekti. Izdalot četrdesmit deviņus gadījumus, kuros bija iespējams iegūt atbilstošus datus, lai salīdzinātu tos ar iepriekšējās personības ievainojumiem, atklājās, ka četrdesmit trijos no tiem izvietojums sakrita 88 procenti ir iespaidīgs īpatsvars. Reinkarnācijas gadījumu kritiķi var iebilst, ka bērnu atmiņas vien nav neapgāžams pierādījums, lai pārliecinātu mūs, ka viņi pāriemiesojušies. Tomēr, ja bērns ne vien stāsta par iepriekšējo dzīvi pietiekami detalizēti, lai viņa tuvinieki spētu identificēt iespējamo iepriekšējo personību, bet arī ir piedzimis ar dzimumzīmēm vai iedzimtiem trūkumiem, kas viņu sasaista ar šo iepriekšējo dzīvi, tad psihoemocionālajiem pierādījumiem tiek pievienots jauns, taustāms elements.

Pēc šā atklājuma Stīvensons sāka apkopot daudzus no šiem ar dzimumzīmēm saistītajiem gadījumiem, kurus viņš bija pētījis, lai publicētu tos vienkopus, jo šādā veidā tiem būtu lielāka nozīme. Viņa monumentālais darbs "Reinkarnācija un bioloģija: Ieguldījums dzimumzīmju un iedzimto defektu etioloģijā" (Reincarnation and Biology: A Contribution to the Etiology of Birthmarks and Birth Defects)im sastāv no diviem ilustrētiem sējumiem, katra apjoms ir tūkstoš lappušu; pirmajā sējumā analizētas dzimumzīmes, bet otrā sējumā aplūkoti "iedzimti defekti un citas anomālijas". Šis darbs ne tikai atspoguļo plašus un rūpīgus reinkarnācijas pētījumus, bet arī liecina par viena zinātniekā ziedošanos savai izvēlētajai pētījumu jomai: nāves pārdzīvošanai, paranormālajām parādībām un jo īpaši reinkarnācijai. Tā ir visilgstošākā parapsiholoģijas pētījumu programma, kāda jebkad īstenota. Stīvensons un viņa kolēģi ne tikai lika paraudzīties uz pārdzimšanu no cita skatupunkta, bet arī apkopoja dramatiskus un aizraujošus cilvēku likteņus, par kuriem varētu romānus rakstīt.

Kā piemērs minams viņa pētījums par kādu turku zēnu, kuram piedzimstot tika dots vārds Dahams (Dabbam), bet kurš, tikko sācis runāt, lūdza viņu saukt par Semilu (Cemil). Ar laiku ģimene nolēma oficiāli nomainīt vārdu, un puika kļuva pazīstams ar vārdu Semils Fariči (Cemil Fahrici).209 Zēna neatlaidības iemesls bija viņa stāstītais par atmiņām no attāla radinieka, izslavēta bandīta Semila Hajika (Cemil Hayik) dzīves. Stīvensons vēsta, ka Hajika ķibeles sākās, kad viņš nogalināja divus vīrus, kuri bija izvarojuši divas no viņa māsām. Hajiku apsūdzēja slepkavībā, bet viņam izdevās izbēgt, un divus gadus viņš dzīvoja kalnos starp divām pilsētām un iztiku pelnīja, nomaļajā apvidū aplaupot ceļiniekus. Tas bija 20. gadsimta 30. gadu sākums, kad Francija okupēja Hatajas reģionu, un vietējie iedzīvotāji nevēlējās palīdzēt patrulējošajiem franču žandarmiem atrast bēgli, kuram bija pievienojies arī brālis. Galu galā policija aplenca Hajika māju, un izcēlās apšaude, kuras laikā žandarmiem izdevās apliet ēku ar benzīnu un pielaist uguni. Nevēlēdamies padoties gūstā, Semils nošāva brāli un tad izdarīja pašnāvību, pieliekot šautenes stobru pie zoda un ar kājas īkšķi nospiežot gaili.

Kad dažas dienas pēc brāļu Hajiku nāves 1935. gadā piedzima Semils Fariči, visi uzreiz ievēroja zem zoda uzkrītošu dzimumzīmi "brūcei līdzīgu bojājumu, kas dažas dienas pēc piedzimšanas asiņoja" un kura dēļ vecāki zēnu aizveda uz slimnīcu, kur brūci sašuva. Zēnam augot, viņš murgos redzēja, kā cīnās ar franču policiju, un aizrautīgi aprakstīja savu nāvi iepriekšējā dzīvē, pietiekami detalizēti, lai pārliecinātu Hajiku ģimeni, ka viņā ir pāriemiesojies Semils. Viņi bija tik pārliecināti, ka mēģināja pierunāt Fariči ģimeni atteikties no sava dēla. Stīvensons šīs lietas izpēti sāka tikai vairāk nekā trīsdesmit gadus pēc Semila dzimšanas, taču viņš, kā vienmēr, bija rūpīgs, iztaujājot Semilu, viņa māti un pusbrāli, kā arī citus ģimenes locekļus, pat apšaudē iesaistīto žandarmu rotu. Izpētes gaitā Stīvensons tikās ar Semila Hajika māsu Rūzanu (Rūzane), kura liecināja, ka redzējusi savu brāļu mirstīgās atliekas pēc apšaudes, un spilgti aprakstīja, kā Semilu nogalinājusī lode bija izgājusi cauri galvaskausam un izlauzusi daļu kaula. Līdz tam brīdim Stīvensons bija domājis, ka Semilam Fariči bija tikai viena dzimumzīme asiņojošā brūce zem zoda.

Uzklausījis Rūzanas stāstīto par brāļu ievainojumiem, Stīvensons aptvēra, ka Semilam ir jābūt otrai dzimumzīmei, kas sakristu ar vietu, kur lode izgāja cauri viņa smadzenēm. Šā pieņēmuma pamata bija citi gadījumi viņa materiālos, kuros dzimumzīmes izmēru un izvietojuma ziņā atbilda ložu brūcēm uz mirušā ķermeņa, atkarībā no tā, vai tas bijis ieejas (mazāka zīme) vai izejas (lielāka zīme) punkts. Stīvensons atgriezās pie Semila un bez jebkādiem paskaidrojumiem jautāja viņam, vai viņam ir vēl cita dzimumzīme. "Neminstinādamies viņš norādīja uz galvvidu. Es bez grūtībām atradu lineāru plikgalvības skartu plankumu uz kreisā parietālā kaula galvas matainajā daļā. Tas bija divus centimetrus garš un divus milimetrus plats." Stīvensons piebilst, ka vairums cilvēku, kas bija liecinājuši par Semila dzimumzīmi zem zoda, nespēja atcerēties dzimumzīmi uz galvas un tā nekad netika pieminēta. Stīvensons norāda, ka Semils Hajiks ar saviem darbiem bija tik plaši pazīstams, ka jebkuram, pat viņa reinkarnācijai, būtu grūti atrast viņa dzīvē ko tādu, ko daudzi jau nezinātu. Tāpēc šajā lietā visspēcīgākais pierādījums ir mirušā ievainojumu sakritība ar Semila Fahriči dzimumzīmēm.

Pie līdzīga atklājuma nonāca kanādiešu pētniece Antonija Milža 1987. gadā, pēc Stīvensona lūguma veicot savu trešo pāriemiesošanās gadījumu izpēti Indijas ziemeļos.210 Tie nebija viņa paša iepriekš izmeklētie gadījumi. Tā kā Stīvcnsona pētījumiem ir tālejošas sekas, viņš vēlējās, lai citi pārņemtu viņa metodes un pētījumu rezultātus, tāpēc arī lūdza Milzu veikt šo izpēti. Citi pētnieki dažādās valstīs ir atdarinājuši viņu un veikuši līdzīgus pētījumus, un viņu iegūtie rezultāti būtiski sakrita ar Stīvcnsona slēdzieniem. Viens no Milzas pētītajiem desmit bērniem bija Titu (Torans) Singhs, par kuru stāstīju 8. nodaļā, jo viņš izteikti identificējās ar savu personību iepriekšējā dzīvē.

Titu atcerējās daudzus sīkumus no iepriekšējās dzīves, to vidū faktu, ka bijis Surēša radio veikala īpašnieks. Surēšs Verme bija ne tikai viņa vārdā nosaukta veikaliņa Sadar Bazaar tirgū Agrā īpašnieks, bet arī izlavēts kontrabandists melnajā tirgū. 1983. gada 28. augustā viņu nošāva, lai gan Titu pats nestāstīja par savu slepkavību, līdz viņam to pajautāja Surēša radinieks. Kad pie Singha ieradās Milža, abas ģimenes jau bija tikušās un vairāki tuvinieki no kādreizējās ģimenes bija pieņēmuši Titu kā pāriemiesojušos Surēšu. Milzai stāstīja, ka, pirmo reizi iepazīstoties ar Titu Surēša tēva mājās, Surēša tuvinieki ievēroja nelielu apaļu lodes ieejas punktam līdzīgu dzimumzīmīti labajos deniņos, tieši tur, kur iešāva Surēšam. Arī Surēšs bija piedzimis ar dzimumzīmīti galvvidū, un tieši tāda pati zīme bija redzama uz Titu galvas.

Savā piecdesmit divu lappušu garajā ziņojumā par trijiem viņas izmeklētajiem gadījumiem Indijā Milža skaidro, kas notika tālāk: "Saskaņā ar medicīnisko slēdzienu par Surēša Vermes nāves iestāšanos, kuru mēs izpētījām slimnīcā, kur apstiprināja viņa nāvi, nāvējošā lode bija ieurbusies labās puses deniņos tieši tur, kur Titu bija apaļā

Titu Singhs tur laikrakstu, kurā publicēta ziņa par viņa nāvi iepriekšējā dzīvē, un dzimumzīmes uz viņa galvas, kuras sakrīt ar ložu ievainojumiem, kas viņu nogalināja tajā dzīvē

dzimumzīme. Slēdzienā par nāves iestāšanos tāpat bija teikts, ka lode izgājusi aiz Surēša labās auss. To atzīmējusi, es atgriezos pie Titu, apskatīju vietu aiz viņa labās auss un atklāju, ka lodes izejas vietā Titu ir izvirzījums. Arī vecāki bija ievērojuši šo galvaskausa deformāciju, tikai nebija saistījuši ar Surēša nāvi, līdz Radžvirs Babu Verme (viens no Surēša brāļiem) par to apjautājās pirmajā tikšanās reizē."

Pierādījums bija ne tikai dzimumzīmes, bet arī Titu uzvedība, kas bija pārsteidzoši līdzīga iepriekšējai. Tēvs stāstīja, ka Surēšs nebaidījies kauties, kā piemēru minot kādu gadījumu 1975. gadā, kad astoņi "algoti slepkavas" sagrābuši Surēšu un iegrūduši viņa paša mašīnā. Surēšs iespēris vienam un izlēcis pa logu upē, pārpeldējis pāri otrā krastā un aizbēdzis. Gadu pirms savas slepkavības Surēšs bija atradis divas automašīnas, kuras acīmredzot bija nozadzis tas pats cilvēks, kurš iepriekš aizdzinis viņa mašīnu šo pašu vīrieti apsūdzēja Surēša slepkavībā. Neraugoties uz to, ka uz viņu šāva, Surēšs izlēca no mašīnas un sagrāba vienu no šāvējiem aiz kakla.

Citēšu vēl pēdējo Milzas komentāru par Titu neparasto, piecus gadus vecam zēnam neraksturīgo uzvedību: "Atgriežoties 1988. un 1989. gadā, Titu vēl aizvien spēcīgi identificēja sevi ar Surēšu. Piemēram, divas dienas pirms manas atgriešanās Agrā 1988. gada jūlijā Titu uzstāja, lai vecāki viņu aizved pie Surēša tēva Canda Babu Singha Bharitija (C'banda Babu Singh Bbarity). Kad viņi tur ieradās, Titu atklāja, ka [Canda] bija slims, un aizsūtīja pēc ārsta un zālēm."

Tomēr šajā gadījumā ir kāda pretruna, kuru nav iespējams atrisināt, jo trūkst apstiprinošu dokumentu. Saskaņā ar Titu tēva teikto, viņa dēls dzimis 1983. gada decembrī, četrus mēnešus pēc Surēša nāves. Savukārt citi ģimenes locekļi apgalvoja, ka viņš dzimis iepriekšējā gadā, vēl pirms Surēša nāves. Dažos gadījumos dvēsele šķietami iemiesojusies jaunā ķermenī vēl pirms iepriekšējā ķermeņa pamešanas, bet grūti ir saprast pat ja tas būtu iespējams -, kā pārdzimušais bērns varēja piedzimt ar dzimumzīmēm, kuras sakrīt ar ievainojumiem, kurus "otrs" tās paralēli apdzīvotais ķermenis vēl tikai gūs.

Šajā brīdī man vajadzētu pieminēt, ka no visas savas kolekcijas astoņpadsmit ar ložu ievainojumiem galvā saistītās lietas Stīvensons uzskatīja par visbūtiskākajiem gadījumiem, jo tajos bija ne tikai divas zīmes (ložu ieejas un izejas punktiem atbilstošas) tajās pašās vietās, kuras bija norādītas autopsijas slēdzienos, bet četrpadsmit no visiem gadījumiem viena ir lielāka nekā otra, turklāt deviņos gadījumos iegūtie pierādījumi liecina, ka mazākā dzimumzīme sakrīt ar lodes ieejas punktu.211 Izejas brūces ir lielākas, jo, caururbjot galvu, lodes ātrums samazinās, izejas punktā radot lielākus bojājumus. Man ir aizdomas, ka astoņpadsmit gadījumos, par kuriem runā Stīvensons, neviena dzimumzīme nav identiska tāpēc, ka uz upuri varēja šaut jebkādā leņķī 360 grādu robežās, no atšķirīga augstuma, kā arī dažāda kalibra un ātruma ieročiem, un visi šie faktori ietekmē nodarīto bojājumu smagumu, kā arī lodes ieejas un izejas punktus. Vienā no šiem gadījumiem212 taizemiešu zēns vārdā Čanai Čūmalaivongs (Chanai Choomalaiivong) atcerējās dzīvi, kurā bijis skolotājs vārdā Bua Kai (Bua Kai), kuru nošāva; lode bija trāpījusi pakausī. Pēc zēna lūguma vecāki aizveda viņu uz Khao Phra, un šajā pilsētā Čanai viņiem parādīja māju, kur viņi sastapa vecāku pāri skolotāja un sīka gangstera Bua Kai Lavnaka (Bua Kai Lawnak) vecākus. Lai gan nebija autopsijas slēdziena, kas apstiprinātu precīzas ložu ievainojumu vietas viņa galvā, liecinieki apstiprināja, ka dzimumzīmes uz Čanai galvas bija izvietotas līdzīgi ložu pēdām, kuras bija palikušas uz skolotāja līķa.

Savādā kārtā es uzdūros lietai, kura, tāpat kā Titu Singha gadījums, radīja jautājumus par laiku. Tas notika 1993. gadā, braucienā uz Indiju, kur man radās izdevība tikties ar diviem pētniekiem klīnisko psiholoģi doktori Satvantu Pasriču un bioloģijas skolotāju Gadžu Radžu Singhu Gauru (Gaj Raj Singb Gaur). Es daudz laika pavadīju viņu sabiedrībā, pētot reinkarnācijas lietas, lielākoties valsts ziemeļos. Viņi bija strādājuši arī kopā ar Aienu Stīvensonu, kad viņš bija atbraucis uz Indiju. Gaurs, kurš bija izmeklējis vairāk nekā simt pārdzimšanas gadījumu, veselu nakti bija braucis no savām mājām Džaitrā, Etahā, Utarpradēšas provincē, lai satiktu mani Deli un apspriestu jaunākos gadījumus, ar kuriem viņš nodarbojas.

Viens no šiem gadījumiem bija saistīts ar bērnu 1991. gada novembrī Gaura dzimtajā pilsētā dzimušo Gulsonu Kumaru Sakenu (Gulson Kumar Sakena).21 * Gaurs bija paņēmis līdzi fotogrāfiju, kurā redzams zēns un viņa vecāki, un zēna ādas krāsa bija acīm redzami bālāka nekā vecāku ādas krāsa. Puika bija piedzimis ar divām dzimumzīmēm, kurām neviens nepievērsa uzmanību, līdz Gulsons, rotaļādamies pie sava tēva Nanda Kišores (Nan cl Kishore) drēbnieka darbnīcas, pārbijās, ieraudzījis divus vīrus, kurus viņš atpazina. Zēns ieskrēja mājās un lūdzās mātei: "Šie cilvēki mani nogalināja. Lūdzu, paslēp mani, citādi viņi mani atkal nogalinās!" Gaurs zināja vārdus šiem vīriešiem, kuri bija ieradušies no Barnas rajona, lai paņemtu no Gulsona tēva uzšūtās drānas. Vēlāk Nands Kašore par šīm atmiņām izvaicāja dēlu, kuram tolaik bija divi gadi un kurš vēl īsti nemācēja runāt. Puika norādīja uz divām vietām uz sava ķermeņa uz labo vaigu un vēdera kreiso pusi, kur bija skaidri redzamas dzimumzīmes.

Gaura izpētes rezultātā atklājās, ka Kanhkumars Pandejs (Kanhkumar Pandey), kura dzīvi Gulsons atminējās, no rīta bija devies ceļā uz Etahu, un tad divi jauni vīrieši viņu sagūstīja un nošāva. Noziegumam bija vairāki aculiecinieki. Gauram to izstāstīja upura brālis Gjans Singhs Pandejs (Cyan Singh Pandey). Izpēte atklāja, ka dzimumzīmes uz Gulsona ķermeņa sakrita ar ložu ievainojumiem, kas nogalināja Kanhkumaru. Interesanti, ka Gulsona tēvs pats savām acīm bija redzējis noslepkavotā vīrieša ievainojumus, jo uzbrukums norisinājās nieka kilometra attālumā no viņa mājām un viņš bija gājis garām nozieguma vietai. Turklāt viņa dēls Gulsons bija piedzimis tajā pašā dienā, divpadsmit stundas vēlāk. Minēja arī tādu fenomenu kā "mātes iespaidi", kas varētu būt dažu dzimumzīmju cēlonis. Saskaņā ar šo teoriju, mātes emocijas, redzot izkropļotu līķi vai dzirdot par kāda slepkavību, tiek nodotas embrijam, ietekmējot tā attīstību. Grūti gan izskaidrot, kā šis mehānisms varētu darboties, ja iespaidi rodas tēvam (varbūt viņš redzēto drīz pēc tam atstāstīja savai sievai?), tāpat arī faktu, ka Gulsona bālā ādas krāsas atbilst upura ādas krāsai.

Vēl uzkrītošāks kontrasts ādas krāsas un sejas pantu ziņā, salīdzinot ar citiem tās pašas rases cilvēkiem, ir kādā citā Stīvensona lietā, kad viņš Birmā pētīja gaišmatainu zēnu vārdā Mongs Zo Vin Ongs (Maung Zaw Win Aung).1X4 Šis gadījums atgādina Džeimsa Leiningera atmiņas par iepriekšējo dzīvi, jo zēns apgalvo, ka esot pāriemiesojies amerikāņu lidotājs Džons Stīvens (John Steven), kuru notrieca virs valsts, kuru šobrīd pazīst ar nosaukumu Mjanma. Stīvensons pievieno Zo Vin Onga fotogrāfiju, kuru itin viegli varētu noturēt par baltajai eiropeīdu rasei piederīgu, taču nav norādīts, vai militārajos konfliktos Birmā ir gājis bojā lidotājs vārdā Džons Stlvens.

Kāds cits gadījums, kuru Gadžs Radžs Singhs Gaurs ar mani apsprieda Deli, bija saistīts ar Ranbiru Singhu (Ranbir Singb)lx> hindu zēnu, kurš dzimis Indijas ziemeļos 1990. gada 23. decembrī un kuram trūkst labās rokas apakšdelma līdz pat elkonim. Vecāki šo deformāciju uzskatīja par "Dieva gribu", un tikai tad, kad Ranbirs sāka saukt cilvēku ūn vietu vārdus, kas saistīti ar kādu musulmaņu vīru vārdā Idrišs (Idrish), kurš bija zaudējis pirkstus un labās rokas plaukstu pēc nelaimes gadījuma ar lopbarības smalcinātāju, vecāki iedomājās par rcinkarnāciju. Tomēr jāpiebilst, ka Ranbira tēvs, kā man stāstīja, esot piedalījies Idriša bērēs piecus gadus pirms dēla piedzimšanas, tā ka mēs varam vienīgi prātot, vai tam ir kāda saistība ar šo nepārprotamo pāriemiesošanos Singhu ģimenē.

Drīz pēc tikšanās Deli ar Gauru es devos uz Bengalūru, kur man bija neformāla tikšanās ar doktori Satvantu Pasriču, ar kuru kopā Gaurs bija strādājis, pētot Ranbira Singha lietu un arī citus gadījumus, un šīs izpētes rezultāti tika publicēti Journal of Scientific Exploration (Zinātniskās izpētes žurnālā) 1998. gadā.216 Ceļā uz tikšanos ar viņu es nogāju gar Satja Sai Babas (Sathya Sai Baba)217 otru āšramu Vaitfīldā, Bengalūras ziemeļaustrumu piepilsētā. Mani uzjautrināja fakts, ka Pasriča katru gadu daudzas nedēļas ceļoja uz Indijas ziemeļiem

Ranbirs Singhs ar pētnieku Gadžu Radžu Singhu Gauru

reinkarnācijas zinātnisko pierādījumu meklējumos, lai gan pasaulslavenais "dieva vīrs" un Satja Sai Babas no Sirdi pāriemiesojums regulāri pieņēma apmeklētājus un svētīja savus sekotājus turpat uz viņas durvju sliekšņa.

Šajā brīdī ir būtiski sniegt vispārēju informāciju par dzimumzīmēm un iedzimtiem defektiem. Kā liecina traģiskais stāsts par talidomīdu218 , deformācijas var izraisīt grūtniecības laikā lietotie medikamenti. Dzimumzīmes bieži vien ir tā saukto "portvīna plankumu" formā, visievērojamākais no tiem redzams uz Krievijas bijušā prezidenta Mihaila Gorbačova galvas. Tomēr, kā norāda Stīvensons, gandrīz nekas nav zināms par to, kāpēc noteiktās vietās uz ādas parādās pigmentētas dzimumzīmes. Vidusmēra pieaugušajam uz ķermeņa ir no piecpadsmit līdz astoņpadsmit dzimumzīmēm, kuru cēlonis un izvietojums ir maz izprasts, izņemot ģenētiskas slimības neirofibromatoz.es izraisītās dzimumzīmes. Tāpat neveiksmīgi izrādījušies zinātnieku centieni skaidrot virkni iedzimtu defektu, kā cēloni minot ķīmiskos teratogēnus (piemēram, talidomīdu), vīrusa infekcijas vai ģenētiskos faktorus. 43 līdz pat 65-70 procenti gadījumu tiek iedalīti kategorijā "nezināmas izcelsmes". Ja tik liela ir neskaidrība par procesiem, kas izraisa visu veidu ķermeņa un ādas deformāciju, varētu būt ārkārtīgi nozīmīgi, ka vienam no trijiem bērniem, kuri sakās atceramies iepriekšējo dzīvi, ir arī dzimumzīmes vai iedzimti defekti, ko viņi paši vai par viņiem ziņojušie pieaugušie saista ar brūcēm, kuras guvis bērna atmiņā atsauktais cilvēks. Savas grāmatas divos sējumos Stīvensons apkopojis 210 šādus gadījumus. Dzimumzīmes parasti bija plankumi bez apmatojuma, kuriem raksturīga krokota, rētai līdzīga āda, reizēm padziļinājums, savukārt citas bija vietas bez jebkādas pigmentācijas vai ar nelielu pigmentāciju, vai pārmērīgu pigmentāciju. Kas attiecas uz iedzimtiem defektiem, tie gandrīz vienmēr ir reti paveidi. Gadījumos, kad bērna stāstus par iepriekšējo dzīvi var gandrīz nekļūdīgi salīdzināt ar atpazītā mirušā cilvēka dzīvi, kā norāda Stīvensons, gandrīz vienmēr tika atklāta cieša saistība starp dzimumzīmēm un iedzimtiem defektiem un savainojumiem uz iepriekšējās personības ķermeņa. "Novērtējot" atbilstību starp dzimumzīmi un brūci, atbilstība tika uzskatīta par apmierinošu, ja dzimumzīme atradās desmit kvadrātcentimetru rādiusā.

"Patiesībā," apgalvo Stīvensons, "daudzu dzimumzīmju un brūču sakritība bija daudz precīzāka," piebilzdams: "Četrdesmit trijos no četrdesmit deviņiem gadījumiem, kuros iegūti medicīniski dokumenti (parasti medicīniskais slēdziens par nāves iestāšanos), brūču un dzimumzīmju (vai iedzimto defektu) atbilstība apstiprinājās." Tā ir 88 procentu atbilstība. Deviņos no četrpadsmit gadījumiem, kur nāve bija iestājusies no lodes, divas dzimumzīmes izmēra un novietojuma ziņā precīzi sakrita ar ložu ieejas un izejas punktiem uz mirušā cilvēka ķermeņa. Saskaņā ar Stīvensona aprēķiniem, varbūtība, ka divas dzimumzīmes varētu sakrist ar ložu ievainojumiem, ir viens no 25 600. Dzimumzīmes ne vienmēr parādās ievainojumu rezultātā. Kādai birmiešu meitenei, kura atcerējās savas mirušās tantes dzīvi, piemēram, bija redzama gara, vertikāla dzimumzīme ar vāju pigmentāciju starp vēderu un krūškurvja apakšdaļu. It kā to būtu atstājis ass instruments operāciju zālē. Dzimumzīme sakrita ar operācijas rētu, kura tantei bija palikusi pēc operācijas, jo viņai bija iedzimta sirdskaite, no kuras viņa arī bija mirusi. Atsaucoties uz gadījumiem, kad bērns piedzimst gandrīz bez vienas rokas pirkstiem (vienpusējā brahidaktīlija), kas parasti sakrīt ar nelaimes gadījumiem iepriekšējā dzīvē, strādājot ar lopbarības smalcinātājiem, Stīvensons apraksta šo defektu kā ārkārtīgi retu, piebilzdams: "Es neesmu atradis publicētu ziņojumu par tādu gadījumu, lai gan plastiskais ķirurgs man reiz paradīja fotogrāfiju, kurā bija redzams viens viņa aprūpē nonācis gadījums." Stīvensons noskaidroja virkni šādu gadījumu, to vidū arī vienu Indijā ar Lekhu Palu Džatavu (Lekh Pal Jatava)1 ^, kura vārds dīvainas sakritības dēļ nozīmē "nodokļu ievācējs". Ar šo vārdu viņš arī kļuva sabiedrībā pazīstams pēc tam, kad drīz pēc piedzimšanas viņš paziņoja, ka iepriekšējā dzīvē noteikti bijis nodokļu ievācējs un kāds neapmierināts nodokļu maksātājs nocirtis viņam pirkstus.

Paredzot argumentu, ka dažas no šīm "atmiņām" par iepriekšējo dzīvi ir vecāku izdomājums, lai izskaidrotu dzimumzīmes, Stīvensons stāsta, ka pret šo skaidrojumu ir būtiski iebildumi. Kā viņš pats norāda, tā kā lielākās daļas pētījumā iesaistīto bērnu vecāki tic reinkarnācijai, viņiem pilnīgi pietiktu ar bojājuma vai defekta piedēvēšanu nelaimes gadījumam iepriekšējā dzīvē, nemaz nemeklējot kādu konkrētu dzīvi, kas tam atbilstu. Turklāt mirušo cilvēku dzīves šādos gadījumos bijušas raibu raibās, un, lai gan dažas varētu būt varonības paraugs, citās cilvēks ir bijis nabadzīgs vai neievērojams. Stīvensons ar sev raksturīgo objektivitāti secina, ka viņa nolūks ir nevis "uzspiest šā raksta lasītājiem jebkādu šo gadījumu interpretāciju", bet gan stimulēt viņus izpētīt rūpīgos ziņojumus par daudziem viņa publicēšanai sagatavotajiem gadījumiem. Dažas neparastākās iedzimto defektu lietas, šķiet, izraisījusi īpaši nežēlīga slepkavība vai nelaimes gadījums. Trīs no Stīvcnsona gadījumiem šai ziņā ir īpaši uzskatāmi, no kuriem divi norisinājušies Mjanrnā (Birmā).

Mā Khin Mar Htū (Ma Khin Mar Htoo)220 māte iztiku pelnīja, pārdodot ūdeni un ēdienu pasažieriem Takenas dzelzceļa stacijā Augšbirmā. Pirms meitas ieņemšanas viņa divas reizes sapnī redzēja Mā Theinu Nve (Ma Tbein Nwe) ar iesauku "Kalamagji" (Kalamagji) meiteni, kuru 1966. gada augustā sabrauca vilciens. Viņas māte arī pārdeva ūdeni tajā pašā dzelzceļa stacijā. Kad Mā Khin Mar Htū piedzima, viņai trūka labā apakšstilba aptuveni desmit centimetrus zem ceļa. Arī meitenes abu roku pirkstiem bija iedzimts defekts. Triju gadu vecumā viņa sāka uzskatīt sevi par Kalamagji un stāstīt par nelaimes gadījumu. Meitene torīt bija saplūkusi rozes un cerēja tās pārdot pasta vilciena pasažieriem. Pārmijas iestrēga, un vilciens nejauši tika novirzīts uz sliedēm, pa kurām gāja Kalamagji, ar muguru pret vilcienu. Lokomotīves buferis viņu aizķēra un notrieca zemē, un vilciens pārbrauca pāri. Kalamagji nomira uzreiz, viņas ķermeņa daļas tika savāktas un aizvestas uz slimnīcu un tikai tad maisā nodotas atpakaļ ģimenei apbedīšanai. Vilciens bija viņu pāršķēlis uz pusēm pa diagonāli, un lielākā daļa aculiecinieku, kuri redzēja mirstīgās atliekas pēc nelaimes gadījuma, atcerējās, ka viena no abām kājām bija norauta zem ceļa. Tikai viens cilvēks domāja, ka atceras norautas vai sakropļotas viņas rokas. Mā Khin Mar Htū spēja nosaukt vairākus Kalamagji pazīstamus cilvēkus, arī savu māti.

Mā Khin Hsan Ū (Ma Khin Hsann Oo)221 piedzimstot 1974. gada oktobrī, likās, ka visu viņas ķermeni klāj viena liela pigmentēta dzimumzīme, bet neviens neiedomājās par tās cēloni, līdz meitene astoņpadsmit mēnešu vecumā sāka runāt par savu iepriekšējo dzīvi. Līdz trīs gadu vecumam viņa bija nosaukusi savu vārdu tajā dzīvē Ahmara JI (Abmar Jee) un izstāstījusi, ka viņa gājusi bojā, automašīnai apgāžoties un aizdegoties. "Šik-koi (Sbik-koe) mašīna apgāzās," viņa teica saviem vecākiem, bet neizskaidroja negadījuma apstākļus. Lai arī meitene sniegusi tik skopu informāciju, vecākiem ar to pietika, lai secinātu, ka meita runāja par Mā Ahmaru Jī, kura bija mirusi, kad apgāzās un aizdegās kravas mašīna, kurā viņa kopā ar daudziem citiem bija braukusi. Avārijā todien bija gājuši bojā desmit cilvēki. Kravas mašīnā piederēja Indijas musulmanim vārdā Šik-koi. Stīvensons mums stāsta, ka divi bērni šķietami atceras, ka miruši vienā avārijā.

Vēl viens fatāls nelaimes gadījums ir saistīts ar turku zēnu Semihu (Tači) Tutusmusu (Semih (Taci) Tutusmus)222 , kurš piedzima Hatajas provincē Turcijā 1954. gadā ar smagu labās auss defektu. Nepilnu divu gadu vecumā viņš sāka runāt par iepriekšējo dzīvi, kad viņš bijis Selims Fesli (Sēlim Fesli) un vīrietis vārdā īsa Dirbekli (īsa Dirbekli) viņam iešāvis galvas labajā pusē. Četru gadu vecumā Semihs pats atrada ceļu uz mājām, kur viņš iepriekšējā dzīvē bija dzīvojis aptuveni divu kilometru attālumā un iepazinās ar mājas iedzīvotājiem. Viņš turpināja apciemot šo ģimeni, bet, ieraugot vīrieti, kurš viņu bija nošāvis, dusmojās un apmētāja viņu ar akmeņiem. īsu arestēja par slepkavību, ko viņš sākumā noliedza. Tad viņš atzinās, ka bijis putnu medībās, zemē gulošo Selimu noturējis par trusi un izšāvis uz viņu. Atklājis savu kļūdu, viņš no notikuma vietas aizbēdzis, lai izvairītos no Selima dēlu atriebības. Sclims nomira slimnīcā pēc sešām dienām un drīz pēc tam īsa tika notiesāts uz diviem gadiem cietumā. Divpadsmit gadu vecumā Semihs draudēja nogalināt īsu Dirbekli, atriebjot pats savu nāvi, kuru viņš uzskatīja par apzinātu. Par laimi, šīs domas ar laiku norima, un, pakāpeniski izplēnot atmiņām, kā arī pateicoties plastiskajai operācijai, kurā viņam tika izveidota auss, Semiha dzīve normalizējās, turklāt Turcijā valdošā mode vīriešiem nēsāt garus matus palīdzēja noslēpt iedzimto defektu. Kad pēdējo reizi Stīvensons ar viņu sazinājās, puisis bija saderinājies un grasījās precēties.

Daži gadījumi pārlieku spilgti ilustrē cilvēku muļķību alkohola reibumā. Tāds ir arī gadījums ar Semīru Tači (Semir Taci),22 * kurš atcerējās, ka iepriekšējā dzīvē viņa vārds bijis Sekips. Vecākiem zēns stāstīja, ka viņš miris no indīgas čūskas kodiena īkšķī, uz kura bija nelielas rētiņas. Tās dzīves notikumu un cilvēku apraksts atgādināja Semīra vecākiem vīru vārdā Sekips Karsanbass (Sekip Karsanbas), kurš audzis kopā un bijis draugos ar Semīra tēvu, bet bijis īsts neveiksminieks. Sekips strādājis kafejnīcā, saņēmis niecīgu algu, bet pārlieku daudz naudas tērējis alkoholam. Kādu dienu pēc strīda ar savu sievu Sekips devās uz maiznīcu, kur uzzināja, ka blakus veikalā ielīdusi čūska. "Iespējams, būdams dzēris," Stīvensons mums stāsta, "Sekips devās uz veikalu un steigšus sagrāba čūsku, kas viņam iekoda. Visticamāk, tā bija Osmaņu, klinšu jeb svītrainā odze (Vipera xanthina)." Asiņojošu roku, viņš steidzās mājās pie sievas un tika nogādāts valsts slimnīcā, kur nākamajā dienā nomira. Kad Stīvensons ar saviem kolēģiem pētīja medicīniskos dokumentus par Sekipa uzņemšanu Antakjas slimnīcā, tur bija rakstīts, ka "čūska iekodusi labās rokas un kreisās rokas pirkstos". Neviens nebija pieminējis dzimumzīmes uz Semīra kreisās rokas, tāpēc pētnieki atgriezās un pārbaudīja, vai arī uz tās ir dzimumzīmes tāpat kā uz otras rokas. Tās tur nudien bija. "Šīs zīmes izskatījās ļoti līdzīgas rētām, atgādināja mazus keloīdus, sacietējušas rētiņas ar gludu paceltu virsmu. Visas zīmes bija vienāda izskata, un, manuprāt, tās visas bija dzimumzīmes," apstiprina Stīvensons.

No mana viedokļa visneparastākais gadījums ir saistīts ar ģimeni no Augšbirmas. 1973. gada maijā Mā Htve Vina (Ma Htwe Win)224 piedzima ar vairākiem neparastiem kropļojošiem iedzimtiem defektiem, kā arī dzimumzīmēm. Vērts pieminēt, ka viņas māte Mā O11 Tina (Ma Ohn Tin) grūtniecības sākumā bija redzējusi sapni, kurā viņai sekoja vīrietis, rāpojot uz ceļiem vai varbūt uz amputētiem kāju stumbeņiem. Sieviete centās aizbēgt, bet vīrietis viņai tuvojās. Viņa neatpazina viņu. Kad Mā Htve Vina piedzima, viņai bija dzimumzīmes krūškurvja kreisajā pusē, sirds rajonā, un uz galvas. Viņai trūka kreisās rokas mazā pirkstiņa. Arī uz kājām virs potītēm viņai bija nospiedumi, īpaši dziļš nospiedums bija uz kreisā augšstilba. Defektu un dzimumzīmju cēlonis atklājās tikai tad, kad meitene sāka runāt. Viņa teica, ka iepriekšējā dzīvē esot bijusi vīrietis vārdā Nga Thans (Nga Than), kuram uzbrukuši trīs citi vīrieši. Viņš mēģinājis pretoties, bet uzbrucēji iedūruši viņam krūtīs kreisajā pusē, sagriezuši pirkstus, iesituši pa galvu un pametuši viņu, uzskatīdami par mirušu. Vīrietis kādu laiku pēc nežēlīgā uzbrukuma bijis pie samaņas un dzirdējis, kā viņa slepkavas lemj par atbrīvošanos no līķa. Mā Htve Vina teica, ka uzbrucēji nolēmuši pēc iespējas saspiest to, piesienot rokas aiz muguras pie augšstilbiem. Tad līķi varētu iebāzt audekla maisā un iemest tuvējā izžuvušā akā. Šķiet, ka meitene runāja par ju Nga Thana (U Nga Than) dzīvi, kura sieva visiem stāstīja, ka vīrs pametis viņu un pārcēlies uz dzīvi dienvidos. Sieviete pēc tam apprecējās ar vienu no slepkavām. Kādu dienu, dzerot un strīdoties ar jauno vīru, tika pieminēta Ju Nga Thana slepkavība, un kaimiņš, kurš bija nevilšus noklausījies skaļo strīdu, paziņoja policijai. Izmeklētāji atrada izžuvušo aku, no kuras izvilka sievietes bijušā vīra līķi, vēl aizvien cieši sasietu ar virvēm. Stīvensons mums stāsta, ka Mā Htve Viņas māte bija gājusi garām akai tieši tajā brīdī, kad policija vilka laukā un atsēja līķi. Māte nolūkojās uz notiekošo un gāja tālāk. Tobrīd viņa bija aptuveni trešajā grūtniecības mēnesī Mā Htve Viņas gaidībās, un nākamajā naktī viņa redzēja sapni, kurā vīrietis uz ceļiem sekoja viņai.

Vēl viens gadījums Birmā, kur iedzimti defekti ļoti līdzinājās virves atstātiem nospiedumiem, bija saistīts ar meiteni vārdā Mā Vin Tara (Ma Win Tar),12 * kura atcerējās, ka bijusi japāņu karavīrs, kuru birmicšu ciema iedzīvotāji sagūstīja, piesēja pie koka un dzīvu sadedzināja. Meitene nevarēja nosaukt savu vārdu tajā dzīvē, tāpēc viņas stāstīto nav iespējams pārbaudīt.

Lai arī biežā dzimumzīmju un iedzimto defektu izplatība gadījumos, kas liecina par reinkarnāciju, ir aizraujošs atklājums parapsiholoģijas pētījumos, daudzās kultūrās, šķiet, tas atzīts jau sen. Lielisks piemērs ir kāds ar melnu īkšķi saistīts gadījums Indijā.226 Savitri Devi Pathakas (Savitri Devi Pathak) kreisās rokas īkšķa nags jau no dzimšanas bija melns, taču vecāki šai īpatnībai nepievērsa uzmanību. Iemācījusies runāt, meita pati izskaidroja. Meitene vecākiem stāstīja, ka iepriekšējā dzīvē viņai uz īkšķa uzkritis graudu svēršanai izmantots atsvars, neatgriezeniski izkropļojot īkšķi. Viņa nosauca divus vārdus, sniedzot pietiekami daudz informācijas par šo dzīvi, lai meitenes tēvocis spētu atrast ģimeni, kura meitas Muni (Munni) nomelnējušā īkšķa naga cēlonis bija tieši tāds nelaimes gadījums, kādu aprakstīja Savitri Devi.

Uzzinājuši par Savitri apgalvojumiem, ka viņa ir viņu meitas reinkarnācija, Muni vecāki teica: "Ja viņai ir zīme uz kreisā īkšķa, tad viņa ir mūsu bērns." Šis nelaimes gadījums nez kāpēc atgādina anglietes Kerolas I.ousones īkšķa nagus, kuri pastāvīgi krita nost acīmredzot iepriekšējās dzīves pieredzes dēļ, kur viņa bija spīdzināta, iespiežot nagus skrūvspīlēs, un problēma atrisinājās, kad Kerola hipnozes varā no jauna pārdzīvoja notikušo. Savitri nu ir tuvu trīsdesmit gadiem, bet melnais īkšķa nags vēl aizvien ir uzkrītošs pierādījums.

Uz Džugi I,ala Agarvala (Juggi Lai Agarwal)227 ķermeņa nekādas dzimumzīmes nebija redzamas, kad viņš piedzima 1955. gadā Indijas ziemeļos, taču kāda nepamanīta dzimumzīme pārliecināja Girivaru Singhu (Girivar Singh), ka zēnā ir pārdzimis viņa dēls Putu Lals (Puttu Lai), kurš bija gājis bojā varmācīgā kaimiņu strīdā par robežām. Zēnam iesita pa galvu, un brūcē iekļuva infekcija, kas izplatījās galvas matainajā daļā, līdz pat labajai ausij. Spontāni vai ārstam uzliekot šuves, plīsa augonis. Tēvs devās apciemot Džugi Lalu Agarvalu, kurš likās atceramies viņa dēla dzīvi, un tiekoties lūdza atļauju palūkoties aiz bērna labās auss pilnīgā pārliecībā, ka atradīs ar šo brūci saistītu dzimumzīmi, ja zēns patiesi ir Putu Lala rcinkarnācija. Un viņš tik tiešām atrada meklēto. Izmeklējot zēnu dažus gadus vēlāk, Stīvensons liecināja, ka dzimumzīmes atgādināja "līniju, kas savā ziņā līdzinās neliela iegriezuma atstātai rētai; līdzās tai bija vairāki sīki punktiņi, kuri varētu atbilst ķirurga uzlikto šuvju pēdām".

Dažās kultūrās ne tikai meklē dzimumzīmes, kas apstiprinātu pārdzimšanas patiesumu, bet arī izmanto vai pat rada tās, lai vēlāk pārliecinātos par pāriemiesošanos. Stīvens tās dēvē par "eksperimentālajām dzimumzīmēm", un lielisks piemērs ir gadījums ar tlingitu zvejnieku Viljamu Džordžu (William George), garāmejot pieminētu 10. nodaļā, kurš savam dēlam Redžinaldam teica: "Ja tāda pārdzimšana ir iespējama, es atgriezīšos kā tavs dēls." Un iedeva dēlam zelta pulksteni, kurš bija piederējis viņa mātei, teikdams: "Saglabā to man." Pulksteni ielika rotaslietu kastītē. Savai vedeklai, Redžinalda sievai, vecais zvejnieks parādīja divas uzkrītošas dzimumzīmes uz kreisā pleca un apakšdelma, teikdams, ka pārdzimstot viņam kā pierādījums būs divas līdzīgas dzimumzīmes. Kad piedzima Viljams Džordžs Juniors, viņam atrada divas dzimumzīmītes tieši tajās pašās vietās, kur bija vectēvam. Aptuveni piecu gadu vecumā zēns vēroja, kā māte izņem dažādas lietas no dārglietu lādītes un noliek uz savas gultas. Viens no šiem priekšmetiem mazajam zēnam bija īpaši nozīmīgs. "Tas ir mans pulkstenis," viņš paziņoja.

1976. gadā Mjanmas pilsētā Rangūnā dzimušajai Mā Lai Lai Vejai (Ma Lai l.ai Way) bija iedzimta sirdskaite, un viņa neizdzīvoja. Trīs no viņas skolasbiedrenēm sagatavoja meitenes mirstīgās atliekas apbedīšanai-un, dzirdējušas, ka, uzliekot uz ķermeņa kādu zīmi, pārdzimušajai personai tur var būt atpazīstama dzimumzīme, viņas nolēma atstāt lūpukrāsas nospiedumu aizmugurē uz meitenes kakla. Mā I.ai Lai Vcjas ģimenei meitenes par izdarīto neko neteica, un citi šo zīmi neredzēja. Vairāk nekā gadu pēc viņas nāves Mā Lai Lai Vejas māsai piedzima meita Mā Čoi Hnin Hteta (Ma Choe Hnin Htet), kurai atklāja uzkrītošu sarkanu dzimumzīmi uz kakla muguras daļā, tieši tajā vietā, kur skolasbiedrenes bija iezīmējušas Mā Lai Lai Vejas mirstīgās atliekas ar lūpukrāsu, kā arī garena, blāva līnija pakrūtē, kas atbilda sirds operācijas iegriezumam. Kad meitene iemācījās runāt, viņa daudz zināja par savas mirušās tantes dzīvi. Stīvensona novērojumos attiecībā uz šo un līdzīgiem gadījumiem parādās humora dzirksts, cik nu tas ir iespējams viņa ļoti nopietnajos pētījumos: "Izrādās, ka daudzi bērni iespējams, trešdaļa no visiem piedzimst ar apsārtumu kakla aizmugurē. Rietumu folklorā to bieži sauc par "stārķa knābienu". Apsārtuma cēlonis šajā vietā nav zināms. Lielākā daļa izzūd, bērniem kļūstot vecākiem, bet vieta nepārprotami nav tā labākā, kur atstāt eksperimentālas dzimumzīmes."

Šo īso pārskatu par dažiem labākajiem pierādījumiem saiknei starp reinkarnāciju, dzimumzīmēm un iedzimtiem defektiem vēlos noslēgt ar piemēru, kurā negaidīta fiziska zīme vai defekts var atspoguļot pat ticības maiņu pētāmā cilvēka ģimenē, uzsākot jaunu dzīvi. Stīvensona lietas materiālos atrodami nedaudzi gadījumi, kuros puikas piedzimuši pilnīgi vai daļēji apgraizīti. Pāris gadījumos tas fiziski apliecināja faktu, ka iepriekšējā dzīvē reliģisku apsvērumu dēļ viņu priekšādiņa bija nogriezta. Vienā gadījumā turku zēns Fariss Jujukuers (Varis Yuyucuer), kuram bija neparasti mazs dzimumloceklis, atcerējās dzīvi ar Hasana Dcrina [Hasan Derin) vārdu; , kad zēnam piecu gadu vecumā rika veikta apgraizīšanas operācija, ķirurgs dzimumloceklī pie pašas pamatnes atklāja iestrēgušu nierakmeni. Ārsts acīmredzot cerēja, ka nierakmens spontāni tiks izvadīts pa urīnizvadkanāliem, bet tā nenotika, un Hasans vairs nespēja urinēt. Puiku ievietoja slimnīcā, kur dzimumloceklim veica iegriezumu un izņēma nierakmeni. Hasans pilnībā izveseļojās, bet gadu vēlāk noslīka ezerā. Fariss tika atzīsts par Hasana reinkarnāciju, balstoties uz viņa sniegto informāciju un uzvedību, nevis tāpēc, ka viņa dzimumloceklis piedzimstot bija mazāks nekā pārējiem. Doktores Satvantas Pasričas izmeklētājā gadījumā ar Giriradžu Soni (Giriraj Soni) puika stāstīja par savu dzīvi musulmaņu zagļa un bandīta Subhana Khana (Subhan Khan) ādā. Viņš piedzima ne tikai ar vairākām dzimumzīmēm, kuras sakrita ar Subhana Khana brūcēm pēc tam, kad viņam un viņa vecākajam dēlam uzbruka ciema iedzīvotāji, kuri vairs nespēja paciest viņa uzvedību, bet arī bez priekšādiņas. Kāds cits hindu ģimenē piedzimis bērns ne vien atcerējās, ka iepriekšējā dzīvē bijis musulmanis, bet arī aprakstīja, kā tajā dzīvē viņš apgraizīts.

Iedzimts priekšādiņas trūkums ir reta parādība, bet, kā stāstīja kāds komentētājs, Marokas musulmaņi uzskata par svētību, ja kāds piedzimst jau apgraizīts. "Musulmaņu (un arī ebreju) vidū vīriešu apgraizīšanai ir īpaša nozīme," vēsta Stīvensons. "Tā bija visai izplatīta prakse Tuvo Austrumu tautām vēl pirms islāma. Pravietis Muhameds pats piedzima apgraizīts, un tas ir iemesls, kāpēc musulmaņi apgraizīšanai piešķir tik lielu nozīmi. Mums stāstīja, ka šiītu islāmistiem ikviens no divpadsmit imāmiem ir piedzimis bez priekšādiņas."

Tādējādi rodas interesants jautājums: Vai tas ir tāpēc, ka viņi visi savās iepriekšējās dzīvēs bijuši musulmaņi un savā pašreizējā dzīvē paņem līdzi fizisku un ideoloģisku piederības zīmi šai reliģijai, vai arī tas liecina, ka pārdzimšana ir viens no slēptiem cilvēces evolūcijas procesa mehānismiem?

22. NODAĻA skeptiķu parliecinašanai

Veselīgs skepticisms ir būtisks visos zinātniskajos meklējumos un jo īpaši parapsiholoģijas jomā, kuru daži skeptiķi dēvē par "pseidozinātni". Un tā nudien piedēvē īpašas spējas cilvēkiem, kuru īstais talants ir krāpšana sevis vai citu. Cilvēki, kas ir saistīti ar reinkarnācijas izpēti, apzinās, ka viņu pētījumus un pagaidu slēdzienus vētīs un kritizēs visdažādākie neticīgie, sākot ar reliģiskiem ekstrēmistiem un ateistiem un beidzot ar zinātniekiem un burvju māksliniekiem, jo neviens no viņiem nav gatavs atzīt dzīves garīgās dimensijas pastāvēšanu. Cilvēkiem nereti skepticisms ir kļuvis par sava veida reliģiju, kuras sekotāju augstākie priesteri mudina pielūgt materiālisma altāri. Viņi izsmej dažādus ziņojumus par tādiem fenomeniem kā ekstrasensorā uztvere, telepātija un attālinātā redze ar tādu fanātismu, kāds parasti raksturīgs sektantiem ar izskalotām smadzenēm, kuri paši nespēj domāt. Daudzi skeptiķu nometnei piederošie zinātnieki ar lielāko prieku atzīst turklāt pamatoti kvantu fizikas prātam neaptveramās reālijas, vienlaikus noslēdzot savu prātu tikpat pārsteidzošajām iespējām citās jomās.

Es gan netaisos iedziļināties skeptiķu argumentos, jo daži jau tikuši pieminēti, runājot par alternatīvajiem skaidrojumiem (19. nodaļā), tomēr uzskatu, ka būtu vērts aplūkot to, ko kritiķi uzskata par vājajām vietām līdz šim apkopotajos reinkarnācijas pierādījumos, un ierosināt veidus, kā tās izlabot.

llegresīvā hipnoze var būt iepriecinošs, pat izklaidējošs iepriekšējās dzīves izpētes veids, bet es neesmu pārliecināts, ka lielākajā daļā gadījumu tās saturs atbilst uzrakstam uz etiķetes. Nav viegli novērtēt, cik liels īpatsvars šo "atmiņu" ir balstītas uz īstas iepriekšējās dzīves atsaukšanu atmiņā un cik bieži tās ir iegūtas no daudz prozaiskākiem avotiem. Lindas Tarazi trīs gadus ilgie pētījumi (20. nodaļa), piemēram, sniedza pārsteidzošas atklāsmes, kuru avoti ir dažādās valodās un visai miglaini, bet skeptiķi pamatoti norādīs, ka šajos plašajos pētījumos nav iegūti pierādījumi, ka pētījuma subjektu iepriekšējās dzīves personība jebkad ir dzīvojusi. Vislabākajos regresijas gadījumos parasti netrūkst vārdu, vietu nosaukumu un datumu, kurus var pārbaudīt, lai gan pārlieku bieži tiek publicēti ziņojumi, kuri, skeptiķiem par lieku prieku, satur muļķīgas kļūdas. Aiens Vilsons (lern Wilson) citē dažus piemērus, kuri neiesvētītam lasītājam neliktos nepārprotami un kurus rūdīts pētnieks pēc rūpīgas izpētes atmestu. Kāds nohipnotizēts pacients stāstīja par cilvēku, kurš dzīvojis Ēģiptes faraona Ramzesa III valdīšanas laikā. Bet ēģiptieši saviem valdniekiem nepiešķīra kārtas skaitļus šo sistēmu ieviesa Viktorijas laika eģiptologi deviņpadsmitajā gadsimtā. Kāds cits regresēts pacients stāstīja par vikingu ierašanos Ziemeļamerikā vienpadsmitajā gadsimtā, krāšņi aprakstot viņu ragainās ķiveres. Un atkal te atspoguļojas sabiedrības stereotipiskais priekšstats par vikingu iekarotājiem: šobrīd ir zināms, ka šādas ķiveres bija tikai dižciltīgajiem cilšu pārstāvjiem, turklāt viņi tās nevalkāja kaujaslaukā, bet tikai reliģisku rituālu laikā.

Šo un arī citu iemeslu dēļ spontāni reinkarnācijas gadījumi šķiet daudzsološāki, sniedzot liecības, kuras var kļūt par pāriemiesošanās pierādījumiem, ja tas ir iespējams. Aiens Stīvensons neapšaubāmi cerēja, ka viņa milzīgais liecību kopums, pamatojoties uz dzimumzīmēm un iedzimtiem defektiem, ļaus tuvoties šim mērķim, bet zinātniskajās aprindās viņa darbs kopumā tika uzņemts vēsi. Lasot pret reinkarnācijas pētījumiem vērstu kritiku, man reizēm jāsecina, ka to rakstījuši cilvēki, kuri nav papūlējušies pat izlasīt viņa un citu pētnieku atklājumus. Teju līdz pat pēdējam brīdim Stīvensons neko nedarīja, lai modinātu sabiedrības interesi par savu darbu. Savu pētījumu rezultātus viņš publicēja tikai profesionāļu izvērtētos zinātniskajos žurnālos un attiecībās ar plašsaziņas līdzekļiem bija mazrunīgs. Retajās viņa sniegtajās intervijās Stīvensons bija piesardzīgs savos izteikumos, tāpat arī savos zinātniskajos darbos, nevēlēdamies izdarīt pārsteidzīgus secinājumus par pētījumu rezultātiem. Tomēr mūža nogalē Stīvensons piekrita, ka pirmo reizi praktiskajos pētījumos viņu pavada skeptiķis godalgots žurnālists. Tas bija rakstnieks Toms Šroders (Tow Shroder), cienījams laikraksta Washington Post redaktors, kura grāmata "Vecās dvēseles" (Old Souls)22ii stāsta par šo piedzīvojumu kopā ar astoņdesmit gadus veco parapsihologu izpētes un pierādījumu vākšanas braucienos uz Libānu, Indiju un Dienvidameriku.

Cilvēki, kuri līdzīgi Šroderam ir redzējuši rūpību, ar kādu Stīvensons vāc liecības no ikviena iespējamā liecinieka, tad pārbauda tās, salīdzinot ar dokumentētajiem datiem, atzinīgi novērtēs šajā darbā ieguldītās pūles. Savukārt skeptiķi, kuri nav savām acīm redzējuši pētnieka tikšanās ar tuviniekiem no pašreizējās un iepriekšējās dzīves reinkarnācijas gadījumu izpētes ietvaros, izvirza virkni iebildumu. Daži apgalvo, ka pētāmajiem cilvēkiem, iespējams, uzdoti uzvedinoši jautājumi vai ka tulkotāji, neobjektīvi izturoties pret reinkarnāciju, varētu būt piešķīruši savas nianses, tulkojot liecinieku liecības angļu valodā, lai tās izskanētu uz pozitīvākas nots. Viens no tiem, kurš sūdzējās par "intervijas procesa neatbilstību", ir Leonards Eindžels (l.eonard Angel) Duglasa koledžas Filozofijas un humanitāro zinātņu katedras lektors Ņūfaundlendas salā Kanādā. Skeptiskās izpētes komitejas izdevuma Skeptical Inquirer129 un arī grāmatas230 lappusēs visa viņa kritika vērsta uz vienu gadījumu Libānā saistībā ar Imadu Flavaru (Imad Elawar)2?, \ kurā, kā viņš apgalvo, Stīvensons ir "kļūdījies sešos fundamentālos punktos". Stīvensons pārvarēja savu mūžīgo ieradumu un atbildēja212 žurnālam, lai gan tas nebija zinātniskais žurnāls. Kad izdevums nenodrošināja viņam pietiekami daudz vietas pienācīgai atbildei, Stīvensons piedāvāja izvērstāku versiju tiem lasītājiem, kuri bija izteikuši šādu lūgumu. Es netērēšu laiku pārstāstot, bet der norādīt, ka, pateicoties mūsdienu informācijas vākšanas metodēm, šāda kritika nākotnē būs lieka. Cik zinu, vairums reinkarnācijas pētnieku jau filmē savus pētījumus, un es to uzskatu par būtisku aspektu, lai ieraudzītu kopainu un mūsu uzmanību nenovērstu būtiski, bet viegli pārvarami šķēršļi. Ja skeptiķi nākotnē apstrīdēs liecinieku liecību precizitāti, jābūt pieejamiem video un audio ierakstiem, kas apliecinās ziņojumu vai pierakstu precizitāti, kā arī iesaistīto pētnieku interpretācijas nekļūdīgumu.

Es labprāt ietu vēl tālāk un ierosinātu pētniekiem ne vien ierakstīt pētāmā cilvēka apgalvojumus vai liecinieku atmiņas, bet arī pēc tam, kad ievākta būtiskā, brīvprātīgi sniegtā informācija, mēģināt iegūt pilnīgāku priekšstatu par personību iepriekšējā dzīvē no bērna, kurš atceras šo dzīvi, uzdodot virkni jautājumu par ikdienišķākām lietām. Vai tu atceries savu mīļāko ēdienu? Kāda mūzika tev patika? Vai tev patika skola? Kas bija tavi draugi? Kur tu strādāji? Atbildes uz šiem jautājumiem bieži tiek saņemtas spontāni stāstos par pāriemiesošanos, bet jautājumu uzdošana varētu izvilināt dziļāk prātā nosēdušās atmiņas. Pilnīgi iespējams, ka šāda veida izdibinoši jautājumi jau tikuši uzdoti reinkarnācijas gadījumu pētījumos, taču tie neparādās ziņojumos.

Amerikāņu filozofs Pols Kdvardss (Paul Edwards), astoņos sējumos izdotās "Filozofijas enciklopēdijas" (Encyclopedia of Philosophy) redaktors, devis interesantu ieguldījumu šajās debatēs ar savu grāmatu "Reinkarnācija: Kritiska izpēte" (Reincarnation: A Critical Examination)1 ™, lai gan tās rūpīgi apsvērtos argumentus un loģiku izkropļo sarkasms un nevajadzīgas zobgalības. Kā norādīja viens no Edvardsa kritikas vērtētājiem, Psihisko pētījumu biedrības prezidents Džons Belofs (John Beloff),234 savā biedrības žurnālā publicētajā apskatā, "no autora filozofijas viedokļa ne vien reinkarnācijai, bet arī jebkāda veida vai formas izdzīvošana ir absurds, lai cik apjomīgi būtu varbūtējie pierādījumi…" Viņš piebilst, ka pret dzimumzīmju pierādījumiem Edvardsam ir iebildumi, "jo nav aptverama veida, kā mirušo cilvēku rētas varētu tikt pārceltas uz tā cilvēka embriju, kurš apgalvos, ka ir viņa vai viņas reinkarnācija".

Arī Džeimsu Metloku (James Matlock) no Dienvidilinoisas universitātes Antropoloģijas fakultātes nepārliecināja235 Edvardsa pretargumenti reinkarnācijas pierādījumiem, un viņš aizrādīja, ka autora atsauci uz pārdzimšanas un karmas atbalstītāju "iedomīgo dogmatismu un… kolosālo vīzdegunību" tikpat viegli varētu attiecināt "uz viņu pašu un citiem skeptiski noskaņotajiem". Roberts Almeders (Robert Almeder) no Džordžijas štata universitātes Filozofijas fakultātes savā rakstā "Pret reinkarnāciju izvirzīto argumentu kritika" (A Critique of Arguments Offered against Reincarnation) ir vēl atklātāks.236 Viņš atzīmē, ka, pēc Edvardsa domām, "neviens saprātīgs cilvēks nevarētu nopietni uztvert ticību reinkarnācijai" un ka "jebkurš arguments par labu jebkāda veida personības pārdzīvošanai pēc nāves nav pamatojams". Kā Almeders secina, "autors nemana, ka, rādot ar pirkstu uz reinkarnācijas atbalstītājiem un saucot viņus par reliģiskiem fanātiķiem vai garīgi atpalikušiem, uz viņu pašu pavērsti trīs tādi pirksti."

Kļūst skaidrs, ka skeptiķi un neticīgie savā domāšanā ir tikpat neelastīgi kā tie, kuri nelokāmi tic kaut kam vai kādam. Pols Edvardss to uzskatāmi demonstrēja. Šķiet, ka nekādi pierādījumi nemūžam viņu nepārliecinātu, ka apziņa var pārdzīvot nāvi, un no šāda viedokļa jebkura informācija, kas liecina par pretējo, ir kļūdaina. Man ir aizdomasja līdz šim apkopotās un skrupulozi izanalizētās, plaši publicētās reinkarnācijas liecības nav spējušas pārliecināt skeptiķus, ka tas ir vismaz turpmākas padziļinātas izpētes vērts fenomens, tad nekādi jauni pētījumu materiāli neliks viņiem mainīt savu viedokli.

Ksenoglosija

Iespējams, labi pamatots ksenoglosijas (runāšanas subjektam nezināmā valodā) gadījums varētu pārliecināt. Psihoterapeits doktors Moriss Nezertons (Moris Netherton) ziņo par gadījumu ar blondu, zilacainu vienpadsmit gadus vecu zēnu, kurš hipnozes iespaidā runāja senā ķīniešu dialektā, un visas vienpadsmit minūtes tika ierakstītas.23 Kad ierakstu noklausījās vecāks ķīniešu profesors no Kalifornijas universitātes Orientālo zinātņu fakultātes, izrādījās, ka tā bijusi deklamācija no Senajā Ķīnā aizliegtas reliģiskas mācības. Apbrīnojams fakts, taču šis gadījums mums jāuzskata par nepierādītu, kamēr Nezertons nevar uzrādīt taustāmu profesora apstiprinājumu vai vēl labāk oriģinālo ierakstu, lai citi varētu to analizēt. Pat tad skeptiķi paziņos, ka zēns kaut kādā veidā varēja iemācīties deklamāciju, piemēram, kā Reima Kampmana gadījumā, kur somu studente dziedāja dziesmu senā angļu dialektā (18. nodaļā). Tāpēc ir nepieciešama reaģējoša ksenoglosija, kurā norisinās dialogs. Ja Moriss Nezertons varētu zēnu hipnotizēt viņu konsultējošā profesora klātbūtnē un šis speciālists būtu sarunājies ar studentu senajā ķīniešu valodā, rezultāts būtu neapgāžams pierādījums.

Aiens Stīvensons ziņoja par diviem gadījumiem,2 '8 kuros viens pētījuma subjekts šķietami runāja zviedru valodā (hipnozes iespaidā), bet otrs vācu valodā nomoda stāvokli. Viņš ari visaptveroši analizēja Utaras/Saradas apsēstības gadījumu (19. nodaļā), kurā meitene runāja bengāļu valodā. Par vēl vienu ksenoglosijas gadījumu tika paziņots 1953. gadā, kad profesors P. Pals (P. Pal) no Itačunas universitātes Austrumbengālijā atklāja četrus gadus vecu hindu meitenīti Svarnlatu Mišru [Sivarnlata Mishra), kura mācēja dejot bengāļu dejas un dziedāt šajā valodā, lai gan viņai ar šo kultūru nebija nekādas iepriekšējas saskarsmes. Arī šo gadījumu izmeklēja Stīvensons.239 Holivudas aktieris Glens Fords (Glenn Ford) doktora Morisa Benžamēna (Maurice Benjamin) ierosinātā regresīvās hipnozes stāvoklī esot demonstrējis klavierspēles talantu un franču valodas zināšanas. Savā normālās apziņas stāvoklī Fords neesot pratis nedz klavieres spēlēt, nedz franču valodā runāt. Grāmatā "Kurš ir pāriemiesojies" (Who Have Been Reincarnated)240 publicēti pieci viņa regresijas līdz iepriekšējai dzīvei seansi. Turpmāki līdzīga veida pētījumi būs ļoti atkarīgi no tā, vai tiks atrasti jauni pētījumu subjekti ar līdzīgām spējām. Izvirzīta teorija, ka brīnumbērni patiesībā ir šajā dzīvē paņēmuši līdzi spējas no iepriekšējās dzīves, lai gan šis arguments, manuprāt, par zemu novērtē ikviena cilvēka radošo potenciālu, ja vien šim cilvēkam, protams, nav atmiņas par iepriekšējo dzīvi, kas sakrīt ar šim pārsteidzošajām spējām.

Rokraksts

Gluži kā ksenoglosija, kas spēj liecināt par iepriekšējā dzīvē iegūtu zināšanu (valodas) mantošanu nākamajā dzīvē, kāds tiesu medicīnas eksperts Indijā ir izteicis pieņēmumu, ka arī rokrakstu salīdzinājums abās dzīvēs var būt reinkarnācijas papildu pierādījums, un aprakstījis pirmo gadījumu, kas to uzskatāmi apliecina. 2002. gadā Visindijas Tiesu medicīnas zinātnes asociācijas prezidents doktors Vikrams Radžs Sings Cauhans (Vikram Raj Sing Chauhan) ar šo gadījumu iepazīstināja asociācijas Tiesu medicīnas zinātnieku nacionālajā konferencē Bundelkandas universitātē, Džhansi. Patialā strādājošais eksperts izstāstīja par Tarandžitu Singlui (Taranjit Singh), kurš sakās atceramies dzīvojis jauna autoavārijā bojāgājušā vīrieša vārdā Satnams Singhs (Satnam Singh) dzīvi. Tarandžits uzstāja, lai viņu aizved uz ciematu, kur viņš agrāk dzīvojis, un puikas tēvam izdevies atrast ģimeni, kuras apraksts atbilda dēla stāstītajam. Viņam izdevās iegūt gan Tarandžita Singha, gan Satnama Singha rokrakstu paraugus, jo ģimene bija saglabājusi mirušā jaunieša piezīmes. Ziņojot par uzstāšanos konferencē, laikraksts The Tribune rakstīja: "Izmeklēšanas pamatā bija viena no tiesu medicīnas zinātnes pamattēzēm, ka divu indivīdu rokraksti nevar būt vienādi. Ja Tarandžits Singhs un Satnams Singhs bija viens un tas pats cilvēks, tad arī viņu rokrakstiem bija jābūt vienādiem." Doktoram Čauhanam par lielu izbrīnu Tarandžita rokraksts "gandrīz precīzi atbilda" tā cilvēka rokrakstam, kurš viņš teicās esot bijis iepriekšējā dzīvē. Vienīgā atšķirība bija "abu rakstītāju muskuļu koordinācijā, jo Tarandžits Singhs vēl nebija pieradis rakstīt." Saskaņā ar konferences protokolu, citi klātesošie eksperti izpētīja rokrakstu paraugus un nonāca pie tāda paša secinājuma. The Tribune ziņojumā gan nebija publicēti abu puišu rokrakstu paraugi līdzās. Vēlos uzsvērt, ka runa nav par grafoloģiju vai cilvēka psiholoģijas analīzi, balstoties uz viņa rokrakstu. Tā ir tīra divu paraugu tiesu medicīnas ekspertīze ar nolūku atrast līdzības šādu zinātnisku novērtējumu kā pierādījumu atzīst Amerikas tiesas, lai pārliecinātos par testamenta labojumu vai paraksta uz juridiska dokumenta autentiskumu.

Līdzīgs gadījums, kurā rokraksts tika publicēts, ir saistīts ar Ermīnio Mirandu (Herminio Miranda) brazīliešu spiritistu, kurš bija arī Brazīlijas nacionālās tērauda korporācijas augstākā līmeņa vadītājs līdz aiziešanai pensijā sešdesmit gadu vecumā 1980. gadā. Šajā laikā viņš arī rakstīja par spiritismu, kur reinkarnācijai ir būtiska loma, un publicējis kopumā četrdesmit grāmatas. Miranda nezināmā veidā bija noskaidrojis, ka viņā ir pāriemiesojies Anglijas bankas darbinieks Roberts Braunings Seniors (Robert Browning Sr.), kurš bija slavenā angļu dzejnieka un lugu autora tēvs. Ideja salīdzināt abu rokrakstus dzima Mirandas ilgstošajā sarakstē ar Amerikā dzīvojošo Džozefu Maiersu (Joseph Myers), kura atmiņas par iepriekšējo dzīvi bija rosinājušas viņu radīt šādiem gadījumiem veltītu tīmekļa vietni. Anglijas banka atbildēja Mirandas lūgumam parādīt Brauninga rokrakstu, nosūtot viņa 1863. gada atlūguma fotokopiju. Miranda šo vēstuli neatvērtu nodeva savai sekretārei un lūdza uzdrukāt visus tajā esošos ar roku rakstītos vārdus. Sekretāre mašīnrakstu iesniedza priekšniekam, kurš šos vārdus uzrakstīja pats savā rokrakstā, pirms ielūkojās Brauninga atlūgumā. Tie izskatījās gandrīz identiski. Kritiķi iebildīs, ka šo eksperimentu veica pats pētījuma subjekts, tāpēc mums atliek vien uzticēties. Tomēr vērts atcerēties, ka šis tests notika 20. gadsimta 60. gados, kad Miranda vēl aizvien bija Brazīlijas nacionālās tērauda korporācijas revidents, un, tieši pateicoties Mirandas reputācijai Brazīlijā, viņš kļuva par savas valsts sūtni saistībā ar lendlīzes maksājumiem ASV pēc Otrā pasaules kara. Grūti iedomāties, ko viņš gribētu panākt, nākot klajā ar krāpnieciskiem paziņojumiem.

DNS

Vēl viena reinkarnācijas pētījumu metode no tiesu medicīnas viedokļa nākotnē iespējama, salīdzinot abu dzīvju asins vai audu paraugu DNS. Šo iespēju ierosināja pētnieks Volters Semkivs, lai gan vēl pāragri spriest, vai mēs varētu cerēt atrast līdzības jeb "ģenētisko marķējumu". Fakts, ka sejas vaibsti, dzimumzīmes, iedzimti defekti un pat tādi psiholoģiski faktori kā uzvedība, šķiet, tiek nodoti no vienas dzīves nākamajā, vedina domāt, ka arī DNS varētu būt sava nozīme. Saistībā ar šo izpētes virzību ir būtiski, ka Semkiva grāmatā par gadījumu analīzi241 minēts doktors Kerijs Mulliss (Kary Mullis), kurš 1993. gadā saņēma Nobela prēmiju ķīmijā par savu polimerāzes ķēdes reakcijas (PĶR/PCR) izgudrojumu, kuru uzskata par vienu no būtiskākajām zinātniskajām metodēm divdesmitajā gadsimtā. PĶR dažu stundu laikā pavairo vienu mikroskopisku ģenētiskā materiāla pavedienu miljons reižu. Šo metodi var izmantot pirkstu nospiedumu DNS analīzei, un to lieto arī DNS materiāla iegūšanai no fosilijām, tāpēc tā varētu būt noderīgs rīks reinkarnācijas pētniekiem nākotnē. Semkivs izsaka pieņēmumu, ka savā iepriekšējā dzīvē doktors Mulliss bijis Bendžamins Rašs (Benjamin Rush) pazīstams astoņpadsmitā gadsimta fiziķis un patriots un pirms tam vācu mācītājs un teoloģijas profesors Mārtiņš Luters (Martin Luther), kura Bībeles tulkojums (no latīņu valodas) pirmo reizi ļāva cilvēkiem iepazīties ar tās saturu. Doktors Mulliss atļāva Semkivam publicēt šo pieņēmumu, lai gan pats pret šo varbūtību izturas neitrāli.

Dvīni

Vairumu cilvēku apbur dvīņu līdzība ārējā izskatā un uzvedībā, tāpēc daudzi tic, ka starp dvīņiem varētu būt un pat ir konstatēta telepātiskā saziņa biežāk nekā starp citiem ģimenes locekļiem. Savukārt tieši atšķirības starp dvīņiem ir tās, kas aizrauj rcinkarnācijas pētniekus, un viņi sākuši izskatīt iespējamību, ka šīs atšķirības varētu izrādīties neapgāžams pārdzimšanas pierādījums. Vienolas dvīņiem vajadzētu būt identiskiem, jo viņi radušies no vienas olšūnas, kuru apaugļojis viens spermatozoīds, tikai tā sadalījusies divās zigotās pirmo trīspadsmit dienu laikā, savukārt divolu jeb neidentiskie dvīņi dzimst, diviem spermatozoīdiem apaugļojot divas olšūnas. Tā kā vienas olšūnas dvīņiem ir vienāds DNS, viņiem vajadzētu būt identiskiem, taču dažos gadījumos izskata un rakstura ziņā viņi ir ļoti atšķirīgi. 1999. gadā doktors Pols Gringass (Paul Gringas) no Karalienes Šarlotes slimnīcas Londonā slavenajam medicīnas žurnālam The Lancet atklāja, ka viņš ir pētījis vienolas dvīņus, kuru brūnā un gaišā matu krāsa, ausu forma un zobi atšķiras, sejas vaibsti nav līdzīgāki kā parastiem brāļiem un viens prāta ziņā ir vairāk attīstīts nekā otrs. Doktors Gringass nespēja izskaidrot šo anomāliju no medicīnas viedokļa. Citi speciālisti pamanījuši arī ievērojamas rakstura atšķirības dažiem Siāmas dvīņiem. Uz doktora Gringasa ziņojumu atsaucās Aiens Stīvensons, kurš kopā ar kolēģiem bija pētījis vairāk nekā četrdesmit vienolas dvīņu pārus, kur vienam vai abiem bija atmiņas par iepriekšējo dzīvi. Viņš minēja dvīņus Šrilankā ar ļoti atšķirīgu augumu, sejas pantiem un uzvedību jau no agras bērnības. Par šādiem gadījumiem jāievāc vēl vairāk datu, bet Stīvensons domāja, ka pastāv liela varbūtība, ka šīs atšķirības starp dvīņiem, kuriem vajadzētu būt identiskiem, varētu izskaidrot ar iepriekšējās dzīvēs fizisku vai psiholoģisku ietekmi. Jaunākie atklājumi medicīnā ļāvuši izpētīt dvīņu ģenētisko uzbūvi, atklājot, ka viens no desmit vienolas dvīņu pāriem patiesībā fiziski ir nevienādi.

Iespējams, ir vēl citi izpētes virzieni, kurus nākotnē varēs īstenot, jaunākās zinātniskās metodes pielietojot gadījumos, kas liecina par reinkarnāciju. Pagaidām daudzi jau savāktos pierādījumus uzskata par vairāk nekā pietiekamiem, lai gan skeptiķi vēl aizvien ir citādās domās.

23. NODAĻA karma un liktenis

Jums ir problēmas ar darbu, naudu, dzīvesbiedru, radiniekiem, nodokļiem, veselību vai jebkuru no vēl tūkstoš lietām, kas gādā, lai jūsu ceļš caur šo dzīvi neritētu tik gludi, kā jūs gribētu? Bija laiks, kad šajās ķibelēs jūs vainotu sevi vai kādu citu. Mūsdienās, šķiet, aizvien lielāks skaits cilvēku visā vaino karmu. Kad dzīve ir draņķīga, viņuprāt, nelaime uzbrukusi kāda iepriekšējā dzīvē pieļauta nodarījuma dēļ. Dažiem tas šķiet loģiski, taču jāatzīstas, ka es nepiederu pie šiem cilvēkiem.

Kad man kāds jautā, vai ticu karmai, es atbildu ar pretjautājumu: "Kāda veida karmai?" Parasti seko apjukums un klusums, tāpēc es turpinu, paskaidrojot, ka sākotnējie priekšstati par reinkarnāciju nebija saistīti ar ticību, ka pārdzimšanu ietekmē cilvēka morālā uzvedība iepriekšējā dzīvē. Karinas koncepcija palēnām attīstījās, bet katrā to atbalstošajā reliģijā, vienalga, vai tas būtu budisms, hinduisms vai džainisms, karmu interpretē atšķirīgi. Ticību karmai var uzskatīt par taisnīguma elementu dzīvē, kas citādi būtu nabadzības un netaisnības apzīmogota. Jums, iespējams, ir maz materiālo labumu šajā dzīvē, tāpēc ka iepriekšējā dzīvē baudījāt pārpilnību; šobrīd esat slims varbūt tāpēc, ka iepriekš bijāt vesels kā rutks. Karma ievieš līdzsvaru. Daži karmu uzskata par garīgā taisnīguma sistēmu, kas piespriež sodu un atmaksu par grēkiem iepriekšējā dzīvē vai arī atalgo par šķīstu dzīvi. Bet kurš te ir lēmējs? Šo pienākumu parasti uztic Augstākajai būtnei, jo īpaši hinduismā. Pat islāms, nepieminot karmu, labo un sliktu tā sekotāju dzīvē skaidro ar Allāha atbildi uz paša cilvēka rīcību. Citi, kuru vidū ir budisti un džaini, karmu skaidro pavisam citādi, uzskatot to par vienkāršu, dabisku universālo cēloņsakarību likumu, kura sekas ir automātiskas, bez jebkāda visuredzoša un viszinoša Dieva iejaukšanās, spriežot taisno tiesu. Kristietības mācības neatbalsta reinkarnāciju, tomēr daži ievērojami baznīckungi atklāti paziņojuši par savu ticību karmai, viņu vidū arī Metodistu baznīcas mācītājs doktors Leslijs Vczerheds (Leslie Weatberbead), bīskaps Hjū Montefiori (Hugb Montefiore) un anglikāņu teologs un mācītājs Edvards Čads Varahs (Edward Chad Varab), kā arī mācītājs Martins Izracis (Martin Israлl), kurš dzimis ebreju ģimenē, bet atteicies no jūdaisma un kļuvis par anglikāņu mācītāju. Tāpēc karmas mācība neapšaubāmi ietekmē miljoniem cilvēku domāšanu un attieksmi visā pasaulē, kuri to pielāgo paši savām vajadzībām un ticībai, neraugoties uz konkrēto doktrīnu, kuras sekotāji viņi ir.

Atziņa, ka mūsu dzīvi nosaka cēloņsakarību likums -vienalga, vai mēs to saucam par karmu vai ko citu rada daudzus jautājumus, kurus virspusēji ticīgie, man šķiet, lielākoties nemaz neuzdod un uz kuriem pavisam noteikti nav atbildējuši. Ja rīcība iepriekšējā dzīvē ir noteikusi tavu esību šajā dzīvē un atalgojumu vai sodu par saviem darbiem šādas senākas eksistences laikā, tad tas liek domāt par iepriekšnolemtības elementu. Pieņemsim, ka pusmūžā jums sākas nopietna un degradējoša slimība vai tas nozīmē, ka jūs tikāt virzīts uz ķermeni, kurš bija uzņēmīgs pret šādas slimības attīstību, ļaujot karmai darboties un kaut kādā veidā atlīdzināt karmisko parādu no iepriekšējās dzīves? Vai tas liecina, ka mums nav brīvas gribas, ka viss ir iepriekš nolemts? Ja tā, kāpēc mums vispār jāpūlas? Vienkārši jāļauj tam visam notikt (izņemot, protams, ja šī iepriekšnolemtība neparedz mūsu piepūli). Vai varbūt jūs izvēlaties pāriemiesoties ķermenī, kurš cieš no nopietnas slimības, lai gūtu mācību vai brīvprātīgi uzkrātu labo karmu? Karmas likuma burvība ir tā, ka ar tā palīdzību var izskaidrot, attaisnot vai racionalizēt gandrīz jebkuru notikumu, atkarībā no tā, kuru paveidu jūs vārdos atzīstat. Kad cunami nogalina simtiem tūkstošu cilvēku, vai tas aizskalo viņu pagātnes grēkus līdz ar viņu mājām un miesu?

Tas nav tikai filozofisks izaicinājums tiem, kuri tic karmai. Citiem, kuri savā ticībā Dievu uzskata par augstāko virsdiriģentu visās norisēs uz mūsu planētas un noraida pārdzimšanas ideju, tāpat ir jāsamierinās ar dabas katastrofu un citu traģēdiju sekām un jāpieņem to neizbēgamā ietekme uz viņu ticību. Šādi notikumi, kad bojā iet neskaitāmi cilvēki, vedina domāt par grupu karinu, kad veselai cilvēku masai ir kopīgs liktenis, tāpēc arī savā nāvē viņi ir vienoti. Tādā gadījumā zemestrīces un cunami ir nevis nejaušas dabas stihijas uz šīs mūžam mainīgās planētas, bet apzināts notikumu pavērsiens, kuru ietekmējis kāds neredzams spēks, īstenojot kosmisko taisnīgumu. Doktors Hiroši Motojama (Hiroshi Motojama) japāņu zinātnieks, parapsihologs, šinto priesteris, dziednieks un vairāk nekā piecdesmit grāmatu par misticismu un apziņu autors apgalvo, ka personīgā līmenī mums ir kopīga karma kā laulātajiem un ģimenei, tā arī tautas, rases un reģiona līmenī. Medicīniskās psiholoģes un parapsiholoģes Telmas Mosas (Tkelma Moss) meita Polija Mosa [Pauli A. Moss)242 ir viena no tiem, kuri apgalvo, ka spēj "nolasīt" cilvēka karinu. Viņa esot hindu prognozējošās astroloģijas speciāliste, kas ļaujot viņai tulkot dzimšanas kartes, lai noteiktu cilvēka "karmiskās bankas bilanci" debetus un kredītu, kuri noteiktās jomās piešķirti, pamatojoties uz iepriekšējo dzīvi.

Pieņemot, ka eksistē karmiskais jeb cēloņsakarību likums, kas caurvij daudzus mūžus, lai nodrošinātu labo cilvēku labklājību, bet slikto cilvēku ciešanas vai dotu iespēju laboties, es jau sen esmu secinājis, ka mums, parastajiem mirstīgajiem, nav lemts izprast šā likuma darbību. Manuprāt, būtiskākais ir nevis izprast karmu, bet saprast, ka mēs visi esam personīgi atbildīgi par savu rīcību, un tāpēc mums vajadzētu atbilstoši dzīvot. Minētā iemesla dēļ esmu nolēmis nešķiest laiku, prātojot, vai cilvēku veiksme vai neveiksme ir kaut kādā veidā saistītas ar pāriemiesošanos. Cilvēki, kuri izsaka šādus spriedumus, reizēm to nožēlo.

Rabīns Jonasans Geršoms (Yonassan Gershom), kurš ievēro mistiskās hasīdu tradīcijas jūdaismā, ir dokumentējis daudzus gadījumus243 , kad cilvēki tic, ka miruši holokaustā to skaits ir niecīgs salīdzinājumā ar sešiem miljoniem, kurus nonāvēja nacisti. Pētījuma sākumā divas trešdaļas no aptaujātajiem bija pārdzimuši citās tautās, ne ebreju, kas izraisīja, viņa paša vārdiem runājot, "pārsteidzīgus plašsaziņas līdzekļu pieņēmumus" attiecībā uz cēloņiem. Vēlāk Geršoms paziņoja, ka pirmā izlase bijusi pārāk ierobežota un ka kopš tā laika viņš ir uzgājis simtiem citu ebreju, kuri bijuši holokausta upuri, bet atgriezušies kā ebreji, tāpēc īpatsvars esot daudz vienmērīgāks. Interesanti ir viņa visai pamatotie novērojumi par faktoriem, kas var nomākt dabisko dvēseles vēlmi pāriemiesoties tajā pašā etniskajā vai kulturālajā grupā šāds priekšstats par dvēseles dabu ir kopīgs gan Amerikas indiāņiem, gan Āfrikas ciltīm, Indijas kastām, drūziem un daudziem citiem. "Kas īsti notiek kara laikā, kad vienlaikus bojā iet liels cilvēku skaits, nenodzīvojot tā saukto normālo mūžu?" jautā Geršoms. "Viņi mirst jau bērnībā, iet bojā aviācijas uzlidojumos, kaujas laukā. Kad tā notiek, manuprāt,' viss mazliet sajūk. Kad virs Nagasaki izmet atombumbu, visi uzreiz nomirst: tur nešķiro nevainīgos un vainīgos. Grūti apgalvot, ka visai pilsētai bija lemts mirt, jo tāda karma. Es tam neticu."

Holokausta garīgās sekas, gadiem ejot, izrādījušās mīnu lauks visiem, kuri mēģinājuši skaidrot to no reinkarnācijas viedokļa. Viens no pirmajiem upuriem bija gaisa spēku vecākais maršals lords Daudings, kura vadītā gaisa Kauja par Britāniju bija nozīmīgs ieguldījums Vācijas sakāvē Otrajā pasaules karā. Drīz pēc kara beigām kādai auditorijai Londonā viņš stāstīja: "Man ir iemesls domāt, ka tie, kuri sēja neiedomājamas nežēlības sēklu [spāņu] inkvizīcijas laikā, savu ražu ievāca Belsenā un Buhenvaldē." Lai kādi būtu viņa izteikumu avoti, šādam domu gājienam grūti atrast loģisku pamatojumu. Ja Spānijas piecpadsmitā un sešpadsmitā gadsimta inkvizitori būtu pārdzimuši kā ebreji, lai savu nāvi sagaidītu koncentrācijas nometnēs, tad kas bija tie nacisti, kuri iekasēja no viņiem šo karmisko parādu? Kuri tad ir upuri un kuri noziedznieki? Šāda izkropļota loģika ne tikai var tikt uzskatīta par antisemītismu, bet arī uzceļ Hitleru un viņa rokaspuišus uz pjedestāla par to, ka viņi īstenojuši atriebību, labajiem (upuriem) kļūstot par sliktajiem un otrādi.

Pārsteidzoši, ka pat viens Izraēlas rabīns ir izteicis līdzīgu domu. Rabīns Ovadija Jozefs (Ovadia Yo$ef), kurš ir partijas Sbas144 vadītājs un katru nedēļu vada sestdienas vakara dievkalpojumu pa radio, 2000. gadā izraisīja spēcīgu pretreakciju, kad paziņoja, ka sešos miljonos holokausta upuru "pāriemiesojušās grēcinieku dvēseles, cilvēki, kuri noziegušies un darījuši visādas lietas, kuras dvēselei nevajadzētu darīt. Viņi pāriemiesojušies, lai izpirktu vainu." Lai gan nacistus viņš sauca par "ļaundariem", bet viņu upurus par "nabadziņiem", rabīna minētie pagātnes grēki kā nāves iemesla skaidrojums izraisīja saprotamu sašutumu Izraēlā un visā pasaulē. Tālaika Izraēlas premjerministrs Jehuds Baraks (Ehud Barak) ministru kabineta sēdē paziņoja, ka šāds paziņojums nav rabīna Jozefa kā valsts lielākās galēji ortodoksālās politiskās partijas līdera cienīgs, bet baznīcas atdalīšanas no valsts piekritēju partijas Shinui vadītājs likumdevējs Jozefs Lapids (Yosef Lapid), kurš pats ir izdzīvojis holokaustā, rabīnu nosauca par "vecu muļķi", kurš izdarījis pakalpojumu Hitlera reabilitētājiem. Neraugoties uz pret viņu vērsto kritiku, rabīns Jozefs pēc nepilniem desmit gadiem atkārtoja savu vēstījumu, kādā iknedēļas raidījumā 2009. gadā paskaidrojot, ka holokausta upuri, "kuru vidū bijuši arī taisnīgi cilvēki", tikuši sodīti "iepriekšējo paaudžu grēku dēļ".

Kad Glens Hodls 1999. gadā tika atbrīvots no Anglijas futbola komandas galvenā trenera amata, arī viņš droši vien prātoja, ko sliktu viņš nodarījis iepriekšējā dzīvē. Taču iemesls bija meklējams šajā pašā dzīvē. Gatavojot savu komandu Pasaules kausa izcīņai, viņš pieļāva kļūdu, intervijā žurnālistam no laikraksta The Times24 '' pieminot karmu. Hodls jau reiz bija nokļuvis avīžu pirmajās lapās, nākot klajā ar paziņojumu, ka savainoto spēlētāju dziedināšanai izmanto spiritistu līderes un medija Eilīnas Drūerijas (Eileen Drewery) palīdzību. Viņa izteikumi par karmu ieveda treneri vēl nezināmos ūdeņos, un drīz pēc to izraisītās vētrainās reakcijas sekoja atlaišana. "Jums un man fiziski ir dotas divas rokas un divas kājas un puslīdz pieņemamas smadzenes," viņš negaidītā brīdī ieminējās. "Daži cilvēki tādi ir piedzimuši ar nolūku. Te darbojas karma no citas dzīves. Man nav ko slēpt šai ziņā. Nav runa tikai par invalīdiem. Ko sēsi to pļausi." Laikraksts The Times runāja ar vairākiem invalīdiem, kuriem trenera vārdi šķita aizskaroši, un pavisam drīz tas izvērtās par skandālu plašsaziņas līdzekļos, kā rezultātā Anglijas futbola asociācija pieņēma lēmumu atbrīvot Glenu Hodlu no amata. Vēlos gan piebilst, ka tie, kurus trenera uzskati aizvainoja, nepiedāvāja alternatīvu skaidrojumu, kāpēc cilvēkiem ir šie traucējumi vai citādas ciešanas, un arī Dalailama viņu atbalstīja. Hodls, kura māte strādāja bērnu invalīdu skolā, par šo tēmu runāja vēlreiz, tikai nu ar daudz draudzīgāk noskaņotu reportieri Hariju Harisu (Harry Harris) no The Mirror un paskaidroja: "Gadiem ilgi esmu mocījies jautājumos, kāpēc cilvēkiem jācieš tādas skumjas un traģēdijas. Man tas nudien rūp. Mani ļoti satrauc tikšanās ar invalīdiem un briesmīga nabadzība, arī ziņas par vardarbību pret cilvēkiem… Esmu sīki un smalki to pētījis un dzirdējis daudzas teorijas. Dažas liekas ticamākas nekā citas. Es nekādā ziņā neuzskatu, ka invalīdi ir pelnījuši savu likteni. Bet es meklēju iemeslu viņu ciešanām un esmu pārliecināts, ka daudzi invalīdi dara to pašu."

Tāpat arī daudzi no tiem, kuru reinkarnācijas gadījumus esmu pētījis, ir jautājuši sev, kāpēc iepriekšējā dzīvē viņi tikuši nogalināti vai citādi cietuši un kāpēc dzimumzīmes un iedzimtos defektus viņi paņēmuši līdzi šajā dzīvē. Kāds karinas likums ļauj bērnam nejauši nocirst sev pirkstus lopbarības smalcinātājā un pēc tam nevar tos atjaunot nākamajā dzīvē? Katrs bez šaubām nonāks pie sava secinājuma, pieņemot, ka vispār par to aizdomāsies. Aiena Stīvensona pētīta indiešu meitene Rani Saksena (Rani Saxerni)246 aizdomājās. Viņai bija spilgtas atmiņas par iepriekšējo dzīvi, kurā Rani bija pārticis advokāts Benaresas pilsētā, un viņa spēcīgi identificējās ar šo bijušo dzīvi neraugoties uz laulību un bērniem šajā dzīvē, sieviete runāja kā vīrietis. Kāpēc viņa tagad nokļuvusi nožēlojamā nabadzībā? Rani tic, ka tas ir tāpēc, ka šajā iepriekšējā vīrieša dzīvē viņa izmantojusi sievietes un nu viņai par to jāsaņem sods. Kā viņa pati teica Aienam Stīvensonam, tas ir "Dieva sods".

Mans viedoklis par šo sarežģīto tēmu ir tāds, ka pārdzimšanas mehānismam noteikti ir sava jēga un iemesls, bet es neesmu tos izpratis. Man ir grūti noticēt dažiem neparastiem un pretrunīgiem stāstiem, ar kuriem klajā nākuši terapeiti un reinkarnācijas pētnieki. Terapeiti mums stāsta par pacientiem, kuri, atgriezušies stāvoklī starp dzīvēm, apraksta, kā plānojuši savu nākamo dzīvi ar garīgo konsultantu grupu. Savukārt reinkarnācijas pētnieki bieži baro mūs ar mulsinošiem, neprecīziem stāstiem par spontāniem gadījumiem, kad atsevišķas dvēseles, viņu vidū arī lidotāji, kuri avarējuši svešās zemēs, šķiet, vēlējušies turpat uz vietas pāriemiesoties un nolūkojuši pirmo garāmejošo grūtnieci. Vēl citi gaida, kad viņu iepriekšējā ģimenē parādīsies "brīva vieta".

Tāpēc mans galīgais spriedums ir šāds" es vienkārši nezinu. Iespējams, mums nav lemts zināt. Taču pat tas neapšauba un negrauj būtiskos zinātniskos pētījumus attiecībā uz stāstiem par iepriekšējām dzīvēm.

24. NODAĻA kas mēs esam?

Kā jums šķiet kas jūs esat? Jautājums varbūt izklausās retorisks, 3.taču tas ir reinkarnācijas galvenais arguments. Uzdodot dažus jautājumus, mēs visi zinām, kas tieši mēs esam gan no ārējā izskata, gan iekšējās patības viedokļa. Mūsu apkārtējās pasaules uztvere ir personīga un unikāla. Mūsu mīlestība, naids, morāle, noslēpumi, godkāre un līdzjūtība saplūst citu tikumu un netikumu daudzkrāsainajā spektrā, kas mājo dvēseles esībā, kas esam mēs nekļūdīga būtne, kuru mēs ar lielāko prieku apzīmējam ar "es".

Tas viss sasaucas ar faktu, ka planēta Zeme šobrīd izmitina septiņus miljardus indivīdu un ikviens no viņiem dzīvo pats savā pasaulē ar savu unikālo personību. Vienīgais, kas viņiem nepieciešams, lai pierādītu sevi kā cilvēkus fiziskā vidē, ir ķermeņi ar miesu un asinīm, kurus smadzenes baro, apūdeņo un atdzīvina, kamēr vien sirds pumpē asinis. Kad tas vairs nenotiek, parapsilioloģiskie pierādījumi jo īpaši rcinkarnācijas pētījumos iegūtie liecina, ka kaut kas, kas satur to, ko mēs apzināti saucam par "sevi", atdalās un turpina pastāvēt autonomi, patstāvīgi garīgā dimensijā, gan īslaicīgi, līdz atkal atdzimst fiziskajā pasaulē. Lai tas notiktu, mūsu apziņai jābūt īsteni neatkarīgai vienībai, nevis, kā apgalvo vairums zinātnieku, smadzeņu blakusproduktam, kurš kā tāds mirst, līdzko ķermenis pārstāj funkcionēt. Ja parapsihologiem un lielākajām reliģijām ir taisnība un nefiziskais elements dvēsele, gars, apziņa pārdzīvo fizisko nāvi, tā zinātniskajam pierādījumam būs būtiskas sekas un radikāli mainīsies mūsu priekšstats par cilvēces vietu kosmosā. Lai gan rcinkarnācijas pētījumi līdz ar citiem, piemēram, klīniskās nāves jeb nāves tuvuma pētījumiem, paplašina

apvāršņus, jābūt zinātniskai vienprātībai, kas atzīst garīgo dimensiju, kura mijiedarbojas ar fizisko. Tam savukārt vajadzētu izgaismot cilvēka apziņas potenciālu ārpus fiziskajiem ierobežojumiem, kuros tā darbojas, kā mums šobrīd šķiet.

Pirms ielūkojamies jaunākajos apziņas pētījumos, mums jāsaprot, ka dažos reinkarnācijas gadījumos parādās apstākļi, kas met sprunguļus vienkāršas hronoloģiskas dvēseļu pārejas teorijā. Stīvensons, piemēram, izmeklēja gadījumu ar taizemiešu mūku Caokhunu Radžsuthadžarnu (Chaokhuri Rajsuthajam), kuram bija skaidras atmiņas par sava mātesbrāļa Nai Lenga (Nai J.eng) dzīvi. Čaokhuns teica, ka viņš bijis Nai Lenga bērēs un jutis, ka sveicina bēriniekus, lai gan viņi neredzēja viņu. Tomēr tobrīd viņš jau bija pāriemiesojies savā māsasdēlā, piedzimis dienu pirms sava tēvoča aiziešanas. "Es ļoti rūpīgi izpētīju šo lietu, bet nespēju rast izskaidrojumu šai pretrunai," Stīvensons stāstīja kādā intervijā 1988. gadā.24/ Kritiķi, protams, divu dzīvju pārklāšanos uzskatīs par neiespējamu, bet Stīvensona uzdevums ir apkopot faktus, nevis izmantot tos kāda konkrēta uzskata apstiprināšanai. Turklāt tas nav unikāls gadījums.

Kad Alekss Šoumatofs (Alex Shoumatoff), žurnāla Vanity Fair uzdevumā rakstot par Ķīnas un Tibetas konfliktu248 , pajautāja Dalailamam, vai cilvēks var pāriemiesoties, pārņemot kāda dzīva cilvēka ķermeni, Dalailama uz šo jautājumu atbildēja šādi:

"Nē, bet divi atsevišķi viena avota izstarojumi var pastāvēt līdzās. Reinkarnācija var notikt vairākos veidos. Pirmajā iepriekšējā patība iegūst jaunu ķermeni. Otrā gadījumā reinkarnācijas augstākais avots var vienlaikus sadalīties, tāpēc šajā gadījumā pārdzimšanai ne vienmēr jānotiek pēc iepriekšējas nāves. Var notikt divas reinkarnācijas. Piemēram, ir divi [tulkuļ Takluni Cetuli (Taklun Tsetul) viens centrālajā Tibetā, bet otrs Tibetas austrumos."

Ngavangs Zangpo, kurš iztulkoja un uzrakstīja ievadu Džamgona Kongtrula Londro Tajes 19. gadsimta pētījuma "Sēdināšana tronī: Tibetas un Himalaju skolotāju reinkarnāciju atpazīšana" (Enthronement: the recognition of the reincarnate masters of Tibet and the

Himalayas)24y izdevumam angļu valodā par skolotāju reinkarnāciju atpazīšanu Tibetā un Himalajos, stāsta, ka "daži skolotāji parādās agrāk vai vēlāk vienas dzīves laikā". Grāmatas autors, kā mums stāsta, nudien nomira 1899. gada nogalē un "pārdzima nevis vienā bērnā, bet piecos, un visus uzņēma klosteris, ar kuru viņš bija cieši saistīts". Grāmatā "Nemirstība un reinkarnācija" (Immortality and Reincarnation)250 rakstniece Aleksandra Davida-Njela citēja savos ceļojumos satiktu apcerīgo vientuļnieku no Tibetas, kurš runāja ar viņu kādā alā kalnos, kas bija kļuvusi par viņa mājām:

"Tie, kuri vēlas pārliecināt paši sevi par savu nemirstību, pamatojoties uz reinkarnāciju un esošām vai varbūtējām atmiņām par viņu iepriekšējo dzīvi, ir uz nepareizā ceļa.

Viņi tic, ka viņu "es" ir viendabīga masa, lai gan patiesībā tas, kā māca budisms, ir kopums, kuru veidojošie elementi [pieci fiziskie un garīgie elementi ir ķermenis, sajūtas, uztvere, prāta konstrukcijas (idejas un griba) un apziņa jeb zināšanas] lielākoties ir pārejošas dabas un vienīgi mirklīgi savā esībā, kas atkarīga no daudziem cēloņiem."

Nohipnotizēto pacientu stāstītais liecina to pašu. Pētījuma par dzīvi starp dzīvēm ietvaros regresijas terapeitam Maiklam Ņūtonam vairāki transā novestie cilvēki stāstīja25 ', ka miesu zaudējušais gars varējis izvēlēties, kādu īpatsvaru no savas kopējās enerģijas katru reizi iemiesot, atkarībā no gara attīstības pakāpes (garīgajā plaknē gan vienmēr palika vismaz 10 līdz 15 procenti enerģijas). Šī koncepcija pieļāva vairākus vienlaicīgus iemiesojumus un pat ļāva garam bez miesas sazināties no garīgās plaknes ar mediju starpniecību, kamēr daļa tā "enerģijas kopuma" bija pāriemiesojusies.

Šie apgalvojumi un ticība liecina, ka mūsu tik augsti vērtētā patības šķirtība, kas liek mums justies īpašiem un unikāliem, aizņemoties hindu atziņu, varētu būt vien "vispārpieņemti maldi, ilūzija". Realitāte ir daudz sarežģītāka. Mēs esam nevis atsevišķas dvēseles, bet daudzlīmeņu jeb daudzdimensiju būtnes. Kamēr doktors Aiens Stīvensons vaiga sviedros pūlējies, rūpīgi analizējot neskaitāmus gadījumus, kas liecina, ka apziņa saglabājas vairākas dzīves citu pēc citas, citās nozarēs strādājošie zinātnieki nākuši pie līdzīgiem slēdzieniem, pamatojoties uz hipnozi, kurā apziņa pētīta no cita viedokļa. Prinstonas universitātes Neirozinātņu institūta neirozinātņu profesors Maikls Graciano (Michael Graziano), piemēram, bija izstrādājis teoriju, ka apziņa ir smadzeņu radīts uztveres objekts, un šo koncepciju viņš uzskata par "materiālistisku un ateistisku". Tomēr pārsteidzošā kārtā laikraksta The Huffington Post252 emuārā viņš piebilst, ka "teorētiski eksistē gari dievības, spoki, citu cilvēku apziņa, pašu apziņa kā spilgtas uztveres simulācijas, ko rada smadzeņu aparāts. Uztveres pasaule ir psiholoģiska realitāte, un tai ir būtiska nozīme cilvēku eksistencē". Tomēr, ja esmu pareizi izpratis viņa teoriju, tie nav īsti un tāpēc nevar būt reinkarnācijas pierādījums. No otras puses, es uzskatu, ka kvantu fizikas teorijas, jo īpaši par kvantu sapinumu (sasaisti), ko Einšteins dēvēja par "spokaino darbību no attāluma" un kas var apstiprināt reinkarnācijas pierādījumus, varētu atzīt reinkarnācijas pierādījumus.

Viena iespēja, kā mūsu apzinātie prāti varētu iederēties pasaules kopainā, ir salīdzināt mūs ar ūdens molekulām apziņas jūrā, kuras var izdalīt atsevišķi un izpētīt kā sīku daļiņu veseluma, bet pilnībā atkarīgu no citām un pastāvīgā mijiedarbībā ar citām molekulām esošu, kas tādējādi veido okeānu. Ideja nav nekāda jaunā: līdzīgas domas atrodamas agrīnajās hindu mācībās, kā arī filozofu, to vidū arī Viljama Džeimsa (William James), traktātos. Taču laboratoriskie pētījumi līdz ar teorētiskiem pieņēmumiem sniedz mums labāku priekšstatu par apziņas patieso dabu un tās apbrīnojamām spējām. "Apziņas raksturs, tās rašanās smadzenēs un patiesā vieta Visumā nav zināmi," apgalvo ievērojamais matemātiķis un fiziķis, Oksfordas universitātes Vodemas koledžas profesors sers Rodžers Penrouzs (Roger Penrose), un viņam piekrīt amerikāņu anesteziologs, apziņas pētnieks un Arizonas universitātes profesors Stjuarts Hamerofs (Stuart Uameroff). Taču viņu kopīgajā 2011. gadā publicētajā zinātniskajā darbā253 abi secina, ka "apziņai ir būtiska loma Visumā". Savu viedokli viņi pamato ar ticību tam, ka "apziņa vienmēr ir pastāvējusi Visumā" un ka bioloģijā ir attīstījies mehānisms, kas "vada" kvantu aprēķinus mūsu smadzenēs, radot apziņu. Šo procesu viņi dēvē par "kontrolēto objektīvo redukciju" (Orchestrated Objective Rйduction) jeb Orcb-OR. Viņu piedāvātajai koncepcijai ir būtiskas sekas bioloģijā, neirozinātnē, fizikā un kosmoloģijā, jo tādējādi "apziņas fenomens kļūst par mūsu Visuma fiziskās izpausmes centru… [un] tam ir nozīme Visuma likumu darbībā".

Pat ja apziņa tās visplašākajā nozīmē ir universāla, vēl ir jāizprot, kā tai izdodas pārceļot no vienas cilvēka dzīves uz citu, līdzi paņemot atmiņas un uzvedības īpatnības. Brazīliešu parapsihologs Ernani Gimarāess Andrade (Hernani Guimardes Andrade) pirms vairāk nekā pusgadsimta piedāvāja bioloģisko organizējošo modeli (hiological organizing modeltBOM). Tās skaidrojumam es izmantoju Andradcs teorijas Gija Liona Pleifēra (Guy Lyon Playfair) tulkojumu angļu valodā.254 BOM ir nemateriāls ķermenis, kas sastāv no diviem elementiem: astrālā, kas ir prāta repozitorijs, un vitālā, kurā reģistrēta mūsu sugas organiskā attīstība. Vitālais elements atbild par "ķermeņa augšanu, sākot no sākotnējās šūnu dalīšanās līdz pat briedumam. Tā ir vēsturiska nepārtrauktība, mūsu evolūcijas hronika, kas kalpojusi kā uzmetums mūsu šā brīža iemiesojumam un pastāv vismaz piecās dimensijās, no kurām četras ir telpiskas, bet viena laika." Andrade, kurš ir izpētījis daudzas reinkarnācijas lietas, ierosina, ka lēmums pārdzimt var nebūt apzināts, bet gan automātisks piesaistes process, kuru vada nejauša izvēle. Nobriedušam BOM varētu būt iespējas izvēlēties savu nākamo māti, savukārt ne tik nobriedušam vienkārši jāpiesaistās pirmajai brīvajai apaugļotajai olšūnai.

Vadošais amerikāņu parapsihologs, Noētikas zinātņu institūta vecākais zinātnieks Dlns Radius (Dean Radiņ) ar grāmatām "Apzinātais Visums" (The Conscious Universe)25 * un "Sasaistītie prāti" (Entangled Minds)256 ir devis milzu ieguldījumu, liekot cilvēkiem aizdomāties par iespējamību, ko viņš raksturo kā "fundamentālu savstarpēju saikni starp visām lietām". Viņš, piemēram, piemin Prinstonas universitātē veiktus un citur atdarinātus eksperimentus, kas liecina, ka tad, kad "cilvēks vērš savu uzmanību uz attālinātu, fizisku objektu, objekta uzvedība mainās visai interesanti: izmests kauliņš vairs nekrīt nejauši, elektriskās ķēdes uzvedas savādi, un cilvēka nervu sistēma reaģē uz neredzamu ietekmi, kas uzskatāmi demonstrē prāta spēju ietekmēt fiziskus objektus". Viņš tāpat apraksta "apziņas lauka" pētījumus savā laboratorijā, kuru mērķis bija meklēt ko viņš ari atrada korelāciju starp neskaitāmiem nejauša skaita avotiem un nozīmīgiem notikumiem, uz kuriem tika koncentrēts cilvēku prāts, piemēram, televīzijā pārraidīto ikgadējo Kinoakadēmijas balvu pasniegšanas ceremoniju 1995. gadā. Šie rezultāti liecina, ka eksistē "globāla apziņa" daudzi prāti darbojas saskaņoti. Minēto atklājumu sekas ir neaptveramas. "Hipotēzei par pasauli kā vienotu organismu dots mītiskās sengrieķu zemes dievietes Gajas vārds," raksta Radius. "Vai apziņas lauka ietekme nozīmē, kā darbojas Gajas prāts? Tāpat kā atsevišķiem neironiem smadzenēs būtu grūti noticēt, ka viņi piedalās sarežģītā dejā, kuru mēs saucam par "apzināto prātu", iespējams, arī cilvēki iesaistīti Gajas prāta dejā un mūsu eksperimenti ir uztvēruši šo deju."

Doktors Aiens Stīvensons, būdams pētnieks, kurš devis vislielāko ieguldījumu, lai reinkarnācijas liecībām nodrošinātu ticamu, zinātnisku pamatojumu, bez šaubām daudz domājis par transmigrācijas darbības mehānismu (modus operandi). Starpposma vidi, kur dvēsele mājo pirms savas nākamās iemiesošanās, viņš nosaucis par psihoforu (psychopbore), kas nozīmē "prāta vidi". Prātojot par to, kā darbojas psihofora un kā tā panāk sev vēlamo pārdzimšanu, Stīvensons izsaka virkni būtisku priekšlikumu. Jābūt kaut kādai iespējai ietekmēt grūtniecības iznākumu, iespējams, embrijā jeb auglī atstājot "kaut kāda veida veidnes" nospiedumu, kurā glabājas atmiņas par iepriekšējiem notikumiem. Stīvensons apgalvo, ka dzimumzīmes un iedzimtie defekti "varētu tikt uzskatīti par šādu ievainojamu psihiskajām rētām, kas ietekmē citu fizisku ķermeni". Viņš arī ierosina, ka psihoforas vēlme nākamajā dzīvē kļūt par vīrieti vai sievieti spētu "izmainīt sievietes vaginālos izdalījumus, lai radītu priekšrocības vai šķēršļus Y hromosomas nesošajiem spermatozoīdiem (no kuras tad rodas vīrietis) salīdzinājumā ar X hromosomas nesošajiem".

Pols fon Vārds (Paul Von Ward), kurš vada projektu "Reinkarnācijas eksperiments"257 , apgalvo, ka esot atklājis un izvērtējis piecus faktorus, kas iekustina to, ko viņš dēvē par psihoplazmu (psyeboplasm) reinkarnācijas mehānismu, kura iespējas ir daudz lielākas nekā zināms par DNS pārmantošanu un kas "spēj aktivizēt ģenētiskos slēdžus, kas ir pārāki vai atšķiras no tiem, kuri parasti saistās ar iedzimto īpašību avotiem. Un tie ir: genotips/fenotips, kas nosaka fiziskās īpašības; kognitīvie cerebrotipi, kas saistīti ar psihes īpatnībām un potenciālu; emocionālie egotipi, kas nosaka, kā katrs cilvēks tiek galā ar apkārtējo vidi; sociālie personatipi, kas kontrolē sociālo mijiedarbību; uzvedības performatipi, kas atspoguļo cilvēka radošās iezīmes".

Iepriekšminētajām teorijām ir daudz kopīga, skaidrojot, kā indivīda dvēsele varētu pārceļot no viena fiziska ķermeņa uz citu, varbūt atļaujoties arī kādu brīvu dienu, mēnesi vai pat gadus, kas tiek pavadīti garīgajā dimensijā. Bet aizvien pārliecinošāki ir pierādījumi tam, ka, lai arī reinkarnācija notiek individuāli, tā var būt arī saistīta; un tas liek domāt par grupas dvēseles ietekmi, kas izlemj, kad un kur norisināsies šīs pārdzimšanas. Vecākais psihiatrijas konsultants doktors Artūrs Girdems (Artbur Guirdbam) uzrakstījis grāmatu sēriju par reinkarnāciju, lielākoties balstoties uz personīgo pieredzi, un viņš apgalvo, ka pats un daudzi pacienti iepriekš dzīvojuši trīspadsmitajā gadsimtā kā katari2;>s , kuru ticību duālismam uzskatīja par ķecerību; šī ticība viņiem maksāja dzīvību. Vienas doktora Girdema grāmatas259 nosaukums "Mēs esam cits citā" (We Are One Another) faktiski apkopo savstarpējo saikni starp indivīdiem, kuri ir vienoti viņa dramatiskajā grupas reinkarnācijā, kā arī, iespējams, atspoguļo augstāku patiesību, kura nupat atklājusies jaunākajos apziņas pētījumos. Ir arī citi Girdema gadījumam līdzvērtīgi stāsti, piemēram, atklājums, ka piecdesmit Leikelsinoras pilsētas iedzīvotāji Kalifornijas štatā regrcsīvās hipnozes iespaidā spēja atcerēties, ka viņi visi Amerikas pilsoņu kara laikā dzīvojuši Milboro nelielā Virdžīnijas štata pilsētiņā.260

Vēl viena varbūtība ir nelieli grupējumi, kas varētu apvienot dvīņu dvēseles un radniecīgās dvēseles, kā arī ģimenes. Mums, iespējams, vajadzētu domāt par sevi kā kaut kā daudz lielāka vienu šķautni, nevis atsevišķu, vientuļu dvēseli. Ikviena iemiesošanās būtu mūsu dvēseles eksistences viena šķautne, savukārt citas šķautnes atrastos citās esības plaknēs vai pat uz Zemes, kas varētu izskaidrot tos gadījumus, kad reinkarnācija notikusi, pirms vēl iepriekšējā dzīve noslēgusies. Jaunie priekšstati par apziņu piedāvā mums atbildi uz mūžveco jautājumu par strauji augošo Zemes iedzīvotāju skaitu. No kurienes rodas visas šīs dvēseles? Apziņas okeānam, ja tāds pastāv, nebūtu grūti apmierināt šo pieprasījumu. Turklāt tehnoloģiskais progress ļauj daudz vieglāk pieņemt šādas idejas. Galu galā, ikviens, kurš redz mani strādājam pie datora, pieņemtu, ka visi uz ekrāna redzamie dati atrodas datorā. Viņi šo pieņēmumu pamatotu ar to, ka tam nav nedz vadu, nedz citādu spraudņu, kas ievadītu tajā milzīgo manis skatītās informācijas apjomu. Taču viņi, protams, kļūdītos. Bezvadu tehnoloģijas ļauj man un manam datoram piekļūt neticami milzīgam informācijas daudzumam, un es pat varu saglabāt visu, ko sirds kāro, virtuālajā atmiņas bankā, kas nav atkarīga no datora, bet jebkurā laikā pieejama no tā. Laipni lūdzam mākoņskaitļošanas jeb mākoņdatošanas pasaulē! Cilvēce, iespējams, pati to nemaz neaptverot, ir izmantojusi mākoņapziņu kopš Zemes rašanās.

Lai cik aizraujoša šķiet kopaina Visums, kuru ne tikai veido, bet arī atdzīvina apziņa, un dvēseļu grupas, kuras pāriemiesojas, lai piepildītu kopīgu likteni nemainīgs ir fakts, ka vairums no mums, ja paveicas, dažus gadu desmitus dzīvi skata ar divām acīm. Mēs pat nenojaušam par augstāku realitāti, kas varētu būt mūsu esības patiesā jēga, vai likteņa lemto, pieņemot, ka liktenis jau zina atbildi. Tāpēc mums neizbēgami rodas jautājums: "Kā lai uzzinu par savām iepriekšējām dzīvēm?" Jautājums labs, un esmu to apzināti pietaupījis beigām. Kad man uzdod šo jautājumu, parasti pārsteidzu cilvēkus ar pretjautājumu, kāpēc viņi vēlas to zināt. Dažiem ir mērķis: viņi, iespējams, meklē izskaidrojumu savām bailēm vai fobijām. Citus vienkārši māc ziņkāre. Un tas nav nekas slikts. Es viņiem ieteiktu jebkuru no cienījamām organizācijām, kuru biedri ir iepriekšējās dzīves terapeiti ar atbilstošu kvalifikāciju un augstiem standartiem, vai varbūt kādu parapsiholoģijas izpētes organizāciju. Iepriekšējās dzīves terapeitu nolūks, bez šaubām, ir palīdzēt cilvēkiem atrisināt viņu problēmas šajā dzīvē, un daudzi terapeiti, iespējams, nevēlēsies šķiest laiku cilvēkiem, kuri aiz ziņkārības interesējas par savu iepriekšējo dzīvi. Jums varētu būt vajadzīgs ilgāks laiks, lai atrastu regresijas speciālistu, kurš vēlētos jūs hipnotizēt un ierakstīt jūsu atbildes uz daudziem ikdienišķiem jautājumiem par iepriekšējo dzīvi pētījuma projekta ietvaros. Dokumentēta šī iepriekšējā dzīve var izrādīties daudz neinteresantāka nekā jūsu šā brīža esība. No otras puses, tā varētu sagādāt arī dažu labu pārsteigumu. Ja nu zemapziņa atklāj, ka iepriekšējā dzīvē esat bijis slepkava? Vai ar šādu vainas sajūtu jūs varētu sadzīvot? Un ja nu jūsu nohipnotizētais prāts tikai izfantazējis stāstu, par pamatu ņemot agrāk no grāmatām vai televīzijas programmām iegūtu informāciju, lai tikai būtu aizgrābjoši? Tāpēc jūsu vainas sajūta saistībā ar šādiem izdomājumiem būtu nevietā. Aiens Stīvensons ir brīdinājis, ka hipnozes izraisīta regresija līdz iepriekšējai dzīvei var būt bīstama261 , bet es zinu cilvēkus, kuri neapšaubāmi ir daudz guvuši no iepriekšējās dzīves izzināšanas un atrisinājuši problēmas, kuras viņi bija paņēmuši līdzi šajā dzīvē. Ikviens gadījums, protams, ir atšķirīgs.

Tāpēc, lai arī es negribētu dot tādu vai citādu padomu, tomēr brīdinu izturēties piesardzīgi, piebilstot, ka pats vairāk ticētu dzīvei, kuru atcerētos regresīvās hipnozes laikā, nekā gaišreģu teiktajam par iepriekšējo dzīvi. Ne bez nolūka es uzdodu šo jautājumu: "Kāpēc jūs vēlaties zināt, kas bijāt iepriekšējā dzīvē?" Lai kas jūs būtu bijuši un ko būtu darījuši iepriekšējā dzīvē, lielāka nozīme ir tam, ko jūs darāt šajā dzīvē. Lai arī aizraujošie šajā grāmatā manis aprakstītie reinkarnācijas gadījumi neapšaubāmi liecina, ka mēs visi esam garīgas būtnes, es ticu arī tam, ka ne bez iemesla lielākā daļa no mums neko neatceras par iepriekšējo dzīvi. Šķiet, ka visā visumā mums nav lemts to atsaukt atmiņā. Jā, dziļi sirdī mēs nekad neaizmirsīsim šajās iepriekšējās dzīvēs gūtās mācības, kuras atstājušas dziļus nospiedumus mūsu dvēselēs. Tāpēc nav vajadzības lauzties šajā slēptajā atmiņu kambarī. Jūsu pašreizējā dzīve tikpat labi varēja būt izraudzīta atkarībā no tā, kā jūs tikāt galā ar saviem iepriekšējiem iemiesojumiem un kādas mācības jums vēl apgūstamas.

Grūtākais ir gūt visu iespējamo no šīs dzīves savā un arī citu labā.

1. PIELIKUMS iepazīstieties ar petniekiem! Pagātnes un tagadnes

Izpēte, salīdzināšana un iespējamo reinkarnācijas gadījumu analīzes publicēšana ir nelielas zinātnieku saujiņas un vēl dažu nopietnu entuziastu interešu joma. Mans uzskaitījums sākas ar šīs nozares ievērojamāko pārstāvi, kuram pārējie seko alfabētiskā secībā.

Aiens Stīvensons (lan stevenson), medicīnas zinātņu doktors

Kanādā dzimušā pētnieka pirmā zinātniskā darba par reinkarnāciju publikācija pirms vairāk nekā pusgadsimta262 pavēra priekškaru tēmai, kas kļuva par viņa mūža meklējumu mērķi. Stīvensona godalgotā eseja, kas bija veltīta Amerikas Psihisko pētījumu biedrības pirmajam prezidentam Viljamam Džeimsam (William James), bija pārskats par četrdesmit četriem gadījumiem, par kuriem ziņots dažādās publikācijās. Stīvensons secināja, ka šo fenomenu ir vērts papētīt dziļāk, un nākamos vairāk nekā četrdesmit gadus viņš tam aizrautīgi nodevās. Stīvensons jau bija Psihiatrijas un neiroloģijas fakultātes dekāns Virdžīnijas universitātē, šajā amatā iecelts 1957. gadā, un viņa paranormālo parādību pētījumi drīz vien piesaistīja ietekmīgu cilvēku uzmanību. Viņu vidū bija slavenais medijs Eilīna Gareta (Eileen Garrett), kura vadīja arī Parapsiholoģijas fondu Ņujorkā un piedāvāja finansiālu atbalstu Stīvensona pirmajiem lauka pētījumiem Indijā un Šrilankā (bijušajā Ceilonā). Viņš ķērās pie sešu gadījumu izpētes, bet savas piecas nedēļas ilgās izpētes laikā atklāja vēl trīsdesmit divus. Morālu un finansiālu atbalstu jaunu gadījumu pētījumiem Stīvensons saņēma arī no kserokopijas procesa izgudrotāja Cestera Karlsona (Chester Carlson). Tādējādi viņš ieguva stipendijas un ziedojumus, kas ļāva viņam radīt jaunu parapsiholoģiskās izpētes nozari, kļūstot par psihiatrijas profesoru un universitātes Personības (šobrīd uztveres) pētījumu katedras vadītāju līdz pat savai pensijai. Viņa zinātniskie darbi un grāmatas, kuru pamatā ir viņa un citu veiktie pētījumi attiecībā uz 2500 gadījumiem, šobrīd atrodas Virdžīnijas universitātes arhīvā un tiek ievadīti datorā. Tur apkopota milzīga pierādījumu bāze, un īpaši ar savu monumentālo darbu par dzimumzīmēm un iedzimtajiem defektiem viņš ir galvastiesu pārāks par citiem.263

Jau pašā sākumā Stīvensons atklāja, ka apgalvojumi par reinkarnāciju bija daudz biežāk sastopami nekā sabiedrībā pieņemts uzskatīt. 1962. gada septembrī, otro reizi dodoties izpētes braucienā uz Aļasku, pēc I.ūisas Hainas (Loitisa Rhine) ieteikuma, kuras vīrs bija viens no pirmajiem ekstrasensorās uztveres (ESP) pētniekiem, viens no pētījuma ietvaros iztaujātajiem cilvēkiem pārliecināja viņu, un viņš devās uz citu tlingitu zvejnieku ciemu, Amerikas Klusā okeāna ziemeļrietumu piekrastes pirmiedzīvotāju tlingitu kopienu Hūnahā, līdz kuram lidoja ar hidroplānu, bet, sasniedzis ostu, dažas minūtes pastaigājās pa piestātni, prātodams par turpmāko rīcību. Viņam nebija nedz vārdu, nedz kontaktpersonu, bet hidroplānam bija jāatgriežas pēc dažām stundām. "Nolēmu pajautāt pirmajam pretimnācējam, un tas izrādījās Henrijs Elkins (Henry Elkin), kurš nāca pretī pa piestātni tieši brīdī, kad biju izlēmis to darīt. Es uzrunāju viņu un īsumā paskaidroju, kāpēc esmu ieradies Hūnahā. Man par milzu pārsteigumu un prieku vīrs atpogāja kreklu un parādīja dzimumzīmi krūškurvja kreisajā pusē. Viņš stāstīja, ka tic iepriekšējā dzīvē viņam iešauts krūtīs."264 Izmeklējot gadījumus Taizemes pilsētas Bangkokas dienvidos kopā ar profesoru Klūmu Vadžropalu (Kloom Vajroļjala), Stīvensons265 piezīmēja, ka ikvienā ciematā varētu būt izpētes vērts gadījums. Vadžropala nepiekrita, viņam šī ideja likās pārdroša, tāpēc Stīvensons ierosināja to pārbaudīt aizbraukt uz tuvējo ciemu un pajautāt, vai vietējie nezina par kādu reinkarnācijas gadījumu. "Mēs devāmies uz ciemu, iegājām pirmajā kafetērijā, kaut ko pasūtījām un ieņēmām vietas," atceras Stīvensons.

"Tad mēs pavaicājām īpašniekam, vai viņš pazīst bērnus, kuri sakās atceramies iepriekšējās dzīves. Tuvumā stāvošais zēns mūs dzirdēja un uzreiz teica, ka viņa jaunākais brālis tāds esot. Tādā veidā mēs uzdūrāmies gadījumam ar Anuraku Sithipanu."

1977. gadā Stīvensons uzrakstīja savu pirmo rakstu par reinkarnāciju, kuru publicēja zinātnisko rakstu krājumā266 "Nervu un psihisko slimību žurnāls" (The Journal of Nervous and Mental Disease). Tajā pašā žurnālā kolēģis doktors Harolds Līfs (Harold Lief) rakstīja: "Vai nu viņš briesmīgi kļūdās… vai arī viņu atzīs par divdesmitā gadsimta Galileo." Pieticīgais Stīvensons būtu pretojies šādam salīdzinājumam. Taču viņa reputācija kolēģu zinātnieku acīs bija tik augsta, ka 2007. gada 8. februārī pēc viņa nāves "Zinātniskās izpētes žurnāls" (Journal of Scientific Exploration)267 Stīvensona sasniegumiem veltīja veselu izdevumu, kurā cieņu izrādīja daudzi no tiem, kuriem bijis tas gods strādāt kopā ar viņu.

Toms Bārlovs ( tom barlow)

Skotu pētnieka izmantotais izpētes instruments ir hipnoze. Viņš ir sadarbojies ar virkni telekompāniju, regresējot savus izvēlētos pētījuma subjektus līdz iepriekšējai dzīvei. Kādā atzīmēšanas vērtā gadījumā viņš un filmēšanas grupa apciemoja televīzijas raidījumu vadītāju Keronu Kītingu (Caron Keating) viņas mājās. Pēdējā brīdī regresijas hipnozei ļāvās viņas vīrs Rasels Lindsijs (Russell Lindsay), jo pati Kerona hipnozes iespaidā nekādu iepriekšējo dzīvi neatcerējās. Vēlāk pētnieki apstiprināja daudzus faktus no Rasela acīmredzamās iepriekšējās dzīves ar Viljama Boida ( William Boyd) vārdu deviņpadsmitā gadsimta Bristolē. Bārlovs tāpat izpētīja karaļa Džeimsa IV gadījumu un pievērsa uzmanību monarha portretā attēloto sejas pantu līdzībai šo dzīvi atmiņā atsaukušajai sievietei A.Dž. Stjuartei (skatīt 11. nodaļu). Bārlovs skeptiski vērtē lielu daļu ar hipnoterapijas palīdzību savākto materiālu un ir paudis bažas par dažu hipnotizētāju "aizsargmehānismu" trūkumu, novedot savus pētāmos hipnozes stāvoklī. Tiem vajadzētu nodrošināt pilnīgu hipnotizētāja kontroli un nepieciešamības gadījumā nekavējoties izvest nohipnotizētos no traumatiskām atmiņām.

Gadžs Radžs singlis gaurs (gajraj singh Gaur]

Bioloģijas skolotājs Gaurs ir izmeklējis vairāk nekā simt iespējamas reinkarnācijas gadījumus Indijas ziemeļos. Viņš arī palīdzējis dažos Stīvensona un Pasričas veiktajos pētījumos. Viņš tic, ka "psihiskā enerģija" pāriet no vienas dzīves uz nākamo un tai ir lielāka ietekme uz pašreizējo esību nekā iedzimtajiem faktoriem, ja tā agrīnā stadijā piesaistās briestošajam embrijam.

Erlendurs Haraldsons Erlendur Haraldsson)

Islandes universitātes Sociālo zinātņu fakultātes goda profesors doktors Haraldsons vairāk nekā četru gadu desmitu garumā ir pētījis visdažādākās paranormālās parādības, īpaši pievērošoties reinkarnācijai. Viņa neskaitāmie zinātniskie darbi par parapsiholoģiju ietver Šrilankā un Libānā veiktus lauka pētījumus. Būdams psihologs, viņš īpašu interesi izrādījis par to bērnu psiholoģiju, kuri teicās atceramies iepriekšējās dzīves, un kāda tā ir salīdzinājumā ar bērniem, kuriem šādu atmiņu nav. Haraldsons 2007. gadā strādāja Virdžīnijas universitātes projektā, kad Aiena Stīvensona veselības stāvoklis strauji pasliktinājās, un atradās viņam līdzās, kad ievērojamais pētnieks šķīrās no šīs pasaules.

Jьrgens klls (jьrgen keil), filozofijas zinātņu doktors

Tasmānijas universitātes Austrālijā Psiholoģijas katedras zinātniskais līdzstrādnieks doktors Kīls ir bijis iesaistīts vairākos Stīvensona darbu atdarinošos pētījumos un izmeklējis simtiem gadījumu Turcijā, Taizemē un Mjanmā, kā arī dažus Sīrijā un Nepālā. Savos pētījumos viņš pārliecinājās, ka "parastie" iepriekšējās dzīves faktu nodošanas līdzekļi nevar izskaidrot dažu bērnu atmiņas, bet, šķiet, Kīls pieļauj iespēju, ka alternatīvs skaidrojums līdztekus reinkarnācijai ir kaut kāda veida paranormāla ziņu pārraidīšana.

Barbara Leina (barbara lane), filozofijas zinātņu doktore

Kāpēc lai tūkstošiem mūsdienu amerikāņu nedēļas nogales pavadītu, guļot uz cietas zemes, nēsājot smagus formastērpus, ēdot sapelējušus sausiņus un inscenējot pirms 130 gadiem noritējušas kaujas? Šis jautājums aizrāva par klīnisko hipnoterapeiti kļuvušo bijušo žurnālisti, un viņa veica pētījumu, lai pārbaudītu, vai atmiņas par iepriekšējām dzīvēm varētu izskaidrot šo cilvēku kaislīgo aizraušanos ar pagātni. Doktore Leina atrada divpadsmit inscenētājus, no kuriem viena bija sieviete, kuri piekrita ļauties regresijai. Neraugoties uz šo cilvēku skepsi, visi atcerējās, ka dzīvojuši Amerikas pilsoņu kara laikā. Hipnozes seansi tika veikti 1993. un 1994. gadā Lcinas doktora disertācijas darba ietvaros metafiziskajās zinātnēs Vestbrukas universitātē Ņūmcksikā, kas vēlāk pārtapa populārā grāmatā "Kaujaslauka atbalsis" (Echoes from the Battlefield).268

Antonija Milža (antonia mills), filozofijas zinātņu doktore

Šobrīd būdama Kanādas Britu Kolumbijas ziemeļu universitātes profesore pirmiedzīvotāju pētījumu jomā, antropoloģe savus reinkarnācijas pētījumus uzsāka pēc tam, kad 20. gadsimta 80. gadu vidū Vankūveras universitātē bija iegriezies Aiens Stīvensons, atgriežoties no pārdzimšanas gadījumu izpētes gitksanu indiāņu vidū Britu Kolumbijas ziemeļaustrumos. Viņš vaicāja, vai absolventu un fakultātes akadēmiskā personāla vidū ir kāds, kuru interesētu viņa veikto pētījumu turpināšana, un Stīvensonam nosauca divus vārdus. Viena bija Antonija Milža, kuras doktora disertācijā Hārvarda universitātē bija minēts, cik bebru indiāņiem269 nozīmīga ir ticība reinkarnācijai. Viņa pieņēma Stīvensona izaicinājumu un ir veikusi vērtīgus pētījumus270 arī Indijā, to vidū Stīvensona pētījuma rezultātus atdarinošu pētījumu. Šādi pētījumi uz vietas ir saistīti ar zināmām grūtībām. Milža stāsta par kādu pētāmo, kurš, stāstot par iepriekšējo dzīvi, nosauca sava slepkavas vārdu. "Iespējamais slepkava un viņa ģimene noturēja mani un manus asistentus par slepenajiem aģentiem, kuri izmeklē slepkavības lietu, un draudēja bērnam, viņa radiniekiem un ciema iedzīvotājiem, ka sekas būs briesmīgas, ja viņi runās par šo gadījumu."

Satvanta Pasriča (satvvant pasricha), medicīnas zinātņu doktore

Kopš 1973. gada būdama Nacionālā psihiskās veselības un neirozinātņu institūta Klīniskās psiholoģijas katedras vadītāja Bengalūrā, Indijā, kur viņa ir asociētā profesore un bērnu psiholoģijas profesore, doktore Pasriča ir bijusi iesaistīta vairāk nekā piecsimt reinkarnācijas un klīniskās nāves gadījumu izpētē. Pētījumu ietvaros viņa ir uzsvērusi faktu, ka Indijas dienvidos, kur viņa mīt, ir daudz mazāk pāriemiesošanās gadījumu nekā valsts ziemeļos. Doktore Pasriča gadiem ilgi cieši sadarbojās ar Aienu Stīvensonu, jo īpaši laikā, ko pavadīja Virdžīnijas universitātes Medicīnas skolā. Tāpat kā Milža, arī Pasriča ir atzīmējusi grūtības, ar kurām var nākties saskarties šīs jomas pētniekiem. Bija reiz gadījums, kad viņai un kolēģiem nācās kājām mērot sešpadsmit kilometrus, lai nokļūtu ciematā, uz kuru neveda neviens ceļš, bet meklēto ģimeni viņi tā arī neatrada. "Reiz," viņa raksta,271 "pēc musonu lietiem ceļi bija slēgti, jo negaidīti bija sabrucis tilts, un mums nācās brist pa ūdeni." Ieraugot doktori Pasriču un viņas kolēģus ar piezīmju grāmatiņām un kamerām rokās, daži jaunie ciema vīrieši pārtrauca darbu un paslēpās, domādami, ka ieradušies dzimstības kontroles programmas pārstāvji, lai viņus sterilizētu. Šā iemesla dēļ pētnieki bieži atturas uzdot jautājumu par bērnu skaitu pētāmā cilvēka ģimenē.

Kirti S. Ravats ( kirti s. ravvat), filozofijas zinātņu doktors

Pēdējam zinātniekam, kurš intervēja Šanti Devi (sk. 5. nodaļu)272 pirms viņas nāves, veicot audio un video ierakstus, pensionētajam filozofijas profesoram doktoram Ravatam ir neizmērojamas zināšanas par reinkarnāciju, jo viņš vairāk nekā četrus gadu desmitus ir pētījis šo jautājumu. 2009. gadā konferencē Nepālā indiešu zinātnieks pavēstīja, ka viņa Starptautiskajā izdzīvošanas un reinkarnācijas pētījumu centrā ir piecsimt lietu materiāli, kuru vidū ir gadījums ar zēnu, kurš hindu ģimenē piedzima apgraizīts un ne tikai zināja musulmaņu rituālu, bet arī spēja precīzi atcerēties apgraizīšanas procesu. Ravats palīdzēja dažos Aiena Stīvensona pirmajos pētījumos2 ' ' un sadarbojās ar Titu Rivasu (Titus Rivas), rakstot zinātnisko rakstu par starplaiku starp dzīvēm.274 Dažu lietu izpētē Ravatu pavadīja Mērija Rouča (Mary Roacb), vācot materiālus savai slavenajai grāmatai "Spoks" (Spook).2 '5

Mardža Rīdere ( marge rietiet filozofijas zinātņu doktore

Tāpat kā Barbara Leina, Rīdere ir hipnoterapeite, kuras pētījumi, šķiet, atklājuši interesanto stāstu par grupu reinkarnāciju. Viss sākās ar pacientu netālu no Elsinoras ezera Kalifornijā, kurš atcerējās iepriekšējo esību un stāstīja par dzīvi Virdžīnijas štata mazpilsētiņā Milboro Amerikas pilsoņu kara laikā. Laika gaitā vairāk nekā trīsdesmit pieci cilvēki lūdza doktores Rīderes palīdzību un hipnotiskās regresijas laikā arī atcerējās, ka iepriekš dzīvojuši Milboro, bieži vien sniedzot detalizētas ziņas, kuras nebija publiski pieejamas. Grāmatā "Milboro misija" (Mission to Millboro)276 secināts, ka viņi visi kopā tur dzīvojuši Pilsoņu kara gados un izvēlējušies arī kopā atgriezties uz Zemes divdesmitajā gadsimtā. Rīderes publicētajā turpinājumā "Atgriešanās Milboro" Return to Millboro)1 ' '' vēl dziļāk izpētītas grupas sarežģītās attiecības.

Volters Semkivs ( walter semkiw), medicīnas zinātņu doktors

Doktors Semkivs, kurš ieguvis izglītību psihiatrijā un šobrīd strādā par arodārstu Sanfrancisko, savus reinkarnācijas pētījumus uzsāka 1995. gadā. Viņš ir Zinātnes, intuīcijas un gara apvienošanas institūta (Institute for the Integration of Science, Intuition and Spirit/IISIS) dibinātājs un prezidents. Minētā institūta galvenais mērķis ir "apkopot un iepazīstināt ar neapgāžamiem reinkarnācijas gadījumiem, kuros ir objektīvi pāriemiesošanās pierādījumi". Viņa interese par pāriemiesošanos aizsākās ar iedziļināšanos vienā no paša iepriekšējām dzīvēm, atminas doktors Semkivs grāmatā "Revolucionāru atgriešanās" (Return of tbe Revolutionaries).278 Sadarbībā ar mediju Kevinu Raiersonu (Kevin Ryerson) viņš noskaidroja daudzu slavenu cilvēku iepriekšējās dzīves, norādot uz sejas vaibstu līdzību. Volters Semkivs apgalvo, ka objektīvi reinkarnācijas pierādījumi var pašos pamatos izmainīt pasauli, un tādēļ šobrīd viņš visas pūles velta IISIS tīmekļa vietnei279 , popularizējot pārliecinošu gadījumu analīzi vairākās valodās.

Frānsiss Storijs (Francis Story)

Pirmā pasaules kara laikā Londonā dzimušais un privāti skolotais Storijs ar savu neatkarīgo domāšanas veidu jau pusaudžu vecumā aizrāvās ar budismu. Kad pēc sešiem laulībā pavadītiem gadiem nomira viņa sieva, Storijs kļuva par brīvprātīgo Indijā un ceturtdaļgadsimtu nodzīvoja Āzijā, šajā laikā vienlaikus ar budisma popularizēšanu280 pētot reinkarnācijas koncepciju, rūpīgi izmeklējot daudzas lietas, īpaši Mjanmā. Aiens Stīvensons ir atzinis nenovērtējamo palīdzību, kuru Storijs sniedzis, viņam pirmo reizi ieradoties Šrilankā un otro reizi viesojoties Indijā, pateicoties viņa "milzīgajam ieguldījumam datu vākšanā un analīzē".

Linda Tarazi ( linda tarazi)

Kāda sava pacienta detalizētā stāsta par iespējamo iepriekšējo dzīvi Spānijā ieintriģēta, psiholoģe un regrcsijas terapeite nolēma pārliecināties, cik no šiem datiem iespējams pārbaudīt. Tā aizsākās trīs gadus ilgušais pētījums, kura ietvaros viņa lielāko daļu laika pavadīja Spānijā, meklējot arhīvos un pārbaudot tūkstoš seansos ar pacientu ierakstītās ziņas. Tika pārbaudīta lielākā daļa materiālu (skatīt 20. nodaļu).

Sākotnēji rezultātus zinātniska raksta formā publicēja Amerikas Psihisko pētījumu biedrības žurnālā281 , bet vēlāk tie tika īsumā apkopoti gramata. -

Džims Takers (jim tucker), medicīnas zinātņu doktors

Padomes sertificēts bērnu psihologs Takers ir psihiatrijas un ncirobiheviorālo zinātņu asociētais profesors Virdžīnijas universitātē un vairākus gadus sadarbojās ar Aienu Stīvensonu reinkarnācijas pētījumos, kuru vadību pārņēma pēc Stīvensona aiziešanas pensijā 2002. gadā. Viņa pētījuma galvenais objekts bijuši amerikāņu bērni, bet par viņa izpēti saistībā ar skotu zēnu vārdā Kamerons Makolijs (Cameron Macaulay) tika uzņemta televīzijas dokumentālā filma. Tikers izstrādājis gadījumu izvērtēšanas metodi Lietas ticamības skalu (Strengtb of Case Scale) nolūkā noskaidrot, kas ir vislabākās reinkarnācijas liecības. Viņa grāmatā "Dzīve pirms dzīves" (Life before Life)n7> aplūkoti pašreizējie un nākamie reinkarnācijas pētījumi.

Pauls fon Vārds(paul von ward)

Klīniskais psihologs fon Vārds sevi raksturo kā "starpdisciplīnu kosmologu un neatkarīgu zinātnieku, kurš trīsdesmit gadus pavadījis valsts dienestā kā ASV jūras spēku virsnieks, diplomāts un starptautiskas bezpeļņas organizācijas vadītājs, līdz pilnībā pievērsās rakstniecībai un lekciju lasīšanai". Viņa grāmata "Dvēseles genorns" (The Soul Genome)284 vēsta par "zinātni un reinkarnāciju", un viņš vada "Reinkarnācijas eksperimentu", lai noskaidrotu, vai zinātne var pierādīt dvēseles pārceļošanu. Pats fon Vārds uzskata, ka "mūsdienu pētījumi par sugu evolūciju no enerģijas un informācijas viedokļa šobrīd liecina par fizisku genomu, kurš atrodas ar informāciju pārbagātā enerģijas laukā, kas satur atmiņas, DNS virknes, emocionālo raksturojumu, kā arī iepriekšējā iemiesojumā uzkrātās zināšanas un prasmes".285

2. pielikums iepazīstieties ar terapeitiem! Pagātnes un nākotnes

Daži zinātnieki izmanto hipnozi vai līdzīgas metodes, lai izraisītu izmainītus apziņas stāvokļus un izpētītu iespējamību, ka mums visiem ir neiznīcināma dvēsele, kas turpinās vairāku mūžu garumā. Savukārt terapeiti šos pašus instrumentus izmanto, lai palīdzētu saviem pacientiem apzināties un pārvarēt problēmas viņu pašreizējā dzīvē, kaut gan viņiem nav vienprātīga viedokļa par to, kas tieši notiek un kā tiek iegūti rezultāti. Vai regresija atklāj reālas iepriekšējās dzīves vai vienkārši piedāvā pacientiem scenāriju, kas ļauj viņiem dziedināt noteiktas saslimšanas? Es šeit alfabētiskā secībā esmu minējis vien dažus no daudzajiem terapeitiem, kuri darbojas minētajā jomā un devuši milzu ieguldījumu mūsu aizvien labākajā izpratnē par iepriekšējās dzīves terapiju.

Kerola Boumane carol bowman)

Par iepazīšanos ar reinkarnāciju grāmatu autorei, zinātniecei un iepriekšējās dzīves terapeitei Boumanei jāpateicas saviem bērniem Sārai un Čeizam (skatīt 7. nodaļu).286 Boumane darbojas Pensilvānijas štata pilsētā Medijā, un viņai ir Vilanova universitātē iegūts maģistra grāds psiholoģiskajā konsultēšanā. Boumane arī izveidojusi noderīgu tīmekļa vietni un, balstoties uz savu pieredzi, terapijā lielāko uzmanību pievērš bērniem, jo īpaši ar fobijām sirgstošajiem.

Edgars Keisijs (Edgar Cayce)

Pazīstams ar vārdu Guļošais gaišreģis, Edgars Keisijs saviem transā novestajiem klientiem stāstīja par iepriekšējām dzīvēm un diagnosticēja slimības, iesakot arī dziedniecības metodes. Lai arī Keisijs nav tradicionāls iepriekšējās dzīves terapeits, viņš lika daudziem cilvēkiem aizdomāties par reinkarnācijas iespējamību, un vairāk nekā sešdesmit gadus pēc viņa nāves Keisijam vēl ir milzum daudz sekotāju.

Adams krabtrijs (adam crabtree)

Vairāk nekā trīsdesmit gadus Ontārio provinces pilsētā Toronto kanādieši Adams un Džoana Krabtriji vada psihoterapijas praksi, izmantojot terapeitisko transu un hipnozi, lai izpētītu iekšējo prātu. Viņi apgalvo, ka terapeitiskais transs ir ļoti efektīvs darbā ar regresiju, arī atmiņām par iepriekšējo dzīvi. Krabtriji ir daudz rakstījuši par personības dalīšanos un apsēstību.28 '

Dženeta Kaningema (janet cunningham)

Kaningema ir starptautisku atzinību ieguvusi iepriekšējās dzīves regresijas terapeite, kas strādā Merilendas štata Edžvudas pilsētā. Viņa vadījusi apmācības kursus un seminārus visā pasaulē un vadījusi braucienus uz svētvietām, to vidū Ēģipti, Taizemi, Ķīnu un Turciju. Kaningema ir Starptautiskās regresijas terapijas padomes (International Board of Regression Therapy) prezidente un bijusi Starptautiskās regresijas izpētes un terapijas apvienības (International Association for Regression Research and Therapies/IARRT) prezidente, kā arī uzrakstījusi vai izdevusi vairāk nekā četrpadsmit grāmatas un kompaktdiskus. Viņas grāmata "Atgriezusies cilts" (A Tribe Returned) stāsta par pašas saistību ar grupu reinkarnāciju.

Heizela Deninga (hazel Denning)

Apvienības IARRT dibinātāja 1980. gadā (kad šo apvienību pazina ar nosaukumu Iepriekšējās dzīves izpētes un terapijas apvienība Association for Past Life Research and Therapies)) un bijusī prezidente Deninga līdz pat aiziešanai pensijā visu savu darba dzīvi veltīja iepriekšējās dzīves regresijas terapijai, bet pēc tam turpināja darboties apvienībā, kā ari parapsiholoģijas projektos, uzrakstījusi trīs grāmatas, kuru vidū ir arī viņas autobiogrāfija "Dzīve bez vainas apziņas" (Life Without Guilt). Deninga, kura devusi milzīgu ieguldījumu regresijas terapijā tās pirmsākumos, dzīvoja Riversaidā, Kalifornijas štatā, kur 2006. gadā deviņdesmit astoņu gadu vecumā nomira.

Lī Evereta (Lee Everett)

LI Evereta, kura reiz pati bija dziedātāja un popmūzikas elka Billija Fjurija (Billy Fury), bet vēlāk arī televīzijas raidījumu vadītāja un diskžokeja Kenija Evereta (Kenny Everett) dzīvesbiedre, bija radusi apgrozīties slavenību aprindās. Tāpēc, kļūstot par iepriekšējās dzīves regresijas terapeiti, viņai nenācās grūti pierunāt tādas slavenības kā Eltons Džons un tenisa zvaigzne Billija Džina Kinga (Billie Jean King) atcerēties savu iepriekšējo eksistenci. Savu pieredzi viņa apkopoja grāmatā "Slavenību regresijas" (Celebrity Regressions). Šobrīd LI kopā ar vīru Džonu Alkinu (John Alkin) vada Obsidiāna dziedniecības un integrētās medicīnas koledžu (Obsidian College for Healing and Integrated Medicine), kuras virsuzdevums ir "garīgā inteliģence", ieviešot tradicionālajā medicīnā intuīciju un līdzjūtību.

Adrians Finkelšteins (Adrian Finkelstein)

Finkelšteins savos hipnozes seansos acīmredzot ir ne tikai atklājis Merilinas Monro reinkarnāciju (skatīt 9. nodaļu), bet arī secinājis, ka Sietlā dzīvojošā "intuitīvā skolotāja" Valērija Franiča (Valerie Franich) ir pāriemiesojusies Holivudas pirmā blondā dīva Džina Hārlova (Jean Harlow), kura aknu mazspējas dēļ pāragri mira divdesmit sešu gadu vecumā. Finkelšteins no transa stāvoklī novestās Franičas uzzināja arī to, ka savā iepriekšējā dzīvē bijis aktrises pirmais vīrs viens no studijas MGM augtākajiem vadītājiem Pols Bērns (Paul Bern). Finkelšteins beidzis Jeruzalemes Ebreju universitātes Hadassab medicīnas skolu Izraēlā 1968. gadā un kopš 1977. gada pēta reinkarnāciju un nodarbojas ar iepriekšējās dzīves terapiju.

Edīte Fiore ( edith fiore)

Aizstāvējusi doktora grādu psiholoģijā Maiami universitātē, doktore Fiore pievērsās privātpraksei, vispirms Maiami un vēlāk Kalifornijas štata pilsētā Saratoga. Nedēļas nogales seminārā Esalenas institūtā uzzinājusi par hipnozi, viņa aizvien vairāk to izmantoja savā praksē, vispirms pacientu trauksmes stāvokļu mazināšanai, tad lai regrcsētu pacientus līdz agrākiem notikumiem šajā dzīvē, un visbeidzot lai izpētītu iepriekšējās dzīves. Grāmatā "Jūs esat te iepriekš bijuši" (You Have Been Here Before) doktore Fiore lasītajiem stāsta: "Savā darbā ar reinkarnācijas teoriju esmu atklājusi, ka nav nevienas cilvēka uzvedības īpatnības, kuru nevarētu labāk izprast, izpētot notikumus iepriekšējā dzīvē." Viņa rakstījusi arī par garu apsēstību un citplanētieŠu nolaupīšanu.

Brūss goldbergs (Bruce Goldberg)

Zobu ķirurgs ar bakalaura grādu bioloģijā un ķīmijā, Kalifornijā dzīvojošais doktors Goldbergs ir pievērsies regresijai līdz iepriekšējai dzīvei un progresijai līdz nākamajai dzīvei pēc aiziešanas no zobārstniecības. Divdesmit grāmatu, to vidū arī "Bijušās dzīves, nākamās dzīves" (Past Lives, Future Lives), autoru Goldbergu viņa tīmekļa vietnē raksturo kā "pasaulē ievērojamāko autoritāti par nākotnes ceļotājiem laikā", un turpat teikts, ka viņš ir veicis vairāk nekā trīsdesmit piecus tūkstošus regresijas un progresijas seansu.

Džūdija Hola judy hall)

Angļu iepriekšējās dzīves terapeite un karmiskā astroloģe Hola ir sarakstījusi vairāk nekā četrdesmit grāmatu par gaišredzības un spiritisma tēmām, to vidū arī "Rokas pāri laikam: radniecīgo dvēseļu mīkla" (Hands across Time: The Soulmate Enigma). Viņa tic, ka mēs nebūt neesam apstākļu upuri vai karmisko seku izpausme, mēs katrs īstenojam dvēseles plānu, kas palīdzēs mums garīgajā izaugsmē.

Roberts G. Džarmons ( robert G. Jarmon)

Doktora Džarmona dzīvi izmainīja kāda paciente vārdā Anna, kura vēlējās atbrīvoties no liekā svara un piekrita hipnozei, lai ārsts palīdzētu viņai tikt vaļā no nevēlamajiem ieradumiem, kuru dēļ pieauga svars. Ārsta rīkojumam atgriezties tur, kur viss sācies, bija visai pārsteidzošs rezultāts, jo sieviete nerunāja par savu tagadējo dzīvi, bet paziņoja, ka viņas vārds ir Elizabete, un aprakstīja ainu uz nāves gultas nezināmā Eiropas valstī. Doktors Džarmons, būdams neatliekamās medicīniskās palīdzības speciālists, tolaik bija ārsts Ņūdžersijas slimnīcā, aktīvi nodarbojoties arī ar privātu psiholoģisko konsultēšanu. Viņš neticēja reinkarnācijai, bet Annas atmiņu par iepriekšējo dzīvi terapeitiskā vērtība mudināja viņu ar vienlīdz lieliem panākumiem izmantot to darbā ar citiem pacientiem.

Džo Kītons (joe keeton)

Tieši slavenā Braidijas Mērfijas lieta iedvesmoja angli Kītonu ar hipnozes palīdzību izpētīt reinkarnācijas varbūtību. Pētījuma gaitā viņš apkopoja daudzus iespaidīgus gadījumus, lai gan pats uzskatīja, ka šo fenomenu var izskaidrot ar rasu atmiņu, nevis iepriekšējām dzīvēm. Tomēr Kītons nešaubījās par nohipnotizēta prāta spēju radikāli uzlabot veselības stāvokli. Hipnoterapeits no Liverpūles apgalvoja, ka, pateicoties viņa metodēm, jaunai sievietei ataudzis papēdis, kuru viņa bija zaudējusi motocikla avārijā.

Deniss Kelsijs (denys kelsey)

Kopā ar savu sievu Džoanu Grantu, slaveno grāmatu par tālīnajām atmiņām autori, angļu psihiatrs doktors Kelsijs bija viens no pirmajiem regresijas terapeitiem un pacientu ārstēšanā izmantoja gaišredzīgu atklāsmju un atmiņu no iepriekšējās dzīves mistrojumu. "Gribētu, lai cilvēki tic reinkarnācijai tāpat kā es," viņš rakstīja pirms četrdesmit gadiem. "Tad viņi, manuprāt, būtu daudz laimīgāki, ne tik nobijušies un daudz'saprātīgāki. Šādi psihiatra uzskati un terapijas pamatprincipi vēl aizvien ir visai neparasti."

Aiens Loutons ian lawton)

Uz pierādījumiem balstīta racionāla garīguma popularizētāja, angļu rakstnieka un pētnieka Loutona aizvien pieaugošā interese par dvēseli ļāva viņam ne tikai uzrakstīt vairākas grāmatas par šo tēmu un ierosināt jaunu teoriju par dvēseles dabu, bet arī izveidot regresijas terapijas praksi. Grāmatā "Hologrāfiskā dvēsele" (The Holographic Soul) izvirzīta doma, ka mēs esam "Avota" individuālas izpausmes un vienlaikus pilnīgi hologrāfiski atveidojumi, un, kā teicis kāds kritiķis, šī koncepcija "ģeniāli atrisina daudzas garīgas mīklas".

Vinafreda Bleika Lūkasa (winafredblake lucas)

Amerikas Profesionālās psiholoģijas padomes (American Board of Professional Psychology) diplomāte doktore Lūkasā, kura šķīrās no mums 2006. gadā, strādāja Losandželosas valsts universitātē un Amerikas Hipnoterapijas institūta izglītības padomē, bet vēlāk kļuva par Kalifornijas Profesionālās psiholoģijas skolas akadēmiskā personāla pamatu. Taču vislielāko ieguldījumu viņa devusi tieši iepriekšējās dzīves regresijā, būdama IARRT Journal of Regression Therapy (Regresijas terapijas žurnāla) redaktore tā pirmsākumos, un ar divsējumu izdevumu "Regresijas terapija: rokasgrāmata profesionāļiem" (Regression

Therapy: Handbook for Professionals), kuru viņa rediģēja un izdeva, pati kļūstot par pirmā sējuma desmit nodaļu autori; grāmatā apkopota iepriekšējās dzīves terapijas vēsture un tās daudzās pretrunas. Tā ir izcils informācijas avots par trīspadsmit šīs jomas pirmo un vadošo praktizētāju zinātniskajiem darbiem. Doktore Lūkasa kopā ar ārsti Gledisu Makgariju (Gladys T. McGarey) un rakstnieku Mantošu Devdži/Singhu (Mantosh Devji/Singh) piedalījās arī trīskāršā regresijā, kuru filmēja telekompānija ABC Television un kurā visi trīs atsauca atmiņā iepriekšējo ar Indiju saistīto dzīvi. Tajā dzīvē Lūkasa bija Lielo Mogolu impērijas valdnieka šaha Džahāna un viņa sievas Mumtāzas Mchclas, kurai par godu šahs vēlāk uzcēla Tadžmahalu, meita. Doktore Makgarija bija akušiere, kura pieņēma Mumtāzas bērnu dzemdības.

Moriss Nezertons (morris netherton)

Viens no celmlaužiem pirmajiem iepriekšējās dzīves terapijas praktizētājiem Nezertons vairāk nekā četrdesmit piecu gadu laikā līdz aiziešanai pensijā novadīja vairāk nekā četrdesmit tūkstošus seansu, izmantojot pats savas metodes, lai palīdzētu pacientiem atklāt, no jauna izdzīvot un atbrīvoties no neatrisinātajām problēmām, ko radījis "plašajā laika izplatījumā piedzīvotais". Pirmo ieskatu savās metodēs un secinājumus viņš piedāvāja grāmatā "Iepriekšējo dzīvju terapija" (Past Lives Therapy), kura publicēta pirms vairāk nekā trīsdesmit gadiem. Pats Nezertons skaidro, ka viņa nolūks bija izmainīt pašreizējo dzīvi gan ierobežotajā, gan neierobežotajā līmenī. "Pētījumu un prakses gaitā es vienmēr esmu atradis atbildes uz jautājumiem pats savā dzīvē, un tam vienmēr bijusi efektīva dziednieciska iedarbība," piebilst Nezertons.

Hulio Peress ( julio peres)

Klīniskajam psihologam doktoram Peresam ir Sanpaulu universitātes Psiholoģijas institūtā iegūts filozofijas zinātņu doktora grāds neirozinātnē un uzvedībā. Viņš ir posttraumatiskā stresa speciālists un uzrakstījis vairākus zinātniskos darbus par viņa klīnikā Brazīlijā pielietotās ārstēšanas ar regresiju līdz iepriekšējai dzīvei iedarbīgumu. Analizējot trīs psihoterapeitu seansus ar 610 pacientiem, kas veikti laikā no 1996. gada līdz 2002. gadam, kur pacientiem tika lūgts izstāstīt par vistraumatiskāko notikumu, kuru viņi spēja atcerēties, bez uzvedinošiem jautājumiem, vai tas bijis tagadējā vai iepriekšējā dzīvē, 39 procenti aprakstīja pašreizējā dzīvē gūtu traumu, bet gandrīz tikpat daudzi 38 procenti runāja par notikumu, kas bijis iepriekšējā dzīvē. 77 procenti no šīs' otras grupas nesniedza nekādas pārbaudāmas ziņas par iepriekšējo dzīvi, bet 21 procentā gadījumu, kad tika nosaukti vārdi un citas ziņas par iepriekšējo vārdu, informācija izrādījās neprecīza. Tikai 2 procenti sniedza ticamus faktus. Taču doktora Peresa un viņa līdzstrādnieku veiktā pētījuma nozīmīgākā statistika ir divas trešdaļas pacientu, kuriem iestājās pilnīga remisija un kuri atbrīvojās no simptomiem, kuru dēļ bija vērsušies pie ārsta.

Čets Snovs (chet snow)

Vēl strādājot Savienoto Valstu gaisa spēkos Kalifornijā 1983. gadā, doktors Snovs satika vienu no pirmajiem regresijas speciālistiem doktori Helēnu Vambahu, un divus gadus viņi kopā strādāja līdz pat viņas pāragrajai nāvei 1985. gadā. Snovs pēc tam izdeva grāmatu "Masu sapņi par nākotni" (Mass Dreams of tbe Future), kuras pamatā ir doktores Vainbahas teorija par "progresiju nākotnē" un viņa paša pētījumi. Snovs, kurš savus zinātniskos grādus ieguvis Kolumbijas universitātē un Sorbonnas universitātē Parīzē, nolasījis vairāk nekā piecsimt lekciju un semināru par iepriekšējo un nākamo dzīvi angļu, franču un spāņu valodās un trijos kontinentos, tai skaitā arī lekciju Apvienoto Nāciju Organizācijā 1994. gadā. Viņš ir bijis APLRT (šobrīd IARRT) prezidents un Sedonā darbojies kā regresijas terapeits. Doktors Snovs vada nelielas tūristu grupas pa Eiropas svētvietām.

Diks Satfens (dick sutphen)

Diks Satfens ir terapeits, pētnieks un rakstnieks, kurš specializējies radniecīgu dvēseļu un iepriekšnolemtas mīlestības lietās, tāpēc ir tikai godīgi, ka viņš galu galā atrada arī savu mūža mīlestību Taru -, ar kuru kopā viņš dzīvojis daudzus mūžus, kā pats uzskata. Satfens ir viens no pirmajiem hipnoterapeitiem, kuri regresiju līdz iepriekšējai dzīvei vadīja nacionālajā televīzijā ASV, Toma Snaidera (Tom Snyder) programmā Tomorrow 1976. gadā. Gan viņš, gan Tara, kura iepazīstina ar viņu darba grupās un semināros, tic mīlestības neierobežotajai varai, kas spēj pārvarēt laiku un telpu. Tieši šī teorija izskaidro "mīlestību no pirmā acu uzmetiena". Satfens piebilst: "Strādājot šajā jomā, ir bijuši tikai daži gadījumi, kad neesmu atradis pagātnes saikni starp mīlētājiem." Satfens ir uzrakstījis krietni vairāk nekā trīsdesmit grāmatas, no kurām trešā daļa veltīta metafizikai, un izdevis trīssimt ierakstus ar padomiem, kā palīdzēt sev.

Hanss ten dams (hans tendam)

Pirms teju trīsdesmit gadiem radījis "holandiešu skolu", vadības konsultants Tendams ir atbilstoši kvalificēts, lai ieņemtu EARTh (Eiropas Regresijas terapijas apvienības) prezidenta amatu. Organizācijas mērķis ir uzlabot un paplašināt regresijas terapijas profesionālo pielietojumu, un 2003. gadā tā noorganizēja Pirmo regresijas terapijas vispasaules kongresu. Celmlauža Tendama grāmatas "Dziļā dziedināšana" (Deep Healing) un "Reinkarnācijas izpēte" (Exploring Reincarnation) lieliski iepazīstina ar šo jomu gan sabiedrību, gan topošos terapeitus, kā arī kalpo kā lielisks papildinājums viņa vadītajiem semināriem Japānā, Indijā, Brazīlijā un daudzās Eiropas valstīs.

Helēna vambaha (helen wambach)

20. gadsimta 60. gados klīniskā psiholoģe no Bērklijas universitātes Kalifornijā apņēmās atspēkot iepriekšējās dzīves terapiju, bet pierādījumi viņu pārliecināja, un galu galā Vambaha kļuva par regresijas terapeiti un par savu pieredzi uzrakstīja divas grāmatas "No jauna izdzīvojot iepriekšējās dzīves" (Reliving Past Lives) un "Dzīve pirms dzīves" (Life before Life), kas mudinājušas daudzus sekot viņas avantūriskajās pēdās. Čets Snovs palīdzēja viņas pētījumos un turpināja viņas iesākto darbu, kad pēc trešās sirdslēkmes 1985. gadā sešdesmit gadu vecumā viņa nomira. Pētījums kļuva par pamatu Snova grāmatai "Sapņi par nākotni" (Dreams of tbe Luture), kurā iekļauti "progresijas" seansi, kuros doktore Vambaha savus pētāmos cilvēkus, viņu vidū arī pašu Snovu, aizveda nākotnē, kādā konkrētā brīdī starp 2100. un 2500. gadu. "Garīgam darbam viņa bija neparasta dāma," ar lielu maigumu atceras Čets. "Viņa svēra aptuveni sirrit kilogramus, bez mitas smēķēja, ēda milzu porcijas un no sirds baudīja dzīvi. Ja dienas beigās viņa neiedzēra glāzi brendija, diena nebija izdevusies! Helēna bija ļoti pragmatiska viņa skaidri zināja, ko dara. Kad iepazinos ar viņu, viņa jau bija pārcietusi divas sirdslēkmes un sirds operāciju, kuras laikā viņai tika implantēts cūkas vārsts. Uz jautājumu, kā viņa jūtas, Helēna parasti atbildēja: "Mēs ar cūku jūtamies labi.""

Braiens Veiss (brian weiss), medicīnas zinātņu doktors

Būdams tradicionāls psihoterapeits, doktors Veiss bija pārsteigts un noraidošs, kad viena no viņa pacientēm sāka atcerēties traumas no iepriekšējās dzīves, kuras šķietami bija pamatā viņas nakts murgiem un trauksmes lēkmēm. Tomēr ārsta skepticisms izgaisa, kad paciente sāka nodot vēstījumus no "telpas starp dzīvēm", to vidū ari šokējošas ziņas par doktora Veisa ģimeni un mirušo dēlu (skatīt 15. nodaļu). Ar iepriekšējās dzīves terapijas palīdzību psihoterapeitam izdevās izdziedināt pacienti, un tā aizsākās jauns, jēgpilns posms viņa profesionālajā karjerā. Veiss ir beidzis Kolumbijas universitāti un Jeila universitātes Medicīnas skolu un ir Sīnāja kalna medicīnas centra goda direktors Maiami, kā arī vada privātpraksi šajā pilsētā. Turklāt viņš rīko valsts mēroga un starptautiskus seminārus un eksperimentālas darba grupas, un apmācības programmas profesionāļiem, viņš ir sarakstījis vairākas lielās tirāžās pārdotas grāmatas, no kuram vispazīstamakā ir "Daudzas dzīves, daudzi skolotāji" (Many Lives, Many Masters).

Rodžers Vulgers (rogerj. vvoolger)

Junga skolu pārstāvošais psihoanalītiķis Vulgers ir ieguvis zinātniskos grādus psiholoģijā, reliģijā un filozofijā Oksfordas un Londonas universitātēs, uzstājies ar priekšlasījumiem kā viesprofesors Vassara koledžā un viesprofesors Vermontas universitātē un Konkordijas universitātē Monreālā. Sevi viņš raksturo kā pragmatiķi un skaidro: "Domāju, ka mana nostāja ir mazliet neparasta. Es neatbalstu reinkarnāciju. Man vienalga, vai jūs varat to pierādīt vai ne. Skaidrs ir viens kad neapzinātajam prātam dod iespēju izspēlēt stāstus, it kā tie būtu no iepriekšējās dzīves, tā rezultātā rodas satriecoši risinājumi, atklāsmes un spontāna dziedināšana, ko ar citu terapiju nav iespējams panākt." Kā viņš uztver pats savas atmiņas par iepriekšējo dzīvi vai tās ir patiesība vai izdomājums? "O, jā, tās ir atmiņas par iepriekšējo dzīvi," atbild Vulgers, "bet es nezinu, kas ir "es". Tāpēc labāk nesaku, ka es biju tas kareivis trīspadsmitajā gadsimtā, bet gan: "Manī šobrīd ir tā kareivja paliekas."" Vulgera grāmata "Citas dzīves, citas patības" (Otber Lives, Other Selves) tiek uzskatīta par pavērsiena punktu regresijas terapijas jomā, un kopš tā laika doktors Vulgers ir izstrādājis tā dēvēto "ārkārtīgi oriģinālo terapeitisko instrumentu" Dziļās atmiņas procesu.

Piezīmes

1        "Religion in the Live of American Adolescents: A Review of the Literature". Nacionālā pētījuma par jaunatni un reliģiju zinātniskais pārskats. Publicējusi Ziemejkalifornijas universitāte (2003).

2        Pjū Pētījumu centra forums par reliģisko un sabiedrisko dzīvi (Pew Research Center's Forum on Religion and Public Life) ir neitrāla vieta diskusijām par mūžseniem jautājumiem ( http://pewforum.com ).

3       Pazīstamais Sers E.A. Volliss Badžs par Deveriju teicis: "Nevienam citam zinātniekam nav bijušas tik plašas un profesionālas zināšanas par "Mirušo grāmatu".".

4        Bonwick, J. (1878).

5        Kingsley, P. (2010).

6        "Behind the Scenes at Amarna Reunion," Reincarnation International, Nr. 3,1994. gada jūlijs, 18.-19.1pp.

7        Cott, J. (1988).

s Rogo, D.S. (1985).

y Stearn, J. (1965).

10        Viņa emuārā: http://www.drhawass.eom/blog/mark-and-me#_jmpO_ .

11          Venture Inward 2011. gada janvāra-marta izdevums.

12        Stundu garo televīzijas dokumentālo filmu "Atgriezušies no mirušajiem" (Back from the Dead) pirmo reizi rādīja telekanāls Channel 4 1998. gada 18. maijā, un kopš tā laika filma ir demonstrēta visā pasaulē.

13         "Krustceles starp Āzijas rietumiem, Vidusjūras austrumiem un Āfrikas ziemeļiem" tagadējās Sīrijas, Libānas, Jordānijas, Izraēlas un Palestīnas teritorijas gar Vidusjūras piekrasti, kas savieno Anatolijas pussalu (Turciju) ar Ziemeļāfriku.

14         Labdarības fonda, kura mītne atrodas Londonā, mērķis ir izglītot sabiedrību par drūzu kultūru, vēsturi un tradīcijām. Tā dibinātājs Saļims Heiredins (Salim Kheireddine) par savām atmiņām no iepriekšējās dzīves stāsta fonda publicētas grāmatas ievadā: 1'layfair, G.I. (2006).

15        Džūlija Makarcma (Julia Makarem) Amerikas drāzu mantojuma vietnē ( www.americandruze.com ).

16        Stevenson, I. (1980).

17        Pārpublicēts visā pilnībā ar Ronija Šofera (Roni Sofer) fotogrāfijām žurnālā Reincamation International, Nr. 6, 1995. gada jūlijā, 23.-26. Ipp.

lļ! 1997. gada aprīlis.

19         Reincamation International, Nr. 15, 1998. gada jūnijs, 20. Ipp.

20         Turpat, 21. Ipp.

21          Reincamation International, Nr. 17, 1999. gada jūlijs, 25.-26. Ipp.

22         Turpat, 23.-24. Ipp.

23          Hanzhang, Y. (1991).

24         Tayē, J.K.I. (1997).

25          lamu Jongdenu (Apbur Yongden), kuru Aleksandra bija satikusi savos ceļojumos pa Sikimas štata klosteriem Himalaju kalnos Indijas ziemeļos un kuru vēlāk arī adoptēja, nolēmusi kopā ar viņu, līdzīgi eremītiem, dzīvot alā 3900 metrus virs jūras līmeņa Sikkimas ziemeļos. Taču skarbajos apstākļos izturēja vien trīs ziemas un kopā ar Jongdenu devās uz Japānu, jo Pirmā pasaules kara plosītajā Eiropā atgriezties nevarēja.

26         Vīriešu godpilna uzruna, izrādot cieņu, radusies no vārda "bapu", kas nozīmē "tēvs" vai "vectēvs".

27          Viedo, zinātnieku, skolotāju un lietpratēju. Vēdu zinātāju uzruna, lielākoties attiecināta uz braminiem.

211 Lonnerstrand, S. (1998).

29       Par "dižo dvēseli" mahātma Mohandass Karamčands Gandijs tika nodēvēts, pateicoties saviem darbiem, ar nevardarbīgu pretošanos panākot Indijas dekolonizāciju.

30       Rawat, K.S. (1997).

31        Bernstein, M. (1965).

32       2010. gada 13. oktobri reģistrēts stāsts.

33       Stevenson, I. (1966).

34       Turpat (1974).

35       Harris, M. (1986a).

36       Turpat (1986b).

37        "Bridey Murphv I.ives Again In a Pueblo Living Room." The Pueblo Chicftain, 2005. gada 27. oktobris.

38        Privāta saziņa ar autoru, 2011. gads.

39       Stevenson, 1. (1990).

40        Stevenson, I. un Kiel, J. (2005).

41        Mills, A. (1989).

42        Stemman, R. (1997, rediģēts 2005).

43        "Tsar Memory," Life&Soul Magazine, Nr. 16,1999. gada marts, 10.-17. lpp.

44       Norsic, D. (1998).

45       www.reincarnationexperiment.org

48 Kindred Spirit, 1993. gada decembris 1994. gada februāris. w Reincarnation International, Nr. 17, 1999. gada jūlijs, 8. lpp.

50         wwv.peterteekamp.com

51         www.johnadams.net/cases/samples/Montez-Michelangelo/index.html

52          Harwood, B. (2006).

53         www.johnadams.net/cases/samples/laurel-hardy/index.html •l4 http://en.wikipedia.org/wiki/Sherrie_Lea .

www.marilynmonroereincarnated.net/

56         www.nickbunick.com

57         Bunick, N. (2010).

58         www.guardian.co.uk/world/2002/may/24/russia.iantraynor .

59         www.telegraph.co.uk/news/newstopics/howaboutthat/6016147/David- Shayler-transvestitc-MI5-spy-turncd-Jesus-Christ-faccs-eviction-from-squat. html#_jmpO_.

60          Saiva, R. (2009).

61          Leonardi, D. (1975).

62         Semkiw, W. (2008). www.johnadams.net/cases/samples/Obama-Trumbull/index.html

64         Barnes, W. (1999) un "Titanic Memories," Reincarnation International, Nr. 18, 1999. gada novembris, 11.-14. lpp.

65          Karlen, B. (2000).

66          "Anne Frank Returned?" Life&Soul Magazine, Nr. 16, 1999. gada marts, 224.-30. lpp. un "Anne Frank's New Diary," 2000. gada vasara, 34. lpp.

67          Stevenson, I. (1997a) un (1997b).

68         Turpat. Turpat (1974).

70         Turpat.

71         Turpat (2003).

72         Hall, H. E. (1898).

73          "Joan Rivers' "Reunion" with Her Dead Mother," Reincarnation International, Nr. 10, 1996. gada novembris, 10. lpp.

74          "They Were Born to Be Together," Reincarnation International, Nr. 10, 1996. gada novembris, 8.-12. lpp.

75         "Keeping It in the Family," Reincarnation International, Nr. 1,1994. gada janvāris, 6. lpp.

6 Autora emuārs: www.ParanormalRevicw.com .

77         Toyne, C. (1970).

78         Turpat (1976).

79          Percival, H. W. (1946).

80           "Taking Royal Claim at Face Value," Reincarnation International, Nr. 5, 1995. gada marts, 18.-20. Ipp.

81          Semkiw, W. (2003).

82          www.johnadams.net/cases/samples/Semkiw-Adams/index.html

83          Semkiw, W. (2003).

84          Myss, C. un Shealy, N. (1998).

85          Bellamy, E. (1888).

86          Bezmaksas lejupielāde pieejama: www.reincarnation2002.com/on-line_book . htm (lai gan šī tīmekļa vietne vairākus gadus nav aktualizēta).

8 www.infinitesouls.com/page24.html#_jmpO

"I.ove's Dйjа Vu: Married Again 125 Years Later." www.indiadivine.org/ audarya/world-review/443366-loves-deja-vu-married-again-125-yearslatcr.html

Stevenson, I. (1987).

Blavatsky, H.P. (1888).

"The Future of Women", Lucifer, 7. sēj., 1890. gada oktobris, 116. Ipp.

Besant, A. un Leadbeater, C. W. (1949).

Turpat (1924).

Stevenson, I. (1983).

C.ane-ball jeb chinions ir tradicionāla bumbas spēle Birmā (Mjanmā) komandas spēle bez pretiniekiem, kur galvenais ir bumbu meistarīgi uztvert un piespēlēt, ejot pa apli, bieži izpildot arī dejas soļus; spēle bez uzvarētājiem un zaudētājiem.

% Turpat (1974).

97         Turpat (2003).

98          Intervija žurnālam Rolling Stone, 2010. gada 25. novembris.

99          Dowding, H. C. T. (1945).

10(1 Kubas izdevums Periodico 26, 2006. gada 28. septembris.

101        Saukts Tin Lizzie jeb Skārda Līzija ir pirmais masveidā ražotais automobilis (vairāk nekā miljons eksemplāru), pateicoties Forda ieviestajai konveijeru un darbinieku atalgojuma sistēmai).

102        San Francisco Examiner, 1928. gada 26. augusts.

interv jja laikrakstā Jewish Telegraph, 1998. gada 27. novembris.

104           Intervija žurnālam The Times (UK), 1999. gada 30. janvāris.

105           Hugo, V. (1998).

106            McLaine, S. (1983), (1989), (2000).

107           M čivina Braga intervija, Sunday Times Magazine (UK), 1983. gada 5. jūnijs.

108           Priekšstati, doktrīna par pasaules un dzīves galu.

I(W Feniķiešu pilsēta mūsdienu Libānas teritorijā, antīkās pasaules tirdzniecības centrs, kura tirgotāji bija pirmie, kas uzdrošinājās kuģot pa Vidusjūru, kur no moluskiem, lielākoties gliemežiem Murex, ieguva dārgo Tiras purpuru, kur sludināja arī Jēzus (Mateja evaņģēlija 15. nodaļa) un kuru grieķi un latīņi dēvēja par Tiru (Tyrus), bet arābi un feniķieši par Sūru. Bībelē minētais reģiona nosaukums Kānaāna arī nozīmē "purpura zeme".

110           Rabanne, P. (1997).

111           Kala Ambrouza intervija, publicēta trijās daļās www.examiner.com 2009. gada 6.-7. augustā.

112           "Celebrity Regressions," Reincarnation International, Nr. 13, 1997. g. oktobris, 21.1pp.

111 Intervija žurnālā Eva, 1995. gada 29. marts.

114 "Sweet Soul Music," Reincarnation International, Nr. 10,1996. g. novembris.

ns Varah, C. (1992).

1lй The Guardian, 1996. gada janvāris.

117           "Gelebrity Regressions," Reincarnation International, Nr. 13, 1997. g. oktobris, 21.1pp.

118           Skatīt 2. pielikumu un Jarmon, R. G. (1997).

119           Stevenson, I. (1994).

120           Denning, H. (1987).

121          Van der Maesen, R. (2006).

122          īpašs, lielākoties ar Londonas strādnieku rajonu īstendu saistīts slengs; par koknijiem, kā sākotnēji laucinieki nievājoši dēvēja vārīgos pilsētniekus un kas vidusangļu valodā nozīmē kroplīgu oliņu, uzskata visus, kuri dzimuši St. Mary-le-Bow baznīcas zvanu skaņas attālumā.

123           Stemman, R. (1997).

124           "Face to Face with Roger Woolger… and His Many Selves." Reincarnation International, Nr. 4, 1994. g. novembris, 21.-25. Ipp.

125           Woolger, R. (1988).

,Zh Kriss Frenčs ir psiholoģijas profesors un Londonas universitātes Zeltkaļu koledžas Anomālās psiholoģijas izpētes struktūrvienības vadītājs.

127           Hall, H. F. (1898).

128           Stevenson, I. (1997a).

129           Bose, C. S. (1952).

130          Stevenson, I. (1997a).

131          Turpat (1997a).

132           Gadījums, kuru nīderlandiešu pētnieks Tits Rivas publicējis tīmekļa vietnē www.prebirthexperience.com .

133           Weiss, B. (1988).

134          Whitton, J. L. un Fisher, J. (1986)

135           Moody, R. (1979).

136           Fiore, E. (1979).

137           Wambach, H. (1979).

138          Newton, M. (1994).

139           Wambach, H. (1979) un (1981).

140           Snow, C. (1989).

141          Cockell, J. (1993).

142          Turpat (1996).

143           "From Surrey to Roman Empire and Back… Ina n Afternoon." Reincarnation International, Nr. 11, 1997. gada aprīlis, 12.-14. Ipp.

,44 Cannon, D. (1991, 1992 un 1994).

145           "Has Nostradamus Broken Through the Time-Space Barrier?" Reincarnation International, Nr. 11, 1997. gada aprīlis, 8.-11. Ipp.

146          Goldberg, B. (1996).

14/ www.examiner.com/metaphysical-spirituality-in-national/i-am-woman- the-invincible-spirit-of-singer-helen-reddy-part-one#_jmpO_

148       Deccan Chronicle, 2009. gada 25. decembris.

149        Weekly World News, 1998. gada 10. marts.

150        "In the Pangolin Lives Their Mother, Children Believe," Hindustan Times, 2006. gada 11. aprīlis.

151        Daily Telegraph, 2009. gada 3. novembris.

152       Ziņots Indijas ziņu portālā Sify.com, 2006. gada 11. janvārī.

153       Londonas Evening Standard, 2007. gada 1. aprīlis.

154        BBC News tīmekļa vietne, 2011. gada 18. jūnijs.

155        Mowachaht/Mucbalaht divas Vankūveras un Nūtkas salu pirmiedzī-

i

votāju grupas, kuras 19. gadsimta beigās apvienojās, iedzīvotāju skaitam strauji sarūkot. Pieder pie kļūdaini nosauktās, bet pazīstamās Kanādas rietumkrasta pirmiedzīvotāju grupas Nūtkiem (Nootka) jeb Nūčahnulthiem (Ni/u-Chab-Nulth), jeb "visiem kalnu pakājē dzīvojošajiem", kas 1978. gadā tika oficiāli pieņemts kā Rietumkrasta kopienu nosaukums.

156       National Tost, 2006. gada 13. marts.

157       AolNews.com, 2010. gada 29. jūlijs.

158        Reincarnation International, Nr. 3, 1994. gada jūlijs, 6. Ipp.

159        "Ben Johnson's Curious Tale of Reincarnation, 'The Matrix' and The Mystery Man'," by John Leicester, The Associated Press, 2010. gada 22. oktobris.

160        Grieķi viņu dēvēja par Heopsu.

161        Iverson, J. (1976).

162        Britu rakstnieces Eleanoras Alises Hibertas (Eleanor Alice Hibbert; dzimusi Burford; 1906-1993) literārais pseidonīms.

163        Vācijā ungāra un austrietcs ģimenē dzimušā britu rakstnieka pirmais vārds bija Ludvigs fon Vols, un Otrā pasaules kara laikā, dzīvodams Londonā, viņš kļuva ievērojams kā astrologs, kura palīdzību aktīvi izmantoja britu izlūkdienests MI5, jo Hitlers fanātiski ticēja astroloģijai.

164        Allectus 286. gadā Britānijā un Gallijas ziemeļos varu pārņēmušā Karausija mantzinis; kad Konstantijs I (Hlors) izolēja Karausiju, uzurpēja varu no 293. līdz 296. gadam, līdz krita kaujā pie Calleva Atrebatum (mūsdienu Silčesteras cietas), pirms tam noņēmis visas zīmotnes, lai viņu neatpazītu.

165        Marcus Aurelius Mausaeus Valerius Carausius (miris 293. gadā) bija Romas impērijas karavadonis 3. gadsimtā. Viņš cēlies no beļģu cilts (menapii) Gallijas ziemeļos, bet 286. gadā uzurpēja varu, pasludinādams sevi par imperatoru Britānijā un Gallijas ziemeļos.

166        Saukts Horosius, Ossius vai Osius Kordovas bīskaps no Spānijas, imperatora Konstantīna padomnieks baznīcas lietās; kā ariānisma pretiniekam viņam bija būtiska loma Antiohas, Nīkejas un Serdikas (mūsdienu Sofijas) koncilos.

167        Flournoy, T. (1900).

168        Kampman, R. (1973).

169        Barnes, J. (2008).

170        Daily Telegraph, 2011. gada 26. marts.

1 1 Šādi dēvē gan ļoti gudrus, erudītus cilvēkus, gan ari tos, kuri cieš no "brīnumainā prāta sindroma" -savantisma, kad līdz ar lielu garīgo atpalicību, lielākoties autismu, cilvēks ir apveltīts ar fenomenālām spējām kādā noteiktā jomā. Pīkām, piemēram, bija nepieciešamas tikai 8 sekundes, lai pilnībā iegaumētu jebkādas grāmatas jebkurā salikumā atvēruma saturu.

172 www.sonustech.com/paravicini/

' 3 www.optimnem.co.uk/ . Brīnumbērns piedzima kā Daniels Pols Komijs (Daniel Paul Corney), bet vēlāk nomainīja vārdu, jo tas neesot atbildis tam, kā viņš sevi uztver. Savā grāmatā "Dzimis skumjā dienā" (Born On A Blue Day) Daniels stāsta, ka runā desmit valodās: angļu, spāņu, franču, vācu, somu, lietuviešu, rumāņu, islandiešu, velsiešu un esperanto. Kopā ar savu pirmo dzīvesbiedru viņš nodibināja e-apmācības uzņēmumu Optimnem.

174 Parker, E. S. Cahill, I.., un McGaugh, J. L. (2006).

1/5 http://nhne-pulse.org/60-minutes-the-gift-of-endless-memory/

176           Kampman, R. (1973).

177           Pearsall, P., Schwartz, G., un Russek, L. (2000).

178           Schwartz, G., un Russek, L. (2006).

179           "The Heart Remembers," Natural Health, 1998. gada marts-aprīlis.

180           Tucker, J. B. (2005).

181           Review of Tucker, J. B. (2005), Journal of Scientific Exploration, 19. sēj., Nr. 4, 632.-636.1pp.

182           Stevens, E. W. (1878).

18:5 Stevenson, I., Pasricha, S., un McClean-Rice, N. (1989).

Publicēts 2010. gada oktobrī Psihisko pētījumu biedrības izdevumā Proceedings.

Pasricha, S. (1990).

Turpat.

18 "Haneen: Remembers Being School Teacher before Shell Killed Her," Reincarnation International, Nr. 15, 1998. gada jūnijs, 12.-14.1pp.

188           "Rabih: Famous Footballer and Singer before Dying in Explosion," Reincarnation international, Nr. 15,1998. gada jūnijs, 16.-18. lpp.

189           "Past-life Memories Inspire Hunt for Buried Treasure," Reincarnation international, Nr. 5, 1995. gada marts, 28.-30. lpp.

19(1 "Roundhead Returns to Where He Fought for Cromwell," Reincarnation International, Nr. 4, 1994. gada novembris, 16.-17. lpp., un "Digging Up the Past," Reincarnation International, Nr. 8, 1996. gada marts, 23. lpp.

191           Pasricha, S. (1998).

192           Stemman, R. (2005).

m petcr Ramster, The Reincarnation Experts (1983. gada televīzijas dokumentālā filma) un In Search of Past Lives (1990).

194           "Records Prove Corporal Existed," Life and Soul, 17. izdevums, 1999. gada jūlijs, 15.-16. lpp.

195          Tarazi, I.. (1990) un(1997).

196           Arābu cilšu grupa mūsdienu Jordānijā, Sīrijas un Izraēlas dienvidos un Saūda Arābijas ziemeļrietumos, kuriem no trešā gadsimta pirms mūsu ēras līdz mūsu ēras sākumam (106.), kad viņus pakļāva Romas impērijas leģioni Marka Emīlija Skaura (Marcus Aemiliits Scaitrus) vadībā, bija pašiem sava valsts Nabateja ar galvaspilsētu Petru.

197           "Ear Memory of Petra," Reincarnation International, Nr. 6, 1995. gada jūlijs, 33.-35. lpp.

198           Nekrologs laikrakstā The Daily Telegraph (UK), 2008. gada 14. oktobris.

199           Cockell, J. (1993) un "Past-life Search Leads to Family Reunion," Reincarnation International, Nr. 1, 1994. gada janvāris, 10.-16. lpp.

200 . Haraldsson, E. (2000).

201           Haraldsson, E. un Abu-Izzeddin, M. (2002).

202           Leininger, B. un Leininger, A., kopā ar Gross, K. (2009).

203           Harrison, P. un Harrison, M. (1991).

2(14 Mike Blackburn, "The Uncanny Case of Carl Edon," www.GazetteLive . co.uk, 2002. gada 15. janvāris.

205            Norman, B. (2008).

206            Llewelyn, K. (1991).

207            Stevenson, I. (1993).

2(18 Turpat (1997a).

209         Turpat.

210         Mills, A. (1989).

211         Stevenson, 1. (1993).

212         Turpat (1997a).

213          "The Shape of Things to Come," Reincarnation International, Nr. 2, 1994. gada aprīlis, 22.-25.1pp.

214          Stevenson, I. (1997b).

215          "The Shape of the Things to Come," Reincarnation International, Nr. 2, 1994. gada aprīlis, 22.-25. 1pp.

216          Pasricha, S. (1998).

21 Indijas garīgais skolotājs un filantrops, kurš sevi uzskatīja par nabadzīgā svētā faķīra Sai Babas no Sirdi reinkarnāciju; pēdējais, pēc vienu domām, bija Jogas pavēlnieka, Pirmā skolotāja Dattatrejas, kurš bija Trimurti (trīsvienības Brāma, Višnu un Sivas), iemiesojums, savukārt citi viņu uzskatīja par satguru (šādi apzīmē apgaismotos riši, kuru uzdevums ir vest citus pa garīgu ceļu), bet islāmā viņš tiek uzskatīts par musulmaņu faķīru, sūfijiem viņš ir Piru; "Līdzjūtīgais tēvs", klusējošais Mehers Baba viņu pasludināja par Kutubu-e-Iršadu augstāko no pieciem kutubiem, kuriem ir tieša saikne ar dievu. Sai Babam no Širdi ikvienā Indijas pilsētā ir vismaz viens templis viņš mācīja dalīšanos un uzstājās pret vajāšanām reliģiskās vai kastu piederības dēļ, un, lai arī pats dzīvoja askēta dzīvi, saviem sekotājiem ieteica veidot ģimenes. Viņa pāriemiesojums Satja Sai Baba apgalvoja, ka spējot materializēt svētos pelnus vibhūti. Viņa āšramos bieži viesojušās Indijas augstākās amatpersonas, bet viņa 80. dzimšanas dienas svinībās piedalījās vairāk nekā miljons ļaužu. Kad 2011. gada 24. aprīlī Satja Sai Baba nomira, mantojumā viņš atstāja deviņus miljardus dolāru.

218            Preparāts, kuru 20. gadsimta piecdesmito gadu beigās izrakstīja kā pretsāpju līdzekli, arī grūtniecēm nelabuma novēršanai, un kurš izraisīja fokolēmiju (iedzimtu patoloģiju ar neattīstītiem locekļiem).

219            Stevenson, I. (1997a).

220            Turpat.

221            Turpat.

222            Turpat.

223            Turpat.

224           Turpat.

225            Turpat.

226            Turpat.

227            Turpat.

2211 Shroder, T. (1999).

229            Angel, L. (1994b).

230            Turpat (1994a).

231            Stevenson, I. (1995).

232           Turpat (1995).

233            Edwards, P. (1996).

234            Džona Belofa [John Beloff) pārskats Psihisko pētījumu biedrības izdevumā Journal, 61. sēj., Nr. 846.

23> Džcimsa Metloka (James Matlock) pārskats izdevumā Journal of Scientific Exploration, 11. sēj., Nr. 4, 1997. gada ziema.

236             Almeder, R. (1997).

237            Ziņo Fisher, J. (1984).

238            Stevenson, I. (1984).

239            Turpat (1974).

240             Banerjcc, H. N. (1980).

241            Semkiw, W. (2003).

242            Atklāts APRT Newsletter adresētā vēstulē 1998. gadā.

243            Gershom, Y. (1992) un (1996).

244            Sbomrei Sfarad Sfarada sargi (no Toras) galēji ortodoksāla politiska partija Izraēlā, kas apvieno seferdi un mizrahi ebrejus (pretstatā skaitliski lielākajai aškenazi ebreju grupai). Bijušais Izraēlas augstākais seferdi rabīns Ovadija Josefs pats izveidoja šo partiju, kā arī Toras gudro padomi, kurā ir septiņi locekļi, un vēl šobrīd ir partijas garīgais līderis.

245             "Hoddle Puts His Faith in God and England," The Times (UK), 1999. gada 30. janvārī.

246            Stevenson, I. (1987).

247            Omni Magazine, 10 (4); 76, 1988.

248            Vanity Fair, 1996. gada augusts.

249            Tayč, J. K. L. (1997).

250            David-Neel, A. (1997).

251            Newton, M. (1997).

252             "The Spirit Constructed in the Brain," 2011. gada 29. aprīlis: www.huffingtonpost.com/michael-graziano/the-spirit-constructed-in_ b_855160.html#_jmp0_.

253             Penrose, R. un Hameroff, S. (2011).

254            Playfair, G. L. (2006).

255            Radin, D (1997).

256            Turpat (2006).

257            www.reincarnationexperiment.org/

258            Katarisms bija kristiešu atzars viduslaiku Eiropā, kas pretojās oficiālajai Baznīcai un Pāvestam, ieviešot savus ritus un doktrīnas viss sākās Armēnijā ar paulikāņiem, vēlāk Balkānos šīs kustības piekritējus sauca par bogomiliem, bet tālāk Eiropā viņus dēvēja par albiģiešiem (šo nosaukumu kataru grupa ieguva Albī pilsētā Francijas dienvidos, Langedokā, kas bija kataru centrs), savukārt viņi paši sevi sauca par "labajiem cilvēkiem" bonbommes. I.īdz 14. gadsimtam krustneši un inkvizīcija bija iznīcinājusi šo kustību, kas lielā mērā sasaucās arī ar Oksitānijas pakļaušanu Francijas karaļnamam.

259            Guirdham, A. (1974).

260            Rieder, M. (1993).

261            Stevenson, I. (1994).

262            Stevenson, I. (1960).

263           Turpat (1997a).

264           Turpat (1997a). Henrija Elkina (Henry Elkin) gadījumu aplūkojis arī Stevenson, I. (1966).

2S5 Turpat (1997b), 78.-79. lpp.

Turpat (1977).

Journal of Scientific Exploration, 22. sēj., Nr. 1, 2008, kura saturs ir pieejams internetā www.scientificexploration.org/journal/articles.html .

Lane, B. (1996).

Kanādas ziemeļrietumu apakšgrupai un atapasku (atabasku, dene) valodas saimei piederoša indiāņu cilts, kuras nosaukums angļu valodā radies no šīs cilts nosaukuma nozīmes pašu valodā: tsattine"bebru vidū dzīvojošie".

Mills, A. (1989).

Pasricha, S. (1990).

Rawat, K. S. (1997).

Stevenson, 1., Prasad, J., Mehrotra, I. P., un Rawat, K. S. (1974).

Rawat, K. S. un Rivas, T. (2005).

273 Roach, M. (2005).

276            Rieder, M. (1991).

277           Turpat (1988).

278            Semkiw, W. (2003).

279            www.iisis.net/

280            Story, F. (1975).

2X1 Tarazi, I. (1990).

282           Turpat (1997).

283           Tucker, J. B. (2005).

284            Von Ward, P. (2008).

285            www.reincarnationexperiment.org/home/autorsperspective.html

286            Bowan, C. (1997).

287            Crabtree, A. (1985).

288            Cunningham, J. (1994).

289            Denning, H. (1998).

290            Everett, L. (1996).

291            Finkelstein, A. (2006).

292            www.marylinmonroeincarnated.net/ .

293            Fiore, E. (1979).

294            Goldberg, B. (1988).

295            Hall, J. (1997).

296           Jarmon, R. G. (1997).

297            Keeton, J. un Moss, P. (1979).

298            Keeton, J. un Petherick, S. (1988).

299            Grant, J. unKelsey,D. (1968).

300            Eawton, I (2010).

301           Lucas, W. B. (1993).

302            "Reliving Drama of Taj Mahal," Reincarnation International, Nr. 4, 1994. gada novembris, 18.-20.1pp.

303           Nethcrton, M. (1978).

304            Snow, C. (1989).

3as Suthpen, D. (1976), (1978) un (1988) ir īpaši interesantas.

306           TcnDam, H. (1996).

307           Turpat (2003).

308            Wambach, H. (1979)1

309           Turpat (1981).

310           Snow, C. (1989).

311            Weiss, B. (1988).

312            Woolger, R. (1988).

SIA "LIETUSDĀRZS" Reģ. nr. 50003835821 apgads.lietusdarzs@gmail.com

Content

Stemans Rojs Lielā Reinkarnācijas grāmata

Ievads

1. NODAĻA Pārdzimšanas pirmsākumi

2. NODAĻA Laika smiltis

3. NODAĻA Sarežģītās attiecības

5. NODAĻA Pirmatklājēju gars

OTRĀ DAĻA TAGADNE

6. NODAĻA prātu zaudējusi

7. NODAĻA bailes un fobijas

8. NODAĻA bernu savada uzvedība

9. NODAĻA kad es biju slavens

Karaliskas personas & valdieki

Mākslinieki

Rakstnieki

Izklaides industrija

Reliģiskie līderi

Politiķi

Citi

10. NODAĻA Ģimenes lieta

11. NODAĻA kaut kur jau redzets?

12. NODAĻA kāds dveselei ir dzimums?

13. NODAĻA Slaveni ticīgie

TREŠĀ DAĻA nĀkotne

14. NODAĻA labsajūtas faktors

15. NODAĻA dzīve starp dzīvēm

16. NODAĻA Nākamās dzīves

17. NODAĻA fakts vai fantazija?

18. NODAĻA kur glabajas atmiņas?

19. NODAĻA alternatīvi skaidrojumi

Garu apsēstie

Ekstrasensorā uztvere

Nākotni vēstoši sapņi

Mātes iespaidi

Kriptomnēzija

Akašas arhīvs

Neskaitāmi Visumi

Krāpšana

CETURTĀ DAĻA sekas

20. NODAĻA labākas pārdzimšanas liecības

Rakņāšanās pagātnē

Esmu bijis šeit jau iepriekš

Nepabeigts darbs

īpašās zināšanas

Varmācīga nāve

Otrajā pasaules karā bojāgājušie

21. NODAĻA dzimumzīmes

Neizdzēšams nospiedums

22. NODAĻA skeptiķu parliecinašanai

Ksenoglosija

Rokraksts

DNS

Dvīni

23. NODAĻA karma un liktenis

24. NODAĻA kas mēs esam?

1. PIELIKUMS iepazīstieties ar petniekiem! Pagātnes un tagadnes

Aiens Stīvensons (lan stevenson), medicīnas zinātņu doktors

Toms Bārlovs ( tom barlow)

Gadžs Radžs singlis gaurs (gajraj singh Gaur]

Erlendurs Haraldsons Erlendur Haraldsson)

Jьrgens klls (jьrgen keil), filozofijas zinātņu doktors

Barbara Leina (barbara lane), filozofijas zinātņu doktore

Antonija Milža (antonia mills), filozofijas zinātņu doktore

Satvanta Pasriča (satvvant pasricha), medicīnas zinātņu doktore

Kirti S. Ravats ( kirti s. ravvat), filozofijas zinātņu doktors

Mardža Rīdere ( marge rietiet filozofijas zinātņu doktore

Volters Semkivs ( walter semkiw), medicīnas zinātņu doktors

Frānsiss Storijs (Francis Story)

Linda Tarazi ( linda tarazi)

Džims Takers (jim tucker), medicīnas zinātņu doktors

Pauls fon Vārds(paul von ward)

2. pielikums iepazīstieties ar terapeitiem! Pagātnes un nākotnes

Piezīmes