Enkvists Pērs Ulovs

Magnetizētaja piektā ziema

PĒRS ULOVS ENKVISTS

Magnetizētaja piektā ziema

«Jums bija visvisādi iebildumi pret manu vēstījumu, apgalvodams, ka tajā viegli esot samanāmi meli, Jūs centāties pataisīt mani par krāpnieku un sacījāt, ka manā stāstā nav nekā no patiesības. Un tomēr es atļaujos apgrūtināt Jūs ar lūgumu: ticiet mani Atstājieties no šaubu ceļa, uz kura esat nonācis! Es Jūs lūdzu: tikai ticiet man!»

Fridrihs Meisners. No vēstules grāfam Hansam fon Stehauam, kas rakstīta Vīnē 179-1. gada 5. augustā.

1

Lielais Paracelzs [1] kaut kur piemin sāpes, kuras dzemdinājis absolūts miers: kāds cilvēks bezgala ilgi bijis spiests nekustīgi gulēt mīkstā gultā.

Iesākumā mīkstā gulta tam šķitusi ļoti mīksta, bet pēc tam pamazām jau ne tik mīksta. Lielais Paracelzs (varbūt arī kāds cits, bet laikam jau tomēr Paracelzs, jo Paracelzu viņš pārzina vislabāk) norāda, ka sāpju sajutu ir radījis miers, nevis gulta. «Tādas sāpes mums uzbrūk kā sods par baudīto mieru,» šo izteicienu viņš atcerējās gandrīz vārds vārdā, tikai nezināja, no kurienes tas smelts.

«Lielais Paracelzs,» viņš nodomāja, ar roku nesteidzīgi iztaustīdams telpas pamatu, kuru varēja dēvēt par plakanu, «lielais Paracelzs laikam nekad nebūs mitis alā ar šādu te grīdu. Tad viņš gan zinātu, ka gulta arī līdzdarbojas sāpju sajūtas radīšanā.»

«Lielais. Mieru viņš tomēr prot novērtēt un kustību tapat. Un es arīdzan to protu,» viņš sprieda. «Miers ir nogurums un sāpes.»

Drēbes, kas viņam mugurā, šķita raupjas un ādai nepiekļāvīgas. «Tās nav piemērotas,» viņš sev teica. «Tās domātas citādiem gadījumiem. Esmu Parīzē,» viņš prātoja, «eju pa ielu un cilvēki noskatās man pakaļ. Šis tērps ir domāts Parīzei. Tas paredzēts skatuvei, uz kuras esmu tikai es, slimība un magnēts. Klusas nobālušas sejas visapkārt, mūzika un mans spēks.»

«Nupat ir starpspēle,» viņš nodomāja. «Būs man jauna pieredze, jo tā ir tikai starpspēle. Pie zemes nospiests jau nu es nepalikšu.»

«Pēc tiesas Parīzē,» viņš atcerējās, «manā trešajā ziemā, tad man gāja vēl grūtāk. Kājās tikšana — tas nu tik tiešām ir atkarīgs no paraduma, no gribasspēka. Kritiens gan notiek automātiski.»

Viņš gulēja alas tumsas apskāvienos, visu laiku vēl lauzīdams galvu par notikušo un nevarēdams nomierināties. Ala bija šaura un dziļa, — viņš gulēja trīs metrus no ieejas, kas izskatījās kā apspurusi tumša lupata, pēcāk tā iz- balo, metas tumši pelēka, tad gaišāki pelēka, iepelēka, pelēcīga ar gaišziliem atspīdumiem, mākoņu pelēka, zilganpelēka — pēdīgi zilais parādījās visā pilnībā un pieveica pārējos toņus. Bija uzlēkusi saule, bet tik ieslīpi, ka apspīdēja vienīgi mazu, mazu laukumiņu uz alas grīdas. Lēni un piesardzīgi viņš pielīda pie alas ieejas un pavērās lejā gar klints sienu. Tur jau tie bija redzami!

Prāvs bariņš — kādi seši septiņi vīri pelēkās platmalēs ar smailu virsu — šīs platmales viņam iesākumā bija šķitušas smieklīgas, bet tad viņš bija apradis ar tām un gribot negribot smieklīgas viņam tās vairs nelikās. Viņi tur lejā bija sastājušies nelielā puslokā, ja nu ne gluži ka skudras (tā tas nevarēja izskatīties, jo krauja bija tikai metrus trīsdesmit augsta), bet kā lellītes jau nu gan, jā, tieši kā pelēkas paprāvas lelles. «Un tomēr tās nav nekādas lellītes,» viņš vēsi nodomāja. «Tie tomēr uzgājuši mani. Nelikās vis mierā.»

Viņš ievēroja, ka viens no vīriem pamāj uz augšu, un par atbildi atskanēja izsauciens — viens vienīgs īss, spēcīgs izsauciens, kas nozīmēja to, ka nupat viņš tiem būs rokā. Klinšu aiza parotaļājas ar izsaucienu — vairākkārt tas tika atsviests atpakaļ, taču ik reizes vēstīja vienu un to pašu. Rokā viņš nu tiem ir.

Viņš pastiepās ārā gar klints sienu un sataustīja kādu iedobi. Tie tur lejā pat nepakustējās. «Šī situācija,» viņš steigšus nodomāja, «nav no parastajām. Visi skolotāji, kādi vien man bijuši, pat Antons de Hāns [2] , kuru nekad neesmu redzējis (toties esmu lasījis) un kura rakstus reiz man būtu derējis pārzināt, — visi mani skolotāji šo situāciju dēvētu par neparastu un pat par pazemojošu. Taču tādiem uzskatiem nupat ir gaužām niecīga vērtība.»

Viņš pavērās uz savām rokām vēlreiz un nosprieda: «Par spīti visam, vēl samērā spēcīgas.» Viņš palīda atpakaļ — kādu metru dziļāk un nodomāja: «Kādam citam manā situācijā klātos vēl ļaunāk. Neesmu no mazajiem. Viens pret vienu es varētu vēl cīnīties.

Bet viņi nāks visi seši.»

«Lielais Paracelzs,» viņš iedomājās atkal, «uzskatītu mani par pazudušu. Bet, ja nu tu esi iekļuvis tādā situācijā, ka būtu uzskatāms par pazudušu, tad tev vairs nav izvēles. Tev gribot negribot jāvairās no šis pazušanas. Tad jāliek lietā viltus un apķērība,» viņš sprieda, pavērsis savu plato, spēcīgo seju pret alas griestiem, «jo cits nekas tev vairs neatliek.»

«Par spīti visai savai ģenialitātei, lielais Paracelzs tomēr būs bijis vienpusīgs,» viņš ironiski secināja. «Paracelzs līdz galam nebūs izdomājis. Es tomēr papūlēšos izsprukt.»

Viri tur lejā viņu sauca.

— Meisner! — kāds iebļāvās. Ar šo vārdu viņš bija kļuvis slavens Vīnē un Parīzē, un pusē Šveices; bet nupat viņš bija pavisam citā pasaulē un tāltālu no Vīnes, kuru lāgā pat vairs neatcerējās. Pēc tiesas ceturtajā ziemā viņš sevi jau tikpat kā vairs neuzskatīja par vīnieti, — viņa izruna nebija tāda kā citiem, tāpēc ļaudis par viņu smējās, un tad viņš nolēma, ka prātīgāk būs neuzdoties par vīnieti, jo prātīgs taču viņš centās būt.

Nupat viens no vīriem atkal rādīja uz viņa pusi, vēlreiz izkliegdms viņa vārdu, un, kad kliedziens izgaisa, aizdārdējis gar kalna nogāzi, pusloks lejā bija jau pajucis.

Viri bija devušies ceļā.

Tie rāpās augšup gar krauju lēni, bet neatlaidīgi. Viņa galva vēl joprojām bija izkārta ārā no alas, pusguļus viņš balstījās uz šaurā pakāpiena, kas ieslīpi šķērsoja ieeju, un nejaudāja vairs pat atvilkt atpakaļ galvu. Tik noguris viņš pēkšņi jutās.

Uz kādas Meisnera grāmatas lapas ir uzzīmēta dzīvnieka galva, jādomā, ka viņš pats to zīmējis. Ta izskatās pēc vilka vai ari pēc meža cūkas galvas. Zīmējumā nav ne miņas no naturālisma. Galva ir uzzīmēta kā maska, un kakla līnijas savienodamās pāriet krāšņi izdaiļotā rokturī.

Pūlēdamies izskaidrot Fridriha Meisnera rīcību, daudzi tomēr apiet tūkstoš septiņi simti deviņdesmit trešā gada vasaru. Tā laika notikumus sedz tumsas plīvurs, un visi šo viņa dzīves periodu uzskata par nepatīkamu un nebūtisku epizodi. Gandrīz visi mēģinājumi aizpildīt šo robu vēlāk ir atmesti kā nepatiesi Meisnera ienaidnieku izdomājumi.

Pirmām kārtām tas attiecas uz alas epizodi. Ilgāku laiku uzskatīja, ka šo epizodi Meisneram piedēvē tikai nelaimīgas uzvārdu sakritības dēļ. Taču Meisners pats kādā vēstulē Andrē Hendri- kam no Sēfondas tūkstoš septiņi simti deviņdesmit trešajā gadā raksta: «Nesen es izspruku no lielām briesmām, kurās man draudēja pāragrs gals. Kāda pārpratuma dēļ tiku iedzīts alā, un man tur bija jāpaliek daudzas dienas, kamēr ienaidnieki bija aplenkuši manu slēptuvi. Par laimi, man tomēr izdevās izglābties no šo ļaundaru ķetnām.» Tajā pašā vēstulē viņš minēto vasaru nosauc par «cūku turneju».

Labu tiesu 110 tiem atgadījumiem, par kuriem viņš vēlāk stāsta Sēfondas ārstam Klausam Zē- lingeram — šim ārstam pirmām kārtām — un kurus teicās izlasījis tolaik, kad nodevās literatūras studijām, viņš varbūt ir dzīvē novērojis vai arī pats piedzīvojis. Stāstījuma gaitā ar viņu bieži vien notiek dīvaina pārvērtība: sākotnējais rotaļlgums, humora pārpilnība un tāpat arī vieglā ironija pamazām pilnīgi pagaist, un to vietā nāk riebums un sarūgtinājums. Viens no viņa stāstiem ir par kādu nodurtu krāpnieku. To saķēruši iebraucamajā vietā un ieslodzījuši, taču vainīgais naktī izbēdzis. Vēlāk viņu uzgājuši zem tilta — pagurušu aiz šausmām un bailēm no nāves. Viņu sasējuši un durstījuši tik ilgi, kamēr viņš noasiņojis. — Viņa miesu, — Meisners negaidīti cieti paskaidroja, — pēc tam vairs nevarēja atšķirt no nosprāgušas aitas, uz kuru kā mērķī mesti naži.

Dzīvnieka galva ir zīmēta ar tinti. Vilkam mutē rēgojas meža cūkas ilkņi. Bet acīs slēpjas kaut kāda pārdabiska, grūti aprakstāma izteiksme.

Tās ziemas notikumus ievada tūkstoš septiņi simti deviņdesmit trešā gada vasara. Ziema izriet no šīs vasaras tāpat kā no visām iepriekšējām un arī turpmākajām. Tādas ziemas atkārtojas, nāk un aiziet nebūtībā.

Tas pats Meisners, magnetizētājs, kurš ar panākumiem reiz bija darbojies ķeizarienes galmā, tovasar klīda apkārt pa lauku sētām. Viņu uzņēma ar cieņu, tomēr daudzi izrādīja arī neuzticību un bailes. Viņš dziedināja dzīvniekus un turējās nomaļus. Neviens netaujāja, no kurienes viņš ir. Viņš bija pagara, spēcīga auguma, un viņa seja nebija no tām, kas vedina uzticēties.

Daudzās liecības par Meisneru, kas tagad ir mūsu rīcībā, šai ziņā visas ir vienprātīgas. Viņš prata gūt respektu. Viņam piemita tas, ko mēs tagad dēvējam par iespaidīgumu.

Viņa ceturtā tiesāšana pēc ziemas Nirnbergā, kaut arī ne līdz galam, tomēr ir pamatīgi izgaismota. Viņu piemin ar bijāšanu.

Toties par to laiku, kas bija pēc tam, par viņa cūku turneju nekas daudz nav zināms. Gandrīz tikai minējumi vien.

Acīmredzot te ir tā vieta, kur notikumi apsta- jas un ievelk elpu. Rudens pusē pēc šī tumšā bezdibeņa viss atkal kļūst skaidrs. Un tad nāk piektā ziema.

Rāpojot pēdējos sprīžus, spēki jau bija galā, bet tad ala arī bija klāt, tieši viņa priekšā tā slīpi ieurbās klintī. Viņš bija pavilcies uz augšu un pieķeries pie kāda izciļņa — atbalstoties šķita, ka tas ir diezgan stingrs. Tā viņš tika līdz alai. Viņš bija ieripojis tumsā, sajutis nogurumu, un tad viss izgaisa.

Bet arī tumsai cauri bija nākuši sapņi. Viņš bija atgriezies mazotnē: bija tirgus dienas, viņš sēdēja mātei klēpī un vēroja ļaužu pūļus, kamēr viņi abi gaidīja tēvu. Māte bija viņam kaut ko rādījusi un sacījusi: — Paraug! Vai tu redzi, kā tie tur izrīkojas! — Pēc tam atgriezās tēvs un viņi ripināja mājup, taču viņam bija iespiedies atmiņā, kā tie izrīkojās, un tagad tas viss uzpeldēja sapnī.

Tad viņš pamodās. Muguru grauza tūkstošiem asu oļu, un pret alas griestiem uzlidoja viņa vaids: ir gaiša diena, un viņš ir dzīvs! Viņš pavērās uz alas ieeju: patiešām, kā nevienādi pelēka lupata. Pelēks un bālgani pelēks. Tas bija pēc tam, kad viņš dzirdēja balsis.

Meisners atkal piesardzīgi pabāza ārā galvu un paraudzījās lejup. Klints siena bija gandrīz līdzena, tomēr viņš skaidri varēja sazīmēt to ceļu, pa kuru pats bija ticis augšā: gar krauju augšup vijās šaura celīte, uz kuras tikai viens cilvēks varēja noturēties. «Kad es rāpos augša, bija gandrīz tumšs,» viņš nodomāja. «Es nejutu bailes tālab, ka bija tumšs.» Tagad viņš skaidri varēja apskatīt krauju — trīsdesmit metri bez jebkādām terasēm, līdz pat krūmājam un zemei. Tie varēja būt. krūmi vai arī nelieli kociņi: lāga to nevarēja saskatīt.

Toties vajātāji gan bija saredzami.

Tie tagad tikuši jau labu gabalu augstāk. Divi pirmie vīri izrāvušies krietni priekšā pārējiem. Pielipuši pie kraujas, vīri cieši cits pēc cita uzmanīgi rāpās uz augšu, un nu jau gan tie bija

prāvāki nekā lelles. Un viņš ievēroja vēl kaut ko svarīgu — pirmajam, vīram tieši uz krūtīm pakārts šūpojās nazis. Tas nespīdēja un neizskatījās draudīgs, nē, un tomēr nazi viņš ieraudzīja. Un viņš zināja, kam tas domāts.

Meisners pārlaida acis pats savam tērpam: kur tas laiks, kopš viņš vairs nenēsā ieroci. Meisne- ram bija tikai viņa paša miesīgais nazis, ar kuru pirms trim dienām viņš iedūra kādai meitenei. Maigs un nesmails ir tāds ierocis, viņa nebija pat iekliegušies, tikai stipri samiedza acis un gaidīja, kas tālāk notiks. Tad viņa rāmi dvašoja viņam ausī un ļāva, lai viss iet savu gaitu.

Domājot par meiteni, viņā pamazām sakāpa niknums: viņa ierocis bijis tīkams tikai tik ilgi, kamēr darīja savu darbu, bet pēc tam tas acīmredzot ir izsaucis griezīgi nepatīkamas sajūtas un meitene bija uzsūtījusi viņam lielu postu.

Viņš nezināja, ko viņa ir sarunājusi, bet divi vīri iemetās Meisnera istabā un nosunīja viņu par cūku mērdētāju un izvarotāju. Pēc tam tie sagrāba viņu aiz rokām, istabā ieskrēja trešais vīrs un ar ādas siksnu ievilka viņam pamatīgi pa muti. Tad Meisners izrāvās, viens no vīriem smagi atsitās pret galdu un istabā iestājās kapa klusums.

Ar to viss iesākās.

Un nupat tie tuvojās.

Desmit metrus lejāk tie rāpās, viņš dzirdēja, kā vīri elso, un varēja saskatīt pirmā vīra seju. Aiz viņa nosvīdis un nikns parādījās vēl viens vieplis, abi uz mirkli apstājās un gaidīja, vai kas nenotiks.

«Man jārīkojas,» Meisners nodomāja. «Man jāsāk pirmajam, un tad lai notiek kas notikdams.»

Viņš pastiepās atpakaļ alas dziļumā, ļaudams rokai slidēt pa klinti, kamēr atrada, ko meklēja. Viņš satvēra to rokā un nolēma: «Tūliņ! Tūliņ pat!»

Tūkstoš septiņi simti septiņdesmit trešajā gadā Libekā kāds divdesmit piecus gadus vecs vīrietis Fridrihs Meisners tika saukts pie tiesas par krāpšanu: viņš bija dziedinājis slimniekus, bet nebija parūpējies par pilsētas valdīšanas atļauju. Tolaik viņš vienu ziemu bija veicis dažus visai ievērojamus (un zināmā mērā ari sekmīgus) mēģinājumus ārstēt slimniekus ar paša atklātu paņēmienu, kas tika dēvēts par pilnīgi nebijušu.

Pēc pavisam īsa procesa viņu attaisnoja. Tiesas sēžu protokoli nav saglabājušies. Ka tā patiešām ir bijis un ka Fridrihs Meisners tolaik ir uzturējies Libekā, to mēs uzzinām no kādas vēstules, kas adresēta šai pilsētā tolaik nodarbinātajam tranču diplomātam AnrI Kuadonam.

Sl vēstule ir drusku rotaļīgā stilā ieturēta replika kādai agrākai vēstulei, kurā starpgadījums pārstāstīts. Daži izteikumi vēstulē ir divdomīgi, tāpēc pavisam droši nevar apgalvot, ka formāls process patiešām ir noticis. Var būt, ka runa bijusi tikai par vienu otru sūdzību, kuras pamazām un bez tiesas tikušas noraidītas.

Pēc īsa mirkļa Meisners redzēja, ka pirmais vīrs šausmās raujas atpakaļ, taču bija jau par vēlu. Akmens, kas nemaz nebija tik liels, trāpīja vajātājam pa delnas virspusi, tad uzkrita uz pleca vai kakla, Meisners lāgā to neredzēja,

un kada tam gan nozīme. Vīrs gazas leja, un viņa seja nebija vairs saskatāma.

Kliedziens izklausījās gluži sīks un vārgs — vai nu tā maz kliedz īsts jēgers? Kliedziens no tiesas bija sīks, tik sīciņš, ka bail, un drīz vien tas pārtrūka.

Tur dziļi lejā barvedis gulēja čokurā sarāvies, un visiem bija skaidrs, ka tas vairs nepiecelsies.

Meisners apvēlās uz muguras un raidīja pret alas griestiem apslēptus smieklus. «Nokrita kā beigta žagata,» viņš nodomāja. Un tūlīt viņam ienāca prātā: «Mani taču uzskata par ārstu!»

Tad viņš atcerējās, ka jāpalūkojas, ko dara tie pārējie. Bet tas jau bija lieki. Celīte, kas nāk augšā gar klinti, bija tukša. Stipri zemāk, varbūt kādus trīsdesmit metrus no viņa, Meisners redzēja dažus stāvus naski zogamies lejup. Augstāk uz kraujas neviena vairs neredzēja.

Varēja būt tā ap trijiem pēc pusdienas.

Kad nozuda saule, Meisners vēlējās, kaut laiks ritētu gausāk, taču no šīs viņa vēlēšanās gaisma neatgriezās vis. Nupat viņš jau bija ticis pāri tam, kas atgadījās.

«Mans spēks nav domāts tikai priekš citiem vien,» viņš bija sev sacījis. «Sevis labā arī es to varu izmantot. Tā nav nelietība. Runa ir par izdzīvošanu. Spēkam nav atmiņas. Tas vērsts tikai uz vienu mērķi — aizsargāt to, kas mūsos ir neaizskarams. Tas pārdzīvo visu citu un dzīvos mūsu fluīdos. Sis spēks ir lokans un izveicīgs, un manī tas vēl ir dzīvs. Četras tiesas,» viņš atcerējās, «jau četras tiesas tas izturējis. Un es tiem pieskāros, tie sāka lidināties pa

mākoņiem un redzēja vairs likai manis austo zirnekļa tīklu.

Bet visiem tas uz kādu laiku bija nesis laimi.»

Ceturtā tiesa gan bija viņu smagi skārusi. Tas notika tūkstoš septiņi simti deviņdesmit trešā gada priekšpavasarī un iegrūda viņu visā šai jezgā.

Meisners saravas kamolā un, aizsedzis seju ar rokām, atvairīja no sevis šis sāpīgās un nepatīkamas atmiņas. Viņš pievērsa savas domas tādam lietām, par kurām bija drošs, ka tās ir jaukas un labas, un tādiem notikumiem, pie kuriem jau daudzreiz bija atgriezies un zināja, ka tas viņam palīdz.

Tādējādi viņš izvēlējās pirmo laiku, kas nāca tūlīt pēc ceturtās ziemas, pašu iesākumu, kas šķita rosmes un prieka pārpilns.

Tas bija tieši tolaik, kad viņš jokodamies pirmoreiz izsauca lietu. Viņš devās prom no tiesas vietas — bez graša kabatā, pārtikdams tikai no savas pašcieņas. Meisners bija sēdējis krogā desmit neaptēstu zemnieku vidū. Viņi pieaicināja Meisneru pie sava galda, tāpēc ka viņš bija svešinieks un smalkāks par tiem un varbūt varēja atklāt viņiem kaut ko no tām padarīšanām, ko tikai smalkie ļaudis pārzin un par ko nemēdz skaļi runāt, bet izmuldas tikai tad, kad ir pilni kā mārki, un tāds viņš tagad bija. Tad viņš pavēstīja, ka zemkopju lietas labi pārzin un lai tie nemaz neiedomājas, ka viņš nespēj likt galā ar tādiem niekiem. Ieminējušies par sausumu, zemnieki bija sēdējuši viņam apkārt ar nopietnām un nekustīgām sejām. — Sausumu, — tie sacīja, — itin nevienam nav pa spēkam pieveikt. — Pēc šiem vārdiem viņš bija ilgi un dikti smējies, lai iegūtu laiku pārdomām, un viņš bija sapratis, ka pats ir sarkans sejā un piedzēries. — Sausums nu gan, — viņš bija teicis, — tāds nieks vien ir. Viņam tikai jāsasit plaukstas, un lietus būs klāt kā likts.

Tie bija sēdējuši viņa priekšā tikpat drūmam un nekustīgām sejām kā pirmāk, bija izsaukuši vēl alu un izrīkojuši: — Sasit plaukstas! Nu sasit, lūdzams!

Viņš sasita plaukstas, un neticamais piepildījās.

Bija sācis līt. Iesākumā tic klusēja un negribēja ticēt, bet lietus bungāšana tomēr nebija nekāds māns. Pārprast neko tur nevarēja. Viens zemnieks piecēlās un gāja skatīties. Kad tas atvēra durvis, tie visi kā viens lūkojās uz laukumu kroga priekšā un redzēja, ka sausie putekļi ir jau sakulti ar ūdeni un drīz pārvērtīsies par māla putru — lija lietus! Šaubām vairs nebija pamata. Lija lietus!

Tad zemnieki bija uzlūkojuši Meisneru ar tādām acīm, it kā pirmoreiz tikai redzētu. Viņš bija juties pārsteigts, taču aplaimots un tā vai citādi ievērojams, kaut arī tas bija savādāk, nekā dziedinot pie baquet*. Nedzēris vairs ne piles alus, viņš uzgāja augšā savā istabā un apgūlās. Un zemnieki bija viņu pavadījuši ar tā- tiem skatieniem, it kā viņš kaut kas būtu, it kā būtu ievērojams vīrs. «Desmit pietempušies zemnieki un viens lietus mākonis,» viņš nodomāja, «pēc tās ziemas toreiz ar to vien jau pietika, lai padarītu mani laimīgu…»

Tā tas bija iesācies: ar vienu vienīgu lietus mākoni. Bet nākošajā dienā, kad zemnieki lūdza viņu atkal, Meisners paskaidroja, ka viņš vairāk neizsauks lietu, jo negrib izaicināt dievu. Zemnieki bija vaicājuši, vai tad dievs nevēloties, lai tie ēstu un dzīvotu, un Meisners atbildēja, ka tas esot dieva ziņā, nevis viņējā. Toties viņam bija pasprucis, ka viņš spēj aizdzīt slimības no lopiem, ja viņam samaksā uz priekšu. «Jo dievs dažkārt var izrādīties arī stiprāks par mani,» viņš nodomāja.

Pār zemniekiem pēkšņi bija nākusi tā baismu pilnā apskaidrība, ka viņš, Fridrihs Meisners, kas no Nirnbergas ir ceļā uz dienvidiem, ka viņš jiu gan pieder izredzētajiem, ja jau reiz jaudāja cīkstēties ar pašu dievu.

Meisners ļāva tiem izvēlēties — vai nu dievs, vai viņš, un, tā kā dievam acīmredzot labpatikās nosprādzināt dzīviem cilvēkiem cūkas, tad tur nebija pat daudz ko gudrot. Zemnieki sabēra viņa priekšā savus smirdošos grašus, cerēdami, ka dievs cīņā par cūku likteni varbūt neņems tiem ļaunā nostāšanos pretējā pusē. Meisners tiem iedrošinoši uzsmaidīja, sacīdams, ka riska, viņaprāt, neesot itin nekāda. Pēc tam viņš divas dienas staigāja apkārt pa zemnieku sētām, pareģodams, ka zirgs, kuram viņš pabraucījis pavēderi, piecu dienu laikā pārstāšot spļaut no mutes pussakošļātus salmus, un viņš paspaidīja cūkām muguras, sacīdams, ka viņi abi ar dievu esot nolēmuši tām ilgu dzīvošanu. Zemnieki viņam noticēja un goddevīgi klanījās, kad viņš pēc divām dienām devās prom. Tas viss bija šķitis kā saindēšanās, kā reibums, kā magnetizē- šanas darba surogāts.

Bet nauda viņam nāca. «Tāda cūku nauda,» viņš nodomāja. «Nevis no cilvēkiem, par kuriem es esmu rūpējies un kuri uz mani ir paļāvušies un tapuši izdziedināti. Tāda zirgu nauda. Kas

tādai naudai par smaržu, itin kā nekādas, un tomēr tā smirdēja.»

«Lielais Paracelzs,» viņš sprieda, «nodzīvoja savu panākumiem bagāto dzīvi pārāk gludi. Viņam būtu derējis pašūpoties: augšup un lejup.»

Viņš uzskatīja par panākumu to, ka ir visu pārdzīvojis. Klints siena griezās mugurā, un arī tas piederēja pie šī panākuma. «Es viņiem ieliku rokās brīnumu. Iesākumā jau tāds sīkums vien bija. Pēc tam tiem priekš acīm aizkrita itin kā tīkls, itin kā auts, itin kā pārsegs. Tie vairs nespēja saskatīt apkārtējo īstenību. Viņi redzēja vairs tikai to, kam ticēja.»

Tāds bija iesākums: beigās viss izskatījās savādāk. Cik vien spēdams viņš raudzīja to attāli- nat, bet noslēgums tomēr pienāca.

Šādu iznākumu viņš iepriekš nevarēja iedomāties — viss, ko Meisners pasāka, bija bijis apdvests ar cienīgumu. Visi viņa agrākie ienaidnieki bija uzvedušies pieklājīgi; pat no neveiksmes viņš tika ārā bez kādiem mēsliem. Viņš bija stāvējis baznīcas priekšā ar sudraba tīniti rokās, un šai tīnītē bija kādi piecdesmit svētā Bazilika mati — šai gadījumā tie gan bija papildināti (var būt, ka aizvietoti) ar Meisnera paša matu šķipsnu. Sudraba tīnīti viņam bija ielicis rokās aplaimotais svētais tēvs tai brīdī, kad dēls patiešām bija ieradies, kā solījis (risks toreiz bija pamatīgs, viņš jutās nedroši, bet samaksāts viņam bija uz priekšu), un mati tātad atradās tīnītē. Baznīcēni ziņkārīgi sāka staipīt kaklus, taču viņš ar svarīgu žestu atvairīja tos tālāk. — Svētumi nepanes zemnieku smaku, — viņš bija paskaidrojis. Tur nu tie visi stāvēja/ un pilsētnieku drēbes bija smalkākas par viņa drēbēm, tie lūkojās uz viņa melnajiem, biezajiem

matiem, kas, strupi apcirpti, nobeidzās līdz ar svārku apkakli, un, novērtējuši viņa cieto, nepiekāpīgo skatienu, tie viņam noticēja. Noticēja gan.

Taja paša dienā Meisners bija uzrunājis viņu, to meiteni. Un vēl pēc divām dienām, kad viņš par brangu naudu bija veicis savu paraugnu- muru, izdziedinādams piecas cūkas, meitene jau bija gulējusi viņam apakšā. Meisners bija apgā- jies ar viņu kā ar govslopiņu, kā ar nejūtīgu gremojošu govslopiņu. Viņa nebija bildusi ne vārda, pēc tam arī ne.

Vēlāk, kad Meisners rāmi kārtoja savu apģērbu, viņš uzmeta meitenei vīpsnājošu skatienu, un tikai tad viņas sejā iezibējās sarūgtinājums un viņa sāka uz Meisneru kliegt. Pēc tam jau Meisners aptvēra, ka tas ir noticis šīs viņa vīpsnāšanas dēļ. Un viņas kliedziens tūdaļ bija saplēsis lupatu lēveros to zirnekļu tīklu, kuru viņš mānīdamies uzauda šo vientiesīgo ļautiņu pielūgsmes un ticības labad, viņa bija saplēsusi tīklu, un Meisnera brīnumdara apmetnis viss bija pagalam. Un viņš pārvērtās par krāpnieku, par tādu, kam pienākas atmaskošana, sods un nāve.

Vēstulē viņš pēc tam secināja: «Paļaušanās uz mani dažkārt bija pārlieku liela. Tik smagu nastu noturēt plecos ir pagrūti.»

No kraujas nokritušais bija aizvākts. Meisners redzēja vienīgi kādu vīru vientuļi sēžam uz akmens iepretī klintij pašā laukumiņa vidū. Vīrs sēdēja kā sastindzis, un viņa skatiens bija pavērsts augšup — tieši uz alas ieeju. Kā sargu suns — rāms, bet apņēmīgs — šis vīrs sēdēja

pretējās kalnu kraujas ēnā un tomēr pietiekami skaidri bija saskatāms no alas.

Meisners apslapinaja lūpas un nosprieda, ka šī gaidīšana nebūs no īsajām. «Tie_ gaidīs, kamēr es izlīdīšu no alas,» viņš nodomaja. «Augša tie vairs nerāpsies. Bet tie gaidīs.»

Kā plandošs šī pieņēmuma apstiprinājums no aizas tumsas sāka vīties laukā liesmu mēlītes — tā bija uguns, tik tikko saskatāma no alas, tomēr — silta, aicinoša uguns. Aizsargs pret aukstumu, aizsargs pret tumsu. No lejas uz augšu uguns grozīja arvien spožāku aci — laipni un izsmējīgi, tā, it kā šis raustīgais gaismas signāls būtu dots saskaņā ar pašu dzīvi. Ar nemierīgu sejas izteiksmi, izbāzis galvu arā gandrīz virs bezdibeņa, Meisners vēroja šo krēslas sastapšanos un saplūšanu ar liesmām.

Sasiets viņš nebija, viņu nospieda tikai nogurums un smags miegs, mocīja arī sāpes, tāpēc viņš stenēja.

2'

19

Viņš bija jau dedzināts, nupat tie atkal iznāca no alas tumšajam sienām, noplēsa viņam drēbes un sāka sist. Visa miesa viņam bija apsvilināta, bet visvairak bija ticis klāt pleciem. Mugura arīdzan sāpēja, un Meisneram šķita — vajātāji pastiepjas uz priekšu, ieskatās viņam sejā un saka ar smiekliņu, ka nupatās viņš, šitas lietus meistars, gan dabūjot nogaršot, nupatās viņš dabūjot nogaršot, kā iet pie sirds liesmu lietus. Murminādams viņš centās paskaidrot, ka to darījis nevis sevis, bet viņu pašu labā, taču šiem ir prātā nenāca tam ticēt. Un tad viņu atkal slānīja. — To naudu, zemnieki teica, — ko mēs bijām sataupījuši priekš saviem bērniem, to tu

pievāci un noplītēji ar palaistuvēm! Sātans tāds, — tie sacīja, — tu pūlējies mēroties spēkiem ar dievu!

Pēc tam visas šīs figūras saplūda vienā, — kāds izdēdējis, melnās drēbēs tērpies stāvs sagrāba viņu aiz matiem, aizvilka līdz alas ieejai un norādīja uz ieleju, kas pēkšņi bija tapusi krāšņa un auglīga un izpletusies tik plaša, ka Meisneram šķita — nupat viņš jau redz, ka pasaulei pienācis gals.

— Te nu tev ir, — vīrs čukstēja. — Vienreiz jau tiku tev to parādījis. Tad tu biji gan jaunāks.

Pēc tam atgriezās pārējie, sitieni bira kā krusa, un ievaidējies Meisners pagriezās uz sāniem. Roka kļuva slapja, un viņš uztrūkās no miega.

Melna tumsa. Meisneram sāpēja mugura, viņš sala, un tad viņš aptvēra, ka līst lietus. «Ir nakts, un ārā līst,» viņš gurdi nodomāja. «Tiem līst virsū.» Pēc tam viņš atcerējās sargus un izliecās no alas, lietus straumēm gāzās uz pakauša, Meisners centās kaut ko saskatīt, bet neko nevarēja redzēt.

Ugunskurs lejā vairs nedega. Lietus bija uzsūcis sevī visas skaņas, arī visu siltumu.

«Tie tur lejā salst,» Meisners notīksminājās. «Ugunkurs ir apdzisis, sargi lādas un salst.» Un Meisners uzsmaidīja tumsai — rāmi un bezkaislīgi, bet ar to apziņu, ka lietus palīdz viņam un traucē tiem tur apakšā. Pēc tam Meisners paņēma pudeli un piepildīja to ar ūdeni, kas sakrājies klints spraugās pie alas ieejas. Meisners dzēra nesteidzīgi — ūdens tas tomēr bija, kaut arī negaršīgs. Pēc tam viņš apgūlās ar seju pret debesīm, par kuru esamību liecināja tikai melna

dūmaka, zem kuras šalca lietus, viņš rāmi dzēra lāses, ļaudamies nemitīgajai gāzmai.

Līdz ar ausmu lietus aprima. Meisners sala, taču slāpes vismaz viņu vairs nemocīja. Alā ielija slīpi saules stari; viņš pārvietojās uz rāmā, siltā saules celiņa un mierīgi aizmiga. Nupat tie būtu varējuši rāpties augšā, Meisners itin neko nedzirdētu. Bet vajātāji nenāca. Pamodies viņš steigšus par to iedomājās, taču nopietni nebija nobažījies.

Meisners pavērās ārā un redzēja, ka sargs sēž turpat, kur sēdējis, un lūkojas augšup uz alas ieejas pusi — ir nu gan nenogurdināms ka tads ķēdes suns!

«Ar labu tie vairs neaizies,» Meisners nodomāja. «Nemūžam ar labu vairs neaizies.»

Atskatam uz ziemu, kas pēc tam sekoja, bez šaubām, nav jāsākas tieši šai vietā — tas ir kā vilnis, kas pastāvīgi atgūst savu formu, jo ir noteikts un mūžīgs.

Minētā viļņu ieleja savu augšupceļu tātad aizsāka tūkstoš septiņi simti deviņdesmit trešā gada vasaras beigās. Bet tikpat labi tas būtu varējis notikt arī tūkstoš deviņi simti trīsdesmit otrajā gadā.

Nākošajā dienā alā ielidoja balodis. Meisners jau bija ievērojis, ka alā ir baložu mēsli, tāpēc bija cik necik sagatavojies. Dažus mirkļus tie abi nekustējās, katrs no savas malas saspringti viens otru vērodami. Tad balodis gribēja celties spārnos, bet bija jau par vēlu. Kad Meisners

uzkrita balodim virsū, viņš juta, kā salūst putna spārns. «It kā cilvēkam salauztu pirkstu,» viņš pēcāk nodomāja.

«Ar mani jau tie tāpat izrīkosies.

Visādi izrīkosies.»

Balodis bija trekns, gaļīgs. Viņam tas būs jānotiesā jēls, neko tur nevarēja līdzēt. «Kas jādara, tas jādara,» viņš sprieda, lēnām plūkdams putnu. «Nav jau nekādas izvēles, un tādā gadījumā viss kļūst gaužām vienkārši.»

No iesākuma viņam nāca vēmiens, bet tas bija tikai no paša iesākuma. «Man ir jābūt taupīgam,» viņš sprieda, kozdams pavisam mazus kumosiņus un pa starpām uzdzerdams ūdeni. Tā varēja to visu norīt, jo norit vajadzēja. Vai nu balodis, vai tie tur no lejas,» viņš sacīja pats sev pusbalsī, novietodams beigto putnu alas stūrī starp diviem plakaniem akmeņiem un cerēdams, ka mušas tur nelīdīs.

«Balodis mani uzturēs pie dzīvības vienu nedēļu. Un tad jau varbūt būs diezgan.»

Ūdens klints spraugās izžuva, baloža gaļa beidzās, un pāri palika tikai spalvas. Dienu pēc dienas Meisners gandrīz neredzams sēdēja alas pustumsā un vēroja, kā nomainās sargi, kā ierodas palīgspēki ar pārtiku, kā tie tur lejā taisa aizsegu pret vēju un kurina ugunskurus. Ugunskura spīdums bija visgrūtāk panesams: viņš allaž centās ierauties pašā alas dziļumā, kad vakaros redzēja uzvijamies gaisā pirmās plandošās liesmu mēlītes. Uguns un siltums viņu biedēja kā viltīgs draudu pilns ierocis — tāds ierocis skar dziļi, ievaino gandrīz nāvējoši.

Mazgājies viņš nebija kur tas laiks.

Vienu vakaru vai, pareizāk sakot, nakti tie atkal mēģināja rāpties augšā. Taču Meisneram palaimējās — tieši tonakt viņam nenāca miegs. Viņš grozījās pa akmens klonu no vieniem sāniem uz otriem un pēkšņi izdzirda tuvojošos vajātāju satraukto elpu — tie nāca arvien tuvāk, tad Meisners pilnīgi pamodās un kļuva pārpārēm mierīgs. Klusi notupies aiz klints radzes, Meisners sāka gaidīt, satraukums padarīja viņu reizē možu un rāmu, un, kad īstais brīdis bija klāt, viņš rīkojās ātri un nekļūdīgi, lai vēl viens vajātājs kliegdams nolidotu aizā. Taču šoreiz kliegšana nemitējās ar to brīdi, kad vīrs bija nokritis, — tā skanēja visu cauru nakti. Pie alas atvērtās mutes atkal bija iestājies miers, un Meisners dzirdēja, ka pārējie pūlas cietušajam palīdzēt, kaut arī bija skaidrs, ka tumsā tas ir bezcerīgi. Kritējs bija aizķēries kaut_ kur pusceļā, un neko tur vairs nevarēja līdzēt — viņš palika karājoties.

No rīta visu acīm atklājās šīs nelielās jaukās nakts pastaigas sekas. Metrus divdesmit lejpus alas, uzdūries uz spītīgi sīksta krūma galotnes, nekustīgi karājās kāds stāvs, ik pa brīdim vēl dīvaini noraustīdamies. Divi vīri jau bija gandrīz augšā pie cietušā, un tas, liekas, pat juta, ka tuvojas glābēji.

Pagāja vēl pusstunda, tad viņiem, šķiet, bija izdevies piekļūt pie cietuša. Viņi to sasēja virves un sāka palēnām laist lejā gar kraujas malu līdz aizas dibenam.

Meisners nesteidzīgi pieliecās un satvēra akmeni, _ viņš juta, ka tie tur apakšā sastingst, tie lūkojās augšup un gaidīja. «Gaida, ka es metišu,» Meisners nodomāja. «Tiem jau ir izveidojies priekšstats par mani, un nupat tic gaida, ka es metīšu.»

Nesteidzīgi viņš pārliecās pāri kraujai, izlaida akmeni no rokām, Jaudams, lai ripo vien lejā. Akmens krita, lēni griezdamies ap savu asi, un, atsities pret kādu izcilni, pazuda zālē metrus divdesmit no tās vietas, kur bija vīri.

Neviens no lejā stāvošajiem nebilda ne vārda. Nu sapnis kas sapnis, kaut kas tāds nemēdz notikt īstenībā.

Jēgeri aizvāca projām cietušo un no tās reizes vairs nemēģināja rāpties augšā.

Viņš ielīda atpakaļ savā paslēptuvē, labi zinādams, ka visi ceji viņam ir slēgti un ka tie tur lejā nemūžam nemetis mieru. Viņu sauca Fridrihs Meisners, viņš bija dzimis pirms četrdesmit sešiem gadiem Konstancē, un viņa seja nupat bija tik raupja un netīra, kāda tā sen nebija bijusi. Viņa acis, kuras uzskatīja vai nu par degošām un durstīgām, vai arī par melnām, ja gadījās kāds mazāk jūtīgs vērtētājs, tagad bija vēl dziļāk iegrimušas nekā agrāk. Un viņa vaigu kauli, kas visvairāk izcēlās un itin visos protokolos ir minēta kā īpaša pazīme, to pašu vaigu kaulu dēļ rotaļu biedri viņu bija saukājuši par «mongoli» — vaigu kauli tagad bija izspiedušies uz āru vēl vairāk nekā citkārt. Viņš bija sakrities un novārdzis ieslodzītais ar drūmu skatienu — tikai ar milzīgām pūlēm viņam vēl izdevās saglabāt sevī kaut kripatiņu no tā, ko agrāk bija paradis uzskatīt par sev raksturīgu.

«Parīze,» Meisners lāgiem iedomājās, «Parīze būtu varējusi mani tiesāt. Nevis šitie te.»

Visas nākošās naktis Meisners gulēja kā nosists. Viņš nejaudāja vairs pat izlikties, ka ir

modrs, — vajātājiem vajadzēja tikai uzrāpties augšā, un viss būtu cauri piecās minūtēs, ja vien tie nevēlētos sakapāt viņu pavisam mazos gabaliņos, jo šis prieks tomēr prasītu no viņiem stundas, dienas vai pat nedēļas.

Taču vajātāji arīdzan bija paguruši. Gan no gaidīšanas, gan arī no viņa pārlieku nesaudzīgajiem paņēmieniem.

Caur paguruma miglu viņš dzirdēja, ka lejā aizas dibenā tie iesākuši bravūrīgi klaigāt, — noslēgtajā klusumā, ar kuru Meisners jau bija saradis, tas izklausījās tik neparasti, ka pirmajā mirklī viņš grasījās piecelties un pieiet pie kraujas. Taču Meisners bija pārāk vārgs un nolēma, ka nav vērts pūlēties. Pēc laiciņa klaigas aprima, un visapkārt kļuva tikpat kluss kā agrāk.

«Tagad jēgeri nogaida,» Meisners gurdi secināja. «Es neparādījos, un tie nu nogaida, drošs paliek drošs.»

Viņš jau bija apradis ar domu par nāvi. Nāvi viņš vairs neuztvēra kā kaut ko reālu un šausminošu — tā šķita tikai īss sāpju mirklis pirms garas atpūtas.

«īss dedzinošs sāpju mirklis,» viņš sprieda, «kā svelme aizvirmo lejup pa rīkli, kad iedzerts spirta malks, — un pēc tam būs gara stinga atpūta.»

Ala bija sava veida klausule, taču līdz Meis- neram ncnonāca neviena skaņa.

Beigu cēliens noritēja ļoti ātri un iesākās tikai mirkli pēc tam, kad bija apklusušas izaicinošās klaigas.

Balstoties pie klints sienas, Meisners uzslējās sēdus, viņš blenza uz alas ieeju, taču bija pārāk

novārdzis, lai aizkļūtu līdz turienei. «Kāds nāves klusums,» viņš nodomāja, kamēr viņa stāvs gandrīz nemanāmi šūpojās uz priekšu un atpakaļ, «nāves klusums, kāds nāves klusums.»

Un tad ieeju viens divi aizsedza tumša ēna, tā nolaidās tieši uz šaurās pārkares alas priekšā, virve vēl šūpojās, un rokas žņaudza kādu priekšmetu, kas, viņaprāt, varēja būt nazis, — ieplestām kājām nāve līganā gaitā nāca virsū nekustīgi sēdošajam. Vēl daži aši soļi uz priekšu, kads stāvs bez cīņas jau sarāvās čokurā, un tad iestājās klusums, abi aizturēja savu satraukto elpu, kamēr nekustēdamies skatījās viens uz otru.

Alas ieejas priekšā vēl šūpojās virve, ar kuru jēgers bija nolaidies no klints: bēglim tada virve ir ar atskabargainu āķi galā un vajātajiem — ar jūtīgiem tausteklīšiem.

Tad tie abi atstāja alu.

Meisners būtu varējis izlaist garu viņu acu priekšā, bet jēgeri to nepieļāva. Tie deva gūsteknim ēdienu, lai viņš neiesprūk nāves ķetnās, tie uzturēja savu upuri pie dzīvības. Kad Meisners grieza prom galvu, jēgeri knieba viņam degunā un lēja alu viņa plaši ieplestajā mutē. Aiz bailēm, ka tikai Meisners netiek pie miera nesodīts, tie aptekāja viņu kā gādīga māte.

Viņš gulēja tik tuvu pie ugunskura, ka viņu pilnīgi apspīdēja liesmas, tomēr ne tik tuvu, ka būtu jābaidās apsvilināties ar dzirkstelēm, un, sasēdušies aplī, jēgeri viņu pētīja. Zemnieki viņu bija iztēlojušies kā pārpārēm viltīgu vīru: vini Meisneru atcerējās no agrākajiem laikiem, atcerējās vienīgi Meisnera pašapziņu. Pēc tam jēgeriem vēl bija iznākusi darīšana ar Meisnera spēku, tādējādi pa gūstīšanas laiku nostiprinājās priekšstats par bēgļa viltību un spēku. Tagad grūti bija nejust vilšanos.

Dienu pēc dienas spēks no viņa bija ritējis projām, un vajātāju pašu uzspiestais gūsta laiks bija iznīcinājis to Meisneru, kādu viņi sev stādījās priekšā, — to vīru, kas nokauj, lai pēc tam raidītu pret griestiem neskanīgus smieklus, — nupat viņš izskatījās vairs tikai kā cietējs, kā tāds, kuru ir atstājuši spēki un kurš vairs nevēlas dzīvot.

Pagaisis arī vēl kas cits, nebija vairs viltības spēka, ta rāma, nemiesīgā spēka, kas zemniekiem lika lugt, lai viņš izsauc lietu, kaut arī tie diez ko neticēja, ka tas ir izdarāms; tāpat trūka arī tas rāmās bezkaislības, kas staroja viņa smaidā, kad viņš sēdēja un, kārtodams savas drēbes, vērās uz meiteni, kuru bija piesmējis. Tagad Meisners bija jau pie gala — iztukšots, samalts — un ugunīgajās straumēs, kas plūda pari, bija zaudējis savu viltu, bēgšana, sitieni ar rīkstēm pa seju, iekams viņš metās prom, un pēc tam tā gaidīšana, garās, dedzinošās gaidu stundas, kad saule piesildīja alu tik stipri, ka nebija vairs gandrīz ko elpot, un viņš gulēja uz muguras ar ūdens pudeli turpat rokas stiepiena attālumā, tikai tā bija tukša, iztukšota līdz pēdējam pilienam, un viņa mēle bija pietūkuši un zila — gandrīz kā bruģis, jo bija saplaisājusi un asinis bija sakaltušas, tā ka to varēja uzskatīt par sarkanu bruģi, — visa šī vārguļošana bija viņu pārvērtusi. No viļņa ielejas jēgeri tagad centās Meisneru dabūt atkal augšā.

Viņš gulēja gandrīz nepārtraukti. Viņš paslēpās sapņos, un no tiem izraut viņu varēja tikai paretam.

Viņi palika turpat aizā, jo gribēja sagaidīt, kad Mcisnors pats varēs paiet.

Tie Meisneru nebija sakapājuši gabalos, gūstītājs, mezdamies uz priekšu, lai Meisners nepa- gūtu aizstāvēties, bija viņam tikai viegli iedūris plecā, bet, tā kā Meisners tobrīd bija sēdējis rāms un sakņupis un vienīgi ar rīkles galā iesprūdušām skaņām mēģinājis sazināties ar uzbrucēju, dūriens ar nazi izrādījās pat lieks. Uzbrucējs mirkli stāvēja apstulbis un gandrīz vai nokaunējies, jo pretinieks pat nesakustējās. Asinis gausi tecēja lejup pa plecu — taču pat viņa asinis šķita gurdas un nevarīgas, un drīz vien tās sarecēja.

Jēgeriem bija ko nopūlēties, kamēr tie dabūja Meisneru lejā no klints. Viņi būtu varējuši savu upuri arī pamest, taču tāds atrisinājums un atmaksa būtu pārāk vienkārši, tas nenāktu par labu arī vēsturei.

Pirmās stundas viņš dabūja nogulēt gandrīz uz vedera, rokas ar tievu vijīgu striķi bija sasietas aizmugurē, lāpstiņas savilktas kopā, un krūšu kurvis tālab izliecās dīvaini saspringtā loka. Viņš elpoja gariem, vaidpilniem rāvieniem, tāpēc ka viņu mocīja briesmīgas sāpes, un, negribēdams izrādīt, cik tās briesmīgas, viņš vēlējās drīzāk nomirt vai aizmigt.

Sastājušies Meisneram apkārt, jēgeri bija spārdījuši viņam pa pavēderi, kamēr beidzot aptvēra, ka gūsteknis pošas izsprukt tiem no nagiem uz mūžu mūžiem. Meisners bija iekritis nesamaņā, un pēc tam viņu gandrīz nebija vairs iespējams pamodināt, pat plaukstu svilināšana nebija līdzējusi.

Tad jēgeri atraisīja Meisnera rokas.

Ieleja bija kā ķīlis. Gar šaurāko galu drūzmējās stāvas kalnu kraujas. Sliktā laikā aitu bari te meklēja patvērumu. Ķīļa platākais gals bija vērsts uz dienvidiem.

Tur varēja ieraudzīt mežus, jūdzēm tālu stiepās meži, ko tikai vietvietām nomainīja ūdeņi un iekopti tīrumi.

Kalni tur ir vēl tagad. Meži gan pa lielakai daļai nozuduši. Taču no kādas tūkstoš astoņi simti divdesmit otrā gada gravīras vēl redzams, cik vareni meži tolaik ir bijuši tai apvidū. Mākslinieks — tas ir Francis Kromers — savu darbu dēvē par «romantisku ainavu».

Alā šobrīd var atrast vēl vienīgi kādu nosprāgušu un pussatrunējušu kaķi.

Tagad Meisners sēdēja pie ugunskura, un tikai kājas viņam bija sasietas. Ap kaklu bija vaļīgi apmesta virve, kuras otru galu turēja sargs, — Līdzko jūs mēģināsiet bēgt, — jēgeri bija piedraudējuši, — mēs jūs lēnītiņām nožņaugsim.

Pamazām Meisners bija atsācis ēst. Viņa mute kustējās košļādama, tāpat kā sargu mutes žvadzēja bez košļāšanas.

—     Atzīsties nu, — tie sacīja uzspēlētā pārākuma, — atzīsties, kā tu blēdījies, neslēp to no mums!

Meisners rāmi turpināja ēšanu. Viņš jau bija drusku atspēries — bija atguvis savu mieru. Meisners saprata, ka jēgeri jūtas nedroši viņa priekšā, kaut arī cieši bija nolēmuši sodīt viņu ar nāvi.

—     Tā kā man ir jāmirst, es nevaru melot, — Meisners saka. — Nāve melus pastiprina, un no tiem vairs nav iespējams atkratīties. Meli nāves

stundā divkāršo meļa mūžīgās mokas: tās liek sabrukt pat vīram.

Apklusušie jēgeri sēdēja un klausījās. Ugunskurs kurējās, un viņi bija tālu no mājām, un Meisners bija no svešas malas un zināja daudz vairāk nekā tie, kaut arī viņu gaidīja nāve.

—     Vīnē, — Meisners turpināja, — ķeizara galmā reiz dzīvoja tāds vīrs, kurš uzskatīja par savu pienākumu uzklausīt melus no nāves cisās guļošajiem. Par bagātīgu samaksu viņš pirms tuvinieku un mācītāja ierašanās ilgi runāja ar mirējiem. Pēc šīm sarunām viņš aizgājēja vietā meloja tālāk. Pagāja tikai divi gadi, un viņa mugura bija jau tik līka, ka ar lūpām viņš varēja aizsniegt pats savu vīrieša mantu. «Grēku nasta mani spiež pie zemes,» viņš sacīja.

Vīri nedroši pavērās cits uz citu, un kāds mēģināja pat pasmaidīt. Pēc tam visi kļuva nopietni un drūmi un varbūt gribēja pat aizmirst savu apkaunojošo uzdevumu.

—     Tu gan esi stiprs tēvainis, — jēgeri viņam saka, — tu prati dabūt to skuķi augšpēdus un pēc tam nejauki piekāvi viņas brāli. Pats tu iedomājies stiprs esam, bet spēciņa tev tomēr nepietiek.

Tie cerēja, ka viņš iebildīs, bet nekā.

Jēgeri dod Meisneram ēdienu un izklaušina viņu, un, kad viņš neatbild — tikai gremo vien, tie met mieru.

Ugunskurs ir sarucis. Tumsa lien virsū, un, tā kā Meisners vēl nav ticis pie mazgāšanās, viņa ieslīpi izvirzītie vaigu kauli ir kā tumša putna spārnu pāris.

—     Vai tā ir taisnība? Par to lietus izsaukšanu? — viens no sargiem dobjā balsī ievaicājās.

Tajā brīdī Meisners saprot, ka viņš izdzīvos. Viņš vienīgais zina tieši to, kamēr visi pārējie uzskata viņu par nāvei nolemtu. Abi šie uzskati ir pretrunā, un tad sargi dodas pie miera.

Tas, kurš vaicāja, paliek sardzē.

Dzimtajā ciemā šo sargu sauca par Šlāfi — sīka auguma, izdilis, viņš vienmēr staigāja ar tādu sejas izteiksmi, it kā aiz pārskatīšanās kādu būtu aizsūtījis uz viņpasauli un tagad to nožēlotu, dvēseles dziļumos tomēr cerēdams, ka neviens viņu nesazīmēs un ka tādā gadījumā viņš izspruks ar veselu ādu. Viņa vārds izklausījās kā šņuksts, un iespējams, ka tā tas arī bija domāts. Tā nu iznāk, ka te ir runa par ļoti vārgu un nekaitīgu kukaini — tāds jau pat bērnam stilbā nav spējīgs iekost.

Tūkstoš septiņi simti astoņdesmit otrajā gadā viņš devās uz tuvāko pilsētu un tur apsievojās. Taču bērneļi nenāca pasaulē. Kaimiņi mēļoja, ka viņa manta esot pārāk piekļāvusies citām ķermeņa daļām, — laipni smaidīdami, tie viņam aizrādīja, ka ar mazā pirkstiņa tiesu bērnus neviens netaisot.

Šlātes sieva nepavisam nepiederēja pie sievietēm, kas par šādu iešķību smīniņu tikai skaļi un līksmi pasmejas. Viņa salūkoja Šlāfem audēja darbu un dienu vēlāk jau sāka viņu godāt par Audēju, tādā kārtā atvairīdama no viņa citas iesaukas un sevi pasargādama no pārāk intīmas tuvības saitēm.

Pilsētiņas iedzīvotāji sievu atbalstīja. Šlāfi iesauca par Audēju, un, kad sākās Meisnera tvarstīšana, viņam drīz vien uzticēja rūpes par ēdiena piegādi.

Tieši tolaik, atelpas brīdi starp atbraukšanu un atpakaļceļu, viņam atgadījās šis notikums. Audējam uzticēja sargāt gūstekni, jo visi bija pārliecināti — tikko Meisners mēģinās begt, Audējs aiz bailēm vien jau steigsies sacelt lielu lielo troksni.

Šlāfe sargāja pirmais. Sardze ilga piecas stundas — no vienpadsmitiem vakarā līdz četriem no rīta.

Abu saruna varbūt ir ritējusi vairākas stundas. Atskatoties mēs to tagad varam iztēloties tikai pamatvilcienos, ņemot vērā sarga trūkumus un gūstekņa spēku, sarga ziņkārību un viņa neapmierinātību ar sievu un ar savu dzīvi — to dzīvi, kāda, viņaprāt, bija ievilkusies jau par daudz ilgi. Mēs varam iedomāties par to cerību, kas pēkšņi uzplaiksnīja sasietā Meisnera apziņā, un par viņa arvien drošākajiem solījumiem palīdzēt un atbalstīt — lomas tātad mainījās. Meisners runāja — nupat jau rāmi un nosvērti —, un sargs tikai klausījās. Kas Meisneram uzplaiksnīja zemapziņā, to mēs varam vienīgi minēt — varbūt tā pati bēdīgā aina, kad vajātājs krita no klints, un atvieglojuma sajūta, līdzko viņš apjēdza, ka tur nosities guļ kāds cits, nevis viņš, un pēc tam saruna pie ugunskura.

Kā taustāms un neapšaubāms šī notikuma pierādījums bija sagraizītā virve, kas kaudzē samesta bija palikusi zem tā paša koka, kur gūsteknis gulēja, — ne vēsts no kaut kā cita, ne vēsts no sarga, ne vēsts no gūstekņa.

Neviens nepamodināja to, kuram vajadzēja rūpēties par ugunskuru. No rīta dūmakas izkāpa sarkana saule, ugunskurs apdzisa, un dažs labs

sāka salt. Drebinādamies visi izmisuši sapulcējās tai vietā, kur bija gulējis gūsteknis. Kāds mežonīgi sāka saukt Audēju nodevēju, taču tāds sauciens vairs nespēja atgriezt viņu atpakaļ.

Sargs un gūsteknis abi bija aizbēguši.

Viņi tagad bija divi, un ēdamais izbeidzās ātri vien. No guļošajiem bēgļi bija paguvuši nočiept tikai dažus plāceņus un vairāk neko — ja Audēja duncis arī nav zagta manta. Izsalkuši un līdz nāvei noguruši, abi trešo dienu gāja uz ziemeļrietumiem. Meisners sen jau bija atmetis cerību atrast kādu noteiktu apmešanās vietu, — viņam pietika ar to noteikto vietu, no kuras bēga.

Aiz Meisnera vilkās Audējs, vēl vairāk salīcis nekā agrāk, izsalcis un piekusis, un ar tādu nastu plecos, no kuras nevar atsvabināties atelpas brīžos — jo viņu bija sākušas mākt šaubas.

—     Tu tak to vari! — viņš neatlaidīgi lūdzās un bija cerību pilns. — Tu tak vari, ja gribētu! Lai top uzklāts galds še meža vidū! Šepat, meža vidū! Man gribas ēst! Dari, ko proti, bet tev jāgādā par to, ko tiki apsolījis!

Vēlāk, kad, stundām ritot, meistara klusēšana bija tikpat neatlaidīga un dziļa un nekāds galdiņš joprojām neklājās:

—     Tu tak vari? Nebūsi tak mani pievīlis?

Pēc kam Meisners pameta skatu atpakaļ —

33

viņa netīrie, melnie mati metāliski vizēja saulē, skatiens bija nelaipns, ceļš viņu priekšā izskatījās kā zaļš tunelis, zirnekļa tīklus ar acīm pat nevarēja saskatīt, tik viegli kā dūnas tie pielipa pirmā gājēja sejai un pēc tam plivinājās kā

3 — 907

ūdenszāles plūstošā straumē kā gaišs, neskaidrs viļņojums — taču solis kļuva smags. Visa apkārtējā ainava bija kā ciešas kulises, kustējās tikai viņi abi — nenogurdināmi, pārguruši.

—     Man ir jādarbojas ar cilvēkiem, — Meisners to vien atbildēja. — Gādā šurp cilvēkus, un ēdiens mums būs kā likts!

Ceturtās dienas rītā mežs metās retāks, skatienam pavērās klajums, un viņu priekšā iznira piecas nelielas mājeles. Izmētātas pašā ielejas dziļumā, tās bija pieplakušas zemei kā pelēki žurkulēni. Ciems. Abi ceļabiedri sen vairs nezināja, kurā malā atrodas, taču viņiem bija skaidrs, ka ēdiens nupat ir jādabū.

—     Mēs iegriezīsimies šai ciema, — Meisners Audējam paziņoja.

Abi stāvēja kā stabi, un Meisners viegli, pat nemanāmi bija atbalstījies pret koka stumbru.

—     Zemnieki svešiniekus parasti, nomaitā, — Audējs teica.

Marnhūtena ciema protokoli šai ziņā runā bez aplinkiem. Deviņpadsmitā gadsimta sākumā piecu gadu laikā divas jūdzes plašā apvidū ap ciemu skaita simt divdesmit divu patvaļnieku sodīšanu ar nāvi. Ar vārdu «patvaļnieks» tolaik tiek apzīmēti visi ārciemnieki, visi svešinieki — visi tie, kuri pirmā paviršā pārbaudē nav piemērojami pazīstamiem paraugiem. Šis skaitlis ir pārsteidzoši liels un neapšaubāmi varētu būt vēl lielāks, tāpēc ka par visiem nomaitātajiem centrālajām varas iestādēm nemaz netika ziņots. Cik daudzus šī novada iemītniekus ir nokāvuši patvaļnieki un citi svešinieki, par to ziņu nav, — pēc dažiem gadiem aizsācies karš, ir noslaucījis

no vēstures lappusēm šo liecību daļu. Dažs labs varbūt arī brīvprātīgi pametis šo novadu.

Kādi skaitli zīmējas tieši uz tūkstoš septiņi simti deviņdesmit trešo gadu, to mēs nekādi nevaram pateikt. Uz to laiku attiecas tikai viens fakts, proti, Meisnera panākumiem bagātā turneja tūkstoš septiņi simti deviņdesmit trešā gada vasaras sākumā. Viņš bija izdzīvojis.

Meisners pirmais kāpa pāri slieksnim. Audējs viņam sekoja kā ēna, ik pā brīdim bažīgi atskatīdamies uz pilnīgi tukšo pagalmu un it kā baidīdamies, ka tikai kāds no mugurpuses nemetas virsū. Taču pagalms bija tukšs. Un mājā viņi sastapa tikai kādu vientuļu sievieti. Viņa stāvēja pie plīts un acīmredzot gatavojās iemest liesmās vēl kādu pagali, taču pašreiz bija sastingusi un ar pavērtu muti vērās ienācējos.

—      Miers jūsu namam, — Meisners klusi nomurmināja un palika stāvam. Audējs piesardzīgi turējās aizmugurē.

Sieviete neko neatbildēja, tikai palēnām izslējās, un viņas sejā parādījās noraidoša grimase.

—     Jūsu vīrs, kā redzu, ir uz lauka, — Meisners turpināja.

Ārkārtīgi saspringtas piesardzības izteiksme viņas seja iezīmējās vēl asāk — malka bija plītī. Viņa stāvēja taisni.

No Meisnera aizmugures galvu uz priekšu pastiepa Audējs. Neatskatījies Meisners ieslīpi ievilka viņam ar roku. Sitiens noblaukšķēja Audējam pa pieri. Audējs atsprāga atpakaļ un pēc tam visu laiku rātni stāvēja, pilnīgi aizslēpies Meisneram aiz muguras.

3»

35

Sieviete joprojām klusēja.

Audējam bija pāri par piecdesmit gadiem. Viņš bija vārgs un trausls, un, kad viņš tiek pieminēts sakarā ar Meisneru, viņu bieži nosauc par neattīstītu. Viņa smadzenes tomēr bija tik ietilpīgas, ka tur līdzās vieglu šaubu piesitieniem atradās pietiekoši daudz vietas uzticībai.

«Aiziet,» Meisners nosprieda.

Pavisam lēni un piesardzīgi viņš satvēra pie jostas piestiprināto dunča spalu, kurš starp apģērba bagātajām krokām gandrīz nemaz nebija pamanāms. Gausi viņš izvilka dunci no maksts un pagrieza asmeni taisni uz priekšu. Jau pavērusi muti, lai kaut ko sacītu, sieviete ieraudzīja dunci. Tad viņa steigšus atkal muti aizvēra un, neatraudama acis no dunča smailes, stāvēja, kā sastingusi.

Audējs dunci neredzēja.

—      Mēs esam izbadējušies, — Meisners dobji sacīja. — Mums vajag piecus klaipus maizes un ūdeni no akas.

—     Labi, — sieviete klusu atbildēja.

_— Gaļu mēs arīdzan ēdam, — Meisners turpināja tādā pašā balsī.

Logā iespīdēja saule: vistālākajā kaktā no asmens atstarojās nicīgi draiskulīgs saules zaķītis. Sieviete pavadīja to ar skatienu, pēc tam palūkojās acīs Meisneram. Tad viņa saprata, ka svešinieks nejoko.

—     Būs, ko prasāt, — sieviete sacīja.

Meisners ļāva savai rokai lēnām noslīdēt lejup. Nazis nozuda apģērba krokās, un Meisners klusībā pasmaidīja. Pat nepagriezies atpakaļ, viņš sacīja Audējam:

—     Ej paņem maizi! Dievs ir mums to atvēlējis caur šīs sievietes rokām.

Sieviete vēl joprojām nekustējās. Nu Meisners viņai jau klaji uzsmaidīja, taču neviens no viņiem vairs nebilda ne vārda. Kamēr Audējs pagalmā lēja pudelēs akas ūdeni, istabā palikušie stāvēja tādā klusumā, ka varēja saklausīt pat visvieglāko mājas sienu ieskripstēšanos. Pēc tam uz lieveņa noklaudzēja Audēja soļi. Viņš atgriezās ar maizi un zivīm.

—     Raug, še nu, — viņš teica.

—     Tad ejam!

Līdz mežmalim bija tikai kādi simts metri. Kad viņi iegāja mežā, Audējs atskatījās. Ciems joprojām snauda saulē kluss un gandrīz izmiris, tikai no tām mājām, kuras viņi bija apciemojuši, nupat īsiem, neveikliem solīšiem izjoņoja tā sieviete. Vienīgā tobrīd saklausāmā skaņa bija kāds kazas blējiens.

—     Nu viņa skrien ziņot par šo neparasto atgadījumu, — Audējs aizelsies noteica.

Meisners neko neatbildēja un nesagausināja soli. Viņš iejuka starp kokiem, un, kad Audējs pagriezās, lai sekotu viņam, mežs Meisneru bija jau gandrīz paslēpis.

Pēkšņās izbailēs Audējs sāka viņu saukt, atbildes nebija, taču tālu projām viņš vēl nevarēja būt. Turpat starp kokiem jau zibēja šī ceļa zvaigzne — tā nesaruka, lai gan nepārtraukti virzījās uz priekšu.

Kad viņam bija divpadsmit gadi, viiiš kādu dienu apmaldījās savas dzimtās pilsētas tirgus laukumā. Lai neuzmāktos garlaicība, kamēr vecāki viņu sameklēs, viņš iegriezās kādā telti. Teltī uzstājās spēkavīrs. Meisners, kuram tolaik bija tikai divpadsmit gadi un kurš bez atļaujas

bija pametis savus vecākus, stāvēja apakšā pie ieejas, klausīdamies, kā nedaudzie teltī sēdošie skatītāji auro un smejas, kad uz rupji tēsto dēļu paaugstinājuma parādījās šis atlēts — vīrišķības simbols, milzis. Meisners ieklausījās pēkšņajā klusumā, kas iestājās, kad gaisā tika paceltas svaru bumbas, un pēc tam viņš kopā ar citiem kliedza aiz sajūsmas. Vēlāk uz paaugstinājuma iznāca divas sievietes balti nosmiņķētām sejām, lai aizsāktu divbalsīgu dziesmu, taču smieklu šaltis ik pa brīdim pārskanēja šo duetu. Tad Meisners izskrēja no savas paslēptuves un vienam no skatītājiem, kādam Posenes [3] zirgu mijējam, slīpi ar roku ievilka tik stipri pa rīkii, ka tam uz brīdi aptrūka elpa.

Kad cietušais atguvās un raudzījās apkārt, meklēdams pēc ļaundara, Meirners stāvēja turpat blakus.

Drēzbānē, tas ir kāds ciems Rietumbavārijā, tolaik plosījās briesmīgs mēris. No ciema divdesmit trim iemītniekiem piecpadsmit bija nomiruši, un pārējie astoņi izklīda kur nu kurais. Divi cilvēki — kāda četrdesmit gadus veca sieviete ar savu piecpadsmitgadīgo meitu, meklēdamas kādu dzīvu radību un kaut ko ēdamu, devās ziemeļu virzienā. Abu sieviešu vienīgais pavadonis bija milzīgas bailes no ļaudīm, kas viņas varēja apturēt un iztaujāt, un pēc tam padzīt, jo viņas ir bijušas mēra skartā apvidū un tātad ir aplipušas un var izplatīt šo sērgu tālāk, tāpat viņas baidījās arī no patvaļniekiem, kuri, pat neko nejautājot, varēja viņas piesmiet un aiziet, pametot savus upurus plikus un aukstus.

Kādā gravā, trīs jūdzes uz rietumiem no ciema, kurā Meisners un Audējs bija iegriezušies, viņi sastapa šis sievietes. Mežs bija biezs, un neviens no ceļiniekiem neredzēja, ka no otras puses ari kāds tuvojas, kamēr bija jau par vēlu un attālums bija pārāk niecīgs, lai varētu aizbēgt. Sievietes — vecākā no viņām vēlāk sacīja, ka viņas vārds esot Grētele, — apstājās un sastinga. Viņas uzreiz aptvēra, ka aizbēgt neizdosies, un drošības labad notupās pie zemes.

—     No kurienes nākdamas? — Meisners rāmi pavaicāja.

Viņas atbildēja:

—     No Drēzbānes, kungs!

Tad Meisners pajautāja, kāpēc viņas tā vienas pašas devušās ceļā. Sieviete mirkli vilcinājās — patiesība jau bija mēles galā, bet tad viņa to norija un izvairīgi atbildēja, ka vīru piemeklējusi nelaime, viņas palikušas vienas un ilgāk vairs nav varējušas tikt ar sevi galā.

Audējs grasījās doties tālāk. Viņš nepacietīgi pabikstīja Meisneru pie sāna un aicinoši paspēra pāris soļu uz priekšu.

Bet Meisners apsēdās uz zemes iepretī šīm sievietēm.

Audējam nekas cits vairs neatlika — viņš teica uzrunu, pastastīdams par savu kungu un par tiem lielajiem darbiem, kas viņa spēkos. Sievietes klausījās, acis iepletušas. Ar rāmu smaidu Meisners vēroja pārsteigtās ceļinieces.

—     Mēs gribētu iet jums līdzi! — vecākā sieviete pazemīgi ierunājās. — Mums ir bail un nav neviena aizstāvja.

Pēc divām stundām viņi četratā devās tālāk. Pa priekšu gāja Meisners, viņam sekoja sievie

tes — vispirms jaunākā, tad vecākā, un gājienu noslēdza Audējs.

Takas nekādas nebija. Ik pēc noteikta laiciņa viņu ceļu šķērsoja kāds staltradzis. Mežā auga raženas papardes, — stigdami šai augu bagātībā un līdz pusei neredzami, viņi brida pa bālgan- zaļo paparžu segu.

Pievakarē ceļinieki iznāca pļavā, kurā ganījās divas aitas. Meisners devās pie aitām. Aitas bija rāmas, miegaini tās gremoja kaut ko tādu, kas varēja būt klusums, taču laikam tomēr bija zāle, tad prāvākā aita sāka nemierīgi spicēt ausis. «Esi nu rāma!» Meisners nodomāja. Pēc tam viņš pastiepa rokas uz priekšu un klāt tai bija, viņš sajuta, cik mīksti, bez atduršanās ieslīd nazis. Aita nodrebēja un parāvās atpakaļ, taču Meisners jau zināja, ka viņam ir paveicies.

Pārējiem, kuri stāvēja kādus piecdesmit metrus attālāk, tas viss izskatījās diezgan savādi — kā Meisners mierīgi bija pagājis uz priekšu un noliecies pie lopiņa un tas bez skaņas kā blāķis bija novēlies zemē. «Gaļa,» Audējs sajūsmā^ nodomāja, «nu mums gaļa būs vairākām dienām!»

Meisners atgriezās ar aitu pār plecu.

— Vakariņām, — viņš rāmi paziņoja.

Nogājuši vēl vienu stundu, viņi apstājās pie kādas klints spraugas un sakūra ugunskuru. Debesis bija tumši, tumši zilas, turpat vai melnas. Nevienu zvaigzni neredzēja. Klusi baudīdami atpūtu, viņi sēdēja ap ugunskuru un neatrāva skatienu no iesmos uzdurtajiem gaļas kumosiem, kuri čurkstēdami cenās liesmās.

Ugunskurs veidoja noslēgtu gaismas apli — ne vēja pūsmiņa, ne nemiers, ne skaņa tur neielauzās. Pa to laiku debesis bija pavisam nomelnējušas, bet pie ugunskura nomoda palicis Meisners viens pats.

Viņš it nemaz vairs nejutās noguris.

Meisners domīgi lūkojās uz savu kūju, kuru mazpamazām grauza liesma. Audējs gulēja viņam tik tuvu blakus, ka uz viņa pelēcīgajām drēbēm ik pa brīdim uzkrita kāda dzirkstele. Sievietes bija apgūlušās nostāk, pat miegā bailīgi piespiedušās viena otrai pie sāniem.

Trīs beidzamo dienu notikumi bija kā gards kumoss, tomēr viņš īsti vēl nezināja, kā pret to izturēties. «Man ir palaimējies,» viņš mēģināja sev iegalvot, «dikti ir palaimējies — nelielas laimīgas sakritības bija nākušas cita pēc citas — un tomēr…» Ar viņu kopā ceļā bija devies Audējs, un pēc tam viņiem piebiedrojās abas šīs sievietes — visi paļāvības un uzticības pilni. Kā viļņa nests, pārējo uzticības un sava spēka apziņas spārnots, viņš tagad soļoja priekšgalā.

«Es viņus vadu,» Meisners nodomāja. Tā nebija pirmā reize, kad citu uzticēšanās rāva viņu uz priekšu, bet ik reizes, kad tāds vilnis viņu nesa savā mugurā, viņš juta to pašu neizskaidrojamo reibumu — kā vilinājumu un kā briesmas — kaut ko tādu, pār ko pašam nav varas.

«Ļaužu acu priekšā es radu mākslas darbu,» Meisners sprieda, «tas dzimst no uzticības, no aizdomām un no izveicības. Man ir jāpanāk arvien lielāka un lielāka uzticība, lai pieaug sajūsma un lai ļaužu acīs tā aizsedz īstenību.

Ļaudis man ir vajadzīgi. Tie man vajadzīgi kā ieroči pret viņiem pašiem.»

Meisneram nekad neizies no prāta tas svešais mūks: ieradies viņa dzimtajā pilsētā, tas sākumā bija sprediķojis uz tirgus laukuma un pēc tam dabūjis atjauju izmantot baznīcu. Meisnera māte ar paceltām acīm sajūsmā bija tupējusi ceļos uz cietās akmens grīdas. Taču mācītāju Meisners atcerējās vēl skaidrāk. Viens pats ļaužu seju jūras priekšā, ar spēcīgām, kā klintī izcirstām rokām, kas paceltas pāri lūdzējiem, — rāms, nešaubīgi pavēlošs, pašpārliecināts.

Un viņš atcerējās, kā viņš pats, būvmeistara Meisnera dēls, bija lējis sajūsmas asaras — un ne jau tāpēc, ka šī vīra sludinātais patiešām pastāvēja, bet aiz tā iemesla, ka viens cilvēks spēja izsaukt tādu aizrautību, kliedzienus un paļāvību. No sajūsmas ir dzemdināts tāds meistardarbs.

Pēc vienas nedēļas šis mūks jau vairs nebija starp dzīvajiem.

«Uzticēšanās tomēr nav vēl viss,» Meisners nodomāja, samiegdams plakstiņus, «uzticēties jau var pat kokam. Ļaušanās sajūsmai ir kaut kas cits. Visskaistāko paļāvību dzemdina veikli paņēmieni: tur sākas radīšana.

Un tad es pieskaros pasaules fluīdiem.»

Acīmredzot viņi bija nogulējuši jau diezgan ilgi. Tad Meisners piecēlās — lokani un bez trokšņa, kā dzīvnieks; viņš piegāja pie Audēja, kurš gulēja cieši aizmidzis. Meisners pasmaidīja. Viņa platie vaigu kauli tagad bija tīri nomazgāti un seja staroja gluži gaiši. Viņš lēnītiņām piegāja pie sievietēm.

Meisners pieliecas un aplūkoja vecāko sievieti.

Pēc tam viņš saņēma viņu aiz pleca un viegli paraustīja, un, kad viņa aši un tramīgi pietrūkās sēdus, viņš brīdinoši uzlika pirkstu uz viņas mutes.

—     Cst, — viņš nočukstēja.

Meisners ar roku norādīja uz tumsu aiz ugunskura. Sieviete lūkojās viņam sejā ar neizpratni.

—     Nāc, — Meisners sacīja tikai ar lūpām, nc>- izdvesdams ne skaņas. — Nāc nu!

Nepagaidījis viņu, Meisners izgāja no gaismas loka un pazuda starp kokiem. Viņa neveikli uzrausās kājās un laipoja viņam paka], cenzdamās spert soļus, cik klusi vien iespējams, taču viņai tas neizdevās.

Tad Meisners pēkšņi aizšķērsoja ceļu — viņi bija kādus divdesmit metrus no ugunskura un gandrīz pilnīgas tumsas varā.

—     Jā-a, — viņa čukstēja, — jā-a?

Meisners parādīja uz viņas svārkiem.

—     Novelc! — viņš klusi sacīja.

Ieplestām acīm viņa palūkojās atpakaļ, lai beidzot aptvertu, ka viņa vārdi nav pārprotami. Tad sieviete lēnām sāka atraisīt jostu un ļāva svārkiem nobrukt lejā, atsegusi tikai kailu klēpi un vēl apaļīgus, nebūt ne novecojušus gurnus, viņa tur stāvēja kā marmorā izcirsta statuja. Sievietes vēders bija apaļš un gandrīz aizsedza mazo, melno trīsstūrīti, kuru nupat vajadzēja upurēt. Tumšpelēkais apmetnis vēl bija uz pleciem, notālis ugunskura blāvajā, raustīgajā atblāzmā izskatījās, ka sievietei ir tikai baltas gūžas un apaļumi, kas pēkšņi izbeidzas pie vidukļa, jo no tās vietas viņa gandrīz pilnīgi saplūda ar

apkārtējo mežu. Svārki apli gulēja ap kailajām kājām.

—     Apgulies, — Meisners teica.

Sieviete neveikli sarāvās čokurā. Brītiņu viņa tā tupēja sarāvusies, tad atslīga uz muguras, cieši samiegusi acis, it kā vēlēdamās atslēgties no notiekošā. Viņa gulēja taisni izstieptiem, baltiem stilbiem. «Viņa nemaz nav veca,» Meisners nosprieda, «viņas meita drīz jau būs pieaugusi, bet pati nav vēl zemē metama. Četrdesmit gadi. Nav nekādas vainas — ne par tievu, ne par resnu. Un kliegt ari nekliedz.»

Viņš nometa mēteli, novilka bikses un notupās uz ceļiem viņai blakus.

—     Vai tu esi kārtībā? — viņš piesmacis pavaicāja.

Viņš nevarēja galvot, ka viņa būtu nočukstējusi «jā», var būt, ka viņam bija tikai izlicies. Ar vienu roku viņš pacēla sievietes kāju, un tā slābani atkrita sāņus. Meisners redzēja, ka viņa ir noskaņota.

Elpu aizturējis, viņš uzvēlās viņai virsū. Nakts bija tik klusa, ka varēja saklausīt pat ugunskura sprakstoņu.

Sievietes bez spēka sēdēja grāvmali: jaunākajai galva vēl bija augšā, bet vecākā, līdz nāvei nogurusi, lēni lēja asaras. Meisners bija piegājis pie pilsētas vārtiem, nekustēdamies viņš stāvēja un gaidīja, kad vārti atvērsies. Visi viņi bija pārsteigti, jo šādus vārtus nekad nemēdza noslēgt.

Pa vārtiem iznāca trīs vīri: divi sargi un viens neapbruņots vīrs ar sirmu bārdu. Vīri apstājās trīs metrus no Meisnera.

—     Ko jums vajag? — virs ar sirmo bārdu jautāja.

—     Mēs gribam tikt iekšā pilsētā, — Meisners skajā balsi atbildēja.

Audējs, kas bija sēdējis pa gabaliņu no sievietēm, arī saņēma drosmi, pagāja uz priekšu un apstājās tikai kādus pāris metrus Meisneram aiz muguras.

—     Kas jūs tādi esat? — sirmais vīrs prasīja bez aplinkiem.

Kamēr Meisners runāja, sievietes bija mitējušās raudāt. Audējs vērīgi sekoja sarunai, un, tiklīdz iestājās pauze, viņš pastiepa galvu uz priekšu un dedzīgā balsī iesaucās:

—     Viņš tak jaudā izsaukt lietu! Viņš ir liels vīrs un brīnumdaris. Viņš ir varens vīrs un pilsētai var daudz laba darīt!

Visi trīs pilsētnieki pasmaidīja.

—     Lietus taisītāju mums jau ir gana, — viens no karavīriem sacīja. — Vairāk mums nevienu nevajag. Zemē plosās mēris, un tas mums te tik vēl trūka. Vai esat tikušies ar mēri?

—     Ar mēri? — Meisners pārjautāja. — Ar kādu mēri?

—      Paprasiet tam, kad satiksiet, — sirmbārdis strupi noteica, nenovērsdams no Meisnera acis.

Tad Meisners pagriezās, steigšus piegāja pie sievietēm un, saņēmis aiz zoda sakņupušo vecāko sievieti, piespieda viņu pacelt acis.

—     Ar ko nomira tavs vīrs, — viņš cieti jautāja, — ar ko viņš nomira?

Meisnera roka žņaudza viņas seju kā dzelžos, sieviete smagi elpoja, un viņas sejai no pārguruma un no asarām lobījās nost āda. Taču viņa paskatījās Meisneram acīs, un tas līdzēja. Viņš palaida vaļā roku, un sieviete atkal sakņupa.

Mirkli viņš stāvēja klusēdams un noraudzījās uz šo sievieti.

Kad Meisners pagriezās atpakaļ, pilsētas vārti bija jau ciet.

Ceļinieki gāja bez takas. Saplēstām kurpēm, pārmocījušies un vilšanās pilni, viņi virzījās taisni cauri mežam. Kopš brīža, kad pilsētas vārti aizvērās un sargi sāka viņus apmētāt ar akmeņiem, Meisners vairs nebija bildis ne vārda. Audējs steberēja, bezpalīdzīgi vaidēdams, vienu roku visu laiku turēdams cieši piespiestu pie sāna, — kāds akmens bija trāpījis, viens vienīgs akmens un tieši viņam, — nekādi viņš nevarēja saprast, kāpēc šis akmens trāpījis tieši viņam — pašam vārgākajam.

Meisners brida pirmais, drūmi raudzīdamies uz priekšu. Kad Audējs pēc vairākām stundām vaidēdams beidzot nokrita pie zemes un atteicās iet tālāk, Meisners, nebildis ne vārda, apstājās, nometa no pleca maisu ar aitas gaļas gabaliem un pamāja sievietēm, lai aizkur ugunskuru.

—      Mums tagad ir jāēd, — viņš teica dobjā un drūmā balsī, — tāpēc ka drīz laikam satiksimies ar mēri. Tas ir mums uz pēdām jau ilgāk, nekā es biju domājis.

—     Vai tad nebūtu labāk tās piebeigt? — Audējs ar rūgtumu ieminējās. — Tad mums būtu aiztaupītas bažas un klātos daudz vieglāk.

—      Mēri nevar piebeigt, — Meisners atteica. — Ja tas te ir, tad tas te arī paliks. Mēris mums jau ir uzpūtis dvašu.

—     Uzpūtis dvašu? — Audējs bailīgi pārvaicāja. — Dvašu?

Viņi ēda gausi un bez prieka. Sievietes pazagšus lūkojās uz abiem vīriešiem, it kā gaidītu tiesu un spriedumu, kas viņas uz mūžīgiem laikiem atsvabinās vai ari nepārsūdzami notiesās. «Visi gaida, ka es kaut ko pasākšu,» Meisners nodomāja. «Visi tagad gaida uz mani.

Vajadzētu jau viņas nonāvēt: Audējam ir taisnība. Bet nāve tāpēc no mums neatstāsies. Es jau jūtu tās elpu: nāve no mums neatstāsies.»

Pēc šīm pārdomām viņš teica īsu uzrunu saviem ceļabiedriem.

— Mums jātiek līdz kādai pilsētai, — viņš paziņoja. — Mums jāatrod tāda pilsēta vai apdzīvota vieta, kur neko vēl nezina par mēri. Tur mēs varētu atpūsties.

«Bet tas ir tālumu tālumos,» viņš nodomāja, pārlaizdams skatienu saviem ceļabiedriem. «Smaga nasta man ir plecos.»

Ceļu viņiem aizšķērsoja upe, tumša un draudīgi mutuļojoša. Audējs piegāja pie krasta un ielukojās_ straumes virpuļos. Vislielākais ūdens klaids, Jcadu viņam bija gadījies redzēt, viņu sajūsmināja un tajā pašā laikā ari šausmināja.

— Par dziļu, — viņš pēc tam teica. — Mums jāuziet kāds brasls. Lielām upēm tāpat ir brasli.

Viņi devās lejup pa straumi. Koki bija saauguši līdz pašai ūdens malai, te nebija krastmalas, pa kuru varētu iet, nebija ne takas, ne pēdu, kas norādītu, ka vismaz kāds te pūlējies spraukties cauri. Gar pašu krastu blāķiem vien gulēja izmētāti akmeņi. Tie lika rāpties augšā uz kraujas, kas sniedzās vīra augumā, un sievietes bezpalīdzīgi vaimanāja. Brienot pa brikšņiem, viņi saskrāpēja sev sejas.

Viņi cīnījās gar upi piecas stundas. Tad bēgli uzgāja braslu vai vismaz kaut ko tādu, ko varēja uzskatīt par braslu. Meisners pirmais brida pāri, un, kad viņa tumšais, platais stāvs kļuva aizvien mazāks un pēdīgi to pavisam aprija pretējā krasta tumsa, sievietes, kas bija viņu pavadījušas ar skatieniem, sāka raudāt un vaimanāt. Tad Audējs steigšus uzmeta abām ļaunu aci: viņš nejutās ne par matu labāk, taču necieta, ka viņas vaimanā.

Meisners jau bija pilnīgi nozudis viņā krastā, kad no liela tāluma paklusu atskanēja sauciens:

—     Nāciet! — viņš kliedza. — Nā-ā-ā-ciet!

Ceļabiedri pavērās cits citā: abas sievietes un

vecais vīrs, kurš gandrīz vairs neturējās kājās un, atslējies pret krauju, atbalstījis vaigu pret akmeni, stingi blenza uz to pusi, kur Meisners izgaisa. Kur te ir kāds gājējs?

—     Mēs nejaudājam, — meitene sacīja.

Audējs pēkšņi aptvēra, ka pirmo reizi dzird

viņu runājam. Viņas seju bija smagi sapostījušas bakas, un labu laiku Audējs viņu bija uzskatījis par garā vāju.

Viņi saprata, ka netiks pāri, un vecākā sieviete to izkliedza pāri satumsušajam ūdenim. Sauciens aizlidoja kā putns, un nekādu atbildi viņi nesaklausīja.

«Viņš ir aizlaidies lapās,» Audējs nodomāja. «Nupat viņš mūs pametīs še vienus.»

Bet tad viņi ieraudzīja viņu nākam, balstīdamies uz nūjas, viņš smagiem soļiem brida pa spēcīgo straumi — stiprinieks, pavadonis un glābējs nāca atpakaļ pie viņiem. Pa ūdens virsu viņam pretī jau sniedzās tumsa, taču viņš zināja, ka vēl var paspēt, un viņš atgriezās.

—     Nupat jau viņš nak, — vecākā sieviete ierunājās.

Viņa nogāja lejā līdz ūdensmalai un, pabridusi dažus soļus, sagaidīja brasla pārbridēju un glābēju.

—     Ved mani pirmo, — viņa sacīja.

Neteicis ne vārda, viņš pagriezās pret otru

krastu, un sieviete krampjaini pieķērās viņam pie siksnas. Divi palicēji redzēja bridējus 110 mugurpuses — tie saplūda kopā vienā melnā kluci, kas līgojas ūdeni. Pēc pusstundas Meisners atbrida vēlreiz, tad tumsa jau bija smagi uzgūlusies krastam un ūdenim, viņš bija caurcaurēm slapjš un smagi elsoja. Meisners pastiepa viņiem pretī roku.

Lai atrastu tilta vietu, no pilsētas, kurā viņi netika ielaisti, līdz Leinera krogam, kurā vēlāk apmetās, tikai jānovelk taisna līnija. Iesākumā tiltu uzbūvēja Freicingas virsbīskaps, likdams maksāt muitu sālsvedējiem. Toreiz tiltu nosauca par Saltbrūnu*. Laicīgā vara vēlāk kādu nakti tiltu nopostīja, tāpēc ka apskauda dievu par bagātīgajām muitas naudām. Jaunu tiltu uzbūvēja piecdesmit metrus lejpus vecā, tā, kuru nelaimīgā kārtā bija saārdījuši nepazīstami patvaļnieki.

Braslu šai upē ir, cik uziet. Pa kuru no daudzajiem brasliem pārbrida Meisners, to izdibināt nav iespējams. Taču pa tiltu viņš nav gājis. Taisnāko ceļu nav izvēlējies.

49

* Saltbion (zviedru vai.) — sālstilts.

4 — 907

Kā nelīdzeni viļņi viņam uzplūda miegs; skaņas no aluszālcs, kas atradās tieši zem Meisnera istabas, neko daudz netraucēja, viņš tās dzirdēja tikai brīžiem un neskaidri — tikai tajās reizēs, kad troksnis metās skaļāks vai ari miegs trauslāks, viņš pamodās un neapjauta vairs, kur atrodas.

Sieviete gulēja viņam pie sāniem. Ne mēris, ne straume nebija viņu aiznesuši. Viņa bija gaužām pieķērusies Meisneram, un viņš Jāva tam notikt. «Vainīga laikam būs mana seja,» viņš sprieda, «mani vaigu kauli viņu saista, visus tie saista. Acis tās nevarētu būt, kaut arī bija tik melnas, ka starp zīlītēm un radzeni nemanīja gandrīz nekādas atšķirības. Viņš ari citiem bija redzējis tādas pašas acis, taču nekāda vara tām nepiemita.»

Iepriekšējā vakarā viņš rūpīgi no galvas līdz kājām bija nomazgājies. Sievietes uzreiz bija iekritušas gultā. Kad Meisners uznāca savā istabā, vecākā sieviete jau gulēja viņa gultā. Viņa bija kaila, un drēbes salocītas stavēja uz gultas malas.

Lejā Meisners bija sastapis kādu viru. Svešajam bija sulainis, un viņš bija labās drēbēs. Aizsākās saruna. Meisners teica, ka ir magneti- zētājs.

Svešais vīrs par to izrādīja lielu interesi.

Visu_ šo laiku iešūtu zem apģērba Meisners bija nēsājis magnētu, vēl ne reizi tas nebija likts lieta un stavēja tur katram gadījumam. Pēdējos ziemas mēnešos un tāpat arī pavasarī pēc magnēta nebija tikpat kā nekādas vajadzības.

Saviem pacientiem Meisners tolaik paskaidroja, ka vēlamā magnētiskā miega izsaukšanai pietiek ar viņa roku kustībām.

Bet svešiniekam, lai skaidrāk attēlotu savu metodi, Meisners bija parādījis magnētu.

Viņa interese līdz ar to vēl vairāk pieauga.

Sievietes kājas viņam tagad šķita resnas un zili dzīslotas. Tā kā sieviete bija aizmigusi, Meisners netraucēti varēja aplūkot viņas kailo ķermeni. Un no viņas klēpja turklāt vēl nāca diezgan jūtama dvaka. Cieši aizmigusi, viņa klurk- stoši krāca.

Audējs bija izskatījies pārsteigts par tādu gādību.

—     Bet tam meitēnam tak ir tikai piecpadsmit gadi, — viņš mulsi bija atrunājies. — Viņai varbūt netiksies gulēt vienā gultā ar mani.

Ar šo jautājumu Meisners tika galā īsi un aši.

—     Ja negribēs, lai kliedz! — viņš bija atbildējis.

4*

51

Taču nekāds kliedziens neatskanēja.

Sieviete sagrozījās un atvēra acis. Ieraudzījusi Meisneru sēžam pie loga, viņa tam uzsmaidīja. Nepakustinājis ne vaibstu, Meisners turpināja viņu aplūkot. — Panāc šurp, — viņš nelaipni teica. Sieviete tūliņ izlēca no gultas un, krūtīm no- šūpojoties, piegāja viņam klāt.

Iepriekšējā vakarā Meisners bija piedāvājis vēlreiz satikties un sīkāk pastāstīt par savu metodi. Svešinieks labprāt bija pieņēmis šo piedāvājumu.

Nākošajā rītā abi kopā devās pastaigā.

Viņi šķērsoja pagalmu, pagāja garam stallim un tad devās lejup uz ezermalu. Pēc piecdesmit metriem abi jau bija nozuduši viegla krūmāja aizsegā.

Neviens viņus neredzēja aizejam.

—      Magnētismu pazīst jau sen, — svešinieks teica, uzsmaidījis Meisneram. — Ar magnētisko rudu esmu jau agrāk saskāries, bet ar taisītu magnētu vēl nekad. Pirkt par lielu naudu magnētu — tads darījums ir tieši priekš vārgiem radījumiem. Magnētā paslēptais spēks ir tādas cenas vērts.

Viņi sēdēja uz piekrastes akmeņiem. Nevienas majas tuvumā nebija, un cilvēkus neredzēja. Viļņi nāca pret krastu sīkās, līdzenās rindās. Saulē uz klints viņu priekšā bija nolikts magnēts.

—     Vai tu esi bagāts? — Meisners rātni iejautājās.

Svešinieks izvilka no bikšu kabatas naudas maisiņu un pasvārstīja to rokās.

—     Pietiekoši bagāts, lai varētu tevi nopirkt, — viņš nicīgi noteica.

—     Tu vari pirkt manas sievietes, — Meisners piedāvāja, lūkodamies projām uz ezera otru krastu.

—     To bakurētaino arī? — svešinieks pavīpsnāja. — Jeb viņu tu taupi tam večukam?

Svešinieks visu laiku izturējās izaicinoši un rāmi. Meisners nesaprata, ko viņš īsti vēlas. Negribēdams laipot, viņš nolēma rīkoties aši. Svešais vīrs sēdēja iesāņus no Meisnera un stuķēja kabatā naudas maisiņu. Dažus mirkļus viņš tam veltīja visu uzmanību.

Pēc tam Meisners drīz vien atgriezās. Viņš paziņoja, ka dodas prom, un lika sajūgt zirgus. Tad kroga priekšā parādījās divi zirgi un vēl diezgan ciešama kariete. Audējs brīnījās par steidzīgo aizbraukšanu, taču Meisners nepievērsa tam nekādu uzmanību. Viņš norēķinājās par sevi un par ceļabiedriem. Pēc tam viņi sasēdās karietē, nebilduši ne vārda.

Kad kariete izkustējās no vietas, krodzinieks stāvēja mālainā pagalma vidū un noskatījās viņiem pakaļ. No skursteņa kāpa dūmi, Meisners vēroja, kā tie paceļas un izgaist pāri mājai, pagalmam, kokiem un ezeram.

Un tad tas viss izzuda skatienam.

Dienas pirmā puse bija milzīgi gara un otrā — pavisam īsa. No magnēta Meisners nebija šķīries._ Sievietes gandrīz visu laiku satraukti žadzināja — viņas nebija paradušas braukt ar zirgiem.

Brauciens pagāja bez kavēkļiem.

Meisners sapirka sev dārgas drēbes, labi zinādams, ka tās viņam piestāvēs. Audējs platām acīm vēroja šo pārvērtību: nolepis brīnumdaris pārvērtās par kungu kārtas cilvēku, pārtapa par īstu viņa pavēlnieku, kļuva iespaidīgs, skarbs un noslēgts. Sapratis, ka apstākļi ir mainījušies, Audējs vairāk ierāvās sevī.

Tad nāca pārsteigums: arī Audējs dabūja jaunas drēbes.

Viņš pacilāja rokās apģērba gabalus, kas bija nolikti viņam priekšā: jauns mētelis un labi pašūts uzvalks no pelēkas drānas. Drebošām rokām viņš paņēma drēbes un pacēla acis uz Meisneru: vai no tiesas?

— Velc mugurā, — Meisners tikai strupi noteica.

Pēc tam Audējs pavisam saplaka. Sīs drānas bija tik neparastas, vieglas un gandrīz līdz nepieklājībai uzkrītošas. Viņš likumu līkumiem riņķoja apkārt pa istabu, lai kaut cik aprastu ar tām.

Ceļotāji stāvēja uz laukuma pie karietes. Kučieris turēja rokā pātagu, lēnīgi lūkodamies uz nokalni. Sievietes bija nostājušās maliņā un gaidīja, kad Meisners viņas aicinās iekāpt.

«Lai viņas vēl kādu gabaliņu pabrauc līdzi,» Meisners nolēma, vairīdamies sastapt viņu skatienus. «Pēc tam viņas jau būs laukā no nāves nagiem un braukt tālāk būs lieki. Man viņas vairs nevajag. Izmantoju, cik varēju, un vairāk man viņas neder.»

Meisners pataustīja apmetņa vīli un pieskārās magnētam, kurš tik ilgi bija turēts novārtā, bet nupat sāka atgūt dzīvību un pievilka tik stipri, it kā tam būtu cilvēka spēks. Viņš juta to ar visu savu roku, ar visu ķermeni. «Man vajag jaunu sākuma punktu,» Meisners nodomāja, «jaunu, neaptraipītu sākuma punktu.»

Pārējie nevarēja sagaidīt Meisnera aicinājumu. Viņi sasēdās karietē. Pēc tam Meisners pamāja kučierim.

Nakti viņi iebrauca kādā pavisam mazā pilsētiņā. Tajā bija tikai viena vienīga viesnīca — Meisners lika sievietēm kāpt ārā no karietes un apmesties vienā no tām divām istabām, kuras viņš bija pasūtījis. Vecākā sieviete aizvainoti palūkojās uz Meisneru, taču viņš nelikās par to ne zinis.

No rīta Meisners agri bija kājās. Viņš pavēlēja piebraukt karieti. Un, samaksājis par otru istabu nedēju uz priekšu, viņš saimniekam piekodināja nemodināt sievietes. Kučieris pavērās uz Meisneru jautājoši: vai tad ceļā dosies tikai divi braucēji? Tad Meisners paliecās uz priekšu un pavēstīja:

—     Viņas vīrs bija spitālīgs. Viņa bēg, lai neapliptu.

Pēc tam viņš pievērsās Audējam un pasmaidīja. Un Audējs viņam atsmaidīja.

Kučieris bija bāls un trieca zirgus uz ātrāko ārā no pilsētas. Atmeties mīkstajos atzveltņos, Meisners pievēra acis un snauduļoja. Audējs sēdēja viņam pretī, nekā vairs nesaprazdams.

Tikai pēc kādas stundas Meisners pārtrauca klusumu.

—      Rīt mēs nonāksim vienā pilsētā, — viņš teica. Viņš to pateica tukšam gaisam, bez adreses.

Audējs nospiesti viņam pamāja. Viņi bija ceļā uz kādu pilsētu, vēl uz vienu pilsētu.

Laika posms pirms Sēfondas notikumiem ir attēlots vairākkārt: paša Fridriha Meisnera vēstulē Vīnes ārstam Hansam Verteram atrodam skopu, taču lietišķi skaidru vajāšanas, alas un atsvabināšanas aprakstu. Turpretī par to, kas notika starp atbrīvošanu un Meisnera ierašanos Sēfondā, trūkst drošu ziņu. Sēfondas ārsta Klausa Zēlingera dienasgrāmatā — tā publicēta deviņpadsmitā gadsimta beigās Minhenē — ir atstāstīta kāda saruna starp pašu ārstu un Meisneru, un tajā Meisners aplinkus piemin Audēju un divas apmaldījušās sievietes, kas kādu laiku bijušas viņam ceļabiedros. Par tirgotāju Kārli Heincu Beumleru, kurš tika dēvēts par svešinieku, šai atstāstā nav minēts ne vārds. To, kas attiecas uz viņu, mēs meklēsim citos avotos.

Par Meisnera bērnību un pusaudža gadiem maz kas ir zināms.

Dzimis viņš ir tūkstoš septiņi simti četrdesmit septītā gada divdesmit trešajā septembrī Ignancē, kas atrodas netālu no Konstances ezera. Viņa tēvs ir bijis būvmeistars un kalpojis Konstances virsbīskapam. Viņa mātei Marijai Urzulai, cik var spriest no mums pieejamām ziņām, ir piemitusi «pati lielākā mātes labestība: viņa nekad nav centusies iegrožot bērna dabisko attīstību, pat ari_ tad ne, kad saprata, ka dēls nepošas kļūt par mācītāju, kā viņa bija cerējusi».

Bet, kā tas notiek ar daudzu cilvēku mūžiem —■ kā parādās bezdibeņi, garu garie posmi, kad dzīves tecējums pierimst un cilvēks zaudē vārdu, kamēr uzmanību piesaista citas personas, tāpat acīmredzot arī Meisnera ceļā ir bijuši tumsā tīti bezdibeņi, kuros viņš iestiga, pazuzdams no citu acīm. Simt piecdesmit aizgājušie gadi ir padarījuši šo cilvēku par atspulgu — mēs redzam viņu tikai palaikam, tikai īsus brīžus.

Par Meisnera jaunības gadiem dažos atšķirīgos dokumentos ir atrodamas šādu tādu ziņu drumslas: sagaidot Meisnera nāves simtgadi, ir sastādīta īsa viņa biogrāfija, kurā sīki attēlots Parīzē pavadītais laiks, toties par Sēfondas periodu nav minēts ne vārds. Viņa biogrāfs doktors Ginters Šrēders šajā simt četras lapaspuses biezajā rakstā, kā viņš pats ir izteicies, vēlas «pievērst uzmanību kādam talantam praktiskās medicīnas laukā». Taču šis raksts nav balstīts ne uz Meisnera darbiem, ne arī uz viņa vēstulēm. Raksts acīmredzot dod nepareizu priekšstatu.

Tad jau Meisnera bibliotēka, kura vēl pirms trīs gadiem bija pieejama Minhenē, sniedz drošākus pieturas punktus.

Tā kā tikai nedaudzās grāmatās atzīmēts gads, samērā grūti ir noteikt, cik daudz Meisners lasījis Sēfondas incidenta laikā (ja vien šie notikumi, kuri pamatīgi satricināja kādu pilsētu un dziļi ietekmēja galvenās darbojošās personas, ir nosaucami par incidentu). Gads atzīmēts tikai vienā grāmatā — tā ir Volfa «Sensible Thoughts on the Elfects of Nature»*. Tādējādi var pieņemt, ka Meisners ir pārvaldījis angļu valodu. Sī grāmata ir izdota tūkstoš septiņi simti astoņdesmit piektajā gadā.

To, ka Meisners runāja franču valodā, mēs jau zinām.

Šajā bibliotēkā tolaik bija atrodama ari astoņdesmitajos gados ar Meisnera paša roku sarakstīta grāmata, kurā viņš apcer Paracelzu.

Šādas saraustītas piezīmes nedod pilnīgu ieskatu par cilvēka mūžu. Taču viena otra ziņa

" Saprātīgas domas par dabas parādībām (angļu vai.).

tomēr izraisa zināmu interesi, piemēram, tāds fakts, ka Augsburgas pilsētas hronikā ir pieminēta kāda tiesas prāva, kurā Meisners bijis iejaukts. Meisneru apvainoja baznīcas mantas izlaupīšanā, lai gan viņš visiem spēkiem bija noliedzis savu vainu. Tā kā neko nevarēja pierādīt un daži ar šo lietu saistīti apstākļi nepārprotami liecināja par apsūdzētā nevainību, no šīs galvenās apsūdzības viņš tika atsvabināts. Taču viņam piesprieda samaksāt sodu «par baznīcas kalpa apvainošanu». Par šo apvainošanu sīkāk nekas nav minēts. Un kas ir visdīvainākais — nav nosaukts arī soda naudas lielums. Jāpieņem, ka protokola noraksts ir nepilnīgs.

Šajās pašās piezīmēs Meisners tiek godāts par «medicus».

Vai viņš patiešām ir guvis attiecīgu medicīnisku izglītību, to tagad neviens vairs nepateiks. Zīmīgi, ka diezgan ilgu laiku — aptuveni sākot ar tūkstoš septiņi simti septiņdesmit astoto gadu un turpmāk — Meisners ir pelnījis sev maizi kā klejojošs ārsts.

Par viņa ārstniecības metodēm vēlāk būs vēl runa.

Parasti viņš ārstēja slimības.

Gadīj ums ar relikviju lādīti un piesmieto meiteni ir atkāpes no viņa parastās rīcības, cik nu mēs par to varam spriest.

Tāpēc šai vietā — nenormālu apstākļu un bezdievīgas krapšanas krustpunktā — mēs iesākam savu stāstu, tieši tur.

Vara aizšķērsoja viņam ceļu kā upes straume. Viņš tika izsviests no līdzsvara un, meklēdams, kur pieķerties, izmantoja negaidīto padevību.

Magnētu viņš paņem rokā vēl reizi, lai ar tā palīdzību dotos pārveidot pasauli.

Ir iespējams minēt vēl citu gadaskaitli, proti, ka Meisners jau tūkstoš septiņi simti sešdesmit piektajā gadā pirmo reizi ir devies uz Vīni. Viņš ir paredzējis nodoties studijām. Kādā vēstulē savam tēvam Jozefam Meisneram — tajā ir lūgums atsūtīt nelielu naudas summiņu — tiek pieminēts viens no tiem cilvēkiem, kurus Meisners uzskata par saviem «skolotājiem» — tas ir Zirards de Svītens*. Šis cilvēks Holandē ir mācījies pie «slavenās Eclectic Medicine Leidenes skolas» dibinātāja Hermaņa Burhāves**.

Šīs ziņas ir neskaidras. Paša Meisnera attēlošanai tās nav no svara. No svara tās ir tikai attieksmei pret kopainu un pret to atzīšanas un sajūsmas pakāpi, ar kādu tiek pieņemta gatavā glezna, un vēl arī attieksmei pret krāpšanu kā pret meistardarbu.

Neīstais ieaužas īstajā un īstais neīstajā. Vienīgi sajūsmai viltus priekšā trūkst pamata. Tiesu mēs spriedīsim vēlāk. Krāpniekam tieši pa pēdām seko slazds.

Savas pusizglitotības un pats savas krāpšanās nospiests, ar zināšanām, kuras tikai daļēji var uzskatīt par pietiekamām, un turklāt vēl lielas, spēcīgas vīzijas varā, Meisners aizbēg no alas. Viņa apmestais loks ir mūsu acu priekšā.

Sēfondas epizode ir uzskatāma par noslēgtu, gandrīz par pabeigtu. Daudzas šī perioda neskaidrības vairs neglabā vēsture: simt piecdesmit skaidrības gadi ir tās izdzēsuši. Daudznozīmību

' Zirards de Svītens (1700—1772) — sākumā ārsts Holandē, pēc tam Marijas Terēzijas galma ārsts Vinē.

" Hermanis Burhāve (1668—1738) — holandiešu ķīmiķis. Burhāve pirmais medicīnā lietoja termometru un palielināmos stiklus.

izjūt tikai tie, kas vēro vilni kustībā: vilnis ir ideja — pati tā sevi izkropļo un tomēr nepārtraukti izdzīvo.

Par Nirnbergas laiku viņš atcerējās visu un reizē neko: viņš atcerējās notikumus, taču tiem vairs nebija nekādas nozīmes.

Viņš bija iesācis ar baquet un ieguvis kādu desmitu pacientu, — tie bija trūcīgi un maksāja tik niecīgi, ka no tā labi ja pietika telpu īrei. Slimības arī bija tādas: ne visai parastās kaulu sāpes, kuras allaž pierima jau pēc pirmās braucīšanas un nekādu lielo naudu neienesa, un vaļējās brūces, kuras viņš vai nu atteicās dziedināt, vai atkal dziedināja ar tik apšaubāmiem panākumiem, ka tie radīja vienīgi neuzticību. Vakaros viņš stāvēja sava slimnieku pulciņa priekšā, spītīgi un neatlaidīgi stāstīdams par savu mērķi, un tie lūkojās uz viņu nogaidoši, ar neuzticību.

Vēlāk bija uzradušies pārstāvji no policijas un prasījuši pēc atļaujas, un pilsētas ārsti bija prasījuši pēc izglītības, un visbeidzot bija klāt mācītāji, un tie prasīja, vai viņš iet dieva ceļus. Uz pēdējo jautājumu viņš vienkāršības labad bija atbildējis ar «jā». Kā vārdā tu taisi savas kūres, viņam tad tika vaicāts, un mācītāji uz viņu nolūkojās ar gadu tūkstošos krātu autoritāti. — Dieva vārdā, — nomocīts un izmisis viņš bija atbildējis.

Mācītāji aizveda viņu uz baznīcu, un visu cauru pēcpusdienu viņš dabūja tur stāvēt, kamēr slimie nāca pie viņa, un viņam bija tie jābrauka, — viņš būtu gribējis kliegt, ka tas ir smieklīgs pārpratums, ka mācītāji nav pareizi viņu sapratuši, taču viņam pietrūka drosmes. Mācītāji bija stādījuši viņu priekšā kā mūku no Venēcijas un bija sacījuši, ka ūdens, kuru viņš magnetizējis, ir no Jordānas upes un ka tie, kuri Jaus sevi apslacīt, taps izdziedināti un viņu dzīslās sālīs Kristus asinis. Viņš bija tur stāvējis, visam piekrizdams, un galu galā viņam jau šķita, ka starpība nav nekāda_ lielā, kaut arī viņš zināja, ka tobrīd tiek pastrādāta divkāršā nodevība.

Pēc divām dienām Meisners pameta šo pilsētu. «To visu aizsāka mācītāji,» brīžiem viņš nodomāja. Mācītāji bija viņam pametuši šo domu par lopu dziedināšanu, par slimo govju vēderu braucīšanu, par pastāvīgo liturģēšanu ar svēto garu un ūdeni no Genecaretes* un caur dieva varu, tāpat arī par nadzīgo naudas iekasēšanu un par izdaudzinātajām lopu kūrēm, kuras ātri vien piepilda viņa kabatu, liegdamas vienā vietā uzkavēties ilgāk par trim dienām: tāds laika sprīdis pagāja, kamēr nosprāga uzpūtusies cūka un pārskaities zemnieks atskārta, ka viņam noblēdīta i cūka, i nauda. «Cūkas,» Meisners sprieda, «cil- vēkcūkas.»

Par tiesu Nirnbergā viņš nekad nav minējis ne pušplēsta varda — nedz vēstulēs, nedz arī personiskās sarunās.

Tādējādi šī tiesas prāva ir uzskatāma par tīru izdomājumu.

«Ap ķermeņiem apkārt ir čaula,» Meisners lāgiem sprieda, «un tā čaula nosaka apstāšanos.

' Genecaretes ezera ūdeņi un ezeram piegulošā ieleja, kurai tek cauri Jordānas upe, pēc bibeles tiek uzskatīti par auglības simbolu un dievu dārziem.

Spēks izlaužas cauri čaulai un rada kustību, un tā kustība ir mūsu fluīdos. Es tā tos saucu — par fluīdiem.»

«Manī ir kāda vara,» viņš domāja tālāk, mēģinādams izjust, kas slēpjas aiz šī vārda «vara», «kad vara manī iemiesojas un es sāku to apzināties, vara ņem virsroku, iesāk valdīt pār mani — un viss aiziet vējā.»

«Tieši tur ir tas grūtums,» viņš secināja. «Cik ilgi vien iespējams, neapjaust savu varu.»

Audējs vairs neuzrunāja Meisneru ar «tu».

—     Jums vajadzēja tapt par mācītāju, — Audējs ieminējās. — Tad no jums būtu iznācis liels vīrs.

Sī saruna notika karietē. Viņi brauca ātri. Meži brīžiem atkāpās, un ielejas te pavērās skatienam, te atkal izzuda.

—     Tu neko nesaproti, — Meisners salti atbildēja. — Mūsu mākslas iet līdzīgus ceļus.

Un viņš mēģināja Audējam to izskaidrot.

—      Mūsu miesās ir kāds fluīds, — Meisners pacietīgi teica. — Vienīgi es varu to fluīdu aizsniegt, vai, pareizāk sakot, vienīgi ar manu mākslu var tikt klāt tam fluīdam. Es to panāku ar braucīšanu: to dēvē arī par magnetizēšanu. Vajag tikai ticēt.

—     Jā-a? — Audējs atjautāja.

Pulkstenis ir seši, ir novakars: vēl ir gaišs, pieaug nogurums. Viņi ir braukuši visu cauru dienu.

— Izturība ir pats svarīgākais spēks, — Meisners saka Audējam. — Ja cilvēks kaut ko sev izvēlas par vissvarīgāko, tad viņš atraisās. Par šo te patiesību es pārliecinājos tolaik, kad mani vajāja, kad tiku turēts aizdomās par izvarošanu, kad iepriekš biju pastrādājis lērumu blēdību un biju badojies septiņas dienas pēc kārtas.

Un tad es pievērsos kaut kam pavisam citam: tev. Es nolēmu, ka tu man esi vajadzīgs.

—     Es? — Audējs vaicā un mirkšķinādams paceļ uz Meisneru nogurušās acis, un viņa nogurums nav tikai pārpūle vien, nav tikai fiziskā pārpūle no karietes kratīšanās, — tas slēpj sevi arī nemieru un bailes no tā, ko jūt gaisā. Pabāzis galvu ārā pa karietes logu, Audējs redz kučiera kājas: kur tas laiks, kopš viņi nav bilduši tam ne vārda. Nav izslēgts, ka kučieris ir jau beigts.

—     Paklau, — Meisners turpina. — Kāds tevi ir sūtījis manā ceļā. Kaut kāds spēks lika tev uzņemties sarga lomu un pavēlēja klausīties. Tad es paņēmu tevi savā varā. Tā nevarēja būt sagadīšanās vien.

Es nolēmu, ka tu man esi svarīgs. Tu biji izraudzīts, lai dotu man augšāmcelšanās zīmi.

—     Zīmi? — Audējs bezpalīdzīgi pārvaicā. — Zīmi?

Tad Meisners pieliecas viņam tuvāk.

—     Daudzas reizes jau es biju izvēlējies nepareizi. Mana izvēle bija — ņemt vieglo ar vieglu roku un grūto uzskatīt par neiespējamu. Tagad neesmu vairs jauns, tagad es zinu. Tu nāci kā dieva sūtīts.

—     Un kas jums ir padomā? — Audējs vaicā žāvādamies, miegs mācas virsū, un viņš saprot tikai tik vien, ka ir izsalcis.

—     Man jāatrod vēl viena pilsēta, — Meisners atbild, — Tas ir viss. Pilsēta, kurai pietiek spēka gaidīt, kamēr es bušu gatavs. Vēl es neesmu gatavs, bet drīz jau būšu.

«Es nākšu,» viņš nodomāja, jau laizdamies miegā. «Tagad drīzi es būšu stiprs, nobriedis un atkal apskaidrots. Tad es nākšu un mani gaidīs.»

Viņš pamodās, kad kariete stāvēja. Arā bija melna tumsa un pūta vējš.

Meisners sataustīja karietes durvis, iečīkstēdamās tās atvērās. Viņi vēl bija mežā — abās ceļa malās slējās melnas sienas, un viņš nojauta, ka tie ir koki, jo tie šūpojās.

Zeme bija sausa — stīvām kājām Meisners piegāja pie kučiera bukas. Kučieris gulēja, sēdus sakņupis.

Zirgi pagrieza galvu: Meisners redzēja — kā blāvi lukturi iezibējās viņam pievērstās zirgu acis. «Piekusuši, zirgi arī ir piekusuši,» viņš nodomāja.

Viņš pabukņīja kučieri pie sāna.

—      Braucam nu tālāk! — Meisners sacīja. Iestenējies kučieris izslējās. Meisners stāvēja

nekustīgi, kā uz burvju mājienu bija aprimis vējš un tam līdzi arī visas citas skaņas. Nedzirdēja nevienu putna balsi, tikai abu vīru elpas vilcienus.

—      Esmu noguris, — kučieris klusu sacīja.

—     Jūs izaicināt nāvi: lai cik daudz jūs arī maksātu, jūs tomēr izaicināt nāvi. Zirgi ir pārguruši. Nesaprotu, kas jūs dzen.

—     Cik vēl ir palicis, ko braukt? — Meisners iejautājās.

—      Līdz ausmai, kā liekas, — no augšas, kaut kur tuvu pie karietes griestiem atskanēja atbilde,

—    mums vajadzētu pagulēt.

Plati uzsmaidījis kučiera siluetam tur augšā, Meisners atbildēja:

— Ja tā pilsēta būs īstā, tad gan mēs atpūtīsimies.

Kariete izkustējās no vietas, Meisners ļava tai lēni aizripot vairākus metrus uz priekšu un tikai tad pats sāka iet nopakaļus. Viņa acis jau bija apradušas ar tumsu, un priekšā uz ceļa kā četrstūris līgojās kulba. Palēnām tā virzījās uz priekšu. Apvārsni neredzēja.

Gaiss bija dzestrs un tīrs, un Meisners gāja, brīvs no domām.

Lejā kā kauss gulēja ieleja. Ausa diena, un viss atklājās kā uz delnas: melnā kalnu grēda aizmugurē, upe, iegarenais ezers ar salu vidū, pilsēta ezera malā, pils ar mūri.

Pilsētas draudīgais melnais traips bija iegūlies apkārtnes tumšajā zaļumā kā torte, kas pildīta ar namiem un cilvēkiem. Pēdējos kilometrus Meisners brauca uz bukas. Tad viņi apstājās. — īstā būs gan, — Meisners noteica.

2

Savas vēstules no sākta gala līdz pat beigām es parakstu Klauss Zēlingers — tas ir mana tēva vārds.

65

Mans tēvs mēdza atcerēties Sēfondu tādu, par kādu viņam bija stāstīts (jo viņš šeit nav dzimis): cieši saspiedušos, salipušu ap pili, ar mazām, pelēkām mājelēm, kas izkaisītas uz slīpās krasta nogāzes, bez kāda mūra un norobežojuma vienā vietā krasi izbeidzas, it kā nabadzība šeit nu

5 — 907

būtu sasniegusi to galīgo robežu, kurai pāri tā nespēj pārcelt un virzīt tālāk gar krastmalu pat savas vienstāva būdeles.

Šis mūsu pilsētas attīstības posms atklājas arī pa manas istabas logu: graustu grausti, nenokoptas drazas un mājeles, kas tikai aiz pārpratuma, aiz nevietā izrādītas godbijības vai arī tāpat vien aiz vienaldzības ir palikušas nenoplēstas. Pa vasaru tās ieskauj sievu izkārtie veļas karogi un ieskauj dubļi, kas tikai uz īsu laiciņu — no jūnija līdz augustam — sažūst mazās četrstūrainās kūciņās, nelīp vairs pie kājām un netraucē bērnu varoņspēles — pēdējais ir manas sievas dots apzīmējums. Viņa ir šeit dzimusi, un tāpēc viņai ir grūtāk to visu nenosodīt. Vērojot, kā bērni rotaļājas, līdz acīm novārtījušies pelēkajos mālos, sieva dažreiz raud; viņa nesaprot bērnu prieku un sajūsmu par spēli un tāpat arī par netīrajām drēbēm, un viņa uzskata, ka tā ir varonības izpausme. — Viņi patiesībā nemaz negrib tā ālēties, — mana sieva saka, — viņos pat ir jūtama pretestība, viņi to dara tikai pieaugušo dēļ, lai mums nebūtu skumji.

Centos iebilst pret šādu klaji neloģisku ieskatu par bērnu priekšstatu pasauli, bet tad atmetu tam ar roku.

Vispār: Sēfonda taču ir pārvērtusies. Jau tolaik, kad es vēl biju pavisam jauns, nodega pilsētas rietumu daļa; ne mazums cilvēku aizgāja bojā, bet uz krāsmatām tika uzceltas jaunas — lielākas mājas, daža laba pat no ķieģeļiem. Vienā otrā ielā ieklāja bruģi un vairumā ielu ierīkoja ietves. Taču pilsētas centrs palika bez izmaiņām. Starp atsevišķām pilsētas daļām jūt arī zināmu pretstatu. Kā sava veida sociālā prestiža robeža stiepjas no doma baznīcas tieši uz rietumiem.

Bez manis pilsētā vēl strādā astoņi ārsti. Mana sieva brīžiem mēdz nopūsties par mūsu tā saucamo nabadzību, taču es zinu, ka pilsētā ir tik daudz iedzīvotāju, lai deviņiem ārstiem darba būtu atliku likām. Vēl vairāk nekā atliku likām — bijuši tikai pacienti drusku devīgāki, tad mēs visi dzīvotu karaliski. Mums taču pietiek naudas pat kalpotāju algošanai.

Vakar pie manis uznāca kāda Ekera kundze, — viņa žēlojās par reiboņiem un par sāpēm krūtīs, teicās nemierīgi guļam un baiļojās, ka šīs sāpes, ja tās netiks dziedinātas, var viņu padarīt garā vāju. Es, saprotams, tūlīt viņai parakstīju sešas dēles tieši aiz ausīm — trīs katrā pusē — un maisiņu beladonnas, kas jānēsā zem drēbēm uz sāpošās vietas. Bet, par spīti savām pūlēm, es saņēmu tikai pusi no pieprasītās atlīdzības.

Daudzi mani apmuļķo: šī kundze mani apmuļķoja ar savu tiepīgi kvēlo un izturēto atteikšanos maksāt tik, cik prasīts.

Iedzīvotāju skaits mūsu pilsētā nav nemaz tik niecīgs, kā varētu likties. Patiesībā Sēfonda Alpu ziemeļu nogāzē ir viena no lielākajām pilsētām.

5*

67

Ķeizars ilgi vairs nebaudīs tiesības iekasēt nodokli no mūsu pilsētas, un līdz ar to viņš cietīs pamatīgus zaudējumus.

Dažus gadus pēc mūsu laulībām mana sieva Ģertrūde smagi un nopietni saslima. Viņas pulss bija neparasti straujš — dažreiz tas sakāpa līdz pat simt četrdesmit pieciem sitieniem minūtē, un urīns viņai bija iesarkani dzeltens un ar nelabu smaku. Atelpas brīžos starp drudža murgiem

Ģertrūde lūgtin lūdzās, lai es viņu glābju; trīs reizes es liku nolaist viņai asinis, bet tas nelīdzēja. Mani kolēģi, kurus es biju ataicinājis pēc padoma, neieteica vēlreiz nolaist asinis, jo viņa jau bija par daudz novārgusi.

Sieva lūgtin lūdza, lai palīdzu; atceros, piespiedis galvu viņas kailajai rokai, es tupēju pie gultas uz cejiem un pavisam skaidri un nepārprotami sapratu, ka nekādi nespēju līdzēt. Es nevaru aprakstīt, ko tieši tobrīd domāju, — varu runāt par sastingumu, taču nespēju atklāt to izmisumu, ko tāds sastingums sevī slēpj.

Es pamēģināju arī lūgt dievu, taču drīz to atkal atmetu, jo neesmu ticīgais un parasti dievu nelūdzu. Šai ziņā es sekoju tradīcijai: neticību kā dārgu rotu, kā dārgakmeni esmu mantojis no sava tēva. Tēvs lepojās ar savu neticību. Jau uz nāves sliekšņa stāvēdams, viņš vēl runāja par šo, viņaprāt, neparasti stipro neticību. Es gandrīz negribētu apgalvot, ka viņš ar to koķetēja.

Lai man citu dēl nebūtu jāatsakās no šīs iespējas koķetēt ar savu neticību, es dievu par savu sievu lūdzu tikai īsu brīdi.

Drīz viņai kjuva vēl sliktāk.

Vēlāk tas viss nieki vien izrādījās. Ne ticība, ne neticība tur neko negrozīja. Atmiņā tas palicis kā ļauns murgs.

Vēlākos gadus es daudzreiz esmu pārlicis, vai labāk nebūtu atgriezties pie sava tēva nodarbošanās — viņš bija apģērbu tirgotājs.

Mans draugs Arnolds Šteiners, viņš arī ir ārsts un, neskatoties uz to, ir mans draugs, Sēfondu mēdz . dēvēt par sašķēlušos pilsētu. Ar to viņš domā reliģiskās atšķirības, kādas te ir vērojamas. Pretēji vispārpieņemtajam (kaut arī vispārpieņemtais reti noder par argumentu cilvēku reliģiskās pārliecības grozīšanai), tātad pretēji vispārpieņemtajam mūsu pilsēta reizē ir katoliska un protestantiska. Tas rada praktiskas grūtības, bet it īpaši politiskas.

Tagad, kad pieklust franču vulkāna izvirduma atbalsis, viss ir nenoteikts, viss zaudējis apveidu. Valsts varas iestādes acīmredzot ir neziņā, cik tālu sniegsies revolūcijas ietekme. Visi nogaida un nekam negrib uzticēties.

Pats es tieku uzskatīts par katoli, bet mani tas, protams, visai maz interesē. Man ir mans darbs.

—     Tev taču ir tavs darbs, — sieva saka, mani atbalstīdama.

—     Jā, — es atbildu.

—     Darbs tev ir kā ticība, — viņa visgudri turpina.

—     Jā, — es nepacietīgi atsaucos.

—     Padomā, cik daudzus tu atgriez dzīvē, — viņa saka.

—     Vai nu tā ir? — es iebilstu.

Tad viņa skatās uz mani ar neizpratni.

Mēs bieži runājam viens otram garām.

Par manu amatu man pamazām sāk uzmākties šaubas. Tas attiecas nevis uz mūsu darba metodēm, bet uz mūsu pūlēm kā tādām.

Pirms trīs mēnešiem es uz neilgu laiku apmeklēju Berlīni. Tur tikos ar slepenpadomnieku Gresi, un viņš man izstāstīja par kādu atgadījumu no savas prakses. Runa bija par prūšu jaunekli, kuram uz karalauka pašā pēdējā kaujā ar zobenu nocirsts deguns. Jau pirms tam jauneklim bijusi līgava, taču tagad, smalki apsvērusi būtisko un nebūtisko, kā jau tas sievietēm vispār ir raksturīgi, līgava paziņojusi, ka nevēlas vīru bez deguna, vienalga, vai viņš ir varonis vai nav.

Grese uzņēmās operēt šo jaunekli pēc Taljakoci [4] metodes.

Uz kreisā augšdelma (uz bicepsa muskuļa) priekšpusē un mugurpusē tika izdarīti divi paralēli griezieni, apmēram četras collas gari un divu collu attālumā viens no otra. Es uzreiz šo to atzīmēju, tādējādi šai punktā mans atstāsts ir precīzs. Ada starp iegriezumiem tika atdalīta no miesas un tur ievietotais izplestais audekla gabaliņš turēts tik ilgi, kamēr parādījās strutas. Pēc zināma laika ādas augšgalu atgrieza vaļā un pienācīgā veidā turēja atstatu no brūces. Pēc tam kad šis ādas gabaliņš — tādā kārtā uztūcis, sa- skrimšļojies un mūsu acu priekšā gandrīz līdz nepazīšanai pārvērties —, kad šī jaunā ķermeņa daļa jau bija nostabilizējusies, ar pāris griezieniem tai izveidoja nepieciešamo formu un ar asiņainām ādas sloksnītēm piestiprināja pie deguna, kura rēta tobrīd no jauna bija atvērta. Roku tikai vajadzēja pamatīgi pieliekt klāt: ar stiprām saitēm galva un roka tika sasaitētas kopā. Šo operācijas daļu es redzēju pats savām acīm. Tas viss bija saistīts ar lielām sāpēm, taču jauneklis tikai cieši saknieba lūpas. Viņa galvu sagrieza gluži sāņus un roku nedabiskā pozā piesaitēja tai klat.

Nemāku teikt, cik ilgi es pats tā būtu izturējis. Viņam tas prasīja trīspadsmit diennaktis. Gala rezultātā neiznāca nekas vairak kā briesmīga kumpa — gaļīgs sārti spīdošs bumbulis.

Doktors Grese kvēlā aizrautībā stāstīja man par šīs metodes milzīgajām iespējām nākotnē. Es, bez šaubām, tam piekritu. Ar dedzīgām acīm viņš man attēloja šo nākotnes pasauli, kurā pavisam fantastiskas lietas, pašas visneiedomājamākās operācijas būs iespējamas.

Pēc tam es atgriežos Sēfondā. Ielas naktī ir gandrīz pavisam izmirušas. Pārņem sajūta, it kā es būtu pilnīgi viens šai pilsētā: viens ar savu nomāktību, viens ar savām bēdām, viens pats, kas bezkaislīgi izdzīvojis.

Braucieni uz Berlīni gandrīz vienmēr ir rosinoši. Bet pēc tam ir jāatgriežas: pie dēlēm, pie rātes sapulcēm, pie sievas jautājumiem un pie manas diendienā pieaugošās vienaldzības. Līdz ar atgriešanos ceļojuma pacilātība vienmēr ir kā ar roku atņemta. Paliek tikai mieles.

Es izraušos no ratiem un paeju garām istabenei, kura iznākusi man pretī: lākturis pie rokas, samiegojusies seja un nevērīgi mugurā uzrautas drēbes.

Klusēdams veru savas mājas durvis.

Nelabprāt es ļauju izjaukt savu ierasto dienas kartību: esmu atklājis, ka plānošana dod vislabākos rezultātus. Šī atziņa varbūt šķiet skaidrāka par skaidru, taču ne jau vienmēr tas tā ir bijis, vismaz_ ar mani nav bijis. Mans draugs Šteiners pamazām mani ievadīja sistemātikas brīnumā.

Viņš pieder pie tiem cilvēkiem, kurus grūti izsist no līdzsvara: pasaule, ko viņš sev radījis, ir neizkustināma un droša. — Ir jau arī citas pasaules, — viņš mēdz sacīt, — taču es turos pie tās, kas ir droša. Un viņš noliec virs rakstāmgalda savu galvu ar smailām, izliektām lūpām un dziļu iešķēlumu zem apakšlūpas un ar gandrīz gaišu bārdu, kura viņu padara ļoti jaunu pēc izskata, kaut ari viņam ir jau pāri par trīsdesmit. Savus papīrus viņš glabā mazās paštaisītās kastītēs — lai kārtība tur nebūtu pārāk liela, es ņemos tās drusku pārbīdīt, kad atnāku ciemos. Viņš šo sen jau pazīstamo un apnikušo joku uztver rāmā mierā. Viņa rokas ir smagas un četrstūrainas, un viņš nekad tās neizmanto žestiem. Rokas saņemtas guļ uz galda un tiek paceltas tikai kā āmuriņa sitienam. — Politika, — viņš saka noraidoši, — ir metafizika neticīgajiem, es no jebkuras metafizikas atsakos. Pateicoties mums, ārstiem, pasaule tiek pie kārtības. — Viņš pasauli iedala mazos četrstūrainos būrīšos, uzmet tiem kritisku skatu un dusmīgi aizmēž projām katru nekārtību. — Drīz vien, — viņš saka, — mēs te aizkurināsim izšķirošo karu starp ticībām: tāds ugunskurs aizslaucīs visu, izņemot tos, kam vēsa galva — kas nevienam neuzticas un stāv malā. Tad mēs atgriezīsimies no savām kalnu alām (viņš saka triumfējoši un pēdīgi uzgāž ar savām kalēja dūrēm pa galdu), tikai neuzticīgie būs palikuši starp dzīvajiem, un ar prātu mēs tad sakārtosim pasauli, jo prāts mums ir bijis līdzi tur kalnos un tas ir izdzīvojis kopā ar mums.

Negribēdams postīt viņa sajūsmu, es tikai smaidot māju ar galvu.

Vakar Šteiners man atstāstīja kādu uzjautrinošu atgadījumu. Pilsētā tūlīt pēc rītausmas viena vienīga sulaiņa pavadībā ir ieradies kāds vīrs. Viņš atbraucis karietē un apmeties viesnīca. Pāris stundu pagulējis, viņa sulainis nonācis lejā un dažiem garšvielu veikaliņa kalpotājiem atklajis, ka viņa kungs esot brīnumdaris.

Viņš esot lietus taisītājs! Un spējot izdziedināt lopus! Šīs ziņas ir izplatījušās pilsētā, un Šteiners ar ilgošanos gaida pirsio saķeršanos: viņam ļoti patīk iznīcināt brīnumdarus. — Es ceru, ka viņš no tiesas ir brīnumdaris, — Šteiners man paskaidroja, — jo tikai sadursmē ar tādu var atklāties mans lielums. — Es iebildu, ka šis lielums līdz šim ir pārāk kautrīgi slēpts. Tad viņš mani lūdza pagaidīt un turēt acis vaļā.

Šteinera vēsais prāts zināmā mērā ir pat bērnišķīgs. Viņā valda milzīga ticība sev, un tam, kas ir ārpus cilvēka, viņš tikpat kā netic. Es viņu apskaužu.

Viņa pacienti pārsvarā ir gaužām bagāti ļaudis, bet tas nebūt nenozīmē, ka viņš pats arī ir bagāts. Sēfondā ir daudz bagātnieku, bet tie nav no ārstu vidus.

Pēc tam es vēl šo to uzzināju par to pašu brīnumdari.

Viņš joprojām dzīvo turpat, kur iesākumā. Neviens ar viņu nav sarunājies. Vēlu vakaros viņš iziet pastaigāties, un ļaudis viņu pavada ziņkārīgiem skatieniem, kā jau allaž svešiniekus. Nekas cits nav atgadījies. Var būt, ka viņš drīz brauks prom.

Vakar es viņu redzēju. Viņam ir neparasta seja: ar platiem vaigu kauliem un dziļām, pavisam tumšām acīm. Man liekas, šai sejā var sazīmēt mongoliskus vaibstus.

Brīnumdaris ir teicis, ka viņu sauc Meisners.

Šteinera priekšstatos par pasauli (par pasaules ideālu, ta sakot) ir kaut kas kopējs ar Sēfondu. Šai ziņa viņš ir apmeties īstajā vietā. Mana tēva dzimtajā pilsētā Dorpatā dzīve allaž bija nedrošāka. Tēva jaunību ietekmēja nejaušības: saviem neaprēķināmajiem pavalstniekiem, kuri ik palaikam spēja negaidīti un brutāli uzbrukt nekur neiejauktiem cilvēkiem, firsts tāpat mēdza uzkrist kā vanags putniem.

Tāpēc mans tēvs devās prom no šīs pilsētas: es nekad līdz galam to neesmu atklājis savai sievai. Savai pagātnei esmu pārvilcis aizsegu — lai jau izskatās pēc klišejas. Sieva neiebilst pret to un nelauza galvu. Tā šķiet mierīgāka.

Sēfondā viss iet pretī progresam. Ielu labiekārtošana un izdegušo kvartālu pārbūve noritēja priekšzīmīgi: arī ārsti tur varēja bilst savu vārdu. Pirms diviem gadiem ar pilsētas valdes gādību tika uzbūvēta nabagmāja, un, pateicoties tai, vairums nabagu no ielām ir aizvākti prom. Šteiners, kā šķiet, ir mierā ar savu pilsētu, — viņš sacīja, ka tajā valdot lielāks progress neka daudzās citās pilsētās.

Es viņam, protams, neiebilstu. Šādos jautājumos man ir pārāk maz saprašanas, lai pierādītu kaut ko citu.

Man mūsu pilsētā klājas labi, un man ir zināms, ka vairumam klājas tāpat: ar vārdu «labi» šeit visnotaļ ir apzīmēti ārējie apstākļi. Iebildumi pret mūsu dzīvi atkrīt, tāpēc ka es neprotu nopamatot savu neapmierinātību.

Viss ir labi. Viss bus vēl labak. Es sēžu savā istabā, dzirdu balsis_ uz ielas, redzu krēslas tuvošanos un jūtu, kā blakus istabā rosās mana sieva. Nekas nespēj satricināt tā visa pamatīgumu.

Man klājas labi.

Šteiners vakar man klāstīja vienu pierādījumu, kāpēc nav dieva. Tas man likās tikpat muļķīgs kā dieva esamības pierādījumi. Šteiners brīžiem mani garlaiko. Viņš zina, ka mums ir vienādi uzskati. Kāpēc tad tie lieku reizi jāklāsta? Tādas pašsaprotamas lietas var apnikt, varbūt pat pašas var sevi iznīcināt.

Tas vīrs, kurš dēvē sevi par Meisneru, tagad ir mainījis dzīves vietu. Viņš ir apmeties Koh- bekera ielā un kļuvis par kāda poļa atraitnes Kesela madāmas īrnieku. Viņa rīcībā esot divas istabas. Runā, ka viņš tur pieņemot arī pacientus, cilvēkus visnotaļ, nevis cūkas, bet, vai viņš uzdodas par ārstu, to neviens nezina teikt. Šteiners man šorīt atsūtīja vēstuli, tā acīmredzot rakstīta lielā steigā. Viņš gribēja, lai pilsētas ārsti tūdaļ vēršas pret šo cilvēku.

Par mūsu panākumiem viņš tātad pat nešaubījās. Bet mums vispirms vajag pierādīt, ka svešinieks patiešām pieņem pacientus, ka viņš tos ārstē, turklāt ārstē neveiksmīgi. «Sāda vēršanās,» es Šteineram aizrakstīju atbildē, «būtu gandrīz tas pats, kas spriedums par nepareizu ārstēšanu, — tāds ārsts nenonāktu nekur citur kā pie maizes un ūdens pilsētas cietumā.»

Kā pavēstīja mans ziņnesis, tad par tādu atbildi Šteiners bija tikai nošņācies.

Stāsta, ka šis vīrs ārstējot ar braucīšanu, ka viņš esot magnetizētājs. Tāda ziņa mani nepārsteidz. Berlīnē es jau pirms gada sastapos ar kaut ko līdzīgu. Kāds Mesmera* skolnieks, kāds magnetizētājs Volfarts [5] berlīnē apgalvoja, ka atsevišķas slimības var izdziedināt ar pacienta miesas braucīšanu un magnetizēšanu. Taču viņam bija diezgan niecīgi panākumi. Šī metode jau ir vēl pasveša. Berlīnē, pēc manām domām, turklāt nav īstā pilsēta kaut kam tādam — pārāk daudz tur ir izveicīgu un ietekmīgu ārstu.

Lūk, viens no gadījumiem, kurā Volfarts cieta neveiksmi.

Kādā no pilsētas dziedinātavām gulēja astoņpadsmit gadus veca meitene, kuru pēc menstruāciju izpalikšanas jau sešas nedējas bija mocījušas briesmīgas spazmas un nelabumi. Tad Volfarts piedāvājās palīdzēt viņai ar magnetizēšanu, gribēja dziedināt viņu ar magnētisko miegu. Manā klātbūtnē notika saruna starp kādu sle- penpadomnieku un Volfartu. Slimniece tad jau bija pavisam vārga, un ārsts bija pateicis, ka viņa ir nolemta nāvei un ka viņai ir jāmirst. Tad Volfarts nāca ar savu priekšlikumu, bet tas tika strupi noraidīts. Viņam atbildēja, ka «jau diezgan ilgi mēs te esam bez panākumiem izmēģinājušies, vēl vienu tādu skatīties nav vairs jēgas».

Pēc četrpadsmit dienām slimniece patiešām nomira. Es biju klāt, kad izdarīja sekciju. Nekādās vainas neatrada. Slepenpadomnieks paskaidroja, ka nekas jau ari neesot bijis jāatrod.

Slimniece, kā jau teicu, bija ļoti jauna. Pēc tam jutos vēl vairāk nomākts.

Par šo gadījumu es pastāstīju savai sievai. Sieva klausījās ar lielu interesi. Un viņa bija gandarīta, kā viņa pati izteicās, ka saprāts no tiesas ir iestājies par šo meiteni un viņa ir nomirusi, kā pieklājas.

Acīmredzot teorija par magnēta iedarbību uz cilvēka ķermeni muļķības vien ir.

Ziņa, ka mūsu pilsētā ieradies magnetizētājs — jo magnetizētājs viņš tik tiešām ir —, vieš manī nemieru. Un es pastāstu par to savai sievai.

Viņa teicās saprotam manu nemieru. Es guļu bez miega un gudroju par viņas atbildi: vai tajā neslēpjas zemteksts?

Dzirdu, ka bibliotēkā mana meita spēlē klavieres. Toņi it kā lāsojot sasniedz manas ausis; viņa spēlē ļoti liegi un ļoti jūtīgi, varbūt tas ir tāpēc, ka viņa spēlē pēc dzirdes. Viņa ir akla. Es bieži un ar labpatiku mēdzu klausīties, kā viņa spēlē. Viņai ir ļoti veikli pirksti. Un visu viņa ir iemācījusies bez notīm.

Viņa pa reizei ir spēlējusi pat Groisa kundzes salonā. Stāsta, ka klausīties viņas spēli esot laime.

Esmu redzējis vēl citu izmēģinājumu. Toreiz Volfarts nolika uz galda kompasu un vispirms ar magnētu pavilka kompasam apkārt, lai, viņa vārdiem runājot, «noņemtu svešos spēkus, kas tā vai citādi var ietekmēt adatu». Pēc tam, novietojis magnētu pretējā istabas stūrī, Volfarts ar rādītājpirkstu sāka braucīt virs kompasa adatas. Kad viņš tā reizes desmit bija pabraucījis, kompasa adatas viens gals, it kā grūšus aiz- grūsts, pusloku aizskrēja apkārt skalai. Lai atdabūtu adatu atpakaļ, magnetizētājam ar pirkstu bija jābrauka pretējā virzienā.

Volfarts paskaidroja, ka šis piemērs (vai varbūt pierādījums, īsti labi es neatceros) parāda, kā viņš magnetizē pacientu.

Man nebija iespējas pārbaudīt viņa kompasu.

Volfartam varbūt bija taisnība. Un tomēr, ja tiks pierādīta kāda noteikta fluīda esamība, man tā būs vilšanās. Neizskaidrojamā vilinājums izgaist pārāk konkrēta izskaidrojuma priekšā.

Tātad man prāts vairāk nesas uz šaubīšanos un es gribu ļauties mistikas vilinājumam.

Jau ir klāt vakars. Pa logu es vēroju ielu. Cauri lēnajam manas meitas mūzikas lāsojumam pa ceļu šurpu turpu staigā ļaudis — manas pilsētas iedzīvotāji un svešinieki. Garām logam nupat aizlīgo augstu paceltas lampas. Jaunavas tur dodas pastaigā. Stikls neskaidri atblāzmo manas sejas kontūru. Mūzika palo. Bez rimas manī līst melodija, un nepretodamies es ar visu ķermeņa augšdaļu šūpojos tās ritmā. Esmu noguris. Esmu bez gala neaizsargāts. Es zinu, ka meita spēlē tikai man.

Manā franču Encyclopedia (ā Neufchastel 1765.) aiz vārda «somnambul» ir rakstīts: «Šis apzīmējums sastāv no diviem latīņu vārdiem «sommus» — miegs un «ambulo» — es eju, tātad — tāds, kas iet miegā. Par somnambulismu sauc slimību, kaiti vai dīvainību, kura izpaužas tādējādi, ka tie, kurus tā apsēdusi, visdziļākajā miegā spēj iet, runāt, rakstīt — turpina darboties.»

Runā, ka Meisners savus pacientus novedot šādā miegam līdzīgā stāvoklī un tad ārstējot.

Skaidraka viņa metodes apraksta vēl nav mūsu rīcībā.

Šo to esmu jau izdibinājis no rakstiem manā bibliotēkā.

Florences ārsts Antonio Bevenio apraksta atgadījumu ar jaunekli Kasperu, kuram rokā iestrēguši bulta. Divas diennaktis cietušais aizvadījis nomodā un lūgšanās un pēc tam uzreiz ieguvis pareģa spējas. Vispirms jauneklis paredzējis, kad tieši bulta izmilzīs ārā no brūces, un vēlāk arī citas lietas un parādības, kuras piepildījušās mats matā pēc viņa paredzējuma.

Šis atgadījums aprakstīts «De abditis Morbo- rum causj's» [6] desmitajā nodaļā. Tas ir tūkstoš pieci simti divdesmit devītā gada izdevums.

Arī islandieša Jona Gudmudsona — šis pārāk zemu novērtētais vīrs ir darbojies laikā starp tūkstoš pieci simti septiņdesmit trešo un tūkstoš seši simti sešdesmit sesto gadu — rakstos ir atrodamas dažas līdzīgas ziņas. Tomēr Helmuta Prendlera domas — no tūkstoš seši simti deviņdesmit otrā līdz tūkstoš septiņi simti sestajam gadam viņš bija profesors Greifsvaldē — šais jautājumos ir vairāk vērā ņemamas. Prendlera sarakstītā četrsimt sešdesmit lappuses biezā «Causa»** ir viens no manas bibliotēkas stūrakmeņiem, un šai grāmatā viņš ar nicinājumu noraida ne vienu vien savu amata brāļu apgalvojumu.

Parādīju visas šīs vietas Šteineram. Viņš izlasīja tās, taču nekādu interesi neizrādīja. Viņam tas viss jau šķiet skaidrāks par skaidru.

Meita spēlēja gausāk nekā citreiz — tā bija Mocarta polonēze, bet, tā kā viņa spēlēja lēni, pēc polonēzes nemaz neizklausījās. No kāpņu pustumsas es uz viņu nolūkojos: stāvēju, pagriezies pret šo mīļo, trauslo pie klavierēm sēdošo būtni, un elpoju ar pavērtu muti, bez skaņas.

Man liekas — viņa ir nogurusi. Viņai nav spēka spēlēt raitāk, lai gan pirkstu veiklības pietiktu.

Pēc mirkļa ievēroju, ka nejauši viņa pacel rokas pārak augstu virs klaviatūras un tad piesit nepareizi un griezīgi asi. Viņa pārtrauca spēlēt un gurdi nolaistiem pleciem aiztaustījās līdz pieturas punktam, lai varētu atgūt priekšstatu par klaviatūru. Tā viņa uzzināja, kur jāliek pirksti, un varēja atsākt no jauna.

Bet viņa neatsāka, viss bija klusu, un es lūkojos uz viņu — uz savu meitu pie klavierēm. Pa labi sāņus no viņas kā izplūdis, viegli mirgojošs gaismas laukums iezīmējās logs. «Šī jaunā romantika un jaunie romantiķi,» es nodomāju, «tiem būtu vajadzējis viņu tagad redzēt. Būtu tie viņu uzgleznojuši un rādījuši pasaulei, nevis savus gaužām novalkātos pašportretus.» Nupat viņa stāvēja pie loga un, pastiepusi roku, pieskārās vēsajai rūtij. Iespējams, ka viņa nodomāja: «Ja es atvērtu, varbūt kaut ko saklausītu.»

Viņa piespieda roku cieši pie rūts turpat blakus krampītim, taču logs palika aizvērts. Un tad viņa piesardzīgi atkāpās. Viņa pagrieza galvu iesānis un ieklausījās, es sapratu — viņa pūlas uztvert kādu skaņu no manas darbistabas.

«Viņa mani gaida,» es nodomāju. «Un, kad iešu iekšā, viņa panāks man pretī, apskaus un sacīs, ka mans uzvalks ir no presētas tabakas

un ka viņa nesaprot, kāpēc es to nenosmē- ķēju.

—      Marija, — es viņai sacīšu, — paklausies! Uz mūsu pilsētu ir atnācis viens jauns ārsts.

—      Vai tiesa? — viņa atsauksies. — Šteiners man par to jau ieminējās. Bet vai viņš patiešām ir ārsts? Vai tikai nav šarlatāns?

—      To mēs nezinām, — es viņai atbildēšu. — Šai pilsētā to neviens vēl nezin.»

Es izraujos no krēslas un tuvojos viņai uzsvērti stingriem soļiem, lai viņu nesabiedētu. Jūtu, ka viņa ir sadzirdējusi. Viņa nesatrūkstas, taču gaida gan.

Viņa pajautā, vai es baidoties. Pārvaicāju, ko viņa ar to ir domājusi. Vai es baidoties no tā, ka mani pacienti pāries pie viņa, Marija paskaidro. Atbildu, ka nebaidos.

Mēs apsēdāmies uz klavieru soliņa. Priekšpusē uz klavieru vāka ir firmas zīme. Tai ir ovālas arabeskas veidols ar trīs lauvām augšmalā. Lauvas ir ar pūdeļu dibeniem un ar cilvēku rokām. Rokās tām lilijas. Ovāla centrā īsiem spārnu vēzieniem lidinājās suns.

Bieži jau esmu tā sēdējis, raudzīdamies šai emblēmā. Neviena no visām manām daudzajām gleznām nav spējusi tā piesaistīt manu uzmanību.

— Marija, — es ierunājos, — iesim pastaigāties! Tu par daudz sēdi mājās.

81

Redzu, ka viņa sāk kūsāt aiz prieka. Vedu viņu ārā bieži un pats tomēr zinu, ka tas ir par maz. Darba dēļ vairāk neiznāk. Sieva arī bieži

6 — 907

ved viņu ārā, taču tas meiteni iepriecina drusku mazāk.

—      Ir rudens, — es ierunājos, — gaiss ir dzestrs. Tāds mikls gaiss cilvēkus labi izvēdina.

Smaidot viņa paskatās uz to pusi, no kurienes nāk mana balss, bet es apklustu. Tad viņa saņem mani pie rokas.

—      Iesim nu, tēvs, — viņa vedina.

—     Pastāsti! — Marija saka, ciešāk saspiedusi manu roku. — Pastāsti man par visiem, ko mēs satiekam!

—     Nevaru, — es viņai čukstus atbildu. — Aprunāt garāmgājējus ir neglīti. Viņi var izdzirdēt.

—      Bet, kad viņi ir jau aizgājuši, tad taču tu vari stāstīt, — Marija neatlaižas. — Tad viņi vairs nedzirdēs!

Mēs gājām cieši piespiedušies viens otram. Ļaudis, kurus mēs sastapām, laipni klanījās. Viņi varbūt arī manīja, ka manas lūpas kustas, taču vārdus saprast nevarēja. Pat tie, kas ar mums sadūras, nedzirdēja neko.

«Tur aiziet Zēlingers,» tie droši vien nodomāja, «Zēlingers ar savu aklo meitu. Viņa ir bāla. Dienasgaisma viņas izskatam nenāk par labu.»

Pusceļā mēs sastapām Meisneru. Tas bija uz Jēgervirta gatves un netālu no Fuksvinkela. Es par Meisneru pastāstīju viņai tāpat kā par citiem.

—      Viņš tagad nāk mums pretī, — es Marijai klusā balsī sacīju. — Vecs viņš neizskatās. Tagad viņš ir tikai desmit metrus no mums. Viņš skatās uz mums. Viņš nāk tieši pretī.

— Meisners visu laiku skatījās uz tevi, — es sacīju.

Pievakarē es aizgāju vizītē pie Terēzes Hau- bmgeres. Nebiju vēl nomierinājies pēc satikšanās ar Meisneru, taču savai meitai neko neizrādīju. Kad es ierados, Haubingera sieva sēdēja gultā, kamēr viņas vīrs sēdēja kājgalī, un pusstundu bez pārtraukuma viņa man žēlojās par pastāvīgiem nelabumiem. Es apsēdos krēslā un klausījos. Viņa izvēma tā kā žulti, tā kā gļotas kopā ar šķidrumu, ko pirms tam bija iedzērusi. Spriežot pēc Haubingeres un viņas vīra vārdiem, viņa vēma ar briesmīgām mokām, un vemšanu pavadīja stipras vēdergraizes. Šādām slimības izpausmēm par iemeslu, kā liekas, bija pašā iesākumā pārtraukušās menstruācijas, jo dejojot viņa bija pārkarsusi, un piedevām vēl — iepriekšējā diena vīra vainas dēļ bija sagādājusi viņai nepatīkamus pārdzīvojumus. Vīrs to nebūt nenoliedza. Iepriekšējā vakarā vēders slimniecei bija izgājis normāli, un arī agrāk nekādas slimības pazīmes nebija manītas.

Es parakstīju piparmētru mikstūru, kanēļa tinktūru un Laudan Iiquidum* pa ēdamkarotei ik pēc pusstundas, kā arī ieteicu kāju vannas.

Kad gāju prom, viņa vēma atkal. Rīstīšanas skanēja pa visu māju — sirdzēja pat necentās slēpt savu nelabumu.

6*

83

Bija vēls, un es zināju, ka meita jau gulēs, kad pārradīšos mājā. Un tikpat droši zināju, ka Haubingera sieva atlabs. Turklāt biju gandrīz pārliecināts, ka viņas kājas turpmāk vairs neiz

platīs tādu smaku kā līdz šim. Cenzdamies domāt tieši par to — par viņas kājām, es soļoju pa tumšajām ielām ar spītīgu smaidu uz lūpām. To vismaz es būšu novērsis. «Es pūlos kaut ko darīt šo ļautiņu labā,» prātoju, «es daru cik spēdams, taču tie vemj, kā vēmuši, un atlabst, un mirst un pēc tam… Un pilsēta man apkārt izmainās, mēs ejam uz priekšu, un es joprojām jūtu pagurumu un vilšanos. Vilšanos es jūtu, par spīti mūsu panākumiem. Saviem pacientiem es dodu kanēļa tinktūru, taču pats savai meitai palīdzēt nespēju. Es parakstu kāju peldes, un man liekas, ka esmu rīkojies veikli.»

Lejā pie piestātnes trokšņoja ūdensputni, es dzirdēju aprautas, spalgas klaigas, no kurām neko nesapratu. Es apstājos un ieklausījos šais kliedzienos, biju jau gandrīz pie mājām, taču tālāk iet vairs negribējās.

Man likās, ka putni kliedz arvien stiprāk.

3

Pirmajai apmeklētājai bija pāri par piecdesmit. Viņai sāpēja kauli, un naktīs viņa slikti gulēja, tāpēc ka nebija lāgā ar muguru. Kājas bija piepampušas kā bluķi, un zem ādas kamolu kamoliem mezglojās vēnas. Viņai bija parakstīta kumelīšu tēja trīs reizes dienā.

Sievietei līdzi bija asiņu nolaižamais daikts. Vīrs to pagatavojis. Tas bija divas collas garš, no spoža misiņa darināts ass āmuriņš, kuram piestiprināta spalva. Ar āmuriņu uzsita pa ādu un allaž trāpīja īstajā vietā un pietiekoši dziļi.

Meisners palūdza sievieti apgulties.

—     Šinī pilsētā jus man esat pirmā apmeklētāja, — viņš rāmi noteica.

Sieviete stulbi uz viņu blenza, taču, sapratusi, ka Meisners grib aizsākt sarunu, cītīgi uzķēra pavedienu.

—      Varbūt mums te vajadzēja būt vairākām? — viņa atsaucās. — Man likās, mums laikam vajadzēja te sēdēt rindiņā.

—     Šoreiz es nodarbošos ar jums vien, — Meisners mierīgi noteica.

Pēc tam viņš pavēlēja, lai viņa apguļas un nebaiļojas, jo ir jāsāk magnetizēšana. Tad Meisners paņēma rokā magnētu un parādīja to viņai.

Pēdīgi sieviete apgūlās un aizvēra acis.

—     Vai asiņu nolaižamo jums nevajadzēs? — slimniece iejautājās tieši tajā brīdī, kad viņš jau bija pacēlis roku, lai sāktu braucīšanu.

—     Nē, — viņš atbildēja, — neko tādu.

Iesākumā tā mēdza būt. Daudzējādā ziņā tāpat kā agrāk: bieži vien jāiesāk bija ar maznozīmīgu slimnieku — ar nobijušos lētticīgu plikadīdu. Tā notikās Parīzē tai garajā ziemā, tais ilgajos cīniņos Parīzē. «Lielais Paracelzs arī karoja pret viszinību un pret sholastiķu,» Meisners nodomāja, «tikpat nikni un neveiksmīgi karoja.»

Viņš atcerējās visus tos de medici, kas, pašapmierināti smaidot, pulcējās ap operāciju galdiem un teicās esam laimīgi par kādas ierīces pielietošanu vai operāciju kā tādu, pat ja tā slimnieku izmocīja un iedzina nāvē. Viņš atcerējās mirstošos. Sākumā pagalam saspringušus un pussajukušus aiz bailēm, pēc tam jau atslābušus uz nāves sliekšņa, tikai neapzinīgi vēl trīcošus beidzamajās sāpēs, ko tiem piedāvāja dzīve, un tad jau vairs nepieejamus ne eksperimentiem, ne uzvarējušām teorijām. «Ak šie saprāta locītāji,» Meisners nicīgi sprieda, «šie beziztēles konstruētāji.»

«Tie domā uzbūvēt pasauli tikai no saprāta vien,» viņš toreiz bija sev sacījis, «kamēr visu lietu iekšējā jēga ir neprāts.» Viņam patika gudrot par to, kas ir «visu lietu iekšējā jēga»; tas bija neaptverami, un tamdēļ tam neklājās pieskarties. «Tie jau smēja arī par Paracelzu,» Meisners prātoja, «kaut gan viņš tika daudz tālāk par visiem tiem smējējiem — līdz pat dāņu pilsētai Stokholmijai [7] viņš bija nonācis un tur sastapis saprašanu. Bet šite — nekā!»

«Volfarts jutās tāpat kā es,» Meisners sprieda tālāk. «Viņam bija līdzīgi pārdzīvojumi. Es to zinu. Viņš man atzinās, pirms mēs šķīrāmies uz neredzēšanos.»

Parīze: mazpamazām ļaudis bija sākuši pulcēties pie viņa, reizumis cilvēku trīsdesmit četrdesmit sanāca ap viņa divām baquet. Daudzus vakarus viņam šķita, ka viss izdodas. Apgaismojums: vienā istabas stūrī degošas sveces nespodrie stari. Un gaidu pilns klusums. Sieviešu neatlaidīgie, viņam pievērstie skatieni. Viņš bija novirzījis šos skatienus uz pamatīgo koka kublu ar pudelēm un dzelzs skaidām, un klusums pēdīgi bija tieši tāds, kā vajag. Visi sēdēja viņa izvēlētajā punktā pienaglotiem skatieniem, un viņš staigāja apkārt, pieskardamies viņiem ar stikla nūjiņu.

Tur bija tā sieviete, kurai jau piecus gadus trīcēja viss ķermenis: viņa sēdēja, atmetusi galvu pret krēsla atzveltni, visam gatava, neturēdamās pretī nekam. Tur bija tas vīrietis ar izsitumiem uz sejas, kurš izgāja no mājas tikai pa vakariem, paslēpis seju zem kapuces kā sala laikā. Un vēl tā, kurai dzemdībās aizgājis posta bērns un kuru pēc tam mocīja bezspēks. Meisners staigāja apkārt, tiem pieskardamies, tad mazu brītiņu, tieši tik, cik viņam vajadzēja, izturēja pauzi, un tie visi iekrita miegā._ Ta bija noticis tolaik, kad viss ritēja labi. Un vēlāk, kad viņš sacīja pilsētas galvam: vai no ta cēlas kads ļaunums? Vai ļaunums cēlās. Ja šie ļaudis paši ļāvās ekstāzei? Kāpēc jūs vainojat mani?

Pie viņa toreiz bija atvests pat kāds paraliti- ķis.

Vienā no Meisnera seansiem tūkstoš septiņi simti astoņdesmit sestajā gadā kāds Ernsts Rū- ders bija piecēlies un izteicis apvainojumu, ka Meisners esot no Vīnes aizbēdzis ļaundaris. Nekādas lielās skaidrības par šo izteicienu nav. Meisners pats nekad nepiemin šo starpgadījumu. Nav arī zināms, vai šim apvainojumam ir kāds pamats.

Ernsts Rūders ir mācījies pie izcilā holandiešu filologa van Grētena, kurš sešdesmitajos gados lasījis lekcijas Vīnē. Viņš teicās labi pazīstam Meisneru.

Pāris Meisnera asistentu izmeta ārā izlēcēju. Taču togad vēl ilgi pārsprieda šo atgadījumu.

Paracelzs reiz bija atnācis pie viņa sapni (tas notikās toreiz, pēc katastrofas Vīnē, taču pirms galīgās katastrofas, kuru atnesa starp govīm pavadītais laiks — šis krūtis žņaudzošais, šis laimīgas dienas sološais), Paracelzs bija parādījies viņam sapnī un viņu uzrunājis. — Tu lasi manus rakstus, — Paracelzs sacīja, — bet tu nesaproti, pēc kā es tiecos. Tava gaišredzība uzliek tev pienākumu. Tavs pienākums ir nesajaukt vīziju ar īstenību: tev tā jāatstāj starp zemi un debesīm. — Ja tu ļaudīm sniegsi īstenību, — viņš bija sacījis, — tu tiem nebūsi vairs vajadzīgs. Viņiem būs gana jau ar īstenību vien.

Dod cilvēkiem melus, jo meli tiem ir nepieciešami.

Taču Paracelzs nozuda, un cūkas vien bija palikušas. Reiz Bavārijā — tur viņš visbiežāk uzturējās — Meisners iebāza kabatā bagātīgu samaksu un bija spiests aizkavēties negaisa dēļ. Pa to laiku visi lopi bija nosprāguši — kam tikai viņš pieskāries — visi kā viens. Zemnieki viņu saķēra un nometa kailu zemē. Pēc tam viss bars bija sastājies Meisneram apkārt — visi tā ciema zemnieki, tie izvilka savus netīros vīriešu daiktus un, pieturēdami viņa galvu, atplēsa muti un čurāja viņam rīklē. Taču pie dzīvības tie viņu bija atstājuši.

«Čurās aiztek,» viņš toreiz bija nodomājis, «čurās var aizskalot prom, bet nāvi nevar.»

«Cūkām nekādas vīzijas nav vajadzīgas,» Meisners secināja. «Esmu nopūlējies ap nepareizu materiālu. Ir jāizraugās īstais materiāls un ir jārīkojas nekautrīgi un nodevīgi, un nepatiesi, lai sasniegtu patiesu iznākumu.»

Tam visam vajag vienīgi neaptraipītu pilsētu. Un saujiņu cilvēku, "kuri spējīgi sekot vīzijai. Pēc tam viņš šo ļaužu sajūsmu kā mākslas darbu pacels saulē: tas būs no ļaužu sajūsmas izpīts meistardarbs, ornamenti no cūkām, kam cilvēku galvas.

Un tad es viņus piespiedīšu noticēt neticamajam, un pasaule tad sagrīļosies un parādīsies meža gari.

Meisneram tolaik bija melni mati, tie sniedzās līdz pat kaklam un bija taisni apcirpti. Viņa mati bija ļoti krāšņi. Seja bez bardas. Vaigu kauli stipri izvirzīti. Viņš kustējās rami un ar

pašcieņu.

— Brīnumdaris vakar bija tirgū, — Šteiners paziņoja. — Viņam ir gaužām dārgs mētelis. Pirksti gari un smaili un nagi ir labi kopti. Augums virs vidējā. Es pusstundu viņu novēroju. Zemnieku vidū viņš nav uzaudzis.

Nirnbergas tiesas prāvas protokolā divas reizes ir uzsvērta Meisnera «laucinieciskā izturēšanās». Un viņa izskatam tur tiek piedēvētas «mazliet apaļīgas miesas».

Audējs vispirms bija palaidis ziņu, ka Meisners ir lopu dakteris: šis pārpratums, šis nelāga starts Audējam maksāja priekšzobu. Nupat viņam bija kāda cita ziņa izplatāma: viņa pavēlnieks ir_ magnetizētājs. Audējs bija priekšvēst- tnesis, sūtnis, viņš bija kā Jānis Kristītājs.

Tad Meisneram atlika nogaidīt.

Taču Jaudis sāka nākt, kā jau tie ir nākuši mūždien. Pēc nedēļas trešā daļa no viņa istabas labākajos vakaros jau bija aizpildīta. Varēja būt vēl labāk, taču varēja būt ari sliktāk.

— Vīnē, — Meisners teica Audējam, — tur man vienu vakaru simt sirdzēji bija sanākuši. Un beigās par mani sāka interesēties ķeizariene. Siem te ir palicis vairs tikai aprēķins un ir palikušas slimības.

Ar šitiem man daudz nopūlēties nevajadzēs.

Vakaros viņš devās garās pastaigās. Piestātne saulrietā bija rāma un klusa. Meisners apsēdās uz steķiem un vēroja airu laivu pēdējos rudens izbraukumus, — ņirbu vilnīši svēdrām skrēja uz krastu kā gājputni uz mājām. Lapas gulēja zemē, un rasas pārklājs tās bija pārvērtis mīkstā samtā. Audējs kā ēna sekoja Meisneram pa pēdām.

Nemieram nebija nekāda pamata. Vēstnesis savu darbu paveicis, tagad atlika tikai nogaidīt. Skaisti tādi vakari. Meisners sēdēja uz steķiem tikpat nekustīgs un rāms kā ūdensklaids, kuru viņš vēroja. Bija tūkstoš septiņi simti deviņdesmit trešā gada septembris.

Laika gaitā Meisnera darbi ir sajaukti ar viņa konkurentu pasākumiem.

Viens tāds ir dzīvojis pēc Meisnera un maz- pamazām ticis pie lielas bagātības, — parastās baquet vietā tas izmantojis kausu ar sasmalcinātiem stikliem. Kauss bijis piepildīts ar dažādu krāsu šķidrumiem. Cilvēki sasēdušies ap kausu un uzlikuši rokas dzelzs stienīšiem, kuri uz visām pusēm stiepušies ārā no kausa.

Tērpies bāli violetā kostīmā, aizmugurē pastaigājies pats magnetizētājs.

Meisners, saprotams, nekad nevilka mugurā neko citu kā tikai melnas un pelēkas drēbes.

Pamazām viņš ieguva piekritējus. Audējs bija krietns starpnieks, iebraucamās vietas un krogi — īstie ūķi šādām sarunām. Meisnera cieņas pilno savrupību, kura viņam bija nepieciešama, tas, kā liekas, neizpostīja.

Viņam pastāstīja par Zēlingeru.

—      Zēlingeram ir akla meita, — Jaudis viņam pavēstīja. — Viņa palika akla pirms desmit gadiem: mūsu pilsēta tolaik bija ierauta kādā karā. Karš nevilkās ilgi, bet šis tas pa to laiku tomēr atgadījās.

—      Tā ir, — viņš atbildēja, pats gandrīz neredzams aiz savu auksto acu aizsega.

—     Tie franči, — ļaudis turpināja, — tie viņu ievilka kādā istabā un izvaroja, kaut gan meitenei toreiz bija tikai desmit gadi. Pēc tam viņa kjuva akla, taču tas varēja beigties arī vēl ļaunāk. Viņa var pateikties liktenim, ka ir pie dzīvības. Citiem saviem upuriem tie beigās pārgrieza rīkli, ja vien tās sievietes bija vēl dzīvas, pēc tam kad vesels pulks mīcījies tām pāri. Viņa var būt pateicīga savam liktenim, jo zaudēja tikai nevainību un acu gaismu, taču dzīva ir. Nevainībai nav nekāda lielā vērtē. Cik tad nu mūsu pilsētā ir to divdesmit gadus veco nevainīgo meiteņu.

—      Un ko meitene tagad dara?

—     Tagad? Kas tad viņai tāds jādara? Viņai ir savas klavieres: viņa spēlē. Un viņai ir savi vecāki. Tēvs nespēj izārstēt meitu no akluma, taču pats nenolaiž no viņas acu. Viņam jābūt bagātam: ārsts kā nekā. Visi ārsti taču ir bagati, vai ne?

—     Viņas tēvs ir ārsts, — Meisners vēlāk stāsta Audējam. — Viņas aklums liekas tieši tāds, kā man vajag. Meitenes acīm vajadzētu izskatīties pavisam parasti. Nekādas vainas tajās droši vien nav saskatāmas.

—     Jā-a? — Audējs saka jautājoši. — Jā-a?

—     Tā kā Vīnē, — Meisners vēlāk, stipri vēlāk piemetina. — Tā kā Vīnē, toreiz kad man liedza turpināt.

Viņas izturēšanās varbūt kaut ko slēpa sevi: Meisners bija viņu redzējis ejam tēvam blakus — ar puspavērtu muti, lai uztvertu visu, ko tēvs stāsta, un pilnu paļāvības, ar visu augumu pieliekušos tēvam.

Tā varēja būt sagadīšanās. Un šai ziņā ari vēsture mūs pamet neziņā: tā sniedz kailus faktus, ļaudama, lai paši skaidrojam kā prazdaini. Klīniskais gadījums še ir kā mikla, kā spogulis, kurā lūkojas stāstītājs un klausītājs.

Mums tātad ir pieejami Zēlingera pieraksti par šo satikšanos. Mēs zinām, ka tāda ir notikusi.

Sešpadsmit dienas pēc viņa ierašanās pilsētā. Seko lietaina nakts: no rīta ielas ir pielijušas. Meitene, ieklausīdamās skaņās, sēž pie loga.

Un tad viņš tuvojas — Meisners, dziedinātājs un meistars. Viņš ierauga meiteni jau no tālienes. Debesis ir noskaidrojušās. Viņš veikli lēkā starp peļķēm, tomēr nekāds jaunais vairs neizskatās. Meitene nedzird, ko Meisners runā.

—      Man pastāstīja, kas ir noticis ar jūsu meitu, — viņš saka. — Šos vārdus viņš jau iepriekš ir sagatavojis, tomēr tie izklausas nožēlojami. «Nupat viņš mani iznesīs cauri,» Meisners nodomā, pēkšņi noskurinādamies aiz nepatikas. «Neesmu izvēlējies īstos vārdus.»

—      Es gribu viņai palīdzēt, — viņš steigšus piemetina. — Reiz jau tiku ārstējis līdzīgu gadījumu. Varat uz mani paļauties.

Tāds ir viņu sarunas iesākums.

Kad šī ziņa aplidoja pilsētu, ļaudis sprieda, ka Zēlingers nav vairs savā prātā. Citi atkal izteica tādu pārliecību, ka viņš tā vai citādi esot bijis spiests nākt pie atziņas, ka svešinieku, kurš uzdevās par Meisneru, ilgāk vairs nevarot neievērot. Visi pūlējās atcerēties ārsta meitu Mariju — kāda viņa izskatās, taču viņi Mariju spēja iedomāties tikai grupas zīmējumā un ne citādi, — viņa iespiedusies tiem atmiņā sakņu- pusi, pieķērusies doktora Zēlingera elkonim.

—     Tas ir izmisums, — tie sprieda, — tas ir neprāts, ka Zēlingers spēj viņu atdot cita ārsta rokās.

—     Bijis nu tas otrais tikai ārsts, — dažs labs piebilda.

Runāja, ka Šteiners esot redzēts ar nopietnu seju steidzamies uz ārsta māju. Daži bija redzējuši viņu arī iznākam labu laiku vēlāk. Neviens nezināja, kas tur iekšā runāts. Taču vēsts dzīvoja tālāk, tā neizgaisa kā baumas, un drīz to jau zināja visi: Meisners centīsies izārstēt meiteni ar savu metodi.

Kad viss zināmais bija izrunāts, sākās minējumi. Vairums ļaužu, drošs paliek drošs, bija atturīgi un vismaz kādam izteica savas šaubas par iznākumu, — pēc dažām dienām gandrīz ikkatrs jau bija rokām kājām pretī šim pasākumam, lai kāds būtu tā iznākums. Absurds — jā, iespējams, taču skepsei bija pozitīva iedarbība.

Pēc ilgāka laika viņi to sapratīs.

Kādu vakaru Šteiners sēdēja Vegenera pagrabiņā. Vispār tur iegriezties viņš mēdza gaužām reti, bet tagad viņš tomēr tur sēdēja. Zinādami, ka Šteiners ir ārsts un pazīst Zēlingeru, viesi pulcējās viņa tuvumā.

—     Tā viņš ir, — paceldami savus kausus, tie sacīja, un mutes tiem iepletās smaidā, kuru ilgāk neviens vairs nevarēja un arī negribēja slēpt, — tā viņš ir ar tiem ārstiem, viens otram tie savus bērnus neuztic vis. Tā viņš ir gan, neviens nav bez vainas.

Šteiners nogrozīja baltas acis, jau nožēlodams savu nācienu: viņa nodoms bija klausīties, nevis runāt.

—     Nevis ārsti, bet ārsts, — viņš noskaldīja.

—        Nenosodiet nu visus tā nabaga Zēlingera dēļi Viņa saprāts ir aptumšojies, viņš nezina vairs, ko dara.

—     Skaidra lieta, — tie atsaucās iecietīgi,

—      skaidra lieta! Un tu neesi pat mēģinājis viņu dziedināt, medicus? Nekad neesi pamēģinājis?

—      Viņa ir akla, — Šteiners mierīgi atbildēja, pūlēdamies likt lietā to autoritātes mazumiņu, kāds viņam vēl bija. Mēģināt vēl nenozīmē izārstēt.

—     Bet Zēlingers cer, ka tam tur izdosies?

Un tad atskanēja skali smiekli, un Šteiners ienīda šos ļaudis un ienīda Zēlingeru, šo bērnišķīgi atklāto un lētticīgo nodevēju, turklāt viņa draugu. Un viņš negribēja apsmiet Zēlingeru visu šo ļautiņu priekšā, bet viņš juta, ka cits nekas neatliek, ka viņam ir jānorobežojas no šī eksperimenta, no šīs pūšļošanas, no šīs spekulācijas par labu dumjībai un nezināšanai.

—      Pat veiksme galu galā var izrādīties par neveiksmi, — Šteiners nikni noteica, lūkodamies pats savā alus glāzē.

Ļaudis pavērās uz viņu ar iecietīgu smaidiņu.

—     Var iznākt, ka brīnumdaris tiek vēl tai mājā par znotu, — ieminējās viens lopu kāvēju māceklis, kas pēdējā laikā dzīvoja Vertela iela.

Uz to Šteiners neko neatbildēja.

Reiz Šteiners bija pavadījis Mariju no koncerta. Nākošajā dienā kāds bilda, ka ceļš zem kājām droši vien esot bijis līdzens, jo daudzi taču gājuši jau pirms viņa.

Sēfonda bija sāņus no lielajām kultūras straumēm. Parīzē tādas runas varbūt nebūtu iespējamas. Ne tā, kā te.

Kas tad bija noticis: viņš paklupa un pamatīgi apdauzījās. Ceļabiedre bija smagi nogāzusies zemē pa kreisi no viņa un dabūjusi vieglus nobrāzumus sejas vienā pusē.

Šteiners bija neprecejies. Daļu no viņa sejas — pieri un deniņu apvidu — klāja baku rētas. Šajās vietās viņa seja izskatījās pēc nāves valstības reljefa kartes.

Gaišā bārda dažu labu rētu vēl nosedza. — Viņa nekad nav man pieskārusies, — Šteiners sprieda, — bet, ko nozīmē bakas, to viņa tomēr zina.

—     Kas notiks, ja Meisneram paveiksies? — ievaicājās kāds rātsnama rakstvedis, kas sēdēja Šteineram iepretī. Nekādi nejaudādams apslāpēt savu sajūsmu, rakstvedis smaidā pavēra savus iedzeltenos ilkņus. — Kas notiks, ja meitene atgūs redzi? Vai ārsti, lai novērstu šo negadījumu, pataisīs meiteni atkal aklu?

Es viņai novēlu laimīgi atgūt acu gaismu, — Šteiners uz to atbildēja. — Tēvam ar meitu tā būtu laime. Taču runāsim labāk par ko citu.

—     Tiesa kas tiesa, — ļaudis sacīja iecietīgi. Un tie ievilka Šteineru savos smieklos, un viņam sāka trūkt elpas, jo šie smiekli bija guldzoši un šķebinoši, un viņš neizturēja un devās prom. Kad Šteiners vēra ārdurvis, smiekli pārvērtās auros.

Ārā lija. Viņš gāja platiem soļiem: pa Amts- gerihta ielu, pa Heiliggeista ielu, tad pa tiltu pāri kanālam, kurš bija gandrīz aizbērts ar visādiem lūžņiem, lietus tecēja Šteineram aiz apkakles, taču viņš to nejuta.

—     Meisners, — viņš sprieda, — tas brīnumdaris.

Pirmā saruna notika septembrī. Bet ārstēšana nesākās ātrāk kā oktobra vidū. Šīs aizkavēšanās iemesls nevienam nav zināms.

—     Marija, — Zēlingers liegi ierunājās, — Marija Terēze…

—     Jā, tēvs. Es tepat esmu.

—     Vai tev ir bail? — viņš jautā.

—      Nē, — viņa atbild, — man nav bail. Mums nav bail, vai ne? Ne tev, ne man. Mēs zinām, ko mēs darām.

—      Un tu nedomā, ka es izdarīju nepareizi, — viņš jautā nospiesti. — Šteiners vairs pie manis nenāk. Viņš uzskata, ka es rīkojos nepareizi.

—      Drīz jau tas noskaidrosies, — viņa klusu atbild un lēni noglāsta tēva roku.

«Tiesa,» viņš nodomā, «drīz tas noskaidrosies. Bet, kad tas noskaidrosies, tad atkal būs jaunas neskaidrības. Ja mums laimēsies — ja viņam laimēsies, tad viss būs ar kājām gaisā. Paši neapjauzdami, kur mūs tas novedis, mēs raujam sev pamatu ārā no kājapakšas. Mēs upurējam savas pasaules līdzsvaru. Diez vai tas ir īstais upuris!»

—      Es esot nodevējs, — viņš turpina, — Šteiners tā man apgalvoja. — Viņš sevi uzskata par brīnumu apkarotāju, un tagad es esmu viņam aizstājies ceļā. Un aiz goda jūtām pret mani viņš jūtas traucēts. Es varu iedomāties, kāds nemiers viņu plosa.

97

Viņa ieklausās tēva balsī, bet citu neko nesaklausa — vienīgi bažas. Tad viņa atmetas pret krēsla atzveltni un klusē. Ir jau sācies oktobris.

Torīt Marija pieceļas agri: neviens neko nesaka, taču gaisā tas ir jūtams, un viņa zina, ka tas brīdis ir klāt. Viņa mēģina spēlēt klavieres, taču iznāk pārāk sasteigti, un viņa nespēj ieturēt pareizo tempu. Tas ir tas pats menuets, kuru

7 — 907

viņa Groisa kundzes salonā reiz spēlēja divas reizes plc. kārtas. — Tas gabals ir viņai tieši kā radīts, — klausītāji bija teikuši, — jo cauri jautrībai tajā skan «skumīgs apakštonis». — Viņa zināja, cik maz šais vārdos ir patiesības: ļaudis tā runāja tikai tāpēc, ka gribēja būt moderni. Viņa bija dzirdējusi, ko stāsta par jaunajiem rakstniekiem romantiķiem un par to, kā viņi svaidās starp bēdām un starp prieku — visam tagad bija jābūt pēc romantiķu ģīmja un līdzības.

Šodien Meisneram vajadzēja Mariju apmeklēt.

«Tēvs ir tam visam piekritis,» viņa nodomāja. «Tur slēpjas kāda iespēja atgūt redzi, un viņš nevēlas šo iespēju postīt.»

—      Tevis labā man nekā nav žēl, Marija, — viņš bija sacījis, taču pēc tēva balss viņa saklausīja, ka viss tomēr nav īsti kārtībā: — Tevis labā man nekā nav žēl, Marija…

Viņa paskandināja savu zvaniņu.

—     Vai tēvs ir kaut kur izgājis? — Marija pavaicāja.

—      Nē, — kalpone atbildēja, — drīz kungs ienāks pie jaunkundzes, tā viņš tika teicis.

Un vēlāk, kad viņš parādījās:

—     Tu taču visu laiku paliksi pie manis, tēvs?

Meiteni bibliotēkā noguldīja kādā gultā. Klāt bija tikai Zēlingers un Meisners.

Viņai mugurā bija tā pati baltā kleita, kuru pašuva, kad šoruden bija jāuzstājas publikas priekšā. Vīrieši pieveda meiteni pie gultas un noguldīja.

Pēc tam Meisners uzlika viņai uz acīm apsēju. Šo sagatavošanās darbu laikā viņš bilda

tikai nedaudzus vārdus. Kad tas bija pabeigts, viņš palūdza atjauju palikt ar meiteni divatā. Bridi vilcinājies, Zēlingers tam piekrita.

—     Es sēdēšu aiz durvīm, — viņš paskaidroja šim cilvēkbērnam, kas bija viņa meita. — Tu vari mani saukt, ja vēlies.

Viņa neko neatbildēja.

Protokols, kuru Klauss Zēlingers vēlāk sastādīja un dajēji arī publicēja, no vairākiem viedokļiem ir nepilnīgs. Mēs uzzinām gandrīz visas šī notikuma ārējās detaļas: par slimnieces stāvokli, kad ir sākusies ārstēšana, un tā tālāk — bet par pašu ārstēšanas procesu nekā daudz tur nav.

Un tomēr šis protokols dod zināmus pieturas punktus.

—     Vai tu skaidri dzirdi manu balsi? — viņš

jautā.

—     Jā, — Marija atbild.

—     Apsējs nespiež?

—     Nē.

—      Es pamazam sakšu tevi ārstēt ar metodi, kura nav vēl aprakstīta nevienā grāmatā, jo es pats esmu to atklājis. Šīs metodes pamatā ir cilvēka miesā esošie šķidrumi. Es izmantoju tā saukto fluīdu — līdz šim nepazīstamu mūsu organisma sastāvdaļu, kā arī debesu ķermeņu attiecības pret šo mistisko šķidrumu mūsu miesās. Esmu paredzējis iedarboties uz šo fluīdu ar magnētisku braucīšanu.

7'

99

—     Jā, — viņa atsaucas sīkā, taču skaidrā bal- stiņā. — Saprotu. Jūs man pieskarsieties ar magnētu.

—      Ja tava ticība ir pievērsta magnētam, liksim to lietā, — viņš atbild. — Vienmēr tas nemaz nav vajadzīgs. Magnētam ir starpnieka loma, nevis pati galvenā.

—     Jā, — viņa atbild, kaut gan nav sapratusi.

—      Es tev atdošu redzi, bet mums ilgi un pacietīgi jāgaida, kamēr īstais brīdis būs pienācis. Tad viņš pieliecas tuvāk pie viņas sejas un vēlreiz pārjautā: — Vai tu skaidri dzirdi manu balsi?

—     Jā, — viņa saka tieši augšā uz griestiem, kurus neredz, — jā!

—      Vispirms tev ir jānomierinās. Tev ir jāklausās manā balsī — un tikai. Kad tu būsi ieguvusi tik lielu paļāvību, ka dzirdēsi manu balsi bez klausīšanās, tad mēs būsim sagaidījuši tavas ārstēšanās beidzamo dienu: kad tu dzirdēsi manu balsi un tomēr nedzirdēsi. Vai tu saproti?

—     Nē, — viņa tikpat skaidrā balsī atbild, — to es nesaprotu.

Meisners sēž viņai blakus uz krēsla. Istaba vēl ir gaiša, taču viņš zina, ka drīz pienāks krēslas stunda un ka tam nav lielas nozīmes — laiks ir viņa varā. Viņš ir liela miera pārpilns. Meisners uzsmaida meitenei un dzird, kā viņa ieklausās viņa klusēšanā.

—     Tu esi jauna, — viņš ierunājas. — Tev ir dikti skaidrs prāts.

—     Tēvs arī tā saka, — viņa atbild.

—     Tu jau zini vairākas valodas, — viņš turpina. — Tavs zināšanu līmenis ir augstāks nekā daudziem citiem.

—     Jā, — viņa klusu atsaucas.

—     Un tomēr tev nav acu gaismas, — Meisners saka.

Uz to viņa neko neatbild.

Gaitenī ir gandrīz tumšs. Var sazīmēt durvju kliņķi un tumšāku četrstūri uz grīdas — tur laikam ir paklājs. Tā kā dienas gaisma te tieši neiespīd, Zēlingers pats īsti nesaprot, vai tumsa te valda tāpēc, ka ir pienācis vakars, vai varbūt tumšs ir tikai no tā, ka gaisma neiespīd. Viņš par to pat nedomā. Viņš pūlas tikai saklausīt balsis tur iekšā aiz durvīm. Skaņas ir klusinātas, izlīdzinātas, un brīžiem balsis apklust pavisam. Nav iespējams neko daudz pierakstīt.

Bet šeit, šajā pustumsā, Zēlingers sāk savu atskaiti.

«Magnetizētājs izteica vēlēšanos palikt vienatnē ar savu pacienti,» Zēlingers raksta, «tāpēc es izgāju no istabas un apsēdos uz krēsla pie durvīm.»

—     Es nekā neatceros, — Marija saka.

—      Un ko tu atceries no tā laika, par kuru neko neatceries?

—      Ka tiku nonesta lejā. Bet man to pastāstīja, es atceros, kas man ir stāstīts. Tēvs tāpat gribēja, lai es izstāstītu, bet man nav nekā, ko stāstīt. Es biju vēl tik maza toreiz, kad tas notika.

Meisners ir paslēpis seju rokās: «Šeit,» viņš nodomā, «šeit man viņa ir jāpietur.»

—      Viņi tevi varbūt nonesa pagrabā, — viņš kā pierunādams saka, — un nodarīja tev pāri. Tev jāmēģina atcerēties, tas ir tevis pašas labā.

—     Tēvs apgalvo, ka iebrucēji man nodarīja pāri virtuvē, — viņa rāmā balsī atbild, — tur mani vēlāk atrada ar saplēstām drēbēm. Stāsta, ka es esot smagi cietusi.

—     Tā. Tā. Turpini!

— Vairāk nekā nav. Stāsta, ka mani esot izvarojuši. Iebrucēju bijis daudz. Pēc tam es vairs nekā neredzēju.

«Viņa ir pārāk bezkaislīga,» Meisners domā ar dusmām un vilšanos, «tādu bezkaislības kalngalu neviens nespēj satricināt.»

Ārā tagad jau ir melna tumsa.

Tad Meisners ieaicina Zēlingeru. Abi stāv pie gultas, un Meisners ir noguris. Marija nav ļāvusies satricinājumam. Viņa ir nesasniedzama, un tēvs tagad stāv blakus, un Meisners zina, ka nekas nav panākts.

—     Tagad es viņu magnetizēšu, — viņš saka.

Tas izdodas gluži ātri, ātrāk, nekā Meisners ir

cerējis. Viņš apsēžas, uzliek vienu roku viņai uz vēdera un ar otru noņem apsēju no acīm. Acis meitenei ir aizmiegtas. Tad Meisners lēni ar roku pārvelk viņai pa seju. Istabā valda pilnīgs klusums. Viņa guļ nekustīgi, un apsējs uz tumšās grīdas fona iezīmē gaišu svītru. Piecpadsmit reižu nokustas Meisnera roka, trīsdesmit reižu. Lāgiem viņš stipri piespiež roku pie viņas sejas. Lāgiem rokas kustība skar tikai kā vēsma.

Tad Meisners pieceļas.

—     Tagad viņa guļ, — viņš nosaka, — un dažas stundas neviens nedrīkst viņu traucēt.

—     Cik reižu būs jāatkārto procedūra? — Zēlingers iejautājas.

Taču viņiem abiem uzreiz bija skaidrs, ka neviens to nevar pateikt.

Kad viņi gāja ārā no istabas, meitene it nemaz nepakustējās un elpoja tik rāmi, it kā aizmigusi.

Meisners iet mājās un ir sapratis, ka kaut kas jāmaina.

«Varbūt mana pieeja ir nepareiza,» viņš gudro, «es cenšos viņu atgriezt pie patiesības, un viņa liedzas to pieņemt. Reiz viņa ir novērsusies no patiesības un nupat liedzas pieņemt to atpakaļ. Es paliku pie sava, un tā bija kļūda. Tas bija slikti, bet viss vēl nav pagalam.»

«Esmu kļūdījies,» viņš rāmi nodomāja. «Tas ir gandrīz nepiedodami, toties man ir mācība. Patiesību man viņai nevajag dot. Ja tur parādītos lielais Paracelzs, viņš būtu uzlicis roku man uz mutes. Es atteicos no Paracelza vīzijas. Bet tieši vīziju man vajadzēja viņai rādīt.»

«Patiesībai nav itin nekādas vērtības,» viņš secināja. «Es centos dot viņai patiesību, taču tā pievīla, kā allaž ir pievīlusi. Patiesība ir nodevīga — nebija jēgas pat mēģināt. Man vajadzēja atrast priekš viņas kaut ko citu, jo ar patiesību viņa reiz ir jau pievīlusies.»

«Es viņai došu melus,» viņš nodomāja jau gandrīz miegā, kad sakāve vairs nelika sevi manīt, «melus jeb to, ko ļaudis dēvē par meliem. To.»

Protokols par ārstēšanas gaitu acīmredzot ir rakstīts notikumiem uz karstām pēdām. Par pirmo procedūru ir pieminēti tikai ārējie apstākļi, meitenes dziļais miegs, apsējs. Ir minēts arī kāds sarunas fragments. Zēlingers šai pierakstā stāsta par magnetizētāja lūdzošo balss noskaņu, par gandrīz bezcerīgi diedelējošo lūgšanos, taču sīkāk ne vārda.

Ne par cerībām, ne par izmisumu nekas nav teikts. Pulsa biežums toties ir atzīmēts: pēc procedūras — astoņdesmit četri sitieni minūtē.

Vēl reizi Zēlingers viņus abus atstāja vienatnē. Viņam nebija vairs izvēles: viņš bija jau kapitulējis. Ārstēšana jāturpina. Balsis dūca apslāpēti: viņš pierakstīja to, ko saklausīja.

«Nākošajos seansos,» Zēlingers rakstīja, «Meisners acīmredzot pūlējās iegūt pacientes uzticību ar stāstiem par citiem veiksmīgiem ārstēšanas gadījumiem. Es ceru, ka viņam būs panākumi. Esmu pilnīgi viņa pusē.»

Zēlingeram ir grūti mierīgi nosēdēt. Viņš noiet lejā virtuvē un runājas ar kalpotājiem. Ļaudis viņam piesardzīgi šo to jautā, taču viņš nevēlas atbildēt. — Nekā vēl nevar pateikt, — viņš īsi atrunājas. — Meisners turpina viņu ārstēt. Ārstēšana virzās uz priekšu.

Miers vēl nevienu sviru nav iekustinājis.

Zana Zalabēra [8] tūkstoš septiņi simti četrdesmit astotajā gadā izdotajā «Experiences sur l'electri- cite»" pirmo reizi lietišķi un bezkaislīgi tiek stāstīts par elektroterapiju. Atslēgu kalējs Nogā daudzus gadus ir bijis lēmēts un plašā apkārtnē bijis pazīstams ar saviem nostāstiem (kurus pats sacerējis), viņš saņēmis elektrības spēka dziedinošo iedarbību un ticis vesels. No kā viņš bijis paralizēts, to sīkāk ir grūti noskaidrot. Monpeljē ārsts Sovāžs*** ar elektrību ārstēja nabadzīgos ļaudis. Viņš pielietoja visas toreiz zināmās metodes. Sovāžs daļēji saelektrizēja pacientu un izsauca ķermeņa dzirksteļošanu: ļaunais tad izskrēja ārā no cilvēka, un, ļaunumam sadaloties, varēja dzirdēt sprakšķi. Daudzi nāca to skatīties. Lietoja arī tā saucamos Leidenes traukus [9] . to iedarbība bija spēcīgāka: žurnālos ir ziņas par pacientu grīļošanos un locīšanos.

Ir pieminēti arī «Mušenbreka sitieni». [10]

Upsalā, Ridartortjetā, tūkstoš septiņi simti piecdesmit piektajā gadā tapa dziedināta sāpju salauzta Venmana kundze — tas ir izslavēts gadījums. Mācītājs Jortsbergs tūkstoš septiņi simti piecdesmit devītā gada vasarā izdziedināja kādu galdnieku no Slēpās. Slimnieks bija žēlojies mācītājam par sāpēm mugurā, «dabūjis divus sitienus un ticis vesels».

Tikai Zviedrijā vien tūkstoš septiņi simti sešdesmit piektajā gadā ar minēto metodi ir ārstēti simt sešdesmit astoņi slimnieki.

Nav grūti iedomāties, kā tas notika: izskatās kā zīmējumā. Pa labi stāv lielā stikla ložu tipa elektrības mašīna, no kuras strāva ar metāla ķēžu un tajās pakārtā dzelzs stieņa palīdzību tiek aizvadīta līdz pacientam. Pacients sēž krēslā. Elek- trizētājs ar saviem palīgiem un skatītāji izvietojušies tam apkārt. Ir tūkstoš septiņi simti piecdesmit ceturtais gads.

No labās puses iesteberē kāds sāpju salauzts virs. Telpas perspektīva ir tā veidota, ka mums uz visu atklājas liels, plašs, skats. Telpa it ka atveras mūsu priekšā.

Augsti logi, blāva saule. Kungu bikses ir apspīlētas, ciešas. Slimniekam pavērta mute. Saruna ir pārtrūkusi. Visu acis pievērstas viņam.

Mēs nezinām, kā izklausījās Meisnera stāstījums.

Zinām, ka viņš stāstīja par sevi. Bet, ja viņš stāstītu, kā bija, tad šis notikums būtu daudz īsāks un varmācīgāks: pastiprinātos apjukums, pieaugtu bailes, tās pārvērstos panikā, beigās atskanētu kliedziens, kas atsauktu tēvu, un Meisners tiktu padzīts no pilsētas un varbūt pat, gadījumā, ja niknums ņemtu virsroku pār saprātu, brīnumdarim būtu gals klāt. Bet viņš nestāstīja meitenei patiesību: tas, ko viņš stāstīja, bija kaut kas dziļāks par patiesību.

—     Tu pretojies, — Meisners viņai teica. — Pati to nezinādama, tu atvairi no sevis manus vārdus. Tev tie ir jāpieņem. Tev ir jāmaina savi uzskati par cilvēkiem. Vai tu vari iedomāties, kas es tāds esmu?

—     Nē, — viņa atbildēja. — Nē, nē!

—      Un tur ir tā vaina. Tu spēj atminēties tos, uz kuriem vari paļauties, bet par mani tev nav nekāda priekšstata. Es esmu pārāk nedrošs, pārāk riskants — kā lamatas tavam mieram. Tev labāk patīk ticēt, ko tev saka tie, uz kuriem tu paļaujies. Tu esi sajutusi manas rokas pieskārienu, bet pārējo neuzdrošinies stādīties priekšā.

—     Kā gan es to varētu? — viņa jautā.

—     Tev jāvar!

Viņš stāstīja par sīkumiem, bet noklusēja, kas ir starp šiem sīkumiem. Viņš pastāstīja par Marijas Terēzijas galmu, pastāstīja par oficiālo galma dzīvi un par to, kā vienreiz bija aizsaukts pie Marijas Terēzijas ziņot par savu pieredzi. Un Meisners ievēroja, ka nupat meitene klausās. Un viņš pieminēja arī vajāšanu: kā viņu uztriekuši augšā kalnā un kā gribējuši nomaitāt, bet viņš tikai paskatījies uz vajātājiem, pagriezies un mierīgi izgājis cauri naidīgajam baram — tie nav uzdrošinājušies viņam pat pieskarties.

Viņa gulēja savā siltajā tumsā ar apsēju uz acīm un ieklausījās Meisnera balsī: tā bija patīkamāka, nekā sākumā likās, maigāka, skarbi varbūt bija notikumi, par kuriem viņš stāstīja, bet tas nekas. Viņa saprata, ka viņš ir daudz ceļojis, ka ir redzējis dažādas zemes un ka ir dzīvojis galmā. Neskaidri viņš pieminēja arī kalnus un vajātājus, bet no tā visa viņa neko daudz nesaprata.

Kad Meisners viņu magnetizēja, viņa rokas šķita liegas: viņš pieskārās viņai saudzīgi, un viņa balss bija patīkama.

— Viss ir daudz skaistāk, nekā tev liekas, — Meisners sacīja. — Tu varbūt mēģini atcerēties pasauli, kāda tā izskatījās, pirms tu zaudēji acu gaismu, bet tavs priekšstats ir izkropļots, tas ir nepareizs. Tu esi pielikusi pasaulei savu mērauklu un negribi savus priekšstatus vairs mainīt. Bet viss izskatās gluži citādi.

Iedomājies pasauli par neapdzīvotu ieleju: tu dodies uz šo ieleju, un tu vienīgā vari to pārveidot, tikai tu nedrīksti pieļaut, ka pasaule gūst virsroku pār tevi. Tev ir tāda vara rokās, kādas nav nevienam citam.

Tev jāiztēlojas, cik pasaule ir skaista. Un par mani tev jāuzbur tāds priekšstats, kāds tev pašai ir patīkams. Tev ir jāiemācās uzticēšanās māksla: tas ir pats grūtākais. Tu spēlē savus menuetus uz klavierēm, būdama aizdomīga uz visu, kas ir ārpus mūzikas. Vai tā nav?

—     Tēvs apgalvo, ka pasaulē ir milzum daudz ļaunuma, — viņa izdveš.

—      Netici viņam! Nekā ļauna nav: ļaunumu var pieveikt, ja tam nenotic. Tavs tēvs redz tikai īstenību, bet neredz zirnekļa tīklu, kas ir priekšā. Es tev uzvilkšu tādu tīklu. Vai tu gribi?

—     Jā, — viņa klusi, taču noteikti atbild, — jā!

—      Es esmu bijis tālu, tālu, — viņš iesāk, palūkodamies ārā pa logu, — esmu redzējis daudzas zemes.

Meisners apklust un cenšas koncentrēties: viņš zina, ka jārunā, cik vien iespējams vienkārši un skaidri.

—      Vīnē, — viņš vēlāk turpina, — es dzirdēju vienu, jaunu meiteni spēlējam klavieres. Viņa bija akla, un vārds viņai bija gandrīz tāds pats kā tev. Viņu sauca Marija Terēza fon Paradīze*. Lielais Mocarts ir veltījis viņai kādu savu kompozīciju. Viņa bija ķeizarienes aizgādniecībā. Viņa sēdēja zālē, kas bija daudz krāšņāk izgreznota, nekā tu spēj iedomāties. Tādu zāļu tur bija bez gala: viena pilnīgi apaļa un pārklāta ar zeitu. Tā maksājusi veselu miljonu sudraba florīnu. Šai zālē viens otram pretī stāvēja divi spoguļi: nostājoties vidū starp abiem, varēja ielūkoties mūžībā.

—      Vai jūs ari ielūkojāties mūžībā? — viņa spēji pavaicāja.

—      Tikai pavisam maza auguma cilvēciņi varēja saskatīt mūžību, — Meisners viņai atbildēja. — Lielākie redzēja tikai paši sevi centrā.

—     Un tā meitene?

—      Es viņu ārstēju. Tas bija mans pirmais lielais darbs, un kādu laiku es kļuvu ļoti ievērojams. Es viņu ārstēju.

Tas bija tūkstoš septiņi simti septiņdesmit septītajā gadā. Slimniece bija pārvesta uz mazu privātu nodaļu Kravika slimnīcas flīģelī, un ārstēšana drīz vien jau bija devusi rezultātus. Kad Meisners savu magnetizēto nūjiņu bija pacēlis pret meitenes attēlu spogulī un pēc tam virzījis uz priekšu un atpakaļ, viņa ar acīm pavadīja nūjiņas kustības. Nemūžam Meisners neaizmirsīs, kāds pacilājums viņu pārņēma, redzot, ka viņš patiešām spēj vadīt meitenes acis. Nervozā plakstiņu noraustīšanās pēc laiciņa bija jau tikpat kā pazudusi. Skaidri un noteikti viņa sekoja ar acīm nūjiņas līdzenajai kustībai.

Pēc pirmajiem ārstēšanas seansiem sākās ļoti asas sāpes. Viņa bija trīcējusi pie visām miesām. Pēc tam drebuļi pierima, bet meitene juta griezīgas sāpes galvā. Sāpēm vēl pievienojās pārāk liela jūtība pret gaismu, — pat cauri trīskārtīgam tumšam apsējam meitene spēja noteikt, vai atrodas gaišā vai tumšā telpā.

Meisners pakāpeniski bija radinājis viņu pie apkārtējās pasaules.

Līdz šai vietai Meisners varēja stāstīt, kā bija, un Marija klausījās uzmanīgi un dzīvoja līdzi. Tik tālu viss bija labi, un Meisners vēl šodien atcerējās laimes sajūtu, kas viņu bija pārņēmusi un turējusi savā varā šai pirmajā laikā, un sajūsmas vilni, kas bija pārvēlies Vīnei, un savu vizīti galmā. Meitene bija apburoša — viņa nebija atgājusi no Meisnera ne soli, bija teikusi, ka viņš ir tās labdaris un ka viņa nekad vairs negrib beigt ārstēšanos.

«Te,» Meisners nodomāja, «te vajadzēja apstāties. Mani tieši te vajadzēja nogalināt — vai nu slepeni no kāda stūra, vai ar krītošu lāsteku. Vēlāk viss sagriezās ačgārni. Viņu pārtaisīja par citu cilvēku. Viss kļuva grotesks.»

Viņš stāstīja Marijai arī to, bet tikai daļēji. Godīgs viņš atļāvās būt tikai tiktāl, lai nesaplēstu tīklu.

—      Man bija daudz ienaidnieku, — paslēpis seju rokās, viņš turpināja. — Tie zināja, no kuras puses uzbrukt. Viņu sauca Marija Terēza fon Paradīze, un viņa bija slavena pianiste, tāpēc ka bija akla. Pianiste viņa varbūt bija viduvēja, ja nebūtu akla.

Meisners redzēja nodrebam gultā guļošās meitenes seju, viņš paliecās uz priekšu un nobraucīja ar roku viņas seju.

—     Tā jā, — Meisners klusu noteica, — tā jā.

Aklums arī ir īpašība, — viņš turpināja, — bet

izcils nekas tur nav. Dažs labs aklumu varbūt tomēr uzskata par citiem noderīgu īpašību, nevis par šķērsli dzīves ceļā. Viņa tādā veidā uzturēja savu ģimeni — spēlēdama klavieres, par spīti savam aklumam. Viņu aicināja uzstāties galmā, un tie, kuriem netrūka naudas, bagātīgi viņai atlīdzināja. Tā tas bija. Te tie sāka man uzbrukt.

Pēc dažiem mēnešiem, kad viņa jau pavisam labi redzēja, viņai pārstāja dot naudu — viņas liktenis vairs nesaistīja uzmanību. Viņa joprojām uzstājās galmā, taču arvien retāk. Un, tā kā man bija daudz ienaidnieku — negaidīti panākumi , allaž liek uzpeldēt daudziem ienaidniekiem —, tad te nu atradās tā viņu gaidītā vieta, kur var cirst no aizmugures.

—      Neviens vairs negrib klausīties jūsu meitas spēli, — mani nelabvēļi paziņoja viņas vecākiem. — Neviens viņai vairs neatlīdzina. Padomājiet par saviem ienākumiem — drīz jūs būsiet nabagi.

Es par to neko nezināju. Kādu pēcpusdienu, četrus mēnešus pēc ārstēšanas seansu sākuma, vecāki ieradās slimnīcas privātajā paviljonā, kurā meitene mitinājās. Vecāki uzstāja, lai viņa atgriežas mājās. Viņi pieprasīja pārtraukt ārstēšanu. Fon Paradīzes kundze bija runājusi ar ārstu korporācijas biedriem, kā viņa apgalvoja. Tie sacījuši, ka mana ietekme kaitējot meitenes veselībai, ka es esot šarlatāns, no kura jātiek vaļā. Patiesībā viss bija tieši pretēji.

—     Vai viņa tad jau redzēja? — gultā guļošā Meisnera paciente ievaicājās, un Meisners juta, ka balss viņai dreb.

—     Jā, — Meisners atbildēja. — Redzēt viņa redzēja. Viņas redze bija uzlabojusies, taču pilnīgi atgūta acu gaisma vēl nebija.

—     Un kā jūs tālāk rīkojāties?

—     Es aizraidīju viņas vecākus projām. Nākošajā dienā ieradās delegācija, kuras sastāvā, starp citu, bija profesori van Svītens un Bārts, kā arī doktors fon Sterks. Viņi izmeklēja meiteni un bez vārda runas gāja ārā. Ārpusē aiz durvīm gaidīja vecāki. Viņi kādu brīdi sarunājās ar delegācijas locekļiem. Pēc tam vecāki ienāca pie manis un paziņoja, ka redzes uzlabošanās būtībā esot tikai meitenes iedomas. Iedomas! Profesors Bārts, lūk, bija konstatējis, ka «paciente joprojām uzskatāma par aklu, tāpēc ka nespēj nosaukt īstajā vārdā priekšmetus, kuri viņai tiek parādīti». Bet viņa taču šos priekšmetus nekad mūžā nebija redzējusi!

Fon Paradīzes kungs pieprasīja, lai es nekavējoties «atbrīvojot» meiteni. Es atbildēju, ka viņa jau ir brīva, bet ka es tikai vēlētos viņu līdz galam izārstēt. Tad viņš draudoši pavērsa pret mani zobenu. Māte pa to laiku bija iešāvusies meitenes istabā. Pēc brītiņa viņa nāca atpakaļ, vilkdama meiteni aiz rokas. Meitene kā citkārt tūlīt gribēja pieķerties pie manis, taču tika aizrauta projām.

Nākošajā dienā no ķeizarienes pienāca rīkojums par izraidīšanu. Divdesmit četru stundu laikā man bija jāatstāj Vīne.

Istaba jau slīga pustumsā. Meisners bija stāstījis vairāk nekā stundu. Marija gulēja, kā gulējusi, un nekustējās.

—      Tieši toreiz, — Meisners sacīja, vērsdamies tukšumā un uz brīdi pat aizmirsis, vai runā ar kādu, — tieši toreiz manī radās liela skepse pret apkārtējo pasauli. Tās apsvērumi ir pārāk pretrunīgi, lai es spētu ar tiem tikt galā.

Tad Meisners pirmo reizi manīja savu slimnieci sakustamies, viņa pagrieza galvu uz Meisnera pusi un rāmi pavaicāja:

—     Un kā pēc tam klājās jūsu pacientei?

—      Viņai klājās labi, — Meisners atbildēja un pasmaidīja. — Viņa atkal kļuva akla. Lielisks atrisinājums ģimenei.

—     Kālab jūs visu to man stāstāt?

—     Lai parādītu, kādi sarežģījumi var rasties. Mūsu uzdevums ir sarežģījumu vērts. Tu neesi Marija Terēza fon Paradīze. Un tava tēva uzvārds nav fon Paradīze. Tu esi cits cilvēks un gribi atkal redzēt. Vai tā nav?

—     Tā ir, — viņa sacīja.

Tad Meisners pieliecās un, viegli ar roku pabraucījis meitenei pieri, atkal pasmaidīja.

Iespējams, ka ārsts Zēlingers savās piezīmēs par šo gadījumu faktus ir sajaucis ar tiesas ziņām. Tur jau arī tika runāts par to, kā Meisners ārstējis Mariju Terēžu fon Paradīzi.

Zēlingera protokolā — mums jāpieņem, ka tas ir objektīvs, — ir ierakstīta krietna daļa no šīs sarunas. Tā sarunas daļa, ko viņš bija saklausījis caur durvīm, nobeidzas ar teikumu: «Divdesmit četru stundu laikā man bija jāatstāj Vīne.»

Lai pārliecinātos par Meisnera atstāsta patiesīgumu, ziņas viegli var smelties arī citos avotos. Komisija, kuru meitenes izmeklēšanai sastādīja Vīnes Medicīnas fakultāte, ir atstājusi slēdzienu, kas bieži tiek citēts rakstos, kuros piemin Meisneru. Par tēva zobenu mums nav pamata Meisneram neticēt. Marijas Terēzas fon Paradīzes ārstēšanas izdevumi ir ierakstīti ķeizarienes galma budžetā, — šie papīri ir jau sadzeltējuši un izkaltuši, taču teksts šodien vēl skaidri salasāms.

113

Ārstēšana ir ilgusi no tūkstoš septiņi simti septiņdesmit septītā gada devītā janvāra līdz tā paša gada divdesmit ceturtajam maijam. Divdesmit sestajā maijā Meisners atstāja Vīni.

8 — 907

Meitenes medicīniskajā pārbaudē, par kuru vēlāk ziņoja komisija, starp citu, tika konstatēts, ka viņas jaunavības plēve vairs nav neskarta. Nekādi secinājumi no šī fakta tomēr nav izdarīti. Pie slēdziena papildus ir minēts vēl viens ārstēšanas gadījums, ar kuru Meisners nodarbojies tajā pašā laikā. Tas ir kāds vīrietis ar ielaistu sifilisu. Meisners divus mēnešus ārstējis viņu ar magnētisku braucīšanu, un pēc tam pacients bijis jānogādā uz trakonamu. Abi slimnieki, gan sifilitiķis, gan aklā meitene, ir ārstēti vienā un tajā pašā slimnīcā.

—     Jūs runājat pats sev pretī, — meitene aizrāda. — Sacījāt, ka pasaule ir skaista, un nu stāstāt tādas lietas.

—     Tas tikai norāda uz grūtībām, — Meisners atbild. — Pat mans tīkls var neizdoties. Es to aužu, bet citi saārda, un dažreiz es dabūju vēl ciest par to. Viņreiz tīklu saārdīja zobens.

—     Bet tā nebija jūsu vaina, — meitene nočukst.

—     Nē, mana vaina tā nebija.

Kad Zēlingers ienāca istabā, viņa meita bija ļoti saspringta un ļoti rāma. Uz acīm visu laiku bija jābūt apsējam — lai, Meisnera vārdiem runājot, «saudzētu topošo redzi». Pati ārstēšanas procedūra todien ilga vienu stundu. Kad Meisners pēc tam vairākas reizes pavilka ar roku augšup un lejup pa meitenes seju, viņa lēnām pamodās. Vēlāk vakarā Zēlingers meitai pajautāja, vai viņa jūtas labi.

Viņa to apliecināja ar «jā».

Atbildot uz tiešu jautājumu, Meisners atklāja, ka šis savas pacientes ārstēšanā viņš atkāpies no savas prakses: parasti viņš mēdza runāt ar slimniekiem magnētiskā miega laikā, nevis iepriekš. Taču viņš paskaidroja, ka nekad nav cieši turējies pie saviem paņēmieniem.

—      Runājot par šo meiteni, — Meisners sacīja,

—     tas ir tāds ārstēšanas gadījums, kurā es vados vienīgi pēc viņas astroloģiskās zīmes.

Taču viņš nevēlējās tuvāk paskaidrot, kas ar to ir domāts.

Meisners bija apmeklējis Šveici un Bavāriju. Toreiz viņš vēl nebija padevies. «Reiz viņi mani salauza,» viņš tambrīžam sprieda, «taču Vīne jau nav vēl visa pasaule. Parīze,» viņš domāja tālāk, «ir pavisam citāda.» Tūkstoš septiņi simti septiņdesmit astotā gada janvārī Meisners pirmoreiz devās uz turieni.

—      Parīzē toreiz vēl dzīvoja Voltērs*, — ceturtās procedūras dienā Meisners Marijai skaidroja.

8*

115

—       Didro" dzīvoja, tāpat arī d' Alambērs*". — Meisners bija ieradies Parīzē un atklājis, ka ticība tur vairs nav modē. Tas uzjundīja viņā gan cerības, gan bailes. Bet Meisners nebija pirmais, — kāds no Berlīnes ieradies audeklu tirgotājs, kuru sauca Vīsleds, jau pieņēma pacientus un dziedināja tos, nepieskaroties ar rokām.

—     Parīze bija neuzticības pilna, — Meisners skaidroja tālāk, — bet es tomēr iesūtīju Akadēmijai ziņojumu. Ne uz ko necerēdams, es tomēr aizrakstīju. Tam, bez šaubām, nebija nekādas jēgas — Akadēmijā jau neviens ar manām atziņām neiepazinās, un tiem, kuriem man bija jāpalīdz, es palīdzēju citādā ceļā. Tie nāca pie manis slepus un procedūras laikā vairījās no svešām acīm. Slimnieki baidījās nevis no manis, bet no nevalodām par mani. Parīzes zinātnieku aprindas par mani ņirgājās, taču pacientu man bija daudz. Pie manis plūda straumēm vien, es ārstēju un turklāt ar panākumiem.

Ar Parīzes ārstiem man bija tikai viena tikšanās. Tās bija svinīgas vakariņas, kuras ārsti pagodināja, turpretī manus slimniekus viņi nevēlējās redzēt. Es zināju, ka uz vakariņām tie atnāks drīzāk nekā uz slimnīcu.

Tad pacientes sejā ievilkās nepacietības vaibsts; viņš runāja vienā runāšanā.

—     Jūs pieminat tikai neveiksmes, — viņa aizrādīja, — vai tad cita nekā nav bijis?

Un tad, kā parasti, Meisners, pilns nemiera, paliecas uz priekšu un paskaidro, ka par neveiksmēm te nav runa.

—     Tā bija pretestība, nevis neveiksmes! Man taču bija pacienti! Pretstatā tiem tur! Nevalodas par mani apsīka, bet pacienti taču palika!

—     Un vēlāk? — viņa jautāja. — Vēlāk?

Tad Meisners ilgi klusē.

—     Es pametu Parīzi, — pēdīgi viņš atzinās. — Cits nekas neatlika. Parīze bija pilna ar baciļiem.

—     Cik ilgi jūs tur sabijāt?

—     Pietiekoši ilgi, lai saostu, kā tur viss smird.

—      Kāpēc jūs neaizbraucāt, pirms sāka smirdēt?

—     Es pelnīju četrdesmit tūkstošus franku gadā. Par tādu naudu var paciest krietnu smirdoņu.

—     Un pēc tam?

Var pieņemt, ka Meisners meitenei ir stāstījis gandrīz par visu. Viņa izklāsts, bez šaubām, nav patiess, nav tāds, kādam tam, mūsuprāt, būtu jābūt. Neviens tāds stāsts nav patiess, tas var izrādīties tikai vairāk vai mazāk iespaidīgs.

Zēlingera protokolā nav ne vārda par to, ka meitenei būtu pieminēta alas epizode. Skaidrs, ka viņai rādīta tikai Meisnera sejas viena puse, — tas bija vajāts, pastāvīgiem panākumiem bagāts cilvēks, kuru tikpat pastāvīgi kavē pašpārliecināti un patmīlīgi skauģi.

Visam viņa stāstam cauri vijas kāda līnija. Tā sliecas uz tādu kā lietišķu sentimentalitāti: tas ir mēģinājums ar patiesību izsist meiteni no līdzsvara mērenam šokam paredzētām devām, kaut arī patiesība tā ir tikai Meistara vai viņa mācekļu skatījumā. Brīnumi viņa stāstos notiek tādi, ka nu, — un tā tam arī ir jābūt, jo mums nav pieietams cits redzes leņķis. Iespējams, ka tad atklātos arī ēnas puses.

No Parīzes posma ir saglabājusies daža laba vēstule. Kādā vēstulē Jenām Silvanam Bailijam Meisners raksta: «Manas ārstniecības procedūras man izliekas kā tādas pretīgas grimases, uz kurām neviens laikam vairs nepaļaujas.»

Nupat šis atskats jau nepārprotami iezīmē nenoteiktību viņa karjerā. No bramanības viņš iekrīt riebumā pašam pret sevi. Riebuma brīžus allaž raksturo ienākumu palielināšanās.

Kas īsti ir šī riebuma pamatā, mēs nevaram spriest. Varbūt pieaug vienaldzība pret savu uzdevumu, varbūt vainīga ir panākumu lavīna. Pēc tam svārsts iet atpakaļ: katastrofa, starts, panākumi, katastrofa. Gadiem cauri, atkārtojoties, cauri laiku laikiem. Vīzija un pārdošanās.

Mēs uzliekam viņam savu piegrieztni, un cits nekas pāri vairs nepaliek, un viņš ir mūsu spogulis, un mēs esam viņa neveiksmju spogulis.

Kā ideja pārveido matēriju — šī vēsture ir gara. Mēs esam apstājušies Parīzē, kad viņa laiks tur ir jau pie beigām. Viss iet uz leju. Kuru katru brīdi var iestāties katastrofa. Viņš ir jau padevies, vēlreiz.

Tas notika ap to laiku, kad kāds doktors Bir- dēns bija piesolījis trīs tūkstošus franku lielu naudas summu tam, kas ar aizsietām acīm varēs izlasīt nepazīstamu tekstu. Meisners tad labu laiku bija dažādi eksperimentējis ar somnambu- liķiem, saceldams ap sevi lielu troksni. Kāds vīriešu kārtas somnambuliķis, kam Pauls vārdā (uzvārds un tāpat stāvoklis nav zināmi), reiz kādā seansā ar Meisnera palīdzību ir ticis aizmidzināts un pēc tam varējis no grāmatas jebkurā vietā izlasīt trīs rindiņas, kaut arī bijis kā pus- nesamaņā un acis tam bijušas aizsietas. Tāpat viņš spējis atšķirt kalpus septiņās dažādās kārtīs.

Pēc tam Meisners ieradās uz mēģinājumu ar desmit gadus vecu meitenīti, kāda Monpeljē mag- netizētāja Jana Pižēra meitu, — viņas tēvs bija stipri ietekmējies no Meisnera un uzskatāms par viņa mācekli. Sis mēģinājums nenoritēja, kā nākas. Starp Meisneru un klātesošajiem Akadēmijas locekļiem iesākās ārkārtīgi asa vārdu pārmaiņa. Domstarpības izraisījās par to, kādai saitei vai bandāžai meitenei ir jābūt ap acīm. Akadēmijas locekļi izteica apvainojumu, ka Meisners bandāžā, kura viņam bija līdzi, esot iztaisījis šauras spraudziņas. Meisners turpretī tiepās, ka bērna acis esot apsedzamas ar masku, kas uzvilkta uz tērauda stiepļu pinuma. Sīs vārdu pārmaiņas beigās Meisnera atnestais acu aizsegs pavisam nelaimīgā kārtā tika saplēsts. Satvēris meitenīti aiz rokas, Meisners uzsvērti nikni izgāja no zāles.

To pašu gadu Marija Terēza fon Paradīze sniedza Parīzē koncertu — viņa tolaik tika uzskatīta par pilnīgi aklu. Nekādi sakari starp Meisneru un fon Paradīzi, cik zināms, neatjaunojās.

Meisners nemēģināja Marijai taisnoties.

— Laba griba nav nekas mūžīgs, — viņš skaidroja. — Tā nodeldējas un iznīkst. Daži vīri, piemēram, tādi kā lielais Paracelzs, šķiet, ir spējuši pietaupīt savu vīziju un likt lietā to tikai svarīgu mērķu labā. Mana vīzija nolietojās, gandrīz pilnīgi iznīka. Tā pazuda vai paslēpās, un es noslīdēju tik dziļi zem viļņa, kur nekādas vīzijas vairs nav iespējams.

Tev tas ir jāsaprot, — Meisners neatlaižas, — tu nedrīksti spriest par mani kā par vienu cilvēku. Manī mīt vairāki. Ielejā būdams, es nolemju pacelties, un tad es paceļos, un no vecā nekas vairs nav pāri.

Vai tu saproti? Un tāds es te tagad esmu — tāds, kas iesāk no jauna.

Vai tu saproti? Vai tu man tici?

—     Varbūt, — meitene atbild. — Ne jau līdz galam, bet varbūt tomēr.

—     Tas vēl nāks, — Meisners saka, braucīdams viņas roku. — Nekādu vieglo ceļu jau es tev nerādu. Es cenšos vienīgi tev iemācīt ticēt un iedvest apziņu, ka ticība ir vajadzīga, lai noturētos. Tev ir man jātic. Es neesmu nekāds šarlatāns.

—     Tam es ticu, — viņa atbild.

—     Tad tev būs jāsāk uzskatīt mani par glābēju, — Meisners rāmi saka. — Ņem to vērā! Un ielāgo!

—     Nezinu, vai es to varēšu, — meitene atbild.

—     Tu vari, — Meisners neatlaižas. — Tu vari! Un tu gribi!

—      Es ceru, ka man izdosies, — viņš vēlāk saka Zēlingeram. — Es tā ceru.

Taču Zēlingera protokolā ap to laiku jau sāk parādīties neticība. Viņš izsaka šaubas. Un viņš paskaidro, ka ārstēšana ir ievilkusies daudz ilgāk, nekā paredzēts, un ka rezultātus vēl nemana it nekādus.

—     Es vairs nemaz nedrīkstu iziet ārā no mājas, — Zēlingers saka. — Uz mani atskatās. Skaidra lieta, viss ir zināms līdz pēdējam.

Procedūra vienmēr ir stundu gara. Sāpes, kādas citiem pacientiem parasti parādās magneti- zēšanas iespaidā, šai gadījumā ne reizi vēl nav likušas sevi manīt. Marija vienmēr iemieg rāmi un tikpat rāmi atkal uzmostas. Viņai uz acīm tagad visu laiku ir saite — balta svītriņa pustumsā.

Meisners varbūt stāstīja Marijai par pasauli.

—      Tu domā, ka tā ir tāda pati, kā bija, — viņš saka, — un tur tu kļūdies. Viss ir pārvērties. Tu esi aizmirsusies savā tumsā, paslēpusies savā mūzikā, bet ārpusē viss ir pārvērties. Drīz tev vajadzēs sadūšoties tai ārpasaulei. Saņemt drosmi ir grūtāk par grūtu, bet drīz tev vajadzēs būt stipri drosmīgai. Tu skaisti spēlē savas klavieres, bet pasaule ir vēl skaistāka. Tev būs jāuzdrīkstas paskatīties šai skaistumā.

—     Tās nemaz nav bailes, — meitene iebilst.

—       Es biju apmierināta. Man bija labi blakus tēvam.

—      Pati tu zini, ka melo. Tu tikai biji iedomājusies, ka tā ir labi. Tu biji ieslēpusies pati sevī. Tu spēlēji savus menuetus un ik pa laikam lūdzi dievu, un tu biji iedomājusies, ka tev ir gana ar to, kas tev ir dots. Bet tev nedrīkst būt gana. Tev vajag tiekties pēc brīnuma, pēc neiedomājamā, pēc ekstāzes.

—     Es nezinu, kurp jūs mani vedat, — meitene čukst.

—      Būs tāds brīdis — acumirklis, sekunde, kad tu iziesi ārā pati no sevis. Uz turieni es tevi vedu. Uz atraisīšanās brīnumu. Tas no tevis ir jau rokas stiepiena attālumā.

—     Es uz jums paļaujos, — meitene saka.

—     Tas ir labi, — Meisners noteikti atbild,

—      bet ar to nebūt vēl nepietiek. Ar paļāvību tu tiksi uz priekšu tikai mazu gabaliņu. Pēc tam tev būs jāiztiek pašai ar savu sajūsmu. Es pa- zudīšu no tava ceļa, bet tu paliksi. Es tevi vedu uz atraisīšanos un uz ekstāzi, bet pēc tam tev vajadzēs nostāties pašai uz savām kājām. Tu redzēsi netīrumus uz ielas un kliedzošus bērnus, un visādas nejēdzības — un tomēr tu to visu neredzēsi. To es tev būšu iemācījis.

—      Vēl es neesmu nemaz tik stipra, — meitene saka, — jūs pārvērtējat manus spēkus.

—     Es nepārvērtēju vis. Nu jau pavisam drīz tu būsi sagatavojusies. Pati tu taču jūti.

—     Un procedūras? Vai tās man patiesi atdos redzi?

Nupat viņa bija ļoti satraukta. Rokas bija nemierīgas, un droši vien arī pirksti lauzīja cits citu.

—      Procedūra notiks, un tu aizmigsi kā parasti. Šis miegs ir ārstējošs. Ar braucīšanu es tavu fluīdu novedu līdzsvarā. Tava acu slimība ir atkarīga no šī fluīda. Tava acu gaisma atgriezīsies. Kad es tevi pamodināšu, tu atkal būsi redzīga. Acu gaismas atgūšanu tu pārdzīvosi kā triumfu, kā neprāta triumfu, un tava sajūsma būs milzīga. Tu atgūsi acu gaismu.

Pēc tam meitene ilgi, ilgi klusēja, un tikai tad atskanēja nakamais jautājums. Meitenes nemiers jau bija pierimis,_ viņa gulēja rāmi. Viņa izskatījās pavisam atslābinājusies.

—      Reiz jūs pieminējāt zirnekļa tīklu, — Marija pēc tam sacīja, — zirnekļa tīklu, kas paslēpj? Šo sakarību es īsti labi nesapratu.

—      Es pats esmu tas zirnekļa tīkls, — Meisners viņai atbild un jūtas pagalam noguris, un vēls jau arī ir. — Es esmu acs tai tīklā, caur mani tiek redzams, kas ir tur iekšā, un es esmu ūdens lāses, kas mirguļo. Viss kopā. Bet es kalpoju tev.

—     Jā, — meitene atbild. — Esmu jūsu rīcībā. Tagad esmu gatava.

Istabā ieaicināja lieciniekus — divus šīs pilsētas ārstus un kādu caurbraucēju tirgotāju no Rostokas. Zēlingers arī bija starp klātesošajiem, Meisners tāpat. Gultā gaužām rāmi, gandrīz kā bez spēka gulēja meitene.

—     Tagad es viņu magnetizēšu pēdējo reizi, — Meisners paziņoja.

Viņš pagāja uz priekšu un noliecās pie meitenes. Liecinieki, pašu Zēlingeru ieskaitot, četri cilvēki, stāvēja apmēram trīs metrus aiz viņiem, tirgotājs kādu sprīdi tuvāk. Vīri redzēja Meisnera lūpas kustamies un uztvēra atsevišķus vārdus, bet vairāk neko.

Taču meitene vēlāk izstāstīja.

—     Šī ir pēdējā procedūra, — Meisners viņai teica. — Tavas acis ir jau izārstētas, un šī procedūra noņems tikai pašu plēvīti, kas vēl aizsedz tavu acu gaismu. Tu atgūsi redzi, tiklīdz es noņemšu apsēju. Vispirms tu ieraudzīsi manu seju. Tev jādod man zīme, ka tu to redzi. Pēc tam tu redzēsi arī citus. Tev būs jābūt dikti drosmīgai — viss jāredz. Kad es tevi pamodināšu no miega, tu pārdzīvosi visu to, kas līdz šim tev bija apslēpts. Un tad tu atbrīvosies no akluma. Vai saproti?

—     Jā, — viņa atsaucas.

Lieciniekiem Meisners saka:

—     Kad viņa ieraudzīs mani, viņa parādīs ar roku. Tā būs zīme, ka mums ir izdevies.

Tad Meisners labo roku uzlika viņai uz vēdera. Ar kreiso roku viņš vairākkārt pabraucīja viņai seju — no augšas uz leju un atpakaļ. Meisners braucīja pavisam lēni.

Un meitenes vaibsti atslāba. Elpa kļuva dziļāka.

—     Tagad viņa ir aizmigusi, — Meisners teica.

Visi paņēma krēslus un sasēdās ap gultu. Pulkstenis rādīja seši vakarā, vēl bija samērā gaišs. Tomēr istabā jau dega viena lampa. Neviens nebilda nevienu vārdu. Gaidīt vajadzēja stundu.

Meitene gulēja rāmi un cieši. Viņa ne reizes pat nepagrozījās — varēja nodomāt, ka viņa ir bez samaņas.

Pēc tam Meisners meiteni pamodināja tāpat kā parasti. Pat nepieskardamies viņas ādai, viņš pavilka ar roku kādu piecu sešu centimetru attālumā no sejas. Meitene nemierīgi sagrozījās un sāka mosties. Tad, pabāzis labo roku zem viņas galvas, Meisners atraisīja un noņēma apsēju. Tas bija cieši apžņaudzis seju, pie deniņiem rēgojās sarkanas svītras.

Meitene gulēja aizvērtām acīm.

Meisners vēl dažas reizes pavilka viņai gar seju un tad atkāpās pāris soļu. Pēc brītiņa Marijas plakstiņi lēni nodrebēja. Viņa atvēra acis un lūkojās tieši griestos. Meisners stāvēja četrdesmit piecu grādu leņķī pret gultas garuma asi. Zēlingers nevilšus paskatījās uz Meisneru. Magnetizē- tājam bija domīga un saspringta sejas izteiksme.

Meitene lēnām piecēlās sēdus. Visi tagad lūkojās uz viņu, visi, kas bija istabā, — ārsti, ādu tirgotājs, tēvs un arī Meisners. Viņa skatījās tieši uz priekšu, un viņa redzēja Meisneru! Un vieglītiņām viņa pagriezās pret Meisneru un pacēla roku — viņa deva zīmi un parādīja uz Meisnera pusi, un visi bija mēmi.

4

Klauss Zēlingers: ieraksti dienasgrāmatā no tūkstoš septiņi simti deviņdesmit trešā gada pirmā novembra līdz divdesmit otrajam novembrim.

Pirmais novembris

Vēl valda liels apjukums. Vakar pie mums bija uzskrējis Šteiners, — viņš uzkavējās tikai īsu brītiņu un paskaidroja, ka Mariju nevēlas satikt. Viņš pavaicāja, vai var ticēt laužu runām par to, ka Marija atkal redz.

Es atbildēju: «jā».

Tad viņš klusēdams pavērās manī un aizgāja, nebildis vairs ne vārda. Es esmu nobažījies viņa dēļ. Viņš izskatījās dīvains un pārpārēm nomākts. Es nojaušu, ka šis brīnums ir izsitis viņu no līdzsvara.

Marijas acis vēl ir stipri jūtīgas pret gaismu. Viņai vēl jāuzturas pustumšā istabā. Es visu laiku esmu viņas tuvumā.

Pilsētā klīst visneiedomājamākās baumas. Kāds caur aizklāto logu ielauzies gaismas stars pēkšņi esot iespīdējis viņai sejā. Viņa iekliegušies un bez samaņas noslīgusi Meisneram uz rokām. Kad Marija pēc tam atdarījusi savas acis, viņa varējusi atšķirt ne tikai apkārtējos cilvēkus, bet ieguvusi spēju redzēt cauri sienām un redzējusi visu pilsētu.

Kāda cita versija stāsta par asinīm, kas izpilējušas viņai no acīm un ieslēgušas sirdi kā gredzenā. Tiklīdz Meisners pieskāries viņas rokai, šīs asinis pazudušas, kā nebijušas. _ Visas šīs baumas atspēkot būs pagalam grūti. Ārsti, kas bija par lieciniekiem, acīmredzot klusē kā kaps, cerēdami, ka visas runas pierims pašas no sevis. Adu tirgotājs ir jau gabalā. Palieku tikai es ar saviem protokoliem.

Kā Meisners uztver šīs baumas, to es nezinu. Tagad viņš ir stipri aizņemts ar savām procedūrām.

Mūsu mājā viss ir ar kājām gaisā. Šodien pie manis bija uznākušas kalpones un šņukstēdamas lūdza atļauju pieskarties Marijas tērpam. Viņas iedomājušās, ka Marija kļuvusi svēta.

Es kalpones pikti aizraidīju projām.

Un tomēr esmu ļoti laimīgs. Es sēžu pie savas meitas, laimei mēs sargājamies pieskarties, un tā neizkūp.

Ceturtais novembris

Vakar uz īsu brīdi pie manis bija iegriezies Meisners. Viņš man pastāstīja, ka agrāk reiz jau esot ārstējis aklu meiteni, — tā meitene vēl ilgu laiku esot bijusi ārkārtīgi jūtīga pret gaismu. Viņa bijusi akla jau no agras bērnības un aizmirsusi, kādi izskatās cilvēki. Kad aklā atguvusi acu gaismu, viņai riebušās cilvēku sejas. Slimnieci īpaši šausminājuši cilvēku deguni. — Man ir tāda sajūta, it kā ļaudis man tuvotos draudēdami, — meitene bija sacījusi, — it kā tie grasītos izdurt man acis.

Mēs abi nolēmām, ka tas ir jāņem vērā.

Tai meitenei vislabāk paticis suņu izskats. Un gaužām viņai riebies augstais matu sakārtojums «a la Matignon», kādu tolaik nēsāja sievietes. Kamēr viņa bija akla, pati arī mīļu prātu tā bija kārtojusi savus matus, taču pēc tam sejas un tādas matu sasukas attiecības viņai vairs nelikās pieņemamas. Meisners tomēr izteica cerību, ka šajā reizē grūtības nebūs tik lielas.

Sestais novembris

Vakar Marija pirmo reizi paskatījās uz debesīm. Pēc viņas pašas neatlaidīgajiem lūgumiem mēs izvedām viņu dārzā. Tā kā ir rudens, daudzi koki jau ir kaili, vienīgi lielajai vīksnai pie strūklakas lapas vēl nebija nobirušas. Marija vēroja šo skatu ar viegli piemiegtām acīm. Ieskatījies vērīgāk, pamanīju, ka viņa raud.

—     Tu raudi, Marija? — es vaicāju.

—     Manas acis nepanes tik stipru vēju, — viņa atbildēja.

Vējiņš tobrīd bija pavisam liegs. Vēlāk Marija parādīja uz lielo baseinu, kas apņem strūklaku, un nosauca to par terīni. Es laipni izlaboju viņas kļūdu.

Dārzā mēs pavadījām gandrīz pusstundu. Pēc tam patiešām sacēlās vējš. Tad Marija vēlējās vēl brītiņu pakavēties dārzā, lai redzētu, kā lapas virpuļo viņai ap potītēm, tāpēc ka daudzreiz viņa jau bija to izjutusi, bet nekad nebija redzējusi. Tomēr es saudzīgi aizvadīju viņu uz istabu.

Ļoti uzmanīgi man viņa ir jāmāca skatīties. Marijai tagad ir acu gaisma, bet viņa nepazīst to, ko redz.

Septītais novembris

Klavierēm Marija nebija pieskārusies vairākas nedēļas, bet šodien viņa pirmoreiz pamēģināja. Diemžēl nekas labs no tā nesanāca. Viņa apgalvoja, ka par daudz uzmanības pievērš pati savām rokām un, skatīdamās uz rokām, viņa apjūk un saminstinās, tāpēc taustiņi piesitas nevietā un noskan nepareizi.

Beigās viņa raudādama ienāca pie manis.

Es meiteni mierināju. Skaidroju viņai, ka pie acu gaismas būs pakāpeniski jāpierod, tāpat kā reiz bija jāpierod pie akluma.

Marija taču agrāk bija pieradusi pie tumsas. Tāpat viņai vajadzētu spēt aprast arī ar gaismu. Pašlaik viņa izskatās ļoti vārīga.

Ik pa laikam Marija prasa, kur ir Meisners, taču magnetizētājs tagad pie mums atnāk pavisam reti. Vakar viņš pēc vairākām dienām pirmo reizi bija ienācis. Notika gara saruna. Bet es vēl nespēju to visu aprakstīt. Esmu pārāk apjucis un noguris.

Marija jūtas labi. Visi apkārtējie ir nomierinājušies, un drīz arī viņa pati droši vien nomierināsies. Meitenes fiziskais stāvoklis ir labs. Psihiskais noskaņojums gan nav tik labs. Jāatzīstas, ka es pats tāpat esmu izsists no līdzsvara.

Saruna ar Meisneru mani pārpārēm satrauca.

Astotais novembris

Vispirms man ir jāsniedz kāds paziņojums, kas varbūt varētu izklausīties arī pēc lielīšanās: mūžu dienu esmu centies būt ārkārtīgi godīgs. Gandrīz allaž esmu vadījies pēc noteiktiem godīguma principiem. Dažreiz man tas ir radījis sarežģījumus, dažreiz — tā būs Šteinera izteikta atziņa — tāds godīgums visnotaļ var kādu pamudināt uz negodīgu rīcību.

Es nemaz neuzskatu, ka man būtu sevišķi ass prāts. Priekš studēta cilvēka droši vien esmu pat pārāk dumjš. Šteiners tā mēdz sacīt. Es uz viņu atsaucos, zināmā mērā tomēr slepeni, cerēdams, ka viņam nav taisnība. Viņš ir pret mani atklāts, patiesību sakot, arī pieklājīgs, taču šai jautājumā, man šķiet, viņš tomēr saka tieši to,

ko domā. Prāta asumu esmu aizstājis ar godīgumu un taisnsirdību.

Meisnera priekšā es daudzējādā ziņā izjūtu savu nepilnvērtību. Nevaru likt galvu ķīlā par viņa godprātību, taču jūtu, ka viņam piemīt daudz no tā, kas man nav dots, — un te nav runa tikai par ārējo eleganci vien. Pirms dažām dienām Marija man iejautājās, vai Meisners man patīkot. Es atbildēju piekrītoši. Domāju, ka tā bija atklāta atbilde.

Varbūt pat, ka es viņu apbrīnoju.

Mūsu garās sarunas ievadījumā Meisners vakar pajautāja, vai tikai man meitenes izārstēšana neliekoties krāpšana. Es atbildēju, ka ne. Pēc tam viņš jautāja tālāk, vai viņu pašu es arī neuzskatot par krāpnieku. Es atkal atbildēju, ka ne, — jo pati jautājumu secība jau izslēdz tādu varbūtību. Tad viņš man pajautāja, kā es izturos pret ārstēšanu ar braucīšanas palīdzību.

Es viņam pastāstīju, ko jau no agrākiem laikiem zināju par šo metodi, ko biju dzirdējis un ko pats vērojis. Pastāstīju par Berlīnē pieredzēto un parādīju arī savu nelielā rakstiņa manuskriptu, kuru cerēju publicēt. Tur, starp citu, bija rakstīts sekojošais:

129

«Animālais magnētisms ir parādība, par kuru domas vēl stipri dalās. Berlīnē, vērodams doktora Volfarta praksi, es nepieredzēju nevienu tādu gadījumu, kuru tikpat labi nebūtu varējis izārstēt parasts medicus. Kāds Gemlina kungs, ar kuru man slimnīcas palātās iznāca sarunāties, bija tādos uzskatos, ka magnētisms būtu «pielīdzināms bīstamiem medikamentiem un nododams policijas rokās». Pēc tam viņš man atstāstīja kādu gadījumu, kurā Volfarta skolas magnetizētājs esot apņēmies ar braucīšanu lik-

9 — 907

vidēt pumpuļus uz pieres kādai deviņpadsmit gadus vecai jaunavai. Sīkāk iepazīstoties ar šo sirdzēju, atklājās, ka pumpuli radušies no tam, ka paciente pati ar rokām trinuši un raustījusi pieres ādu, pēc tam tik stipri šķobījusi uzacis, ka piere pietūkuši. Meitene_ apgalvoja, ka viņai esot noņemtas arī galvassāpes, no kuram viņa cietusi astoņus gadus. Es tomēr palieku pie savām domām, taču, ja vien būtu iespējams, labprāt gribētu piedzīvot, ka šīs zāles tiek izlietotas cilvēces labā.»

Meisners man pēc tam pajautāja, vai savas meitas acu gaismas atgūšanu es pielīdzinot pum- puļiem. Es atbildēju, ka ne. Tad viņš man jautāja, vai meitas izārstēšanu es uzskatot par pierādījumu, ka uz viņa metodi var paļauties. Es klusēju. Viņš jautāja man vēlreiz. Es atbildēju izvairīgi. Tad viņš man jautāja, vai es esot pārliecināts, ka meitene patiešām ir bijusi akla.

Es, bez šaubām, atbildēju «jā». Tad viņš pajautāja, vai esmu pārliecināts, ka tagad viņa pilnīgi ir atguvusi redzi. — Jā, — es atbildēju. Pēc tam iestājās īss klusuma brīdis, kurā biju spiests pārvērtēt savas atbildes konsekvenci.

Atsaukdamies uz citām autoritātēm, es būtu varējis izlocīties. Bet es izvēlējos grūtāko ceļu: piekritu, ka metode ir sevi attaisnojusi. Es piekritu, ka esmu kļūdījies. Biju konsekvents līdz galam un kapitulēju.

Tagad esmu ierauts notikumu virpulī. Šķiet, ka mana līdzšinējā mierīgā dzīve ir pagalam, bet, tā kā agrāk izjutu neapmierinātību, man nekas cits neatliek kā taisnīguma vārdā apsveikt šādu notikumu gaitu. Es mēģinu līdz galam palikt uzticīgs arī tam, kas līdz šim bija mans lepnums, es turos pie savas taisnsirdības. Godīgi es

atzīstu, ka Meisneram ir taisnība. Es nododu savus kolēģus ārstus — cik nu tādu panākumiem bagātu ārstēšanas procesu var saukt par nodevību.

Un tas pats Meisners, kas sēdēja man pretī, tad pavērsa pret mani savu seju ar stipri izteiktiem mongoļa vaibstiem, lai rāmi un stingri man noprasītu, kāpēc tad es pilnīgi uz viņu nepaļau- jos un viņu neatbalstu. Un viņš uzaicināja mani par savu asistentu.

Lūdzu atjauju piecas minūtes apdomāties. Pēc tam es viņam atbildēju.

Es paziņoju savu lēmumu arī Šteineram. Viņš tūlīt man pajautāja, vai esmu ņēmis vērā, kādas manam solim var būt sekas, — proti, ka kalpodams magnetizētājam, es lieku uz spēles ārstu korporācijas autoritāti. Es atbildēju, ka apzinos, tikai atrodos nevis Meisnera, bet ārstniecības zinātnes kalpībā.

Tad viņš Joti dzedri novērsās un aizgāja.

Esmu bēdīgs un nomākts. Saprotu, ka Meisners pret mani ir izspēlējis manis paša godprātību un ka viņš varbūt ir jau iepriekš zinājis par manu neatlaidīgo cenšanos pēc konsekvences.

Meisners man arī pavaicāja, kur es jūtoties vairāk noderīgs: vai kā viņa palīgs, vai kalpojot par mājas ārstu savārgušām pilsētas madāmām. Jautājums tika uzdots tieši tā: provokatoriski.

9*

131

Pagaidām es tātad esmu piekritis.

Meisnera piedāvājums mani saista — apgalvot kaut ko pretēju būtu negodīgi. Meisners ir ārkārtīgi spējīgs vīrs, un mans uzdevums, kā liekas, būs pārraudzīt visu no medicīnas vie

dokļa. Viņš aicina mani par ekspertu. Esmu pārliecināts, ka viņam ir lielas lietas pa spēkam.

Pašlaik mana vienaldzība šķiet kā ar roku atņemta. Meisners to ir izgaisinājis. Viņš vēl uzturas mūsu pilsētā, un mans pienākums ir viņam palīdzēt.

Nesekot šādai manai pārliecībai būtu gļēvi.

Desmitais novembris

Pārnākusi mājā, mana sieva vakar ar sajūsmu paziņoja, ka visa pilsēta aiz satraukuma vārās kā katls. Baumas arī laikam klīst apkārt visdīvainākās. Ģertrūde vēl pastāstīja, ka savām ārstēšanas procedūrām Meisners pie notāra Her- maņa ir noīrējis salonu. Tur uzstādītas arī «mašīnas» — mana sieva tik tiešām lietoja šo apzīmējumu. Viņa paziņoja, ka ir lepna uz mani, — visu mutēs jau bija ziņa, ka es palīdzēšu Meisneram. Tātad tas jau bija kļuvis zināms. Meisnera kalpam varbūt ir uzticēta ziņneša loma.

Censties ietekmēt sabiedrisko domu — es neuzskatu, ka tā būtu kļūda, ja tikai šī ietekme tā vai citādi tiek izmantota cilvēces labā. Meisners acīmredzot ļoti labi zina, ko dara.

Divpadsmitais novembris

Tagad es jau esmu tur bijis un pats savām acīm skatījis tos sagatavošanās darbus, ko Meisners pasacis.

Viņa rīcībā ir četras istabas — tas, manuprāt, ir par daudz, bet Meisners bija kustīgs kā ūdenszāle un paskaidroja, ka visas istabas tiks liktas lietā. Viņš tagad izskatās neuzvarams.

Lielākā istaba paredzēta kopīgām procedūrām. Istabas vidū novietota baquet, un tai apkārt salikti krēsli. Blakus istabā Meisners grib nosēdināt muzikantus, lai tie procedūras laikā kaut ko spēlē. Es izteicu šaubas, vai tas būs vietā, taču Meisners tad pagriezās pret mani kā dzelts un atbildēja, ka neesot jābaidās ne no kādiem līdzekļiem, kuri palīdz no sirdzēja dabūt ārā slimību.

Pārējās divās blakus istabās Meisners ierīkojis kaut ko tādu, ko viņš dēvē par «salies de crises»[11]. Viņš man atklāja, ka līdz ar akūtās krīzes tuvošanos dziedināšanas procedūru laikā daudziem uznākot tik stipri krampji, ka slimnieki varot nodarīt ļaunumu paši sev un citiem, ja netikšot norobežoti.

—      Pie Volfarta es arī kaut ko tamlīdzīgu dzirdēju, — es ieminējos.

Pie šiem vārdiem viņš kā dzelts pagriezās pret mani un sacīja negaidīti cietā balsī:

—      Volfarts nav cienīgs būt par manu mācekli. Viņš piedzīvoja neveiksmi ar kādu slimnieku, kas man bija tuvs. Volfarts ir slavens tikai ar savām neveiksmēm. Negribu, ka viņa vārds še tiktu pieminēts.

Es pagriezu Meisneram muguru un nerunāju vairs ne vārda.

Pēdējās dienās Meisners ir ļoti pārvērties. Ne miņas vairs no tā vīra, kas pirmajā laikā kluss un noslēgts klīda apkārt pa mūsu pilsētu. Viņa autoritāte un cieņa ir pieaugusi galvu reibinošā ātrumā.

Esmu pārliecināts, ka ar mūsu slimniekiem viņš darīs brīnumus.

Četrpadsmitais novembris

Mana meita tagad jau garas stundas var uzturēties pilnā saules gaismā. Uzbudinājums arī jau stipri vien ir gājis mazumā, taču reizumis es viņu vēl dzirdu raudam.

Viņa joprojām vēl taujā pēc Meisnera. Es cenšos Mariju mierināt, sacīdams, ka Meisners ir ļoti aizņemts cilvēks un ka viņš droši vien drīz atkal ieradīsies.

Liekas, ka viņu tas apmierina.

Piecpadsmitais novembris

Vakar Meisners pirmo reizi deva man norādījumu — līdz tam brīdim es īsti nezināju, kādi būs mani uzdevumi. Meisners paskaidroja, ka manos pienākumos ietilpst zinātniska uzraudzība īpaši smagu un grūti izprotamu kaišu gadījumos un ka man būs plašas pilnvaras. Kad šādas kaites nāks priekšā, man katru vakaru viņš gluži vienkārši būs jākonsultē. Un būs jāvēro procedūra, taču bez iejaukšanās. Man tātad būs novērotāja loma.

Ar to "es esmu gaužām apmierināts. Pārrauga loma man ir kā radīta. Šteiners apgalvoja, ka es esot zaudējis prātu, bet vai tad ar pārraugiem tādas lietas maz atgadās?

Procedūras notiks tikai divas reizes nedēļā — otrdienās un piektdienās. Uz procedūrām jau pieteikušies tik daudz sirdzēju, ka mēs abi bijām sajūsmā. Visdažādāko sabiedrības slāņu cilvēki ir izteikuši vēlēšanos baudīt Meisnera pakalpojumus.

Sieva man vakar iejautājās, cik lielu samaksu Meisners prasa par vienu procedūru. Es viņai atbildēju, ka tas uz mani neattiecas. Par savu novērotāja uzdevumu es saņemu ne visai lielu atalgojumu. Sievai es pateicu, ka man ar to ir gana.

Esmu iecerējis izdot žurnālu, kas vēstīs par eksperimentiem mūsu pilsētā. Žurnāls strikti atbildīs visām zinātniska izdevuma prasībām. Pats pirmais tajā būs ziņojums par manas meitas izdziedināšanu.

Pēcpusdienas pastaigas laikā vairākkārt tiku apturēts un iztaujāts par Meisneru un viņa kūrēm. Daudzi jau dzirdējuši, ka esmu nostājies viņa pusē. Es paskaidroju, ka tas ir tiesa un ka turpmāk es viņa procedūrās ņemšu dalību kā zinātnisks novērotājs.

Visi izteica gandarījumu par manu darbošanās lauku un visiem spēkiem centās mani uzmundrināt.

Divdesmit otrais novembris

Vakar notika pirmā procedūra. Es vēl esmu pārak pilns ar iespaidiem, lai spētu visu, kā nākas, _ aprakstīt. Par laimi, starp procedūrām ir vairakas brīvas dienas. Tikmēr varu notikušo mierīgi un bez steigas apdomāt.

Tā, lūk: es pastāstīju klātesošajiem piecpadsmit cilvēkiem, no kuriem vairums bija sieviešu, par to brīnumu, kas notika ar manu meitu. Es cildināju Meisneru, paskaidrodams, ka pēc manas pārliecības viņam ne tikai piemīt ar parasta cilvēka prātu neaptveramas dziedinātāja spējas, bet viņš ir atklājis zinātnisku metodi, kas pašos pamatos pārveidos medicīnu. Es pavēstīju arī, ka esmu paredzējis būt klāt procedūrās un iespējams, ka pēc tam publicēšu rakstiskus ziņojumus.

Pēc tam sākās procedūra.

Tik klusi, kā elpu aizturējuši, pacienti sasēdās ap baquet un, sadevušies rokās, izveidoja ķēdi. Apgaismojums bija pavisam niecīgs — tikai vienā istabas stūrī plīvoja maza liesmiņa. No blakusistabas divu vijolnieku izpildījumā skanēja klusināta mūzika. Gandrīz piecas minūtes valdīja šis noskaņojums, tad Meisners pārtrauca klusumu un iesāka runāt.

Es precīzi nespēju atsaukt atmiņā viņa vārdus. Tik daudz tomēr sapratu, ka viņš savā īsajā uzrunā pievēršas cilvēka dzīves periodiskajām pārmaiņām debesu ķermeņu ietekmē un salīdzina šīs pārmaiņas cilvēka organismā ar jūras paisumu un bēgumu. Viņš runāja par veselības vilni, kuru ir nomainījis slimības vilnis, un viņš paskaidroja, ka ar savām procedūrām centīsies pārtraukt šo vilni, pārtraukt cilvēka paisuma un bēguma ritmu, pārtraukt slimnieka saites ar zemi un saistīt ar visuma likumiem. — Šīs procedūras, — Meisners sacīja, — paredz cilvēku pacelt virs zemes saitēm — ne gluži līdz dievības stāvoklim, tomēr ārā no ļaunajām varām. Šādiem ieskatiem, — viņš turpināja, — pieslejas arī jaunie romantiķi, kas cenšas pārveidot cilvēku.

Viņš sacīja, ka šī mesa, man par pārsteigumu, viņš izvēlējās tieši šo vārdu, ka šī mesa kalpojot cilvēka pacelšanai pāri ļaunumam — ka slimību nosakot tieši šis ļaunums un ka zeme un slimības ir savstarpēji saistītas. Bet fluīdam, uz kuru viņš iedarbosies ar magnētiskā spēka palīdzību, ir tikpat ciešas saites ar debesu ķermeņiem.

Savas uzrunas nobeigumā Meisners pateica kaut ko tādu, kas mani pārsteidza vēl vairāk:

—      Tā kā šī mesa kalpo cilvēka izpestīšanai no ļaunuma un no īstenības varas, — viņš sacīja,

—      tad tā nebūs arī pakļauta īstenības un zemes dzīves likumiem.

Diez vai kāds no klātesošajiem īsti saprata viņa vārdu jēgu. Uzruna izklausījās gandrīz kā pravietojums, un nobeigumā viņš runāja apslāpētā un neskaidrā balsī. Valdīja kapa klusums, visi bija kā sastinguši. Meisners staigāja apkārt visiem, kas tur aplī sēdēja ap baquet, viņš no mugurpuses pēc kārtas pieskārās tiem ar savu magnētisko nūjiņu, un mūzika spēlēja bez apstājas. Daži tūliņ iekrita miegā, un tos viņš izveda blakusistabā. Viņi gāja aizvērtām acīm, grīļodamies, taču ar dīvainu smaidu uz lūpām.

Meisners, bez šaubām, ir izcils cilvēks.

5

Bija tūkstoš septiņi simti deviņdesmit trešā gada decembris, un procedūras bija notikušas jau vairāk nekā divus mēnešus.

Audējam Meisners bieži sūdzējās par nogurumu. — Viņi mani iztukšo, — Meisners skaidroja. — Sirdzēji nāk pie manis, un es tos pieņemu, un viņi izsūc manus spēkus. Ar Zēlingera meitu bija labāk. Viņa bija viena pati, un es varēju pievērsties tikai viņai. Un kādu daļiņu no spēka viņa man atdeva atpakaļ. Bet tie ļaudis, kas te sēž, neko nedod man atpakaļ. Viņi tikai sēž savos krēslos, sajūt manas nūjiņas pieskārienus un uzsūc manu spēku — bet atpakaļ nedod itin neko. Šitie mani izdeldē.

Zēlingeram Meisners sacīja, ka viņa nogurums ir pārejošs. Nekas tā nenogurdina kā nepārtraukti panākumi. Pretdarbība turpretī nestu atpūtu.

Meisners tagad bija ļoti ievērojams Sēfondas pilsonis. Pastaigas uz piestātni pēcpusdienās vairs nenotika. Viņš tagad gāja uz citām vietām, un ļaudis uz viņu atskatījās. Viņa ienākumi bija visai prāvi.

Un tomēr_ ,pārdomājot, ko tad viņš še ir paveicis, uzmācās īgnums — viņa iespējas bija pārāk ierobežotas, viņa rokas medicīnas žņaugos pārāk sasaistītas. — Man vajadzētu vēl citu varu, — Meisners sacīja Audējam. — Vara pieder pie tām īpašībām, kurām nevar novilkt robežas. Pats es sevi tikai ierobežoju. Mana vara jaudātu iesniegties arī citos apcirkņos.

Savus pacientus Meisners izvēlējās arvien rūpīgāk. Tikt iekšā viņa salonos nu vairs nebija tik viegli. Individuālas procedūras pēc Marijas Zēlingeres izveseļošanās nemaz vairs nenotika. Uz tiešu jautājumu viņš tomēr atbildēja, ka tas esot tikai pagaidām.

Meisneram bija gara saruna ar Sēfondas hercogistes firstu. Uz Audēja jautājumu Meisners pēc tam atbildēja, ka runa bijusi tikai par kādu procedūru — firsta sievai nesen kaut kas drusku atgadījies ar muguru. To pašu viņš sacīja arī Zēlingeram, taču Zēlingers pēc tādas atbildes izbrīnījies paskatījās uz Meisneru: sak, tik garas runas par niekiem vien?

Meisnera ārstēšanas metodes pakāpeniski arvien uzlabojās.

Divpadsmitajā decembrī kāda sieviete, kuru sauca Helēne Štesere, izteica vēlēšanos iziet Meisnera ārstniecības kursu. Kad viņi bija vienojušies par samaksu, Meisners labprāt piekrita. Un tad kādu vakaru, no galvas līdz kājām tērpusies melna, viņa sēdēja salonā, ar ziņkārīgām un pētošām acīm lūkodamās uz Meisneru.

Meisners bija iesācis savu uzstāšanos kā parasti — ievadvārdi ik reizes bija mazliet savā- daki, taču sakrālais tonis nemainījās. Pacientu loka ārpusē ieslīpi aiz Meisnera muguras gandrīz pilnīgā tumsas aizsegā vientuli kādā krēslā sēdēja, oficiālais pārraugs Klauss Zēlingers. Kā allaž dega tikai viena svece. Meisnera ēna, gara un raustīga, gandrīz pilnīgi aizklāja vienu sienu.

Viņš runāja par pienākumu — izraut ļaunumu no cilvēku miesām. Atkal viņš runāja par paisumu un bēgumu, un vārdu taktī viņa balss cēlās un grima. Viņš lika saviem klausītājiem šūpoties vārdu varā, un tie viņam pakļāvās.

Tovakar lokā tikai Štesere bija jaunpienācēja.

Viņa bija precējusies, trīsdesmit divus gadus veca un dzimta sēfondiete. Visu savu jaunību viņa bija nodzīvojusi pilsētā, un tās nedaudzās piezīmes par Šteseri, kas ir mūsu rīcībā, nevedina domāt, ka viņa būtu apmeklējusi kādas augstākas skolas. Viņas vīrs bija tirgotājs, un viņiem nebija bērnu. Vīram bija pāri par piecdesmit.

Jau divas nedēļas sievieti mocīja sāpes krūtīs un vēderā._Pēdējo nedēļu viņa bija nogulējusi uz gultas. Ārsti bija parakstījuši pārmaiņus aukstus un siltus apliekamos, taču nekāda uzlabošanās nebija jūtama.

Tad viņa griezās pēc palīdzības pie Meisnera. Bet tūlīt nākošajā dienā, kad bija jau paredzēts iesākt procedūras, viņai uznāca stipra lēkme. Bija ataicināts Zēlingers, un no viņa apraksta tiek sniegtas šīs pirmās ziņas par slimību.

Kad ieradās Zēlingers, sieviete bija vai nu bez samaņas, vai arī vismaz stipri vien nesakarīga. Pūles atsaukt viņu īstenībā bija nesekmīgas, — Zēlingers bija izmēģinājis gan masāžu, gan klizmu, taču nekas, kā liekas, nebija līdzējis.

Abām rokām tad bija jāatver āderes, taču asinis bija tecējušas gaužām slikti vai, pareizāk sakot, vispār nemaz nebija tecējušas. Kad bija izmēģināta arī silta pelde un sieviete jau četras stundas gulēja nemaņā, viņai sāka bakstīt rīkli ar eļļā samērcētu spalviņu. Tad parādījās daži asins pilieni un, kā klātesošie vēlāk tika stāstījuši, — Zēlingera žurnālā tas tomēr nav pieminēts, taču šis žurnāls acīmredzot nav visaptverošs —, no atvērtajām āderēm tajā pašā brīdī sāka plūst asinis, un it kā letarģiskajā miegā iegrimusī slimniece uzreiz atdzīvojās.

Zēlingers savā ziņojumā aprobežojās ar stipras klepus lēkmes un vemšanas pieminēšanu un vainoja rakstāmspalviņu.

Diagnoze — katalepsija.

Kad Meisners stāvēja tikai metru no sievietes un bija jau pastiepis uz priekšu stikla nūjiņu, viņa pēkšņi stipri satrūkās un paskatījās uz magnetizētāju. Viņš sastinga un nogaidīja. Sievietes sejai negaidīti pārslīdēja smaids, pēc tam viņa atkal pievērsās baquet un lūkojās uz to tikpat cītīgi kā iepriekš. Tad Meisners turpināja savu kustību un pieskārās slimniecei ar nūjiņu.

Smaids viņas lūpās tūlīt apdzisa. Viņa aizvēra acis, un Meisners ievēroja, kā viņa nobālē. Tad Meisners nesteidzīgi pavilka ar nūjiņu gar kaklu, ļāva tai slīdēt gar ausīm un pēc tam uz augšu pāri sejai. Sievietei sāka trūkt elpa, un viņa sakņupa.

Zēlingers palīdzēja Meisneram aiznest slimnieci uz blakusistabu. Pārējie pacienti pa to laiku mierīgi sēdēja, kur sēdējuši, — viņi bija jau pieraduši, ka dažu labu reizi kaut kas tāds atgadās, bez tam viņu rīcībā bija mūzika. Kad slimnieci nesa projām, vienam otram no klātesošajiem tomēr vēl pietika spēka un intereses uzmest acis arī ļenganajam sievietes ķermenim.

Bija jau vēls, un procedūrai drīz jau vajadzēja beigties. Kad atgriezās Zēlingers, viņš tā arī paziņoja:

— Meisners liek pateikt, ka procedūra šovakar ir beigusies, — viņš visiem pēc kārtas klusā balsī pačukstēja. — Magnetizētājs lūdz, lai jūs ejat mājās. Helēne Štesere prasa visus viņa spēkus.

Pacienti paskatījās apkārt un cits citā, lai pēc tam gausi pazustu. Zēlingers noraudzījās, kur tie aizslīd kā ēnas.

Pēdīgi istaba bija tukša.

Kad Zēlingers atgriezās blakusistabā, sieviete laikam jau gulēja dziļā miegā. Nepievērsdams viņai uzmanību, Zēlingers cieši palūkojās uz Meisneru. Pēc īsa šaubu brīža Meisners sacīja: — Pasēdiet blakusistabā! Gribu palikt ar slimnieci vienatnē. Nupat viņa ir ļoti labila un iespaidojama.

Tad Zēlingers izgāja un apsēdās blakusistabā. Un aiziedams viņš aizvēra durvis.

Tā kā ārā vēl bija krēsla, Meisners neiededza lampu.

Istaba bija iegrimusi gandrīz pilnīgā tumsā, taču sievietes seju Meisners varēja sazīmēt. Laukā viņš dzirdēja vēja aurus — bija iestājies aukstums, un aizviņdien jumtu bija nosegusi plāna sniega kārtiņa. Gaisma pavisam niecīga, taču Meisners zināja, kāda izskatās šī istaba, un zināja arī, kāda izskatās blakusistaba: tik tukša, it kā nupat to būtu pametis izbiedēts bars, krēsli ap baquet stāvēja kā nu kurais. Meisners zināja, ka Zēlingers sēž vienā no šiem krēsliem bez roku atzveltnēm, un viņš varēja arī nojaust, ka Zēlingers smēķē. Arā kauca vējš, un mūzika bija apklususi. Viņi bija vieni.

Meisneram priekšā guļošā sieviete sakustējas.

Pieliecies Meisners pacēla roku un saudzīgi sāka braucīt viņas seju, ar spēku pārvietodams savu roku, viņš nepārtraukti virzīja to no augšas uz leju. Viņas seju pilnīgi aizēnoja krēsla, un tomēr tā iezīmējās kā gaišs plankums. Tā bija balta un saspringta, un galva bija stipri atmesta atpakaļ.

Viņa sakustējās. Acis bija vaļā.

—            Vai jūs dzirdat, ko es jums saku? — Meisners klusu pajautāja.

Viņa roka nekustīgi gulēja sievietei uz vēdera, un viņš juta, cik rāmi viņa elpo.

Viņa neatvēra muti.

—            Vai jūs dzirdat, ko es jums saku? — Meisners pajautāja vēlreiz, vēl Ienāk un vēl skaidrāk izrunādams vārdus.

Sieviete pagrieza galvu uz viņa pusi un pasmaidīja.

—            Varat sākt apsolīto procedūru, — viņa teica ļoti skaidrā balsī.

Meisners sievieti ērti noguldīja uz dīvāna. Viņa gulēja atslābinājusies un lūkojās griestos Tad, kreiso roku uzlicis viņai uz vēdera, Meis ners asi un stipri piespieda. Labo roku viņš tu reja sievietei uz sejas.

—            Tagad es jūs aizmidzināšu magnētiskā miega, — viņš sacīja. — Jūs nonāksiet debesu ķermeņu pievilkšanās spēka varā, un ļaunais pazudīs.

—     Es zinu, — viņa atbildēja.

Mirkli Meisners paskatījās sievietē ar sarūgtinājumu, tad viņa rokas sāka savu darbu. Ritmiskiem apļiem viņš labo roku viegli pietuvināja viņai pie sejas, un, kamēr labā pieskārās sejai, kreisā pa to laiku it kā spaidīja kaut ko nelielu.

Sieviete uzreiz neiekrita miegā. Pēc brīža viņa klusā balsī ierunājās:

—            Tas nelabums ir vēderā. Kreisajā pusē tas ir iesēdies. No turienes sākas krampji.

—     Jā, — Meisners atbildēja nepacietīgi. — Zēlingers tika teicis.

—     Tur tas ir iesēdies, — sieviete neatlaidās.

—      Tas nelabums, kas jādabū projām, ir pašā vēdera vidū.

Meisners nepārtrauca braucīšanu. Istabā jau bija tik tumšs, ka viņš gandrīz nemaz neredzēja, kā viņa pastiepj roku un lēnītiņām savelk uz augšu savu kleitu.

—     Tur, — viņa sacīja, beidzot aizvērusi acis.

—      Tur iekšā manā vēderā, tur ir tas nelabums.

Sieviete bija savilkusi kleitu pavisam augstu — vienā pusē tā bija uzbraucīta līdz pat jostas vietai. Nekādas veļas nebija apakšā, un viņas klēpis visā šai baltumā iezīmējās kā plats trīsstūris. Nesteidzīgi Meisners pacēla roku un, novietojis to uz viņas vēdera pašā lejasdaļā, taisīja apli pēc apļa.

—     Tā, — viņš tumši sacīja, — tagad es likšu, lai magnētiskais miegs ņem virsroku pār to nelabumu.

Viņas elpa bija rāma un vienāda, viņa smaidīja. «Zēlingers,» Meisners iedomājās, uzmetis acis aizvērtajām durvīm. Nekādas skaņas nedzirdēja, un Meisners atkal pievērsās pacientei. Apļveida kustībām viņš saudzīgi braucīja viņas maigā, baltā vēdera ādu. Pieskāries ar delnas ārmalu tumšajām spalviņām, viņš sāka braucīt trīsstūri, kas šķita raupjš, un tur viņa roka apstāj ās…

… Meisnera galva gulēja sievietei starp krūtīm, un viņš vēroja ielas luktura raustīgās un kustīgās ēnas, tas nu bija galā uz visiem laikiem, un vējš svelpa, un tad, it kā viņa smadze

nēs pēkšņi atvērtos bezgaisa telpa, ar joni atgriezās domas: «Šķērsām,» viņš nosprieda, «atkal kaut kas ir šķērsām.»

Meisners noslīdēja no viņas lejā. Sieviete nesakustējās.

«Te nu ir,» Meisners nodomāja, «te nu mums ir mūsu vīzija. Atkal esmu to zaudējis. Atkal kļūda.»

Un durvis tā ir neatvērās, un neviens nenāca iekšā, tā ka viņš varēja pabeigt procedūru.

6

«Dažreiz nonāk pat tik tālu, ka tie ļaudis, kas izredzēti skatīt parādības un rēgus un baudīt ekstāzi, šķiet, redz daudz ko tādu, kas citādi nav redzams, redz cauri pat klintīm un zemei. Šādi gaišreģi spēj elfu noslēpumu grāmatās salasīt burtus, kurus sauc par Elfu rūnām un kurus citi cilvēki neredz ne dienas gaismā, ne saules staros, un kuri citādi nav nemaz arī lasāmi — tikai mijkrēslī vai mēnesnīcā.»

Un vēl pēc tā paša teologa un cilvēku sapratēja Lambrosija Kareniensija:

«Par visu vari es pūlējos saprast, kas slēpjas aiz šī līdainā mākoņa, kas gaišā dienas laikā ietina manu draugu. Es sapratu, ka tur iekšpusē ir vēlēts notikt kaut kam pacilājošam vai arī baismam, un sacīju sev, ka tur iznāktu viela sarunai konsistorijā.

145

Taču es nebiju vēl sapratis, ka tas neticamais, kas mani tā šausmināja, mākoņa otrā neredzamā pusē nemaz nenotika.»

10 — 007

Meisners to vakaru pavadīja Vegcnera pagrabiņā.

Tiklīdz viņš bija apsēdies pie galda, viņu uzrunāja kāds svešinieks, kurš uzdevās par aktieri no Berlīnes. Viņš tikai todien bija ieradies, bija izslāpis, taču labā omā.

Meisners kopā ar šo viru apsēdās pie alus kausiem.

Pagrabiņā bija daudz ļaužu. Tā kā Meisners tobrīd bija slavens vīrs, daudzi gribēja atrasties pie tā galda, kur sēdēja abi šie viesi, kas kļuva arvien līksmāki. Viņiem abiem nebija nekādu iebildumu.

Uz vakara beigām, kad tabakas dūmi jau griezās virpuļu virpuļiem un visi bija iereibuši, aktieris šo to nospēlēja. Viņš iznāca no virtuves — uz galvas viņam bija uzmeistaroti govs ragi un vaigi nokrāsoti sarkani ar kādu citiem nepazīstamu smiņķi —, un tāds viņš tur jautri lēkāja apkārt. Kāds cits apmeklētājs, tikpat jestrs puika, izvilka divus kuiļa ilkņus, piebāza sev pie ģīmja un izlikās par bulli. Viņš vēlāk izmēģinājās arī aplēkt aktieri, kas tēloja govi, taču, viņam par kaunu, tas neizdevās.

Tad Meisners palūdza, lai visi apklust, un piedāvājās no dūmu mutuļiem izburt dzīvus tēlus. Visi kliedza, lai tā notiek. Viņš ļāva visiem iztukšot savus kausus un pēc tam izpūta lielu dūmu mutuli. Un no šī dūmu mākoņa izkāpa vīrs pelēkā apmetnī, ar cūkas galvu, un pēkšņajā klusumā, kas iestājās, visi tūliņ redzēja, ka tā nu nav vairs nekāda maska.

Vīrs ar cūkas galvu piegāja pie aktiera un tik stipri iecirta viņam ar savu ilkni, ka atvērās asiņojoša brūce. Pēc tam kāds izdzēsa lukturi.

«Groteska» var būt atvasināta no «grotta»*.

Kadā Zana Kalo" zīmējumā ir attēlotas četras figūras. Viss šis četrinieks it kā uz skatuves izpilda plastiskas kustības. Uz sejām ir maskas. Tās raksturo viņu uzdevumu, taču ir neizteiksmīgas, plakanas un bez dzīvības. Turpretī pati glezna nepavisam nav nedzīva.

Aizmugures plānā rēgojas priekškars. No auduma darinātajā aizkarā ir caurums, un pa to skatās kāds aktieris. Viņš ir redzams pa pusei. Viņam kājās ir cieši piegulošas bikses un uz sejas uzlikta suņa maska.

—     Tāda pati groteska ir cilvēka iekšējā telpa, — Meisners saka, — pats dziļākais pamats ir atbaidošā, taču mūždien jūtamā tumšā kontūra visā tai zīmējumā. Mēs uz to skatāmies kā uz ornamentu: mājas, ielas, cilvēki, čūskas, dzīvnieku galvas, putnu kājas, zarnas, smiekli, ekstāze. Bez tādas kontūras nav it nevienas gleznas.

—     Tā ir Agostino Veneciano*" glezna — dekorācija, kas izsauc smaidu, — aktieris saka.

10*

147

Bet ir jau vēl arī Hieronims Boshs*' [12] , un viņa

groteska atsedz savu īsto seju. Viņa tēli ir jau skaidrāki.

Mēs ieskatāmies dziļāk kādā sejā, un, raug, tas pats, kas sākumā mūs pacilāja un lika notrīcēt, ir par iemeslu arī krišanai. Tur jau tas ir — mākslas darbs, reizē kā pavedinājums un kā lāsts.

Viens vīrs uz skatuves. Kāds nojauc balstus, un neviens vairs netic savām acīm — pasaule ir lamatas. Tas vīrs stāv tur un smaida uz mums.

—      Mums šķiet, ka mēs pazīstam romantiskās gleznas uzbūvi, — aktieris saka Meisneram. — Bet, tāpat kā romantiskā ideja atspoguļo mūsu iekšējo cerību, tāpat groteskais attēls ir mūsu pašu patiesais spogulis.

Meisners nicīgi palūkojās uz aktieri. «Itin nekāds spogulis,» viņš nodomā, «itin nekāds attēls, nekas tāds.»

—     Groteska esam tikai mēs paši un mūsu sajūsma.

Vēlāk runāja, ka abi esot bijuši stipri piedzēruši. Pilsētā klīda baumas, ka visi viņi tovakar esot bijuši piedzēruši un ka vīna tvaiki tā iedarbojušies uz viņu redzi, ka viņiem rādījušies dīvaini rēgi.

Aktieris griezās pēc palīdzības pie Šteinera. Šteiners uz šī vīra rokas ieraudzīja dziļu, apmēram četras collas garu brūci ar platu pamatu un drusku ieplestām malām. Tās nebija ne naža, ne cirvja pēdas, iespējams, ka brūci bija ieplēsis meža cūkas ilknis.

7

Tūkstoš septiņi simti četrdesmit devītajā gadā Virtsburgā kāda ragana Marija Renāta tapa sadedzināta vai, baznīcas skaidrajā un nepārprotamajā valodā runājot, «tapa caur dūmiem šķīstīta un pacelta debesīs».

Viņa bija septiņdesmit divus gadus veca un piecdesmit gadus no sava mūža bija nokalpojusi, par brīnumu priori slavenajā Virtsburgas klosterī Untercelle — vēl viens pierādījums tam, cik blēdīgus un aplinkus ceļus sātans dažkārt mēdz izvēlēties. Kā jau pieņemts rīkoties ar raganām, viņa tiesā tika ievesta pa aizmugures durvīm, «tālab, lai tiesnesi neiespaidotu viņas izskats un lai to nenoburtu viņas vecās asarojošās acis».

Viņas noziegums bija tāds, ka, uzpūtuši dvašu četrām mūķenēm un pieskārusies tām ar rokām, viņa bija jaudājusi tām uzsūtīt pašu nelabo, kurš izsauca sāpīgus krampjus un šausmīgus drebuļus.

Tas tā — sekojošā ievadam.

Tūkstoš septiņi simti septiņdesmit ceturtajā gadā Virtembergā un Baiernā izplatījās vēsts, ka mūkam Johanam Jozefam Gasneram [13] piemītot neparastas spējas aizdzīt slimības. Pašu viņu esot piemeklējušas smagas «Haupt-Magen und Brust- beschwerden», [14] taču viņš sevi esot izdziedinājis ar ļaunuma apvārdošanu. Uz lieliem panākumiem ilgi neesot bijis jāgaida. Daždien viņa mājas priekšā varējuši saskaitīt pāri par desmit tūkstošiem sirdzēju. Un, kā stāsta Ešen- maijera un Kīzera «Archiv ftir deri tlerischen Magnetismus»*" (šis izteikums visnotaļ ir smelts no Gasnera vēstulēm kādam prioram Francijā — to privātais krājums atrodas arhīvā), «pilsētas grāmatu iespiedējs caurām dienām un naktīm lējis sviedrus pie savām presēm, lai pietiekošā skaitā dabūtu gatavas lūgšanu grāmatas, un zeltkaļiem un rotkaļiem rokas vairs nesniegušās ne pie viena cita darba kā vienīgi pie amuletu, visādu veidu Agnus-Dei[15], krustiņu, sirsniņu un gredzenu taisīšanas».

Par Gasnera dziedināšanas paņēmieniem ir daudz rakstisku ziņu. Kāda sirdzēja Katarīna Munderīna no Virtsburgas reiz bildusi vēlāk rakstos tik bieži citētos vārdus par «sātanu, kas bijis kā svētīgs pēriens».

Kad Ingolstādes universitātes komisija, kuras sastāvā no katras fakultātes bija četri profesori, sākusi zinātniski pārbaudīt Gasnera kūres, viņa slavai pēkšņi pienācis gals.

Taču viens no komisijas locekļiem, teoloģijas profesors Štatlers", kā viņš pats izteicies, bijis svēti pārliecināts, ka Gasners nav apgrēkojies ar kaut kādām krāpšanām, «bet ka viss, ko viņš pasāk un izdara, notiek vienīgi un tikai pateicoties Jēzus vārda spēkam».

Neilgi pēc tam parādījās Antons Mesmers.

Buquet pēc uzbūves bijušas dažādas.

Kāda no tām, kas lietota Parīzē jau stipri vēlākos laikos, bijusi šāda. Plāna vidū stāvējis apaļš toveris, apmēram piecas pēdas diametrā un ar vāku. Tovera dibenā pudeles bijušas izkārtotas tā, ka dažas ar kakliņiem ietiekušās centrā, citas otrādi. Visas pudeles magnetizētas ar viena un tā paša cilvēka roku. Toveris piepildīts ar ūdeni, lai pudeles būtu apsegtas. No vāka, kurā vairaki caurumi, izliekušies dzelzs stienīši. Šai stipri dārgajā variantā istabas bijušas klātas ar spoguļstiklu, no kura magnētiskajam fluīdam jāatstarojas tāpat, kā tas notiek ar saules stariem. Sauli tādā gadījumā esot aizstājis vai nu magnetizētājs, vai baquet atkarībā no tā, kādu redzes punktu mēs izvēlamies.

Baquet, kuru Meisners izmantoja Sēfondā, bija stipri vienkāršāka. Zēlingers savā ziņojumā apraksta šīs baquet uzbūvi. Pudeļu Meisneram nav bijis, viņš izmantojis stikla bumbu, kas apvilkta ar papīru. Kur viņš to dabūjis, par to nekas nav teikts. Pretēji daudziem saviem vēlāko laiku sekotājiem stiklu Meisners nemaz nebija apkaisījis ar dzelzs skaidām. Dzelzs stienīšus viņš bija aizstājis ar dzelzs ķēdēm.

Šīm ārējām detaļām vispār nav nekādas nozīmes. Bizansī muižā de Pīsegīram [16] par baquet kalpoja liels ozols. Lauku ļaudis gulēja koka ēnā un tika dziedināti. Arī tādā veidā varēja gūt labus rezultātus.

Kāds jansenists" diakons Fransuā Pārī*" tūkstoš septiņi simti divdesmit septītajā gadā nomira no pārmērīgas badošanās. Kā ļaudis melš, tūliņ pie kapa Sentmedara kapsētā sākuši notikt brīnumi. Pēc mēneša tur vienā dienā saskaitīti astoņi simti sirdzēji, kuru lielākā daja no tā svētā spēka, ko izstaroja kaps, raustījusies briesmīgos krampjos. Daudzi uzvedušies kā mežonīgi zvēri.

Kāds sirdzējs advokāts Pino\ kas pieder jan- senistu sektai, ik dienas trīs stundas — no vienpadsmitiem līdz diviem — rējis kā suns. Kad par to paklīdušas valodas, dīvainas lietas atgadījušās arī ar karaļa galma sekretāru Fontēnu. «Sešus mēnešus pēc kārtas viņam ik dienas no pulksten deviņiem līdz vienpadsmitiem bijis jāgriežas kā vilciņam, turklāt tādā ātrumā, ka minūtē sanākušas apajas sešdesmit reizes, un tajā pašā laikā viņš vēl skaļā balsī lasījis Kvesnela «Morāliskās pārdomas».»

Sie atgadījumi tika pieminēti kādā Meisnera un Zēlingera sarunā. Meisners par to ierunājās pirmais. Viņš žēlojās, ka krāpšana un blēdīšanās brīnuma pēdās zeļ tikpat raženi kā mēslu balandas. — Robeža starp melīgo un fantastisko dažreiz ir grūti samanāma, — viņš sacīja. — Un tas vēl vairāk apgrūtina manu uzdevumu.

Ap to laiku uz Meisnera procedūrām sāka nākt kāds Kārlis Morands. Viņš bija gaužām vārgs, āda bija bāla, un slimnieks izskatījās galīgi iz- ģindis. Meisners viņu pieņēma pavisam negribīgi.

Un tomēr pieņēma.

Pirmajā procedūrā Morandam uznāca stipra krampju lēkme. Tāpat kā jau dažu labu, Mo- randu iznesa blakusistabā, lai tur visiem līdzekļiem tiktu atvieglotas viņa ciešanas. Meisners pa to laiku bija aizņemts ar pārējiem pacientiem, Morandam palīdzēja Audējs.

Vīrs bija pavisam vārgs. Uz Sēfondu viņš bija atnācis pirms gada, un viņa kabata, kas iesākumā, kā stāsta, bija bijusi pabieza, mazpama- zām kļuvusi plānāka.

Pēc pusstundas Audējs ieplestām acīm un drebēdams piegāja pie Meisnera.

—      Krampji ir mitējušies, — viņš teica. — Vīrs guļ mierīgi.

Meisners pamāja, daudz neiedziļinādamies. Liels pulks sirdzēju vēl gaidīja viņa palīdzību.

Deviņos visa šīvakara procedūra bija galā. Zēlingers sen jau aizgājis uz mājām. Meisners bija stipri noguris un smagi atkrita kādā krēslā blakus baquet.

—      Iesim uz mājām un izgulēsimies, — viņš gurdi noteica.

Audējs bažīgi uz viņu paskatījās.

—     Bet tur gul tas vīrs, — viņš sacīja.

Meisners pacēla uz Audēju acis. Kādu mirkli

vēl klusu pasēdējis, viņš piecēlās un iegāja tajā istabā, kur gulēja pacients.

Neviena svece nedega. Parīzē krīzes telpās bija matrači, bet šeit viņam nebija pieticis naudas. Un tā jau bija arī tikai ārišķība, tikai reklāma. Meisners aizdedzināja sveci un piegaja pie dīvāna, uz kura gulēja vīrietis. Audējs jau pavisam sarāvies turējās aizmugurē.

Vīrs gulēja izstiepies un ar aizvērtām acīm. Viņa āda bija gandrīz dzeltena, un nevienu elpas vilcienu nemanīja. Pēkšņi Meisnera acis vērīgi iedzalkstījās. Viņš noliecās un pieskārās pacientam. Nekādas reakcijas. Viņš stipri sapurināja gulētāju, bet tad attapies sāka braucīt ar roku.

Pēc dažiem mirkļiem Meisners meta mieru. Vīrietis gulēja nekustīgi.

— Viņš ir cieši aizmidzis, — Audējs ieminējās, taču Meisners viņu tūliņ apklusināja.

Viņš sāka taustīt pulsu. Tas nebija atrodams. Tad Meisners cieši nobraucīja vīra seju, taču roka, pārslīdējusi raupjajai, aukstajai ādai, nejuta itin nekādās dzīvības zīmes. Viņš pacēla vīra plakstiņus un beidzot saprata.

Miroņus viņš bija jau redzējis. Te nu bija vēl viens.

Baismu brīžos viņš vienmēr bija mierīgs. Viņš lika piebraukt ormanim un ar Audēja palīdzību nonesa mirušo lejā. Visi bija jau aizgājuši mājās, un neviens viņus neredzēja. Ar nolaistiem aizkariem viņi mierīgi aizbrauca līdz Moranda mājai.

—      Ņemam katrs no savas puses, — Meisners klusi pavēlēja Audējam. — Tā, lai kājas pieskaras zemei.

Viņi izkāpa no ratiem, kučieris bija miegains un daudz šo trijotni nepētīja. Iegājuši pa durvīm, kāpnēs viņi sastapa Moranda saimnieci. Iznākusi no kādas istabas, viņa ziņkāri nopētīja abus vīrus, kas, saudzīgi pieturēdami, vadīja slimnieku augšā uz viņa istabu.

—      Viņš ir nespēcīgs un slims, — Meisners izmeta pāri plecam. — Slimniekam nevajadzētu atstāt savu istabu.

Tad gāja vaļā vārdu plūdi. Vīri vairs nepievērsa saimniecei uzmanību, bet kāpa tālāk.

Meisners aizvēra durvis. Tad viņi novilka Mo- randam drēbes. Sastindzis viņš vēl nebija, un, tā kā viņš nebija arī resns, nekādas grūtības neradās. Viņi uzvilka pacientam naktskreklu un ieguldīja gultā.

Pavisam trausls, dzeltens un nedzīvs viņš nu tur gulēja baltajos palagos. Savilktām uzacīm Meisners brīdi uz viņu noskatījās. Pēc tam viņi abi ar Audēju gāja lejā.

Saimniecei viņš pasacīja:

—     Slimnieks ir dikti vārgs. Viņš teica, ka gribot gulēt. Netraucējiet viņu līdz desmitiem no rīta!

Saimniece visādi centās Meisneram iztapt. Viņa piedāvāja slavenajam vīram tasīti kafijas vai arī kausu alus, kā viņam labpatiktu, bet, ar smaidu ieskatījies sievietes brūnajās, možajās acīs, Meisners atbildēja, ka ir noguris.

—      Mums visiem tagad jāiet pie miera, — viņš teica.

— Pie manis viņš griezās ar nokavēšanos, — Meisners vēlāk paskaidroja. — Viņš nomira, iekams mans spēks vēl nebija paguvis iedarboties. Kā jau varēja domāt, ļaudis viņu nedzīvu atrada istabā. Kad mēs pēdējo reizi tikāmies, viņš laikam jau būs bijis stipri vārgs.

Tiem nebija ko iebilst. Vairāk neko par mirušo tie nevaicāja. Viņu klusi paglabaja, jo radu nekādu viņam nebija un nebija gandrīz ari draugu. Viņu pavadīja saimniece un arīdzan Audējs: pēdējais savam pavēlniekam pat atļauju nebija lūdzis.

Todien lija lietus. Tajā pašā vakarā Meisners ar panākumiem novadīja lielu procedūru, kuras laikā daudziem iestājās krīze un sākās atveseļošanās. Taču Audējs nepiedalījās šajā viņa kungam tik veiksmīgajā seansā.

Klausa Zēlingera dienasgrāmata no tūkstoš septiņi simti deviņdesmit ceturtā gada septītā janvāra līdz devītajam februārim.

Septītais janvāris

Vakar Meisners apmeklēja manu meitu. Viņš uzkavējās tikai īsu brīdi un pēc tam devās prom, noraidījis manu uzaicinājumu palikt uz pusdienām. Viņš nāk pie viņas arvien retāk, pats augstākais — reizi nedēļā.

Marija nepacietīgi gaida katru Meisnera apciemojumu, taču viņa sacīja, ka saprot, cik viņš aizņemts. Vairākas reizes viņa ir vaicājusi arī pēc Šteinera, bet viņš visai sekmīgi no mums izvairījās. To es uzskatu par medaļas otru pusi: kad dzīve šķiet visvairāk ieguvusi jēgu, vecie draugi uzgriež man muguru, un man par to sāp sirds.

Cik es noprotu, tad Meisnera darbība tagad notiek divos pamatvirzienos. Viena no viņa ārstniecības metodēm ir tāda, ka lielu ļaužu grupu viņš vienlaicīgi pakļauj magnētiskajam spēkam. Tādus seansus es jau iepriekš esmu aprakstījis, un tie aizvienu pilnveidojas. Štesera kundze tādā kārtā ir jau gandrīz pilnīgi izveseļojusies. Šais procedūrās, tāpat kā agrāk, gandrīz puse sirdzēju iekrīt miegā. Vismaz dažus no tiem Meisners uzskata par somnambuliķiem un medijiem ar pārcilvēciskām spējām. Viņa galva ir piebāzta ar fantastiskām un pārsteidzošām hipotēzēm, un vismaz vienai no tām es piekrītu pilnībā: Meisnera kūres atraisa brīnumainus spēkus pat tādos cilvēkos, kuri man agrāk šķituši visīstākais sausa un racionāla domāšanas veida iemiesojums.

Brīžiem liekas, it kā Meisners viņus izrautu no mūsu pilsētas, liktu atstāt šo pasauli un radītu tās vietā viņiem citu. Dažkārt esmu vēlējies, kaut viņš šos ļaudis nekad vairs neatmodinātu no viņu sajūsmas.

Otra ārstēšanas metode ir vairāk individuāla, un, kā uzskata mana sieva, kura pret Meisneru noskaņojas jo dienas jo dzēlīgāk, tad šī otra metode nav tik ienesīga. Es mēdzu savu sievu asi nosodīt.

Meisners nav pelnījis, ka ap viņu trin mēles.

Pirms dažām dienām es sastapos ar Meisneru jau priekšpusdienā, un mums iznāca saruna. Viņš bija norūpējies, ka individuāla ārstēšana nerod piekrišanu. Ar smaidu man bija jādomā par sievas izteikto apvainojumu un par to, cik spoži šīs Meisnera bažas atspēko viņas mājienu.

— Man vajag atkal kādu slimnieku, — Meisners nopūtās. — Izcilu gadījumu, kas no jauna liktu manam brīnumam traukties uz priekšu. Pēkšņu vēja brāzmu 1

Meisners ļoti bieži lieto drosmīgus salīdzinājumus, kurus es reizēm pat neizprotu. Sai izteicienā, manuprāt, spilgti izpaužas viņa vēlēšanās virzīt uz priekšu medicīnas attīstību.

Tad es viņam atstāstīju kādu gadījumu, par kuru nupat biju dzirdējis. Mans draugs Šteiners ārstēja kādu Keizera kundzi, kuru mocīja smaga un savāda slimība. Pirms gada viņai vēderā bija parādījies satūkums, kas stipri sāpēja. Viņa bija ārstēta ar dēlēm, ar asins nolaišanu un ar visādām zālēm, bet nekas nebija līdzējis. Šteiners sākumā bija uzskatījis, ka šī sieviete ir grūta, bet nu jau tik ilgs laiks pagājis, ka tas vairs nav iespējams.

Keizera kundze ir pārpārēm nenosvērta sieviete, un viņas vīram šis gads nesis daudz ciešanu. Sievas slimība vīrus skar gaužām smagi, un tāpēc es Šteineram ieteicu vairāk parūpēties par viņas vīru, kurš pašlaik bija savārdzis un bez dzīvesprieka. Šteiners tomēr no tā atteicās, sacīdams, ka viņam ir gana jau ar neveiksmi sievas ārstēšanā.

Pēdējos mēnešos viņas stāvoklis ir vēl vairāk pasliktinājies. Uzpampums ir palielinājies, un pilsētā, kur daudzi zina par viņas slimības gaitu, vispārējais noskaņojums ir tāds, ka Keizera kundzei drīz jāmirst. Pēdējā laikā viņai bieži uznāk arī vemšanas un ģīboņi.

To visu es iztāstīju Meisneram. Viņš izskatījās ļoti ieinteresēts.

Desmitais janvaris

Meisners nudien ir no tiem cilvēkiem, kas izlemj strauji. Jau nākošajā dienā viņš bija Keizera kundzi apmeklējis un piedāvājies viņu ārstēt. Viņa šo piedāvājumu ar pateicību ir pieņēmusi.

Sis gadījums acīmredzot būs ļoti sarežģīts — tikpat grūts kā acu gaismas atdošana manai meitai. Tiklīdz pilsētā padzirda par Meisnera ierosmi, ap Keizera kundzi tūliņ bija sacēlušās visvisādas baumas. Stāsta, ka lielais bumbulis viņas vēderā patiesībā neesot nekas cits kā bērns, tikai tas varbūt nav savā īstajā vietā dzemdē, bet starp zarnām. Mana sieva, kurai iztēles nekad nav trūcis, pēc tam kad es biju viņai to visu pastāstījis, apgalvoja, ka tic šim baumām: Keize- res vīram bija pavisam slikta redze, un viņš varbūt kādā reizē bija kaut ko tur lejpusē sajaucis, tā manai sievai šķita.

Es tiku vaicājis Meisneram, cik daudz taisnības ir šais runās. Viņš atbildēja, ka man — kontrolierim no medicīniskās puses — visnotaļ viņa būšot pamatīgi jāizmeklē.

Ģīboņi, kustības traucējumi un vēl citi simptomi Keizera kundzes slimības ainu tomēr padara neskaidru. Ar sasprindzinājumu es gaidu viņas izmeklēšanu, kas notiks šā mēneša deviņpadsmitajā datumā.

Četrpadsmitais janvāris

Šodien Meisners nebija runājams. Mums bija jāapmainās domām par jaunajiem pacientiem, kas pieteikušies — viņu skaits beidzamās nedēļās ir gājis mazumā —, taču vīrs, kuru viņš dēvē par Audēju, man paziņoja, ka Meisners apspriežas ar firstu.

Mani tas stipri pārsteidza. Tā kā es nezināju, kā uzņemt šo vēsti, nolēmu Meisnera dēļ justies pagodināts. Viņam sāk veidoties iespaidīgi sakari.

Piecpadsmitais janvāris

Šteiners šodien uz ielas mani uzrunāja. Viņš pajautāja, vai man esot zināms, kādu maksu Meisners tagad prasa par procedūrām. Es atbildēju, ka nezinu. Tad viņš nosauca skaitli.

Tas man bija ārkārtīgi nepatīkams pārsteigums. Bet, ja tā padomā, kas tad tur slikts, ka viņš prasa daudz. Jebkurš labs pasākums jau apēd arī daudz līdzekļu. Tomēr Meisners būtu varējis gan man pateikt.

Divdesmitais janvāris

Vakar es izmeklēju Keizera kundzi.

Izmeklēšanā vēl bija klāt viņas vīrs, kāds četrdesmit gadus vecs dānis, pirtsmeistars Pedersens, kas mūsu pilsētā dzīvo tikai divus gadus, Po- linska kungs, Meisners un es pats.

Kad es ierados, slimniece gulēja gultā. Vēders bija ārkārtīgi stipri uztūcis, ar nelielu, tomēr jūtamu savilkumu kreisajā pusē. Kad es pieskāros tai vietai, viņa drusku ievaidējās un sacīja, ka brīžiem, taču ne vienmēr, jūtot tur sāpes. Naba nebija izspīlēta, bet veidoja dziju iedobi. Viss vēders bija ciets — kā piedzīts. Sieviete teica, ka pirms dažiem mēnešiem jutusi vēderā kaut kādas kustības, bet tagad viss esot mierīgi. Uz viņas jautājumu, vai vēdera dobumā varētu būt ielavījusies čūska, es neko neatbildēju.

Iekšķīgā izmeklēšanā es konstatēju, ka dzemde nav palielināta un ir mīksta, maksts tikai pirksta platumā un tās atvere stingra, līdzena un noslēgta. Izaugums tātad bija ārpus dzemdes un krietni augstāk.

Es paziņoju, ka nekādas dzemdības nav sagaidāmas, jo nav kam piedzimt, ka čūskas arīdzan nav vēderā, un tur nav arī neviena cita zvēra, ne žurkas, ne arī nīlzirga. Pie šiem vārdiem, kurus es bildu ar platu smaidu, sieviete skali iešņukstējās un aizgriezās prom. Es ieteicu viņai būt pa-

cietigai un gādāt, lai daba pati tiek galā. — Šai gadījuma, — es sacīju, — varētu būt runa vēl par ārpusdzemdes grūtniecību (gruvidilas extra- uterina), taču es tādu iespēju nepieļauju. Bet, par spīti tam, ņemot vērā kūtro zarnu darbību un grūtības urinēšanā, — es viņai parakstīju Cre- mor tartari* lietošanai pēc vajadzības.

Keizera kundze pēc tam sāka sūdzēties, ka pie- pampums stipri sāpot. Es nolēmu, ka sāpju lēkmes laikā pašā augstākajā un cietākajā pampuma vietā, proti, tieši zem pēdējās ribas vēdera dobuma vidusdajā būtu uzliekamas desmit dēles.

Meisners visu izmeklēšanas laiku klusēja, maniem rīkojumiem neko nebilzdams pretī. Bet beigās viņš uzrunāja visus klātesošos.

—       Te nu mēs dzirdējām, ko medicīnas lietpratēji iesaka šādos gadījumos, — viņš teica. — Augsti godājamais ārsts doktors Šteiners ilgāku laiku ir ārstējis šo slimnieci, taču nav spējis viņu padarīt veselu. Tieši otrādi — viņa ir tapusi pat vēl slimāka. Un izmeklēšana, kurā mēs nupat ņēmām dalību, tāpat nedabūs prom to nelabumu no viņas.

Pārsteigti par šādiem vārdiem, mēs visi klusējām.. Mēs gaidījām turpinājumu, un Meisners turpināja.

—      Ja nākošās dienas nenesīs uzlabošanos, tad Keizera kundzei būs jāpārnāk pilnīgi manā ziņā. Un mēs varēsim spriest, kura no abām metodēm ir lietderīgāka. Redzēsim, ko pierāda tāds atsevišķs gadījums.

161

* Krējumam līdzīga ziede; sinonīms vārdam tarlaii — kālija bitartrāts jeb vīnakmens, vīnogu sulas nogulsnes, kas izveidojas rūgšanas laikā, jo nešķīst spirtā. Balts pulveris, kas šķīst ūdenī.

11—907

Es biju boz valodas. To nu es negaidīju. Atvēru muti, it kā gribēdams protestēt, bet Meisners pamāja ar roku, lai klusēju. Mana cieņa pret viņu bija tik liela, ka es tā arī neko nepateicu.

Pēc tam liecinieki devās prom.

—      Šādas sacensības izsludināšana, manuprāt, šeit ir pavisam nevietā, — es Meisneram pēc tam ļoti asi aizrādīju. — Es uzskatu, ka Šteiners šo sievieti ārstēja pareizi un visai godprātīgi un par vienu neveiksmi tā noniecināt krietnu sava amata pratēju nav gluži pareizi.

—     Vai tu uzskati, ka manu metodi šeit nemaz nevajadzētu izmēģināt? — viņš pēc tam jautāja.

Es atbildēju, ka savu metodi viņam, bez šaubām, vajag izmēģināt, ja reiz parastā ārstēšana nav palīdzējusi, bet ka abu metožu prelstatīšana man šķiet drusku par skaļu.

'— Labam un krietnam darbam nekas nav par skaļu, — Meisners atbildēja.

Baumas viens divi izplatījās pilsētā. Jau stundu pēc manas pārnākšanas sieva uznāca augšā un pavēstīja, ka Meisners esot izaicinājis pilsētas ārstus.

Es precizēju. Viņa klausījās gan, taču, kā liekas, diezgan pavirši.

Sēfondai nupat ir radusies jauna viela pārrunām. Es jau dzirdu balsis — ziņkārīgas, ļaunprātīgas, triumfējošas. Manām simpātijām pieklātos būt Meisnera pusē, bet tieši pašreiz es varu just līdzi vienīgi Šteineram. Tā ir viņa neveiksme, kaut arī viņš pārstāv visu mūsu ārstu korporāciju.

No viņa ārstēšanas Keizera kundzei kļuva sliktāk. Un no Meisnera procedūrām kļūs labāk. To es zinu. Un Šteiners zina. Un Meisners zina drošāk par visiem.

11*

163

Mana meita atkal spēlē. No apakšstāva es dzirdu viņas iemīļoto B-minora sonāti — tik izlīdzinātu un sāpīgu, ka tajā var patverties no domām. Es cieši aizveru acis un klausos.

Divdesmit sestais janvāris

Abi ar Šteineru mēs vakar apmeklējām Keizera kundzi. Priekšpusdienā viņai atkal bija bijusi krampju lēkme, turklāt vii,ia bija mēģinājusi tikt ārā no gultas un pēc tam vārtījusies pa grīdu. Mums teica, ka sāpes esot nerimtīgas.

Klusēdams Šteiners ilgi un pētoši noskatījās uz slimnieci. Viņa tagad rāmi galēja savā gultā un lūkojās sāņus. Keizera kundze vēl nav veca, un pēc izskata viņa nav nepatīkama. Mēs pajautājām, vai dēles ir drusku palīdzējušas, un viņa atbildēja, ka nav.

Citu atbildi mēs arī nebijām gaidījuši. Uztūkums nebija nokrities. Šteiners vēlreiz viņu iekšķīgi izmeklēja, taču nekā jauna neatrada. Pēc tam mēs gājām prom.

Mājupceļā Šteiners bija pavisam nomākts.

— Tas nu būs viens šarlatānisma triumfs, — viņš sacīja ar rūgtumu. — Meisners izaugs par vēl lielāku brīnumdari — visa mūsu pilsēta gulēs viņam pie kājām. Un ar pilsētu vien jau nebūs gana. Tas ies plašumā. Šarlatānisms ir lipīgs — neviens to vairs nevar apturēt. Tas pārdzīvos mūs visus un saindēs baru barus.

—     Ja Keizera kundze izveseļosies, Meisners tomēr būs paveicis labu darbu, — es aizrādīju.

—      Viņas slimības aina ir neskaidra, — Šteiners atbildēja. — Mēs varam spriest vienīgi pēc šī uzpampuma un viņas pašas izteikumiem. Viņa izskatās priecīga, kad mēs ierodamies, — mūsu uzmanība šai sievietei ir kā inde.

Tad es Šteineram pajautāju, kā viņš_ spēj nosaukt par šarlatānu cilvēku, kas ir izglābis manu meitu, un vai viņas slimības aina tāpat nebija neskaidra.

Tieši uz manu jautājumu neatbildējis, Šteiners turpināja it kā pats pie sevis:

—     Viņam tikai klājas par daudz viegli. Mūsu vidū viņš pārvērtīsies par krāpnieku.

Es viņu strupi pārtraucu, darījis zināmu, ka nevēlos turpmāk dzirdēt par Meisneru tādus vārdus — viņš nav pelnījis, ka viņu sauc par blēdi. Tad Šteiners pagriezās pret mani un nosmaidīja.

Pārnācis mājā, es ilgi pārdomāju, ko viņš bija sacījis. Niknums pret šo panākumiem bagāto vīru laikam ir padarījis viņu aklu. Šteineram visi šie netveramie spēki, kuri, taisnība kam taisnība, mūsos atrodami, šķiet kaut kas slikts un bīstams. Bet tā nu katrā ziņā ir kļūda. Palūk, cik daudz laba viņš paveicis! Nedzīdamies pats pēc slavas, viņš tikai izplata savas idejas, lai tās nonāk visas cilvēces kalpībā. Palūk, kā viņš izdziedināja manu meitu!

Šteiners man vēl vaicāja, kā es, neticīgs būdams, tik viegli esmu kritis par upuri šarlatānismam medicīnas ietērpā.

Izlicies nesaprotam viņa samāksloto līdzību, es viegli pasmaidīju un uzsitu viņam uz pleca. Viņš vēl ir stipri jauns.

Trīsdesmitais janvāris

Meisners tagad jau ir pasludinājis, ka Šteineram Keizera kundzi nav izdevies izārstēt un ka viņš slimnieci pārņem savā ziņā.

Šim slimības gadījumam pēdējā laikā pievērsta ārkārtīga interese un spriedelējumi, kā Meisners ar to tiks galā, atkal ir paplašinājuši pacientu straumi uz Meisnera noteiktajām procedūrām. Viņš, kā šķiet, ir vēl paaugstinājis savu honorāru. Tikai paši^ bagātākie pilsoņi tagad apmeklē viņa vakarus. Šādas pārmaiņas mani skumdina.

Vislabāk man vispār būtu atteikties no šī pasākuma. Bet Meisners pieprasa, lai es visu novēroju kā ārsts. Šteiners arī netiešā veidā ir mudinājis mani piedalīties procedūrās.

Bet tas jau nav vēl galvenais, kāpēc es neatsakos. Tā vai citādi — tomēr šķiet, ka viņš, šis Meisners, ir mana pēdējā cerība, ir glābšanas riņķis pret manu vienaldzību un glābēja roka pret sastingumu.

Pat ja Šteineram izrādītos taisnība, arī tādā gadījumā pašlaik man ir nepieciešama blēdīša- nās, izrādīšanās un šarlatānisms. Nav gaismas bez ēnas.

Otrais februāris

Vakar Meisners iesāka Keizera kundzes ārstēšanu. Es biju klāt. Procedūras laikā es pierakstīju visu pēc kārtas. Tagad jūtu nepieciešamību atskaitīties par notikušo.

Pulkstenis ir seši vakarā. Klātesošie: kāda vecmāte, Keizera kundzes kalpone, Štreivera kundze, pirtsmeistars Pcdersens, grāfs fon Drēnerts, Levijna kungs, Meisners un es pats.

Vispirms mēs sapulcējāmies istaba, kas atrodas līdzās pacientes istabai. Meisners tur mums paziņoja, ka viņš ir nodomājis pacienti iemidzināt tā saucamajā magnētiskajā miegā. Šī miega laikā viņa tiks noskaņota, lai ielūkotos pati sevī, un, pateicoties tam, ka būs magnetizēta ar braucīšanu, tas tā arī notiks. Tad viņa, iespējams, pati varēs pateikt, ar kādiem līdzekļiem novēršama slimība.

Mēs visi klausījāmies, elpu aizturējuši.

Pēc tam iegājām pie slimnieces.

Meisners piegāja pie pacientes un apsēdās viņai blakus, ne vārda nebildis par to, kas viņam padomā. Viņš uzlika roku slimniecei uz pieres, it kā lūkodams, vai viņai nav drudzis. Tikpat brīvi viņš pāris reižu pabraucīja gar uzacīm, lai, plakstiņiem viegli ietrīcoties, acis aizkristu ciet, — es pazinu šo kustību, kas parasti pavada magnētiskā miega iestāšanos. Pēc tam Meisners dažas reizes pabraucīja sievietes krūtis un visu ķermeni un mierīgi uzlika roku viņai uz sirds. Paciente tagad bija pavisam rāma. Viņa elpoja nesteidzīgi un gulēja ar atslābinātu seju. Kad viņa desmit minūtes tā bija nogulējusi, Meisners jautāja:

—     Vai tas nāk par labu?

Viņš bija paliecies uz priekšu un runāja diezgan klusā balsī, tomēr tik skaidri, ka mēs visi varējām viņa vārdus sadzirdēt.

—      Jā! — slimniece atbildēja tikpat skaidrā balsī un bez šaubīšanās. Acis viņai joprojām bija ciet, un viņa acīmredzot gulēja. Pat nepagai- dījusi nākošo jautājumu, viņa turpināja:

—      Es visu skaidri dzirdu un redzu — arī pati sevi redzu, un to, kas man ir vēderā.

Tad Meisners vaicāja:

—     Kādā veidā lai dziedinām jūsu slimību?

Atbilde nāca bez vilcināšanās:

—            Man tagad ir dota iespēja uzzināt, ar ko var noņemt galvassāpes, — viņa teica. — Būs jāierīvē tikai ar odekolonu un etiķi.

Uz kādu mirkli Meisneru, šķiet, izsita no sliedēm šī ļoti nepārprotamā un steidzīgi nozīmētā ārstēšana, taču viņš saņēmās un, nepievērsdams uzmanību klātesošajiem, kuri, visu šo notikumu vērojot, bija sākuši stipri uztraukties, turpināja izjautāšanu:

—      Kas ir tajā pumpulī?

—      Bērns.

—     Vai dzīvs?

—             Nē, nedzīvs jau kopš izgājušā mēneša trešā datuma.

—            Bet bērnam tādā gadījumā ir jābūt neparasti lielam, jo jūs jau pirms gada tikāt minējusi, ka jūtat bērnu savās miesās?

—            Nē, viņš ir diezgan maziņš, kaut arī jau gadu un trīs mēnešus vecs. Tai vietā, kur tas atrodas, tam trūka barības. Tāpēc nav liels.

—     Kur tagad tas auglis atrodas?

—            Dzemdes ārpusē, mugurpusē, gandrīz starp zarnām.

Pie šiem vārdiem klātesošie sāka sačukstēties, un tas Meisneru uz kādu brīdi stipri nokaitināja. Nikni pagriezies pret mums, viņš deva zīmi, lai stāvam klusu. Turpretī pacienti mūsu nepatīkamā trokšņošana nemaz nebija aizskārusi, viņa joprojām mierīgi gulēja, pat plakstiņi nebija iedrebējušies, un nekas neliecināja par pamošanos.

Meisners atkal pievērsās slimniecei.

—            Kā jūs domājat atveseļoties? — viņš jautāja.

Pēc šī jautājuma pirmoreiz iestājās pauze. Līdz šim slimniece bija atbildējusi pakalpīgi un bez vilcināšanās. Tagad viņa kādu brīdi, šķiet, saņēmās, it kā būtu kas ļoti svarīgs ziņojams. Mēs visi gaidījām kā uzvilktas stīgas.

Pēc tam viņa atbildēja:

—       Bērns sadalīsies un projām būs, — kas nevarēs sadalīties, iznāks ārā, kā bijis. Bet ārstēšanas laikā mari jālieto asinstīrītāji līdzekļi — asinis tīroša zeme sarkanā krāsā un maisījumā ar parasto sarkanvīnu. Tas veicinās sadalīšanos un iztīrlšanos.

—     Kāda zeme tad jums ir padomā?

Te paciente atkal vilcinājās, it kā dziļdziļi gremdēdamās pati sevī un lūkodamās cauri tumsai. Meisners saspringti nenolaida no viņas acu, kā iedvesmot gribēdams. Un tad atskanēja atbilde:

—       Tāda zeme ir zem viena akmens ceturtdaļ- jūdzi* uz rietumiem no Sēfondas.

—       Kurā vietā? Vai jūs nevarat pateikt precīzāk?

—       Tā zeme ir birzītē zem akmens, kurš izskatās pēc vīrieša galvas un ir tieši tikpat liels. Blakus tam ir otrs mazāks akmens. Abi akmeņi saskaras. Zem tiem akmeņiem ir tā zeme.

—     Kas jums to ir iedvesis?

Sajā reizē sieviete atbildēja bez vilcināšanās:

—      Tas pats spēks, kas spieda mani ielūkoties sevī.

—       Un kā būs ar jūsu krampju lēkmēm? Vai tās ilgi vēl turpināsies?

—     Nē, šonedēļ man būs tikai divas lēkmes.

" Seit domāta zviedru jūdze.

Viena rīt priekšpusdienā un nākošās dienas vakarā otra. Neviena no tām nebūs smaga un ilga.

Pēc šiem vārdiem Meisners piecēlās kājās. Neviens no klātesošajiem neteica ne vārda — visi mēs nogaidoši vērojām magnetizētā ju. Uzsmaidījis man, Meisners paplēta rokas.

— Tā, pārrauga kungs, — viņš man sacīja, — ārstēšana nu ir ievadīta. - Slimnieci viņš uz vienu stundu atstāja guļam.

Trešais februāris

Vakar aizgāju pie Šteinera uz mājām un atstāstīju viņam notikušo. Šteiners visu noklausījās, nebilzdams ne vārda starpā. Viņš sēdēja un nenovērsa acis no savām lielajām, smagajām dūrēm, gaišā bārda bija spuraina un netīra. Šteiners izskatījās nolaidies. Man šķiet, pēdējā laika notikumi bija smagi viņu skāruši. Viņš ir jūtīgāks, nekā var domāt.

— Kā klājas Marijai? — Šteiners no no šā, ne no tā iejautājās.

Esmu sapratis, ka Meisneram ir ļoti tālejoši plāni. Viņš acīmredzot ir nodomājis neaprobežoties tikai ar medicīnu vien. Viņš ieminējās, ka strādājot pie raksta par valsts vadīšanu.

Es pavaicāju, vai tas skar tikai Sēfondu.

Tad viņš apveltīja mani ar tādu skatienu, kurš gribot negribot man šķita nicīgs.

— Nē, — viņš atbildēja, — šis raksts, bez šaubām, ir plašāk tverts.

Nerimstas baumas, ka viņš savām teorijām cenšoties rast arī pielietojumu. Pirms nedēļas pēkšņā atklātības brīdī Meisners man parādīja kādu izgriezumu no Šlecera kunga izdotā Getingenas Anceigenas laikraksta. Meisnera pasvītrotās rindiņas skanēja tā:

«Viena no pasaules lielākajām nācijām, kas ar savu vispārējo kultūras līmeni ir pati slavenākā, beidzot nomet tirānijas jūgu. Dieva mazie eņģelīši debesīs tik tiešām var uzsākt vienu «Te Deum Laudamus»[17].»

Es Meisneram jautāju, vai runa te ir par franču nāciju. Viņš to apstiprināja. Tad man atausa atmiņā, ka Meisners šai zemē labu laiku ir dzīvojis.

Te nu man nekas nav skaidrs. Stundām ilgi viņš var gremdēties sarunās ar Sēfondas valdnieku un, pēc visa spriežot, dalās domās par politiku, bet tajā pašā laikā viņš rāda man avīzes izgriezumu, kas vēsta par atbrīvošanos no tirāna varas. Šķietami te ir pretruna. Bet paga — jaunā Francija taču ir pret mūsu lielo ķeizaru naidīgi noskaņots spēks. Ka Sēfondas hercogiste jau sen tiecas atsvabināties no ķeizara varas, tas arī nav nekāds noslēpums. Un Meisneram var atrasties mums noderīgi sakari Parīzē.

Nav izslēgts, ka hercogs Meisnera autoritāti grib izmantot arī vēl citādi. Bet kas notiks ar viņa vīziju, kuru viņš tik bieži piemin? Vai tā kalpo visām nozarēm pēc kārtas? Vai piemērojot to politiskiem mērķiem, spēks neies mazumā? Par šiem jautājumiem es neuzdrīkstos dalīties domās ne ar vienu, pat ar savu sievu ne. Bieži mani nodarbina vēl kāds jautājums, proti: kāpēc klusē baznīca? Kāpēc tā nenostājas par vai pret Meisneru?

Es lūdzu Šteineru, lai viņš apciemo manu meitu. Viņš klusēja un neko neatbildēja.

Varbūt viņš baidās pats savām acīm skatīt šo Meisnera panākumu apliecinājumu.

Ceturtais februāris.

Vakar, pildot pārrauga pienākumus, es piedalījos sarkano smilšu meklēšanā. Iepriekšējā dienā neliela ekspedīcija jau bija sūtīta meklēt šīs asinstīrītājas smiltis, taču atgriezās bez panākumiem. Mēs paziņojām to somnambuliķei — šo apzīmējumu Meisners tagad lieto pastāvīgi —, un es dažkārt arī to atkārtoju. Pēc šīs ziņas viņa noskuma, tomēr palika pie sava.

Gan izjautāšana, gan tiepšanās, bez šaubām, notika magnētiskā miega laikā. Pēc pamošanās viņa neko neatceras.

Tad mēs salikām galvas kopā — Meisners, pirtsmeistars Pedersens, kas bija piedalījies jau pirmajā mēģinājumā, un es. Mēs nolēmām meklēt ar slimnieces pašas palīdzību, — magnētiskā miegā aizmigusi, viņa varbūt vieglāk uzvedīs mūs uz ceļa.

Trešā februāra priekšpusdienā Meisners viņu magnetizētā ja ar parastajiem paņēmieniem. Pēc tam slimnieci aizmigušu aiznesa uz karieti, kura jau gaidīja pie durvīm. Mūsu aizbraukšanu noskatījās daudzi ziņkārīgie.

Es sēdēju aizmidzinātajai Keizerei tieši pretī un visu laiku uzmanīgi viņu vēroju. Acis viņa nepārtraukti turēja aizvērtas, palaikam bija manāma tikai viegla plakstiņu iedrebēšanās, taču tik niecīga, ka to var neņemt vērā. Viņa gulēja. Nešaubījos, ka viņa patiešām guļ.

Klusēdami mēs tā braucām pusstundu. Pēc tam, pacientei blakus sēdēdams, Meisners pavaicāja, vai viņa nevarētu precīzāk norādīt ceju. Viņa tūlīt pavēlēja, lai brauc lēnāk. Tieši tajā brīdī, kā man šķita, viņas acis mazdrusciņ pavērās, bet galvot es tomēr nevaru.

Pēc tam sieviete uzreiz iesaucās, lai aptur karieti. Mēs jautājām, vai īstā vieta ir klāt, un viņa atbildēja, ka ir.

Pa kreisi no mums patiešām bija birzīte vai, pareizāk sakot, divas birzītes. Mēs skatījāmies cits citā, nesaprazdami, kura ir īstā.

Laiks viņdien bija pavisam nelāgs. Kad izbraucām no Sēfondas, bija apmācies un viegli līņāja. Bet nupat jau gāza kā ar spaiņiem.

Pirtsmeistars Pedersens tika izraudzīts pēdu dzinējos — ar norādījumu apstāties, tiklīdz som- nambuliķe viņam uzsauks, viņš devās birzīšu virzienā.

Pedersens izgaisa lietū. Mēs pārējie palikām karietē. Sēdējām pilnīgā klusumā.

—       Vai drīz viņš būs pie vietas? — Meisners pēc kāda brītiņa pavaicāja.

Pedersens tad jau bija izgaisis starp kokiem.

—       Vēl nav, — aizvērtām acīm slimniece rāmi atbildēja.

Bet pēc pavisam maza brītiņa viņa piepeši Meisneram uzsauca:

—       Nupat viņš jau tuvojas! Sakiet, lai apstājas un parok zemi!

Es atvēru stipri čīkstošās karietes durvis un uzsaucu Pedersenam, kurš bija pavisam izgaisis krūmājā:

—     Stāt! Stāt!

No birzītes puses atskanēja vārga atbalss. Tas izklausījās pēc «jā!», taču lietus lija tik stipri, ka apslāpēja visas citas skaņas. Izkāpis no karietes, es bridu uz to pusi, kur nozuda Pedersens.

Kad pienācu viņam klāt, viņš stāvēja kā stabs, pilēja aiz slapjuma un ar kāju bakstīja zemi. Zeme bija līdzena, neviena akmens tuvumā nemanīja, un viss klajš bija apaudzis ar zāli. Mēs pārākām bedrīti, taču zeme bija melna.

Mēs pārākām kādu. pēdu dziļāk — zeme melna kā melna.

Tad mēs griezāmies atpakaļ.

Keizera kundze joprojām gulēja, atkritusi pret vienu no karietes atzveltnēm. Mēs pavēstījām par neveiksmi. Izskatījās, ka viņa drusku zaudē dūšu, taču viņa aizbildinājās, ka sauciens Peder- sena ausis sasniedzis par vēlu, kad viņš jau ir bijis garām tai vietai, kur īstā smilts. Mums tātad bija jāiet atpakaļ.

Lietus lija bez apstājas, un bija auksts. Lietus lāses jaucās pat ar sniegu. Pāri mālainajai pļavai aizbridām atpakaļ uz birzīti. Mēs uzmeklējām tieši to vietu, kur bijām jau izrakņājuši, no turienes Pedersens atrada savas pirmās pēdas un pa tām mēs virzījāmies atpakaļ. Pēc trīsdesmit metriem bijām nonākuši stipri akmeņainā laukumiņā, un Pedersens paziņoja, ka redz divus akmeņus vīrieša galvas lielumā cieši vienu otram blakus. Ievērojām, ka viens no akmeņiem patiešām ir mazāks par otru. Es tikai aizrādīju, ka šāds akmeņu samērs ir diezgan parasts.

— Te nu vajadzētu būt, — Pedersens tomēr noteica.

Mēs sākām rakt tieši zem akmeņiem. Dzeltenas smiltis. Pēc brītiņa Pedersens bija aizracies jau līdz dzelteni sarkanīgai kārtiņai — citi šīs smiltis varbūt uzlūkotu par dzeltenbrūnam, bet mēs abi nepārprotami saskatījām tajās sarkanīgu nokrāsu.

—     Te ir tās smiltis, — Pedersens apliecināja.

Mēs apsēdāmies. Abi bijām aizkusuši no rakšanas un turklāt vēl cauri slapji.

—            Vai lēkmes viņa bija pareizi noteikusi? — es Pedersenam vaicāju.

—            Jā, — viņš atbildēja. — Pirmā vismaz uznāca īstajā laikā un bija arī samērā viegla. Viss, kā paredzēts.

—            Bez tam nupat mēs esam uzgājuši arī viņas sarkanās smiltis, — es piemetināju.

Pedersens pētoši uz mani paskatījās. Es piecēlos un jutu, ka esmu nosalis.

Devos atpakaļ uz karieti.

Ziņa, ka esam uzgājuši smiltis, slimnieci ļoti iepriecināja. Meisners paņēma kādu drusciņu smilšu savā saujā un rūpīgi apskatīja.

—            Jā, — viņš noteica, — smiltis patiešām ir sarkanas.

Klusēdami mēs braucām mājup.

Vēlāk procedūras laikā Meisners slimniecei pavaicāja, kā viņa tagad jūtas un kas tālāk būtu darāms.

— Manas galvassāpes cēlās no tā, — viņa atbildēja, — ka lēkmes un krampji ir sadzinuši galvā ūdeni un tas ir sastājies ap smadzenēm. Magnētisko procedūru iespaidā ūdens tagad sācis kristies. Krampji tāpēc pamazām izzudīs.

Lai atbrīvotos no nelabumiem, kas šad tad vēl uznāca, viņa ieteica sev «mātes saknes pilienus uz cukurgrauda — trīs ik pa stundai».

Tad Meisners magnetizēja sarkanās smiltis, vīnu un mātes saknes pilienus.

Devītais februāris

Šodien Meisners Keizera kundzei atkal pavēlēja ielūkoties sevi un pastāstīt, ko viņa redz. Viņa labprāt bija ar mieru. Šis piezīmes ir izdarītas tieši procedūras laikā — viņas stāstu, cik es pats par to varu spriest, tās atspoguļo vārds vārdā.

Pēc magnetizēšanas viņa pavēstīja, ka ieņemtās zāles esot bijušas diezgan pastipras, bet ka pa īstam tās sākšot iedarboties tikai rītrītā. Uz- nākšot stipras galvassāpes, smaga vemšana un mokoši krampji. Bet uz pusdienlaiku viss atkal pāriešot.

Vēlākais, pēc trim dienām izkārnījumos parādīšoties asinis. Magnētiskā miega laikā viņas slimā puse, sākot no mugurkaula līdz pat cirkšņiem, būšot stipri jāspaida, lai auglis sadalās. Laba tiesa izvadīšoties ārā pa parastiem ceļiem. Bet pašas lielākās augļa daļas — it īpaši galvaskauss — vēl kādu laiku palikšot vēderā, līdz pēdīgi iznākšot kopā ar izkārnījumiem.

Viņa arī paredzēja, ka, līdz ar to spēku atgū- šot viņas kājas (tās sen jau bija tik nevarīgas, ka ar milzīgām pūlēm viņa dienā varēja noiet tikai mazu gabaliņu). Tomēr nebūšot par ļaunu kājas ierīvēt arī ar kāju ūdeni, kura sastāvā — ūdens, sāls, kumelītes un krūzmētras.

Pēc tam Meisners vēl pāris reižu pabraucīja viņai seju, lai, kā viņš paskaidroja, padziļinātu miegu. Tad viņš lūdza slimnieci vēlreiz ielūkoties sevī un aprakstīt redzēto, it īpaši to, kādā stāvoklī atrodas nedzīvais auglis.

Keizera kundze paziņoja:

— Es visu redzu diezgan skaidri, bet augļa daļas ir tik sajaukušās un dažādas, ka nevaru vēl tās lāgā atšķirt un nosaukt. Man vajag vēl labi apskatīties.

Tad Meisners pajautāja, vai auglis novietots brīvi starp zarnām.

—     Nē, — viņa atbildēja, — lielākā daļa ir ietverta tādā kā ādas maišelī.

—     Jūs sakāt «lielākā da|a», — Meisners pārjautāja, — vai tad viss auglis nav ietverts tai apvalkā?

—      Nē, kreisā rociņa ir ārpusē un apņem to zarnu, kas iet uz leju taisnajai zarnai blakus.

—     Vai tā tas bija jau no paša sākuma?

—     Nē, no lielajiem krampjiem apvalks pārplīsa, un rociņa izslīdēja laukā.

Paciente sacīja, ka redz arī milzum daudz visādu asinsvadu, kuri iesākumā no augļa gājuši augšup uz krūtīm un pa kuriem tas ir barojies, kamēr bija dzīvs. Tie tagad esot pušu un juku jukām.

Visu laiku biju noliecies pie savām piezīmēm un, tā kā sieviete runāja diezgan palēni, varu gandrīz galvot, ka viņa bija izvēlējusies tieši tādus vārdus. Esmu liecinieks, ka tas patiešām ir stāstīts.

Citu neko es nevarēju izkontrolēt. Mani māc bailes un nemiers. Bezjēdzīgais brāžas man virsū kā lavīna, un es jūtos kā no sliedēm izsists, kā zaudējis pamatu zem kājām. Viss, kam esmu ticējis un ko esmu mācījies, tagad šķiet iziris un nedrošs.

Meisners turpretī izteicās, ka ir ar savu slimnieci pavisam apmierināts.

Jau to pašu vakaru visa pilsēta, kā liekas, zināja par notikušo.

Satraukums bija milzīgs. Meisneru jau sāk uzskatīt par dievu — viņa vēstnešu staru vainags tādā gadījumā nu gan padarīs mani melnu un maziņu. Un, ja ne vēstnešu, tad pēcgājēju.

Bet nav jau ko atrunāties — pašironija ir teicama osta tiem, kuri nejaudā vai neuzdrīkstas rast savu nostāju un to aizstāvēt.

Tajā pašā vakarā es nokāpu Vegenera pagrabiņā.

Tūda] mani ielenca un izsauca alu — valdīja tāds noskaņojums, it kā es būtu no lcaralauka pārnācis varonis, kas paveicis lielus darbus. Es saņēmu uzslavas par līdzdalību — man sacīja, ka visvairāk pilsēta apspriežot to, kā es medija vadībā esmu aizgājis tieši pie tā brīnumakmens, kurš bijis kapara sarkanumā un pats no sevis mirguļojis. Šis pats akmens vēlāk esot sasmalcināts un tagad palīdzēšot slimniecei tikt pie veselības.

Kāds turpat gan iebilda, ka visu to izšķīrušas Meisnera pārdabiskās spējas. Un daudzi tam piekrita.

Es mēģināju kaut ko iebilst, bet to uzskatīja tikai par kautrības izpausmi, un mani apklusināja ar skaļiem kliedzieniem.

Tikai daudz vēlāk es pamanīju Šteineru. Viņš vientuļi sēdēja pie galdiņa pašā kaktā. Mani nemaz negribēja pie viņa laist, jo, kā es nopratu, tad te jau laikam bija skaļi nopelta viņa neveiksme un dziedātas slavas dziesmas Meisnera panākumiem.

Es piegāju pie Šteinera galdiņa un apsēdos.

177

— Tu esi ticis slavens, — viņš sacīja, pacēlis uz mani acis. — Vēlu laimes!

12 — 907

Es sēdēju, nezinadams, ko lai saku. Viņš bija mans draugs.

—      Esmu noskumis, — meklēju sarunas pavedienu. — Man žēl, ka tu dabū ciest.

Viņš skatījās uz mani un smaidīja.

—      Es ari esmu noskumis. Kad viss būs galā un no brīnuma nekas vairs nebūs palicis pāri, es visu laiku būšu nostāvējis malā. To ari var nožēlot.

—     Un tu nožēlo? — es saausījos.

—      Izlīdzinātais un tīrais ari savā ziņā ir skaists, — viņš sacīja, lūkodamies savā glāzē, — tas ir neskarts un saprātīgs. Bet pavisam cits skaistums ir dzīvnieciskajā, groteskajā un vajātajā. Tas ir nodevības skaistums, un pret to es esmu akls.

—     Es tevi nesaprotu, — sacīju.

—     Tu par daudz maz lasi, — viņš atbildēja, vēlreiz man uzsmaidījis, — citādi tu viņā saskatītu mākslinieku romantiķi un nesauktu viņu par ārstu. Es esmu izvēlējies ārsta amatu, jo neticu, ka dzīvnieciskās un tumšās varas spētu gūt virsroku, kaut ari tās sniedz laimi. Acu apmānīšana ir skaista māksla, bet tikai nelielās devās.

Es klusēju.

—      Es nebēdājos par to, ka Meisners ieradās mūsu pilsētā, — Šteiners gausi atsāka. — Bēdājos vienīgi par to, ka viņš ne reizes nav centies mani apvārdot. Kas tas par cietoksni, kuru necenšas ieņemt. To aizstāvēt zūd jēga.

Mēs sarunājāmies ilgi. Esmu par Šteineru pārsteigts. Savā ziņā viņš, tāpat kā Meisners, ir stipras vīzijas varā, tikai tā ir pilnīgi pretējas dabas. Ar zobiem un ar nagiem viņš turas pie īstenības, liegdamies to nodot. Man viņš no sirds patīk.

No pagrabiņa mēs gājām projām roku rokā. Kad bijām jau durvīs, kāds sāka atkal apdzie- dāt Šteineru, un visi citi tūlīt vilka līdzi.

Es sparīgi aizcirtu durvis.

Lija lietus. Mēs apstājāmies un brīdi klusējām, nezinādami, kas vēl būtu piebilstams. Pēdīgi Šteiners sacīja:

— Tik tālu tos ir novedusi sajūsma.

Es nevarēju saskatīt Šteinera seju. Bija tumšs un lija. Es nevarēju saskatīt viņa seju.

Es, Klauss Zēlingers, pilsētas ārsts un Meis- nera palīgs, arī biju par to atbildīgs. Es klusēju, negāju atpakaļ un neparunāju ar tiem dziedātājiem, es biju apreibis no panākumiem, un mans gļēvums spieda mani klusēt. Es neko nepasāku. Es stāvēju uz vietas un dzirdēju Šteinera elpu tepat savā priekšā, un es dzirdēju tās dziesmas vārdus un neieņēmu savu nostāju. Un tad es redzēju, ka Šteiners pagriežas un aiziet, un es vēl joprojām stāvēju, kur stāvējis.

9

Paceltu galvu viņš gāja taisni uz priekšu, neskatīdamies ne pa labi, ne pa kreisi.

Viņš zināja, ka nav vērts skatīties. Tāpat jau viņš varēja stādīties priekšā šos ļautiņus — aiz ziņkārības sastingušus, čukstošus un apbrīnas pilnus. Viņš zināja, kā tie uz viņu skatās.

«Keizera kundze kļūs par pašu krāšņāko dārgakmeni manā kronī,» Meisners gaisīgi nodomāja. «Pēdējais akmentiņš manā mozaīkā. Ļaudis skatās un saprot. Brīnumdarbs drīz būs pabeigts.

12* * 179

Tad pretošanās būs lieka. Brīnumdarbs būs visus pieveicis, un.tie būs bezpalīdzīgi.»

—     Audēj, — Meisners saka, pat nepagriezis galvu uz to pusi, kur salīcis — viņš par to nešaubījās — nopakaļus lumpatoja kalps, — tu tak redzi! Redzi, kā ļaudis noskatās. Jūti, kā jau mūsu klātbūtne vien uz tiem iedarbojas.

Pār Audēja lūpām nenāk ne skaņa, un Meisners uz mirkli nīgri atskatās. Turpat jau viņš ir — uzticīgs un ar neizpratnē pavērtu muti.

—     Vai saproti, — Meisners pikti turpina.

—     Jā-a, — iesāņus skan vārga atbilde.

Nelikdamies vairs par Audēju ne zinis, Meisners gāja tālāk klusēdams. Viņš dzirdēja daudzus sveicienus, un Audējs pazemīgi klanījās viņa vietā, bet Meisners pats vairs nebilda ne vārda. «Esmu spiests tā izturēties,» viņš nodomāja. «Ļaudis pavedina mani uz augstprātību, jo tā ir mana brīnumdarba sastāvdaļa. Augstprātībā slēpjas zināma daļa no mana spēka. Man nav tiesību viņiem to nolaupīt.»

«Nekādu nedrošību,» pieri saraucis, viņš vienu mirkli iedomājās. «Mana dižmanība izsauc ļaužu pacilātību. Es nedrīkstu būt tāds pats kā viņi.»

Audējs viņam sekoja kā ēna.

Bija februāris. Ielas gandrīz visur klāja pašķī- dis sniegs, un paiet bija grūti. «Kur tad te ir tās viņu notekas?» Meisners nicīgi nodomāja.

«Kad būsim nonākuši galā,» Meisners sprieda, «es, citiem redzot, likšu, lai Audējs novelk man zābakus. Un vēlāk aizsūtīšu ziņu hercogam. Pēc tam pavēlēšu, lai Audējs pārskata ienākumus, bet pats ne uz mirkli neizlaidīšu kalpu no acīm.»

Šo priekšpusdienu Meisners bija ārstējis Kei- zeri.

Viņš savā ceļā bija jau sastapies ar daudziem somnambuliķiem, taču ar tādu kā viņa gan vēl ne. Viņa bija pati pilnība: iemiga bez kavēšanās, atsaucīgi un izsmeļoši atbildēja uz visiem jautājumiem, sīki attēloja savu veselības stāvokli un vajadzīgās ārstēšanas metodes.

Štesera kundze beidzamajā laikā daudz vairs nebija likusi sevi manīt. Pāris reižu viņa vēl atnāca uz procedūrām, nekustīgi sēdēja savā krēslā un aizgāja kopā ar citiem. Ļaudis viņu uzskatīja par veiksmīgi izdziedinātu. «Tādām lietām nevajadzētu vairs atkārtoties», viņš bez īpašas pārliecības bija nodomājis. Viņa bija bijusi karsta un tvirta, un naktīs Meisners varēja pamosties un iztēloties viņu guļam savā priekšā, un tad viņa pagriezās pret Meisneru un viņš atkal dabūja savu.

Bet par to izgājušo reizi Štesere vēlāk neko nebija likusi manīt. Un Zēlingers bija sēdējis tur aiz durvīm un kā allaž bija blenzis kaut kur tālumā un itin neko nebija manījis.

Bet Kcizere neizgaisīs, kā nebijusi.

Tātad, tiklīdz somnambuliķe bija iemigusi, viņa tūdaļ atgādināja Meisneram, ka ir pienācis laiks ķerties pie ārstēšanas nobeiguma procedūrām. Viņa bija izskatījusies ļoti norūpējusies, un Meisners bija noplātījis rokas, ar to likdams pārraugam saprast, ka atrodas pārdabisku un pārcilvēcisku spēku varā, kuri te visu nosaka. Pirms procedūras pulsa biežums bija simt četri sitieni minūtē, pēc iemigšanas pulss bija palēninājies līdz astoņdesmit. Pašas procedūras laikā pulsu neviens Keizerei nebija mērījis.

Viņa tātad bija pārliecināta, ka ir pienācis laiks sākt spaidīt pumpuli. Auglis, par kuru viņa runāja un par kuru runāja visa pilsēta, tādā veidā bija jāsaspiež un jāizdala laukā. «Vērtīgs auglis,» Meisners ne reizi vien pie sevis bija spriedis, «tāds auglis divkāršo manus ienākumus.»

Sieviete runāja pavisam skaidri un saprotami un deva stingrus norādījumus. Atlika tikai rīkoties tā, kā viņa liek. Slimniece piekodināja, ka viņai tagad vēderu vajadzēs atbalstīt pret kaut ko cietu, lai varētu labi atspiesties.

Viņa tika piecelta sēdus un pati, kā jau allaž magnetizētā stāvoklī, bez kaut kādām grūtībām un bez grīļošanās izkāpa no gultas. Un pēc tam, mazliet sagriezusies uz labajiem sāniem, viņa uz vēdera izstiepās uz vairākiem krēsliem. Tad Keizere parādīja, kā jārīkojas, — viņa saņēma Meisnera roku un pavēlēja, ka roka savelkama dūrē un, neganti spiežot, no mugurkaula puses tā jāvirza lejup gar beidzamo ribu pāri vēdera dobumam gar ciskām un līdz pat kaunumam.

Klātesošie saskatījās, taču bija sapratuši, ka slimniecei joki nav padomā. Turpmāk tādā veidā vajadzēja notikt procedūrai.

Meisners tad jāteniski uzsēdās viņai virsū un ar savilktām dūrēm sāka spiest, kā slimniece bija noteikusi. Bet viņa dūru spēks vien, cik nu viņš jaudāja uzspiest slimajai vietai, sievietei šķita pārāk mazs, un Meisneram, lai spiediens būtu vēl lielāks, vajadzēja ņemt palīgā arī savu ceļgalu.

Jo stiprāk viņš spiežot, tā viņa apgalvoja, jo patīkamāka sajūta esot pampulī un drīzāk viņa tikšot vesela. Klusēdams Meisners noklausījās, ko vina saka, un pamājis sāka apstrādāt bumbuli.

Kad pēc krietnām desmit minūtēm Meisneram nebija vairs spēka, sieviete jau arī bija nomocījusies. Ka cits kāds varētu turpināt Meisnera vietā, no tā viņa strikti atteicās. Tad Keizeri nogādāja atpakaj gultā.

Zēlingers vēlāk piegāja pie Meisnera.

—     Es lauzu galvu par vienu lietu, — viņš iesāka. — Ja auglis tagad saskaņā ar sievietes pašas izteikumiem ir jau gadu un trīs mēnešus vecs un nav pilnīgi ieslēgts apvalkā, kurš, kā mums liekas, ir šī bumbuļa pamatā, vai tad slimniece nebūtu saindējusies?

—     Bet viņa nav saindējusies, — Meisners atbildēja.

—     Bet tas ir neiespējami!

—     Mani neinteresē šāds neiespējamais, — Meisners pateica īsi. — Es tomēr atļaušos šaubīties, — Zēlingers sacīja, — kamēr pats nebūšu redzējis šī augļa sastāvdaļas.

—     Tātad šaubas var būt veselīgas, bet var arī kaitēt, — Meisners teica jau cietākā balsī.

—     Kam kaitēt?

—     Visam tam lielajam slimnieku pulkam, kuru es ārstēju, — Meisners atbildēja. — Ticība ir nepieciešams viņu dziedināšanas priekšnoteikums. Jebkuru šaubu — šai gadījumā nevajadzīgu un bērnišķīgu šaubu apspiešana ir tas upuris, kas mums jānes sirdzēju veselības labad.

Kādu brīdi Zēlingers kā neziņā stāvēja Meisnera priekšā. Pēc tam viņš pagriezās un gāja prom.

«Tas kontrolētājs,» Meisners nosprieda, «ir sācis savu uzdevumu ņemt pārāk nopietni. Viņa pienākums jau ir tikai atbalstīt mani un manus seansus. Un nekas cits.»

Pēkšņi Meisners nolēma pateikt to Zēlinge- ram. Bet, kad Meisners izgāja uz kāpnēm, Zēlin- gers bija jau prom. Meisners dzirdēja, ka tūlīt kāpnēs iznāk ari pirtsmeistars Pedersens, un pat neatskatījies viņš juta, ka Pedersenam ir lādzīgs smaids uz lūpām. Taču Meisners neatlaidīgi skatījās zemē un, nebildis ne vārda, pagriezās projām.

Nākošajā dienā viņš apmeklēja Mariju.

—      Jūs parādāties tik reti, — viņa sacīja, nopietni paskatījusies uz magnetizētāju. — Es esmu izdziedināta un tomēr neesmu izdziedināta. Viss, par ko jūs runājāt, kad mani ārstējāt, guļ manā priekšā kā neapstrādāts lauks. Es redzu, bet neesmu vēl nekas.

Meisners ilgi uz viņu nolūkojās. Viss toreiz notikušais tagad jau šķita bezgalīgi tāls. Viņš atcerējās garas sarunas pustumsā, atcerējās viņas skaidro, trauslo balstiņu — un tomēr viss šis notikums šķita sadomāts un neaptverams.

—      Es neatceros visu, ko toreiz tiku teicis, — viņš mēģināja atrunāties. Taču balss negribēja klausīt, un veidojās, kā liekas, tikai neskaidra čerkstoņa.

—     Jūs man stāstījāt, ko vajag darīt, lai es uzdrīkstētos atvērt acis, — Marija izbrīnījusies atgādināja. — Vai tad jūs esat aizmirsis? Ko vajag darīt, lai uzdrīkstētos skatīties uz pasauli. Kā man ir jātic pasaulei, ja nevēlos vairs no tās slēpties. Vai jūs esat to aizmirsis?

—     Jā, — viņš gaudeni atteica. — Gandrīz visu.

—      Un pēc tam jūs paveicāt ar mani brīnumu …

Tas brīnums nenotika ar tevi, — Meisners tad pikti iebilda. — Es to paveicu caur tevi.

—      Un tomēr jūs to izdarījāt., — viņa sacīja, piedodoši viņam uzsmaidījusi. — Jūs stāstījāt par brīnumu, kas satricinās īstenību, tāpat kā… un ka es redzēšu vīziju… nē, un ka man ir jāvar redzēt… to vīziju, kas man tiek sūtīta. Vai tad tā nebija?

—     Laikam, — viņš atteica. — Laikam jau es tā sacīju.

—      Un nekas nebija tik briesmīgi, kā man likās, — viņa dzīvi turpināja. — Kādu laiku es vairs nepratu spēlēt, bet vēlāk, kad biju iemācījusies nepievērst uzmanību tam, ka es redzu, spēlētprasme atgriezās. Mums ir jāiegūst jaunas īpašības un tad jāaizmirst, ka mums tādas ir! Vai nav savādi? Vispirms kaut kas jāiegūst un pēc tam, lai to varētu likt lietā, mums jāaizmirst, ka mums tas ir?

Meisners piecēlās, klusēdams brīdi palika stāvot pie krēsla, uz kura Marija sēdēja, un nolūkojās viņā. Gaiši mati un smalka, bāla āda. Pelēkas acis. Viņa bija vidēja auguma un ne pārāk tukla. Marijai mugurā bija melna kleita ar sarkanām un baltām uzšuvēm. Prieks bija uz viņu skatīties.

«Mums kaut kas jāiegūst,» viņš nodomāja, «un vēlāk nav vairs jāliek lietā priekš cita. Visam ir jānovelk robežas — un tām vēlāk nedrīkst iet pāri. Ja pārkāpj robežas, tad viss sarūk un pēdīgi nekas vairs nav palicis.»

—      Vai jūs jau ejat prom? — Marija izbrīnījusies pavaicāja.

—      Jā, — viņš atbildēja. — Es aizeju. Tu esi vesela, un mana palīdzība tev nav vairs vajadzīga.

18.1 )

Zēlingers pats palīdzēja Meisneram uzvilkt mēteli. Meisners bija gribējis viņam kaut ko sacīt, bet vairs lāgā neatcerējās, kas tas bija, un kāda tam ar nozīme. Viņam vajadzēja tikt ārā. Tikt ārā no tā visa.

Bet mājupceļš bija garš, un ielās viņš nebūt nebija viens pats. Daudzi viņu sveicināja, daudzi ar cieņu. Viņš skatījās taisni uz priekšu, arvien domīgāks, arvien vairāk sevi iegrimis. Viņš dzirdēja ļaužu balsis un zināja, ko tie saka, un zināja ari, ka tie ir viņu sasaistījuši un ka viņš nemūžam nebūs citāds kā tikai sasaistīts, un ka viss tik un tā jau par vēlu.

Pārnācis mājās, Meisners lika, lai Audējs novelk viņam zābakus. Bija februāris: ielas jau gandrīz izmirkušas. Lija pārāk daudz.

10

Klausa Zēlingera dienasgrāmata no tūkstoš septiņi simti deviņdesmit ceturtā gada divpadsmitā februāra līdz septītajam (?) martam.

Divpadsmitais februāris

Keizeres stāvoklis beidzamajās dienās ir stipri uzlabojies. Šaubas, kādas man palaikam uznāca par Meisnera pielietotajām ārstniecības metodēm un par to, cik uz tādām metodēm vispār var paļauties, arvien vairāk noplok: slimniece naktīs sākusi labi gulēt, krampju lēkmes gandrīz pilnīgi ir pārgājušas, un bumbulis vēdera lejasdaļā ir jūtami sarucis. Tie dziedināšanas paņēmieni, kurus viņa magnētiskā miega ietekmē pati tika sev parakstījusi, bija visai pārdroši, bet laikam jau tie bija vienīgie pareizie. Taču paša magnetizētāja nopelns viņas dziedināšanā bija vislielākais — kā tieši, tā ari netieši dodot viņai spēku ieskatīties pašai sevi.

Par aizvakardienas procedūru es citēju savas piezīmes:

«Pēc pacientes magnetizēšanas sākās līdzīga spaidīšana kā vakar. Keizere atradās tajā pašā vietā, kur citkārt. Atliek tikai brīnīties, redzot, ka pēc šiem negantajiem spiedieniem uz samocītu un pietūkušu pavēderi pacientes seja starot staro priekā, un viņas vaibsti pauž visdziļāko apmierinājumu un dzirdot turklāt vēl viņu sajūsmā izsaucamies: «Ak, kā tas nāk par labu!», «Spiediet dūšīgāki», «Ak, cik tas bija patīkami!» — un tā tālāk. Meisners bieži vien nopūlas tik stipri, ka piere viņam metas slapja, un, kad viņš aiz paguruma ir spiests mest mieru, paciente rāda neapmierinātu seju. Bet citu nevienu viņa nepielaiž pie šīs procedūras.»

Meisners, bez šaubām, ļoti veikli savas metodes prot piemērot pacienta īpatnībām — domās es salīdzinu to ārstēšanu, kādu viņš izraudzījās manai meitai, un to, kurai es tagad esmu liecinieks. Daudzpusība un pielāgošanās spējas noteikti ir pieskaitāmas viņa ģenialitātes īpatnī- bām.

Pēc procedūras Keizere paziņoja, ka auglis tik tiešām sācis sadalīties un ka drīz visas viņas mokas būšot galā.

Ja piepildīsies viņas paredzējums un auglis izdalīsies ar izkārnījumiem, medicīnas vēsturē tā būs sensācija. Savas piezīmes es tagad izdaru ārkārtīgi rūpīgi, lai vēlāk vajadzības gadījumā varētu lielākai zinātnieku auditorijai sniegt ziņojumu.

Ja man paveiktos ar ziņojumu, tas, bez šaubām, pavērtu ceļu uz to zinātnes pasauli, kura līdz šim tikpat kā nav man bijusi pieejama. Kaut man arī nepietiek inteliģences, es tomēr jau sen jūtu, ka spēju manī ir krietni vairāk nekā lielākai daļai no tiem, kas zinātnes pasaulē apgrozās, man tikai nav bijis piemērotas vielas. Lai līdz galam varētu nodoties šai vienai slimībai, tālab esmu atteicies konsultēt visus savus parastos pacientus. Mana sieva šai ziņā ir pilnīgi vienis prātis ar mani. Viņa vakar man paziņoja, ka diena, kad Meisners ieradās mūsu pilsētā, mums būšot atnesusi laimi.

Šorīt agri no rīta es sastapos ar Šteineru. Viņš man pajautāja, vai par Meisnera agrāko nodarbošanos man kaut kas esot zināms. Es atbildēju, ka nav zināms. Tad viņš man ieteica, lai es pamēģinu ievākt ziņas.

Tūlīt pēc tam es aizrakstīju vēstules vairākiem studiju laika draugiem. Lai noskaidrotu patiesību kādā labā pasākumā, nekādi līdzekļi tam nevar būt par krasu.

Pretējā gadījumā — būšu pildījis vienīgi savu pārrauga pienākumu.

Dienas otrā pusē Meisners pirms procedūras palūdza, lai es pacientei iesaku kaut ko vēderu mīkstinošu. Es parakstīju: Jalappa* Scrupel un 5 gramus Calomei".

' Jalappa — auga Exogonium purga bumbuļainā sakne, tās aktīvā viela ir sveķi, kuros ir glikozīds konvolvulins. Lieto kā caurejas līdzekli.

"* Kolomels — dzelzs hlorīds, balts vai iedzeltens kristālisks pulveris, kas nešķīst ne ūdenī, ne spirtā, ne ēterī.

Esmu pārsteigts, ka Meisneram nav pat elementāru zināšanu par medikamentiem. Bet šis apstāklis vēl vairāk pastiprina manu pārliecību, ka Meisners ir cilvēks, kam nekā cita nav kā vienīgi talants. Taču talants pārspēj visu.

Divdesmitais februāris

Pēdējā laikā Keizere ir pakalpojusi ar saviem padomiem arī citu slimnieku ārstēšanas jautājumos. Meisners ir pasācis vest pie viņas dažus savus pacientus, un viņu ārstēšana pa daļai notiek pēc somnambuliķes diktāta.

Vakar manā klātbūtnē Keizeres istabā ienāca kāda Hofreija atraitne no Viktualija ielas, un savādi, ka Meisners vienu mirkli šķita kā nokaunējies. Taču ātri vien viņš saņēma sevi rokās un man paskaidroja, ka ir atļāvis somnam- buliķei noteikt šīs slimnieces ārstēšanas pasākumus.

So sievieti jau desmit gadus bija mocījušas neizmērojamas, ar velkošu vai dedzinošu sajūtu un izdalījumiem saistītās sāpes hypochondrium[18] kreisajā pusē, kā arī slimās vietas iekšķīga trīcēšana. Daudzreiz visas šīs pazīmes bija pavadījušas arī bailes.

Slimniece bija lietojusi zāles, taču bez kaut kāda labuma. Pats es neilgu laiku biju viņu ārstējis, un toreiz es viņai, kā redzu no savām piezīmēm, vispirms biju parakstījis asa foetida [19] pilienus, pēc tam aloe un, visbeidzot, kad tas viss nebija līdzējis, vērša žulti.

Hofreija atraitne šoreiz izskatījās stipri sliktāk, nekā bija man atmiņā no agrākiem ārstēšanas laikiem. Viņas miesas bija tik izdilušas, ka drēbes nokarājās pavisam dīvaini. Somnambu- liķe jau gulēja magnētiskajā miegā un tātad pat nezināja, kas pie viņas ir ievests, bet viņa paziņoja, ka slimības aina pārāk cītīgas zāļu lietošanas dēļ esot grūti nosakāma, taču pacientei vispirms esot jāieņem kāds vemšanas līdzeklis un tad jāizdzer glāze tikko slaukta kazas piena, kas sajaukts ar Hofmaņa un Princeses, un mātes saknes pilieniem pa trīsdesmit no katriem, pēc tam, ja nekas nenotiek, jāieņem viena karote izkausēta Testreka, kuram piejauktas klāt zāģu skaidas no ugunsgrēkā apsvilināta bērza. Turklāt visus šos dziedināšanas līdzekļus nedrīkstēja sākt lietot agrāk kā nākošajā dienā pēc pulksten diviem.

Atbildot uz tiešu Meisnera jautājumu, viņa ļoti stingri piekodināja, ka visi šie līdzekļi ir jāsavieno ar magnetizēšanu divas reizes nedēļā vismaz divus mēnešus pēc kārtas.

Par šādiem ieteikumiem Hofreija atraitne bija tik gandarīta, ka izplūda skaļās raudās un nebeidzamās pateicībās. Pirtsmeistars Pedersens tad steidzīgi izvadīja viņu no istabas.

Man allaž gājis pie sirds tas, kas ir vienkāršs un nepārprotams, viss nesarežģītais. Tam pamatā, cik varu spriest, ir manis paša tiešums. Tagad, sastopoties ar daudznozīmīgu situāciju — attiecībā uz mani tā ir daudznozīmīga —, es to uztveru kā mokas.

Pārsteidzošais mani arī pievelk. Jūtu, ka mani apdraud šī pašreizējā tieksme izvēlēties sev nedrošo, tāpēc ka tas ir pievilcīgāks, un tieksme vairīties no viennozīmīgā.

Kā jau agrāk tiku minējis, lai rastu pamatu saviem spriedumiem, esmu sācis rakties pa grāmatām. Pirmais, uz ko es uzdūros savos ne visai plašajos literatūras krājumos, bija grāfs Ale- sandro Kaliostro*. Viņš tiek dēvēts par «bēdīgi slaveno, par blēdi un par eksorcistu». Rakstos ir pieminētas viņa pavisam dīvainās izrīcības. Kaliostro droši vien vēl ir dzīvs.

Pēc tam kad biju pamatīgāk iedzīvojies šī savādā vīra liktenī, es mēģināju atrast kaut kādu līdzību starp viņu un Meisneru, bet līdzība ir neliela, un tā vairāk skar pašu būtību. Apzīmējums «blēdis» mani kaitina. Laikam jau nav grūti spriest ātru tiesu pār tiem, kas mēģina lauzt aprobežotības mūri.

Šajā sakarībā man nāk prātā kāda saruna ar Meisneru. Es pavaicāju viņam, vai viņš ir mistiķis. Viņš atbildēja, ka ir. Tad es pieminēju Ekharta** vārdu, Meisnera reakcija bija pavisam negaidīta. Viņš izplūda niknos uzbrukumos un paskaidroja, ka Ekharta mistika neesot nekas cits kā vienīgi smalki izteikta ticība saprātam. Es viņam tad pajautāju, ko viņš sauc par mistiku, kas ir īstā mistika.

' Alesandro Kaliostro (īst. v. Džuzepe Balzamo, dz. 1743. gadā Palermo, miris 1795. gadā) — pazistams itāļu krāpnieks un afērists.

" Ekharts (dz. ap 1260. g. Hoh-Heimā, miris 1327. g. Ķelnē) — rakstnieks un ievērojamākais vācu mistiķis viduslaikos.

— Ta ir pasaules ēkas ārdītājā, — viņš noslēpumaini atbildēja.

No vēl senākiem laikiem es atrodu dažus teikumus, kuros garāmejot ir pieminēts, ka franču karaļi viduslaikos mēdza piekopt «ķermeni dziedinošas kustības ar brīnumainu iedarbību».

Varētu jau uziet vēl kaut ko līdzīgu. Tikai man vairs nav spēka meklēt. Meisnera metodes savā dziļākajā būtībā man tomēr šķiet neparastas — neviens vēl nav sasniedzis tādus rezultātus kā viņš.

Ar nepacietību gaidu, kādas ziņas atnesīs vēstules.

Esmu arī painteresējies, vai Hofreija atraitnei ir pietiekoši daudz līdzekļu, lai apmeklētu Meisnera procedūras. Laikam jau ir gan.

Dabiski, ka šī viena paciente jau neko neizšķirtu.

Divdesmit otrais februāris

Keizere apgalvoja, ka auglis jau pavisam sadalījies un rīt parādīsies kauliņi. Viņa tomēr pieprasīja caurejas zāles — angļu sāli.

Keizere apgalvoja arī, ka līdz ar augļa noiešanu viņas krūtīs sarietēšot piens un tāpēc vajagot sagādāt slauktuvīti, kas «izvelk pienu un sabiezējumus».

Es beidzu rakstīt savas piezīmes pulksten astoņos vakarā. Sieva ir jau atnesusi man vieglas vakariņas. Meita beigusi spēlēt klavieres — acu gaisma ir paplašinājusi Marijas pasauli, un viņai ir radušās intereses arī ārpus mūzikas. Viņa tagad ik dienas spēlē tikai kādas pāris stundas.

Pošos iet pie miera. Šonakt gribu pamatīgi izgulēties, jo rītdiena varbūt atnesīs man ļoti nozīmīgus notikumus.

Šteiners nosauca Meisneru par mākslinieku. Tāds salīdzinājums mani pārsteidz, tāpēc ka es saprotu Šteinera lielo interesi par mākslu un literatūru. Bet Meisnera metodes viņš dēvēja arī par dzīvnieciskām un par necilvēciskām.

Šteineram arī te viss nav skaidrs. Es to labprāt pierakstu, tāpēc ka viņš ir mans draugs un es rēķinos ar viņa spriedumiem.

Reiz, tas bija pirms dažām nedējām, es Meisneram pajautāju, vai viņš ir ticīgais. Sākumā viņš mani nesaprata, bet tad es precizēju un jautāju, vai viņš tic baznīcai.

Viņš steigšus atbildēja, ka netic.

Esmu gudrojis par vēl vienu lietu. Proti — ja Meisners būtu katolis vai vismaz kristīgais plašākā nozīmē, vai tad viņš būtu svētais vai kāds ievērojams ticības kalps? Bet viņš nav pievērsies šim darbības laukam. Manas pārdomas daļēji sakņojas tai apstāklī, ka viņa metodes ir stipri vien līdzīgas tām, kādas tiek lietotas kristietībā. Tāpat kā baznīcas varenajiem, viņam arī ir jāstāv pāri korupcijai un šarlatānismam.

193

Es gulu gultā un rakstu. Neesmu vēl noguris, bet zinu, ka vajadzētu drīz aizmigt. Keizere mums apgalvoja, ka rīt sākšot izdalīties kauliņi. Ja tā patiešām notiks, tad šaubu vairs nav nekādu. Tad Meisners būs iztaisījis apvērsumu un viņš to būs paveicis šeit, Sēfondā, un paveicis ar manu līdzdalību un atbalstu.

13 - 907

Divdesmit ceturtais februāris

Esmu apkopojis savus vakardienas novērojumus. Tie nav viennozīmīgi. Pierakstu es izdaru kā kopsavilkumu.

Vispirms mēs pārbaudījām slauktuvīti, kas piestiprināta pacientei pie krūtīm. Tajā bija kāds pdiens balta vai vismaz neskaidra šķidruma. Sa- /ās piezīmēs es to pilienu raksturoju kā ar pienu atšķaidītas slienas, taču tas nepamatojas uz analīzi, bet tikai uz līdzību. Krūšu galiņi bija sausi, un ne Meisneram, ne man neizdevās no tiem izspiest ne pilienu, kaut gan pūlēties mēs pūlējāmies. Paciente par šiem maniem mēģinājumiem sāka stipri uzbudināties, un pēc Meisnera ieteikuma turpmāk es stāvēju no viņas drusku attālāk, taču šis atstatums nebija lielāks par trim metriem.

Izmazgāta un izslaucīta slauktuvīte tika piestiprināta no jauna.

Pirmām kārtām Keizere saprotams tika atkal magnetizēta.

Tad viņa pastāstīja, ka naktī ir labi gulējusi, bet ka sešos no rīta viņu pamodinājuši drebuļi. Tie nav mitējušies vienu stundu. Pēc tam zarnās sākusies asiņošana, un to pavadījusi tāda kā kņudoņa un slīdēšana uz leju. Viņa apgalvoja, ka šādā veidā sākušas izdalīties augļa miesas.

Seit jāpiebilst, ka beidzamos divpadsmit mēnešus pēc kārtas viņai nav bijušas mēnešreizes.

Mēs apskatījām sievieti rūpīgāk. Visi bijām noliekušies pie viņas. Meisners lēnām raisīja nost medicīnisko saiti, kuru viņa pēdējā laikā lietoja. Jau pēc pāris kārtām bija redzams, ka

saite ir ar asinīm. Es ievēroju, ka Meisnera seja saspringst un pārakmeņojas un kustības kļūst arvien steidzīgākas.

Tad Meisners noraisīja saites pēdējo kārtu un pacēla pret gaismu.

Saite bija ar asinīm, bet tikai nedaudz. Bet uz saites bija vēl kāds sarkans, ar slienām pārklāts kunkulītis. Apmēram vienu collu biezs un pusotras reizes garāks. Meisners kunkulīti uzmanīgi pagrozīja, slienas pašķīda, un mēs visi redzējām, ka tas ir gaļas gabaliņš. Meisners uzmeta mums triumfējošu skatienu.

—     Tas ir no tā bērna, — viņš sacīja ar uzsvaru. — Tas ir no tā bērna miesas, kā viņa pati teica.

Mēs blenzām uz šo sarkanbrūno vielu, kas gulēja starp sievietes asinīm, un mums bija tāda sajūta, it kā tā būtu kāda zīme no citas pasaules. Manās piezīmēs par šo brīdi ir ierakstīts tikai viens vārds: «viela».

Jāpieņem, ka šis vārds izsaka manas šaubas un apjukumu.

Pārvarējis sastingumu, es ierosināju:

—     Mums jāizmeklē paciente.

Pārlaidis acis man un pēc tam citiem klātesošajiem, Meisners paraustīja plecus.

—     Doktoram Zēlingeram ir atļauts viņu izmeklēt, — viņš teica.

Man šķita, ka viņa balsī es dzirdu nicīgumu. Varbūt es maldījos.

Lejasdaļa pacientei bija drusku ar asinīm. Pa pilienam ap anusu un mazliet augstāk. Vagīnā un tās tuvumā (spalviņas viņai bija noskūtas) no asinīm toties nebija ne vēsts.

13*

195

Tad es pamatīgāk apskatīju Keizeres taisno zarnu. Pārsteigts konstatēju, ka zarna tūlīt aiz

atveres ir tāda kā pietūkuši un drusku iezilgana. Labajā pusē bija neliels, ne visai dziļš ieplaisā- jums, no kura varbūt sūkušās asinis. Šo savu pēdējo atradumu es ierakstīju piezīmēs, taču vēlāk tiku mīkstinājis savu kategorisko apgalvojumu.

Nav šaubu, ka ieplīsums tur bija. Viena daļa asiņu varbūt bija iztecējušas no tā, bet visas nu gan ne. Bet ieplīsums nebija nekādā sakarā ar to vielu, kas bija iznākusi sievietei no vēdera.

Es piecēlos kājās.

—     Vai kontrolētājs būs pabeidzis, — Meisners stingri noprasīja, cieši nolūkodamies uz mani.

—     Jā, — es atbildēju.

Divdesmit piektais februāris

Šodien bija skaists laiks. Kopā ar meitu mēs aizstaigājām līdz piestātnei. Pilsētas nelielos akmens steķus mēs saucam par piestātni, tāpēc ka paretam tur piestāj kāda laiva. Tie tātad ir meli, taču tādi meli, kuriem nav cits mērķis, — tiem ir nevainīga uzmundrinātāja un pārspīlētāja loma. Tādus mazus apaļus meliņus mums vajag pa rokai, kad esam nomākti.

Es tagad daudz lauzu galvu par melu mērķi un attaisnojumu. Kā liekas, tad Šteinera neatlaidīgās apsūdzības būs mani uz to pavedinājušas. Mūsu meli par piestātni ir tādi, pie kuriem var cieši turēties. Tie nenes nekādu ļaunumu. Grūtības sākas ar to brīdi, kad meli ir postoši un tajā pašā laikā ir iedvesmojoši.

Drīz būs klāt pavasaris. Manai meitai rīt paliek divdesmit viens gads. Šo dienu mēs atzīmēsim ar nelielām svinībām. Šteiners arī ir ielūgts un apsolījies atnākt. Tā būs pirmā reize, kad viņš tiksies ar Mariju pēc tam, kad viņa atguva redzi. Agrāk viņa Steineru nekad nebija redzējusi.

Mēs ar Šteineru iegrimstam arvien garākās sarunās. Aizvakar mēs ilgi tērzējām, sēdēdami viņa istabā. Viņš atzinās, ka ir pārāk iesīkstējis, pārāk ieracies savā darbā, lai paceltos pats sev pāri. Un viņš minēja Meisnera vārdu.

—     Meisners allaž runā par savu fluīdu, — es iestarpināju.

—      Tas ir tikai segvārds, — Šteiners teica. — Viņš domā vienu un runā citu. Viņš cer iztaisīt no mums visiem vienu sajūsmības un atraisīšanās gleznu.

—     Un pie kā šāda atraisīšanās noved? — es jautāju.

—     Pie brīnuma. Pie ekstāzes. Pie sagrāves.

Keizeres vēdera apkārtmērs ir samazinājies līdz trīsdesmit sešām collām. Pats es to izmērīju. Šis skaitlis nerada nekādas šaubas, pat ja rastos nelielas novirzes atkarībā no tā, kurā vietā tieši mēra.

Apšaubīt viņas vēdera apmēru samazināšanos būtu smieklīgi. Var pieļaut zināmu kļūdīšanos un zināmu dabisku šaubu momentus. Vēdera apmēru samazināšanās turpretī ir skaidra un nepārprotama — uz šo ciparu var pilnīgi paļauties.

Divdesmit sestais februāris

Kad es ierados, paciente bija piecēlusies gultā sēdus un mums uzsmaidīja. Meisners tūlīt ķērās pie lietas un iemidzināja viņu bez kaut kādas iepriekšējas izmeklēšanas.

Pēc tam Meisners lūdza, lai viņa pastāsta, kas tagad notiek ar augli.

Viņas atbilde bija šāda:

— Auglis lielākoties jau sadalījies, tikai atsevišķas prāvākās daļas ir vēl veselas. Pirmajā procedūra (ar to viņa acīmredzot domāja masēšanas procedūru) auglis jau krietni atraisījies no tās vietas, kur piestiprināts, — apvalks bija pavisam pušu. Otrā procedūrā samasēta galviņa, pēc tam pagājušajā nedēļā — krūšu daļa, vēders un lieli līdz pat stilbiem. Vakar galviņa bija saspiesta un vielas pa kādu āderi aizplūdu- šas uz urīnpūsli un daļēji ievadījušās arī zarnu traktā pa caurumu, kas radies, kad bērna rociņa izmasēta ārā no apvalka un kāds kauliņš ieķēries zarnā. Asins tīrītāji līdzekļi, ko viņa tajā laikā lietojusi, bijuši ārkārtīgi noderīgi un iedarbīgi un paātrinājuši nedzīvā bērna sairšanu viņas miesās. Viņa arī aizrādīja, ka urīns, ar kuru pagājušā naktī piepildījusi podiņu, ir stipri smakojis un ka šī smaka bijusi kā no maitas.

Sieviete vēl piemetināja, ka nedzīvā augļa miesa nu jau pavisam esot atdalījusies no kauliem, iespējams, ka viņa lietoja vārdu «atlupusi». Strikti viņa pieprasīja, lai magnetizēšana un procedūras tiktu turpinātas un lai Meisners vienīgais to visa darītu.

Šī ziņojuma laikā es stāvēju mēms. Tūlīt pēc tam es lūdzu, lai Meisners pavaicā, vai ir izdalījies vēl kāds gabaliņš.

Meisners pavaicāja.

Redzēju, ka aizmigušās sejā ievelkas triumfa vaibsts. Nakti viņa jutusi stipru spiedienu pavēderē un zarnās un lūgusi viru, lai tas atraisa viņas saiti. (Viņa, bez šaubām, būtu varējusi to izdarīt arī pati, bet viņa apgalvoja, ka ir lūgusi vīru.) Vīrs bija atradis gaļas kunkulīti, kuru viņa mums tagad parādīja, un divus mazus apaļus kaula gabaliņus.

Mēs apskatījām kauliņus. Tie patiešām bija kauli. Apskatījām kunkuli — tāda kā neliela caurulīte, tāda kā cīpsliņa.

Labu brīdi mēs klusēdami vērojām šo sievieti, kā allaž viņa gulēja ar mierpilnu un noslēgtu seju, kura nebija skaista, taču nebija arī nepatīkama.

Baidos, vai tikai savus kontrolētāja pienākumus es nebūšu veicis virspusēji un nepareizi. Es aprobežojos ar to, ka vēroju, kā viņa guļ savā gultā, un apmierinājos ar tām ziņām, ko gatavā veidā biju ieguvis par šo sievieti no citiem.

Bet patiesībā jau es par viņu neko nezinu.

Un tomēr uzdevums, ko pats esmu uzņēmies, man ir jāpilda līdz galam. Kļūdīšanās nedod tiesības no jauna ieslīgt apātijā. Es uzskatu, ka pie tādiem vai citādiem rezultātiem vajag nonākt vienmēr, kaut dažreiz tie arī nebūtu visai droši. Pat nedrošs izteikums, kura pamatā ir šāda vai tāda kļūda, bet kas savā būtībā sakņojas tais uzskatos, pēc kuriem es cītīgi esmu tiecies, var izrādīties no svara. Attīstību nevirza uz priekšu apgalvojumi, ka visi meklējumi tikai sazarojot ceļus. Bet tieši šobrīd es pret ārstniecības zinātni jūtu tādu atbildību, kādu agrāk nekad vēl neesmu izjutis.

Mēs izcēlām sievieti no gultas un apsēdinājām uz poda. Mēs viņu balstījām no abām pusēm, un viņa jauki stenēja.

Tas notika pēc viņas pašas pieprasījuma. Arī fekālijas smirdēja tāpat kā viņas urīns. Tiklīdz Meisners bija novērsies, pirtsmeistars Pedersens, stāvēdams pie durvīm, deva man kaut kādas zīmes.

Es izlikos neko neredzam.

Pēc tam mēs apskatījām izkārnījumus. Pašā virsū bija kauliņš — vēl balts vai iepelēks, trīs- stūrveidlgs, katra mala apmēram puscollu. (Es aizturēju elpu, paņēmu kauliņu pašos pirkstu galos, tā ka cita nekā nebija pie rokas, un ievīstīju savā kabatas drānā.) Sieviete ar aizvērtām acīm, nekustīgu, izklaidīgu smaidu sejā sēdēja uz gultas malas.

Meisners stāvēja viņai blakus un viegli viņu pieturēja.

Divdesmit septītais februāris

Ar kauliņu es devos pie Šteinera. Mēs to pamatīgi apskatījām. Šteiners izteica stipras šaubas, ka cilvēkbērnam varētu būt tāds kauliņš. Viņa šaubas ir pielipušas arī man.

Jo šīsdienas priekšpusdiena atnesa šādu notikumu.

Tiklīdz mēs pārkāpām _ pacientes dzīvokļa slieksni, nebūdama pati vēl magnetizēta, viņa mums parādīja divus kaulus, kuri, kā viņa apgalvoja, arī bija izvadīti no zarnām. Abi bija gareni — viens trīs collas un ar iedobtu galu un otrs drusku īsāks un resnāks.

Meisners mirkli klusēdams nolūkojās uz šiem kauliem. Pēc tam vipš tos nevērīgi iebāza kabatā. Es uz vietas pieprasīju, ka šie kauli nododami manā rīcībā, jo esmu oficiālais pārraugs.

Viņš to izdarīja bez vārda runas.

Es tūlīt devos pie Šteinera. Mēs abi esam pilnīgi vienis prātis — tie nav cilvēkveidīgas būtnes kauli. Šteiners izteica pieņēmumu, ka tie ir cāļa kauli, es pagaidām aprobežojos tiktāl, ka uzskatu tos par kāda putna kauliem.

Esmu bezgala satraukts un nomākts.

Trešais marts

Vakar pienāca arī trīs vēstules. Skaidrības labad es citēju izvilkumus no visām trim.

Pirmā vēstule ir no kūrorta ārsta doktora Am- šteina, šveicieša, kas tagad strādā Pfēferē. Ar Meisneru viņš ir sastapies pirms desmit gadiem. Lai raksturotu viņa vēstules toni, es citēju šādas rindas:

«Viņa acis kvēloja virs spēcīgajiem vaigu kauliem, un man nebija šaubu, ka šis vīrs ir viltīgs, izmanīgs un nelietīgs. Visa viņa fiziono- mija man liekas kā radīta tādam cilvēkam, kas varētu mēģināt būt par vervētāju un barvedi kādā neracionālistiskā sektā Asklēpija* dievišķīgo brīnumu vietās.

Še, Pfēferē, viņš, kā pats teica, bija ieradies baudīt ūdeņus un tikt pie veselības. Es neuzticos tādiem, kuri lielās, ka spēj palīdzēt citiem, bet nespēj palīdzēt paši sev.

Pie viesību galda, kur viņa augstības firsta sabiedrībā bez mums sēdēja vēl daži peldviesi, Meisners izturējās piesardzīgi, pavisam reti bilda kādu vārdu un, kā šķiet, centās tikai visu novērot. Es manīju, ka viņš no mūsu vidus izraugās trīs vai četrus cilvēkus, iespējams, ka tie, pēc viņa domām, bija piemēroti magnetizē- šanai.

Taču ātri vien viņš nozuda no mūsu redzesloka, tā ka nevienam nav īsta priekšstata par viņu. Tomēr es pret šo Meisneru nejustu nekādu īpašo paļāvību.»

Otra vēstule bija no doktora Vohera, kas tagad ir apmeties Heidelbergā. Sī vēstule nobeidzās ar šādiem teikumiem:

«Nirnbergas laikā es šo cilvēku tiku iemīlējis arvien vairāk. Notikumu attīstība izvērtās tāda, ka atnesa viņam, protams, postu, taču viņš lieliski prata saglabāt savu vienkāršību un stilu. Domāju, ka viņš bija liels cilvēks, cilvēks ar stingru mugurkaulu.»

Trešā vēstulē bija no mana brāļa, kas pašlaik uzturas Parīzē. Šī vēstule bija pavisam īsa:

«Par tādu Fridrihu Meisneru neviens te neko nav dzirdējis. Turpretī ārstēt ar animālo magnētismu pēdējos desmit gados ir mēģinājuši daudzi. Vislielākos panākumus ir guvis bēdīgi slavenais Kaliostro, visplašāk pazīstams, bez šaubām, ir F. A. Mesmers. Pēdējais no Parīzes ir nozudis tūkstoš septiņi simti deviņdesmit otrajā gadā, un kopš tā laika par viņu nekas vairs nav dzirdams.»

Šīs vēstules, protams, nedod nekādus pieturas punktus, un tas man ir par mācību. Es nedrīkstu vadīties no citu spriedumiem. Uzskatu par savu pienākumu pats ar savu prātu, cik nu man tā ir, nonākt pie secinājuma par šo vīru un par viņa darbību. Un, kad spriedums būs gatavs, tad man ir jārīkojas — nepārprotami, vienkārši, nesavtīgi, nedomājot par savu personisko prestižu.

Var pieņemt, ka šāda rīcība ir vienkārša un pašsaprotama vai varbūt pat dumja. Uz sevi es to nevaru attiecināt. Citi pielieto sarežģītākas ētikas normas. Manējās ir vienkāršas un bez liekām niansēm.

Tagad man ir jābūt ļoti piesardzīgam, ļoti mierīgam un ļoti noteiktam. Es zinu, ka Šteiners ir manā pusē.

Ceturtais marts

Kad mēs iegājām pie pacientes, nekādi ekskrementi viņai nebija parādījušies, taču viņa apgalvoja, ka vēlreiz jūtot vajadzību. Man šīs vajadzības, kurām pulksteņa precizitāte, liekas aizdomīgas.

Pa abiem ar pirtsmeistaru Pedersenu mēs viņu no jauna izcēlām no gultas un apsēdinājām uz tovera. Viņas pārvietošanās spējas ir stipri mainīgas, un tās, kā liekas, arī nosaka kādi starpplanētu spēki. Dabisko vajadzību kārtošana viņas dzīvē turpretī ir strikti noteikta.

Podu es iepriekš biju apskatījis un atradis, ka tas visumā ir tīrs.

Paciente pati jau spēja nosēdēt, un citiem nevajadzēja viņu pieturēt. Bridi pastenējusi, viņa podā no mugurpuses iebāza roku, kurā turēja papīru, un, kad es par to iejautājos, viņa atbildēja, ka esot jānoslauka dibens. Pēc tam viņa piecēlās.

Podā virs ekskrementiem bija mazs gandrīz četrstūrains kaula gabaliņš.

Tad viņa sev no jauna nozīmēja ar smiltīm sajauktu sarkanvīnu. Es pajautāju pirtsmeistaram Pedersenam, kurš viņu pieskata pa dienu, kamēr vīra nav mājās, vai viņa patiešām dzer iekšā smiltis. Viņš atbildēja, ka nemāk teikt.

Attiecības starp mani un Meisneru tagad ir stipri saspīlētas. Es lūdzu, lai sieva pamēģina braucīt ar roku man gar seju tādā pašā attālumā, kā Meisners to mēdz darīt, un acis es tobrīd turēju aizvērtas. No rokas kustības es varēju manīt vēsmiņu vai vismaz neskaidri nojautu, ka gar seju kaut kas kustas.

Cilvēks ar aizvērtām acīm, izlikdamies aizmidzis, tātad spēj sajust tās Meisnera kustības, ar kurām viņš pacientu modina.

Par savu novērojumu es pastāstīju sievai. Vai tiešām es domājot, ka mūsu pašu meita tādā veidā būtu centusies mūs muļķot, sieva man atjautāja. Atbildēju, ka tā es nedomāju.

Katrs gadījums ir jāpēta atsevišķi. Manas meitas ārstēšanai nav itin nekā kopīga ar šodien tik aktuālo slimību. No pārmantotiem pierādījumiem un no tādiem, kurus sašķoba atsaukšanās uz citām reizēm, mums vajadzētu atturēties.

Blēdis pelna sodu pat tādā gadījumā, ja kādreiz viņš ir paveicis labu darbu. Tirāns, kas būvē ceļus, tomēr ir un paliek tirāns.

Pēcpusdienā es atkal kā parasti aizgāju pie Keizeres. Meisners jau bija priekšā. Viņš sievieti magnetizēja.

Biju pārpārēm mierīgs.

Pirtsmeistars Pedersens visu priekšpusdienu bija pavadījis pie sirdzējas — tas pēc mana īpaša un slepena lūguma. Pedersens pastāstīja, ka neviens kauls nekur nav redzēts. Keizere ir bijusi labā noskaņojumā un kādu pusstundu staigājusi apkārt pa dzīvokli.

No augja tātad nekas nebija parādījies.

Paciente tagad rāmi gulēja. Nolicis krēslu gultas galā, es viņu visu laiku uzmanīgi novēroju. Meisners viņu tieši tobrīd uzrunāja. Izdzirdusi magnetizētāja balsi, sieviete zem segas sakustināja rokas un kreiso sāka virzīt uz kājstarpas pusi. Pēdējā laikā saiti viņa vairs nenēsāja. Un tajā pašā laikā Keizere ierunājās, sūdzēdamās par sāpēm un spiedienu zarnās.

Tad es nekavējoties pieprasīju, ka man vajag viņu apskatīt pirms dabisko vajadzību kārtošanas. Tiklīdz biju to pateicis, redzēju, ka sieviete atkal sakustina roku, it kā paņemdama prom kaut ko kājstarpā noliktu.

Pārbaude neko nedeva: taisnā zarna lejasgalā bija pietūkuši un iezilgana, taču no asinīm nebija ne vēsts.

Pamanīju, ka sauja viņai ir ciet.

— Pasniedziet man roku, — es sacīju, — lai varu jums palīdzēt.

Tad viņa atkal zibenīgi sakustināja roku, it kā gribēdama ko no manis paslēpt, un es ievēroju, ka viņa kaut ko paslēpj zem spilvena.

Mēs aizvadījām Keizeri līdz toverim, jo viņas ekskrementi oda tikpat stipri kā agrāk.

Kamēr viņa tur sēdēja, es piegāju pie gultas un pārbaudīju to vietu zem spilvena, kur viņa, kā man šķiet, bija pabāzusi roku. Izlikdamies, ka gribu sakārtot viņas gultu, es slepus pabāzu roku zem spilvena.

Un tur jau tas bija — smails, vienā galā noapaļots gandrīz divas collas garš kauliņš. To varēja iebāzt zarnā, neradot plīsumus.

Visu laiku stenēdama paciente rāmi sēdēja uz tovera. Viņai šķita, ka tek un virzās uz leju kaut kas, bet ka no augļa tur nekas liels nebūs. Biju spiests šai ziņā viņai piekrist.

Mēs aizvedām Keizeri atpakaļ uz gultu. Podā bija nedaudz gaišbrūnu smakojošu fekāliju un nekas vairāk.

Atgriezusies gultā, sieviete nevilšus, it kā palagu kārtodama, lēni pabāza roku zem spilvena. Es būtu varējis viņai pateikt, ka viņa meklē veltīgi, taču es neteicu ne vārda.

Sieviete pamazām sāka uztraukties. Brīdi viņa gulēja nekustīgi un pēc tam pieprasīja, lai šodien procedūru vairs neturpina.

Tad Meisners viņu pamodināja. Viņa kā parasti izberzēja acis un skatījās apkārt izbrīnījusies tieši tāpat kā parasti.

Man gribējās iecirst viņai pliķi.

Pēc tam viņa sāka žēloties, ka gulta nav lāga saklāta, un palūdza mūs atstāt istabu, lai, «spilvenus purinot, mūs neapputinātu».

Es sapratu. Zināju, ka šī spēlīte ir cauri un mums, kolīdz viņa pārliecināsies par kauliņu pazušanu, tālāk būs jāspēlē ar atklātām kārtīm. Uzmetu viņai ilgu skatienu, jo zināju, ka tādu kā agrāk viņu vairs neredzēšu.

—     Rit, — es Meisneram priekšistabā sacīju, —

—      pacienti ir nepieciešams pamatīgi izmeklēt pirms dabisko vajadzību kārtošanas. Mums rūpīgi ar roku ir jāiztausta, vai sīki kaulu gabaliņi nav ar nolūku sabāzti taisnajā zarnā. Un mums ir jāpārbauda arī pacientes vaglna.

Mums pamatīgi viss jāpārbauda, — es Meisneram piekodināju.

Tad es paklanījos viņam un ari pirtsmeistaram Pedersenam. Pēc tam devos prom.

Meisners sekoja pa pēdām un uz tilta mani apturēja.

Viņš bija pārskaities un sāka uz mani kliegt.

—     Kas jums nāk prātā? — viņš jautāja.

—    Kāds pamats šādien apvainojumiem.

Tad es viņa acu priekšā uzliku uz plaukstas kauliņu. Viņš paņēma to rokā un rūpīgi apskatīja. Es neatlaidīgi viņu vēroju, lai redzētu, kādu seju viņš taisa. Viņš izskatījās izsists no sliedēm un pēc tam sadusmojās. Es izstāstīju, kur biju kauliņu atradis.

—     Tas neko nenozīmē, — viņš klusu atbildēja.

—      Keizere to droši vien pratīs izskaidrot. Es to no viņas izdabūšu.

Meisners aizgāja atpakaļ un atgriezās pēc piecām minūtēm. Tad viņš jau atkal bija augstprātīgs. Izskaidrojumu Meisners tik tiešām bija ieguvis.

Es klausījos, un manī kāpa dusmas.

Mana loma Keizeres ārstēšanas procedūrās ir nospēlēta. Man par šo sievieti ir radies priekšstats. Atliek tikai izdomāt, ko lai iesāku ar savām atziņām.

Nupat neviens ceļš vairs nav taisns, viennozīmīgs un viegls. Mūsu pilsētā ir sazēlusi krāpšana un izlikšanās. Esmu tam visam pieslējies, un, pateicoties tam, mana meita ir atguvusi acu gaismu. Viņa ne pie kā nav vainīga un stāv pāri visām krāpšanām.

Meisners ir nodomājis turpināt Keizeres ārstēšanu. Šis gadījums un tam līdzi arī viņš pats tagad ir visu mutēs. Visi par to vien runā, visi apspriež šīs pārcilvēcīgās spējas ielūkoties sevī, sadalīt augli savās miesās un izvadīt to ārā.

Vairāk nekā mēnesi es neesmu bijis uz Meisnera lielajām izrādēm. Stāsta, ka viņa procedūru istabā pacienti drūzmējoties bariem. Šoziem mūsu pilsētai kā drudzis, kā vētra, kā paisuma vilnis brāžas pāri sajūsma, aizgrābtība un ekstāze.

Es turos uz pavisam nelielas klints un zinu, ka varu apturēt šo briesmu vilni. Nezinu tikai, vai man uz to ir tiesības. Daudziem nelaimīgajiem man tad būs jāatņem viņu pēdējā cerība un paļāvība.

Meisners ir atsūtījis man vēstuli — vēstuli, kurā sniegts šīs sievietes paskaidrojums. Rakstiskā formā tas izklausās vēl mazāk pārliecinošs.

Pēc šīs vēstules saņemšanas Šteiners pie manis nosēdēja veselu stundu. Viņš pierunāja mani, lai izkratu sirdi. Pēc tam pie manis ienāca Marija, apsēdās man blakus un ilgi stāstīja par Meisneru.

Visas šīs balsis ir sajaukušas man prātu. Un man ir sajaucis prātu šis šarlatāns, kurš prata paveikt brīnumu un kuram bija pa spēkam veselu pilsētu pacelt līdz nebijušai ekstāzei un aizgrābtībai.

Šteiners jau ir ticies ar manu meitu. Kad viņš ienāca, viņš bija bāls un stīvi viņu sveicināja. Viņa draudzīgi viņam uzsmaidīja un līksmi tērzēja. Es Mariju biju jau sagatavojis, ka Šteine- ram uz sejas ir dažas baku rētas.

Pēc tam Šteiners atraisījās.

Tagad viņi abi sēž pirmā stāva salonā. Marija atkal spēlē. Šteiners apsolījis vienu stundu paklausīties, tāpēc ka man pašam reti kad ir laiks klausīties tik uzmanīgi, kā viņa vēlas. Marija grib, lai es aizrādu uz visām nepilnībām — gan tehniskām neprecizitātēm, gan par tempu.

Bet es to nespēju, tāpēc ka esmu pārāk noguris.

Jau desmit stundas ir pagājušas no tā brīža, kad mēs šķīrāmies ar Meisneru. Es vēl joprojām nezinu ko iesākt. Meisners ir nodomājis turpināt. Viņš grib ārstēt šo sievieti tālāk. Un ārstēt visus pārējos. Ja vēlos, es varu no tā visa novērsties un ļaut, lai viņi izmanto savu ticību līdz galam, un pēc tam aizmest šo Meisneru prom kā izspiestu citronu. Tas ir vieglākais ceļš. Bet es varu izvēlēties arī kādu citu ceļu.

Kā cilvēkam man necik daudz nav dots. Mans intelekts nav plašs, manas priekšrocības redz tikai nedaudzi. Pārāk smaga nasta ir uzvelta manos plecos.

Meisneru apbrīnot es vēl neesmu pārstājis.

11

209

Ar krēsliem bija pilna istaba, bet sēdvietu visiem tomēr nepietika. Citi sēdēja, citi drūzmējās gar sienām un spiedās starp rindām, aizsegdami

14 — 907

skatu, stāvēja pustumsā un nenovērsdamies blenza uz istabas vidu, kur atradās baquel, gandrīz pieskardamies pie dēļa, kas kublam apkārt, — ļaudis nenovērsa acu no ķēdes, kas nāca laukā no šī kubla ar stikla lodi vidū, kurā bija paslēpts tas spēks, un viņi skatījās, kā ķēdi jau satver pirmās rokas — tie, kuri bija vairāk samaksājuši un tāpēc tikuši tuvāk brīnumam, tie, kuri bija slimi vai arī bija iedomājušies, ka ir slimi, un visnotaļ bija droši par vienu, proti, ka viņi ir maksātspējīgi: vai nu tieši ar zelta monētām, vai arī netieši, nokārtojot Meisneram izdevīgas attiecības un sarunas ar īstajiem cilvēkiem; istaba bija pārpildīta, un siltums kā mikli tvaiki ietina visus, un vispēdīgi parādījās viņš pats, Meisners, brīnumdaris un izredzētais, kas atsvabinās viņus no mokām un no lāsta. Ļaudis lūkojās uz viņu un raidīja uz viņu savas ciešanas; tie, kuri nervozi trīcēja, un tie, kurus mocīja krītamā kaite un kuri lēkmes laikā veltīgi bija grauzuši sakaltušu maizi un mērcējuši rokas ķimeņu uzlējumā, tie, kurus jau vairākas ziemas pēc kārtas bija mākuši garlaicība un kuri bija noskaņojušies pažēloties tikai par nebeidzamām kuņģa kaitēm un par niezi smaganās, bet kurus pēkšņi bija aizrāvusi šī vētrainā straume un kuri nupat sēdēja te kā uz ausīm krituši un gandrīz bez atmaņas aiz laimes, ka tas viss notiek viņu pilsētā; tie sēdēja te, tie uz ausīm kritušie, tāpēc ka nebija gribējuši klausīties un nebija vēlējušies zināt, vai arī bija aplipuši ar šo interesanto epidēmiju, kas par smieklīgi nelielu samaksu bija nodrošinājusi šo kurlumu, — šie ļaudis sēdēja tur ilgodamies, ka viņu nervozās trīsas un krūtīs dūrējus, un vēdergraizes viņš paņems savās rokās un izskaidros viņiem šīs da

biskās parādības un pavēstīs, ka viņš spēj tās dziedināt; un viņi ieelpoja cits cita elpu un izelpoja ārā savu saprašanu, un, sajutuši, ka visa šī telpa dzīvo vienās vienīgās ilgās un cerībās un vieglu roku būvētās gaisa pilīs, ļaudis kļuva drošāki un paspēra vēl soli uz priekšu savās vēlmēs, jo viņš taču bija īsts, turpat viņš stāvēja ar saviem platajiem vaigu kauliem, kuri nupat bija kļuvuši tik labi pazīstami un kuriem dziedāja slavas dziesmas, un viņš viņus uzrunāja, un valdīja klusums, un ļaudis elpoja rāmi un pilni svēta apreibuma, kas viņus, kā zināms, drīz aizvedīs projām un garām, un cauri, un viņš stāvēs tomēr turpat ar savu stikla nūjiņu rokā — mierīgs un sludinošs, viņiem par visiem simt procentiem piederošs, viņu radīts, caur viņiem radīts, viņiem, vienīgi viņiem piederošs, viņu vergs un kalps, un pavēlnieks.

Viņš tos uzrunāja un stāstīja, kas ar tiem notiks: viņš sniedza tiem brīnumu un nākotni un laimi, ja tikai tie juta paļāvību: — Ticiet man un Spēkam! — viņš sacīja.

Un viņš sniedza tiem ticības paraugu, un tie sāka elpot straujāk, jo to nu neviens nebija gaidījis.

Viņš pamāja ar roku, un no blakusistabas parādījās kāds stāvs. Viņu sauca Keizere, to zināja visi, un visi zināja katru sīkumu par viņu. Bet, ka viņa tagad stāvēja viņu priekšā, tā bija sensācija, un ļaudis steigšus sāka sačukstēties un alkatīgi viņu pētīja — viņu, kura bija izgājusi cauri brīnumam un ar kuru viss bija noticis.

Meisners pacēla roku, un visi apklusa.

14*

211

— Šo sievieti, — viņš rāmā un ļoti skaidrā balsī sacīja, — es tiku ārstējis. Viņa ir mana

lieciniece un pierādījums tam, ka manas metodes ir iedarbīgas.

Sieviete pagāja soli tuvāk gaismas aplim telpas vidū. Viņa bija melnīgsnēja, ļaudīm viņa vēl stāvēja atmiņā uzblīdusi un samērā resna, bet tagad viņu priekšā panāca smuidra, jauna sieviete ar degošām, triumfējošām acīm. Ļaudis redzēja, ka viņa it kā pievelk visu acis, ka viņa tiem uzsmaida atklāti un triumfējoši, ka viņa satver šo mirkli un pārvalda to.

— Es esmu ieradusies liecināt par to, kas ar mani ir noticis, — viņa sacīja.

Pēc tam viņa stāstīja. Viņa pastāstīja par sāpēm vēderā un par to, kā tur audzis tas pum- pulis, kā viņa to sākusi uzskatīt par grūtniecību, kaut arī nav sapratusi, kā tas ir varējis atgadīties, jo ar vīru, kurš ir vecs un nav spējīgs viņu apmierināt, viņai nekas tāds nav bijis; tai brīdī klātesošo vidū sākās sakustēšanās un no durvju puses atskanēja apslāpēti smiekli.

Keizere pastāstīja par Meisneru: kā viņa ir izjutusi tā spēku, un cik lielas ir viņa dotības, kā viņš viņu ir magnetizējis un pārvērtis par tādu būtni, kas spēj ielūkoties pati sevī un spēj redzēt tādas lietas, kādas pat gudrie, pēc sava gudrības akmens dzīdamies, nav spējuši iedomāties; to visu viņa pastāstīja.

Viņa pastāstīja par augli, kas viņas miesās ir nobeidzies, iesprūdis starp zarnām; visu to viņa stāstīja ar stingu un triumfējošu seju, līdz neprātam pašapzinīgi un izaicinoši. Ļaudis lūkojās viņas sejā un paši sevi vairs nepazina.

Beigās viņa pastāstīja, kā ir izveseļojusies: kā ar Meisnera palīdzību spējusi izdzīt augli no savām miesām un kā šis Meisners (kurš šai pašā pilsētā ir izdziedinājis no akluma kādu meiteni, un šīs meitenes tēvs, ārsts būdams, pats ir atzinies, ka neko tādu nespētu paveikt) ir izdziedinājis, kā paveicis to, ko neviens ārsts pasaulē nebūtu spējis.

Kad viņa bija beigusi, visi sēdēja klusumā, it kā vīlušies, ka tas nu ir galā, vai arī gaidīdami to, kam bija jānāk: pašu krīzi, tās kulmināciju.

Meisners pagāja priekšā. Viņš pārlaida acis pārpildītajai zālei. Viņa seja bija saspringta un nopietna.

—     Caur šo sievieti — tad viņš sacīja, — visi piekļūs tam dziedinošajam spēkam. Ķermeņa fluīds, kas ir apstājies savā ritējumā un izsaucis slimību, tagad atkal tiks iekustināts.

Meisners pacēla rokas; visi rāmi sēdēja un uz viņu skatījās.

—     Apstāšanās ir nāve, kustība ir dzīvība, — viņš klusi sacīja.

Ļaudis lūkojās uz viņu — šie pilsētnieki, garlaikotas sievas un neapmierinātas jaunavas, aprobežoti pilsoņi un neveiksminieki tirgoņi —, visi tie zināja, ka Meisneram ir taisnība.

Viņu miesās bija fluīds, kas sastindzis gaida nāvi.

Tie nebija vairs pie dzīvības. Ļaudis lūkojās uz Meisneru un zināja, ka viņš vienīgais var tiem palīdzēt — visiem, kas mita šai atjaunotajā un tīrajā, un panākumiem bagātajā pilsētā.

—      Visi nevar aizsniegt ķēdes, — Meisners teica. — Bet cits citu jūs varat aizsniegt. Uzlieciet rokas cits citam uz pleca tā, lai jūs būtu kā spieķi ritenī. Ass būs šī sieviete un tas spēks, ko viņa saņem caur mani. Magnētiskā straume iet cauri viņai, cauri jums — cauri visu miesām, kurās ir aprimis fluīds.

Zāle sakustējās. Ļaudis uzlika rokas uz pleciem tiem, kas bija priekšā, tie sajuta cits citu šai pustumsā un ļāva savām rokām slīdēt pa citu miesām, un skatījās uz tiem abiem tur priekšā — uz melnīgsnējo, trauslo sievieti un uz viņu, uz brīnumdari.

Pie pašām durvīm stāvēja Zēlingers. Viņš pievērsās sievietei, kas viņam vistuvāk, un pajautāja:

—     Vai te tā allaž notiek?

Sieviete pacēla pret viņu seju, un viņš redzēja, ka tā staro aiz sajūsmas un laimes.

—      Jā, — viņa čukstus atbildēja, — vai nav svētīgs tāds vakars?

Pēc tam ļaudis atkal izdzirda viņa balsi, klusu un pārliecinošu: tie jau vairs nespēja saklausīt, ko viņš saka, un nepretodamies klanījās viņa vārdos ietvertās pārliecības priekšā, tie nespēja vairs turēties pretī, un ar citiem bija tāpat — daži sēdēja ar aizvērtām acīm, daži ik pa brīdim nodrebēja, gatavi drīz jau sabrukt, daži kaut ko nesakarīgu murmināja, un daži sēdēja nogaidoši. Tie, kas juta sevī kādu pretspēku, uzskatīja to vienīgi par kavēkli, par kaut ko tādu, kas laužas ārā nevietā un izskatītos atbaidoši, un tie ierāva pretspēku sevī un paslēpa, un visi bija vienādi — atklāti, paļāvīgi.

Meisners staigāja ar savu stikla nūjiņu, pieliecās un pabrauci ja tiem seju. Pēc tam ļaudis Meis- neram vairs nepievērsa uzmanību. Viņš bija izejas punkts, platforma, kas pēc tam nebija vajadzīga, jo miesas jau bija atraisījušās un atradās brīvā lidojumā, no kura tās nekas nevarēja aizkavēt.

Zēlingers smagi elsoja. Viņš piegāja pie Meisnera un saņēma to aiz rokas.

—     Man ar jums jārunā, — viņš klusi teica.

Meisners pacēla acis, sejā ievilkās nīgrs vaibsts. Pēc tam viņš pamāja.

—     Nāciet līdzi, — viņš sacīja.

Viņi iegāja zālē, kuru izmanto smagākos gadījumos. Jau uz sliekšņa Zēlingeram atausa atmiņā kāds teiciens, kas spieda smagi ievilkt elpu: šalle de crises.

Viņi aizvēra durvis. Pacientu murmināšana apklusa kā uz burvju mājienu.

Gaisma šai telpā bija loti laba. Viņi apstājās netālu viens no otra, un Zēlingers manīja, ka Meisners ir dzēris. Vaibsti bija slābani, un asais skatiens izklaidīgāks nekā jebkad.

—      Kā jūs varat, — Zēlingers nikni vaicāja, — kā jūs varat izmantot tādam nolūkam šo sievieti? Mēs taču abi zinām, ka viņa ir krāpniece!

—     Mēs zinām? — Meisners atjautāja.

—     Jā, — Zēlingers atbildēja. — To mēs zinām. Mēs varam nojaust, ka arī jūs esat krāpnieks, ka jūs esat viņu vai nu pamudinājis, vai ievilinājis, vai iedvesis viņai domu par šo blēdī- šanos. Viņa tagad ir visai pilsētai par paraugu, un viņa tīksminās. Jūs nekādā ziņā nedrīkstējāt viņu izmantot.

—     Vai jūs esat par to pārliecināts? — Meisners cieti noprasīja.

—     Jā. Beidzot!

—     Un jums, protams, ne prātā neienāk padomāt par tiem tur aiz durvīm?

—     Par tiem?

—      Par viņu slimībām. Un par viņu vārgo ticību. Par viņu apdzisušo pasauli. Un kāda milzīga uzticība ir nepieciešama priekš šīm dziedināšanas kūrēm. Cik daudzu cilvēku laime ir atkarīga no šīs šķietamās krāpšanas.

Tagad viņi abi stāvēja pavisam tuvu: aci pret aci. Zēlingers juta Meisnera dvašu, kas oda pēc alkohola, nikns un izmisis, viņš elpoja aizgūtnēm: «Viņš nav nekāds pārcilvēks,» Zēlingerā pazibēja doma, «nupat vairs nav,» — un tūlīt pēc tam Zēlingers ieraudzīja niknas jo niknas acis, noteiktību un spēku.

—      Jūs gribat visus tos cietējus nodot? — Meisners jautāja.

—      Nozīmīgas pārmaiņas nevar būt dibinātas uz meliem, — Zēlingers teica niknajam Meisne- ram tieši sejā. — Pastāv daži vienkārši un nemainīgi likumi: meli nav mūžīgi. Uz krāpšanu dibināta uzticība ir ilūzija — ilgi tā netur.

Mirkli Meisners klusēja ar izmisumu sejā. Tad viņš atdarīja muti un pār viņa lūpām atskanēja šādi vārdi:

—     Tas nu nav tiesa! Tur jūs kļūdāties!

—      Es nekļūdos!

—     Tad es jums parādīšu, cik stipri kļūdāties!

Zēlingers redzēja, ka tiek atvēzēta roka, un redzēja, ka draud sitiens, tad viņš juta asas un negaidītas sāpes, galva triecās atpakaļ un viss izgaisa: viņu apņēma tumsa, klusums un miers.

Mierīgi pārkāpis pāri Zēlingerā nekustīgajam ķermenim, Meisners piegāja un nopūta lampu. Pēc tam viņš atvēra durvis.

Meisners zināja, ka viņš nāk laikā, ka ļaudis vēl ir viņa varā, ka viņš vēl tiek tiem klāt, un viņš izgāja pie tiem, un viņš dzina tos tālāk pats sev pa priekšu, un drīz tam visam bija jābeidzas.

Zēlingers juta, ka viņš asiņo, bet tas viņam nerūpēja, un sāpes arī nespēja viņam kaitēt. Viņam kaitēja tikai iegūtā pārliecība, apziņa, ka viss ir pagājis, ka nu viņam beidzot ir jāiet priekšā un jāpasaka tas, kas sakāms, ka viņa pienākums ir iedurt ar adatu šai burbuli un izbeigt to visu. «Ļaudis man klanījās,» Zēlingers, sliedamies kājās, gausi un gurdi nodomāja, viņš juta, ka istaba tumsā sagriežas riņķī, «tie man, viņa palīgam, klanījās — tagad tas viss ir cauri. Tā sieviete,» Zēlingers sprieda tālāk, «tā sensācija,» un tad viņš atcerējās savu meitu un sāpes, kā jau katras sāpes sasniedza crescendo, un, ne- attapis, kur pieķerties, Zēlingers kunkstēdams sarāvās čokurā, «viņš atdeva viņai acu gaismu un tagad…» — bet Zēlingers jau zināja, ka tā bija tikai atvirze, tāpēc ka lēmums viņam bija jau skaidrs: viņam ir jāvar.

Viņš piecēlās un grīļodamies nedroši gāja uz durvīm, un, vēl pat neatvēris durvis, viņš jau zināja, ko tur ieraudzīs, šie novārgušie, mīlošie, lētticīgie ļaudis — Meisneru tie bija sajaukuši paši ar savu aizgrābtību; un Zēlingers zināja, ka nupat viņam tas ir ļaudīm jāpasaka.

Viņš atvēra durvis un iegrīļojās gaismas aplī. Kāds skaļi un spalgi iekliedzās, un tad iestājās dziļš klusums. Gaismas lokā, kas atspīdēja no kubla, tur viņš tagad stāvēja — līdz asinīm sasists un uzvarēts, padevīgs un reizē neticīgs pārraugs, un viņš uzlūkoja ļaudis, un ļaudis bija tādi, kā viņš to jau bija gaidījis.

Zēlingers izvilka roku no bikšu kabatas un pacēla gaisā, un visi kā viens nu to varēja apskatīt — šo trīs collas garo kauliņu, kurš bija līdzīgs vistas kaulam, bet varbūt piederēja kādam citam putnam.

— Tas te, — Zēlingers teica pašā visdziļākajā klusumā, kāds tagad valdīja, — ir putna kauls. Es sākšu ar to un pēc tam izstāstīšu jums visu citu arī. Jums mani jāuzklausa, jo tādas nu ir tās lietas.

Ar acu kaktiņiem Zēlingers redzēja, ka Meisners kluss un nekustīgs stāv tikai kādus trīs metrus no viņa, un Zēlingers gaidīja, ka Meisners viņu pārtrauks, taču tas nenotika. Meisners visu laiku nepakustējās ne soli (un vēlāk viņam tas šķita pats zīmīgākais), viņš stāvēja klusu, ar aizvērtām acīm, it kā lūgtu vai atvairītu no sevis kaut ko tādu, kas jāatvaira, — visu to laiku, ar baltiem, izvirzītiem vaigu kauliem, kas, līdzīgi putna spārniem, bija izvērsti pār viņa draudzi, draudze klausījās, un viņš it kā gaidīja, lai tie spriež tiesu, it kā gribēja parādīt, ka ir sagatavojies.

Zēlingers izstāstīja, viņš izstāstīja visu pēc kārtas. Un kreisajā rokā viņš visu laiku turēja to putna kaulu, un valdīja klusums, un viņš nenolaida roku, kamēr nebija galā. Tad viņš iebāza kaulu atpakaļ kabatā un smagi apsēdās.

Un iestājās tāds kapa klusums kā pirms lavīnas; visi sēdēja un gaidīja, ka klusums pārtrūks un lavīna varēs gāzties lejā — un gāzties visiem pāri un aprakt visu un visus.

12

Zēlingerā dienasgrāmata no tūkstoš septiņi simti deviņdesmit ceturtā gada divdesmitā marta līdz piektajam aprīlim.

Divdesmitais marts

Kādu laiku es nebiju spējīgs rakstīt. Noticis ir pārāk daudz, esmu satricināts, un Šteiners pavēlēja man dažas dienas palikt gultā.

Meisners ir apcietināts. Nezinu, kā viņam klājas. Visādas baumas klist apkārt; droši var ticēt tikai tam, ka viņš ir dzīvs.

Par mani runā, it kā par varoni — kā par bruņinieku, kas uzveicis pūķi, kurš ilgu laiku ir smacējis mūsu pilsētu. Tādas runas un tāds uzskats man riebjas, — vienīgais, ko esmu nonāvējis, nupat man tieši tā šķiet, ir cerība un paļāvība.

Taču man jāpastāsta, kas notika pēc atmaskošanas, — visi šie notikumi man ir ļoti mokoši, un tāpēc viss ir jāprecizē, jāpieraksta un jānoslēdz ar izvērtējumu. Kāds varbūt no tā visa varēs arī kaut ko pamācīties.

Pēc Keizeres pasākuma atmaskošanas daudzi laikam bija nolēmuši palīdzēt man bendes darbos. Kāda Helēne Štesere jau nākošās dienas rītā atnāca ar ziņu, ka Meisners riebīgi ir viņu pavedis, bet ka aiz bailēm no viņa pārcilvēciskās varas agrāk nav uzdrīkstējusies par to sūdzēties.

To dzirdot, biju ārkārtīgi pārsteigts. Būtībā es apšaubu šo tik vēlu atklāto varmācību. Bet tiesai tur būs ko noņemties.

Tiesai acīmredzot ir jānotiek.

Marija vairākas dienas bija bezgala nomākta. Taču viņa ir saņēmusies. Viņas redze laimīgā kārtā no šī mokošā atgadījuma nav cietusi.

Mēs abi ar Mariju esam daudz ko pārrunājuši.

Ir nopratināti neskaitāmi cilvēki. Daudzi slepenībā pret Meisneru laikam ir jutuši dziļu naidu, it īpaši jau vīrieši. Meisners jau visvairāk arī tika dziedinājis tieši sievietes.

Pēc šīm atkāpēm man nu beidzot ir jāpastāsta par finālu, par to, kā izskanēja šī moku diena, kurai nekad nevajadzēja ataust.

Es biju domājis, ka pēc manas uzstāšanās sāksies diskusija un ka uzskati dalīsies, un mani nodevīgie iebildumi tiks neganti nosodīti. Es taču pats redzēju, kā Meisners tos aizrāva, kā viņš tos pārvaldīja un kā veda, un cik akli tie pēdīgi bija uz viņu paļāvušies. Bet es nebiju gaidījis, ka šis vētras dzītais vilnis saluzīs un apvelsies uz otru pusi un ka tas notiks tik zibenīgi.

Es laikam izskatījos galīgi pēc muļķa — mans pārsteigums katrā ziņā bija ierakstīts sejā. Sēdēju uz krēsla un vispirms izdzirdu kādu neganti ieaurojamies, tad atskanēja vairāki satraukti brēcieni, un pēc tam nikni vārdi jau brāzās bez mitas kā lavīna. Sai brīdī es uzmetu acis Meisneram, taču viņš stāvēja rāms un domīgi nolūkojās uz šiem ļaudīm. Tad man likās, ka šī lavīna mani aizraus prom. īsu mirkli es to izjutu kā atvieglojumu, kā atmaksu — biju pateicis, kas jāsaka, un mans otrais «es» jutās laimīgs, ka ļaudis nav ar mani vienis prātis, ka tie manus vārdus uzskata par meliem un ka nosoda mani par šiem meliem.

Tūlīt pēc tam redzēju, kā viss ievirzījies un cik nepareizās domās esmu bijis. Kāda nepazīstama sieviete pieskrēja pie Meisnera, kurš visu laiku stāvēja nekustīgs un ar rāmu seju, sagrāba viņu pie rīkles kā vampīrs, kas alkst asiņu, un, skaļi brēkdama, iekoda viņam plecā. Meisners sagrīļojās, tomēr noturējās kājās. Es pagriezos un atskatījos uz pārējiem. Ļaudis bija pielēkuši stāvus, un es redzēju to sejas: negantas, kā apvainotas, apmuļķotas, pieviltas un apzagtas, — bet devis taču bija Meisners, un tas, ko viņš deva, piederēja viņam, nevis tiem, — kliegdami un lādēdamies, arvien vairāk iekaisuši un pēc atriebības alkstoši, tie virzījās uz viņa pusi.

Man neviens nepievērsa uzmanību. Es biju tikai līdzeklis priekš kā cita, tagad biju aizmests un aizmirsts, un ļaudis redzēja tikai Meisneru. Es nezinu, ko tie viņā tieši tobrīd saskatīja, daudz esmu par to lauzījis galvu. Varbūt viņš iemiesoja Vilšanos, Vienaldzību vai Apstāšanos viņos pašos — viņš, kurš cerēja ļaudis no tā visa izdziedināt.

Ļaudis bija kājās un tuvojās Meisneram, un es redzēju, kas te draud, — ļaudis viņu nogalinās.

Atceros, ka metos klāt tiem diviem — Meisneram un tai sievietei, kas nupat, sabrukusi viņam pie kājām, vēl joprojām kliedza un raudāja, sa- žņaugusi rokas Meisneram ap vidukli. Man liekas, ka es pacēlu kāju, lai viņai iespertu, un man liekas, ka es to arī izdarīju. Citi vēl nebija tuvumā, tie tuvojās palēnām, tāpēc ka, par spīti lielajai sakāvei, Meisneru tomēr vēl apjoza autoritātes mūris, vai varbūt tāpēc, ka ļaudis bija droši — viņš ir viens, ieslēgts pats savā būrī, un nekur neizspruks.

Es satvēru Meisneru pie rokas, parāvu atpakaļ, atgrūdu durvis, un mēs abi izmetāmies pa tām. Laikam jau es tās arī pieslēdzu, un, tagad atskatoties, es saprotu — mēmi aiz pārsteiguma, ka tieši es esmu tā izrīkojies, ļaudis savā uzbrukumā apstājās tieši uz mirkli, kāds mums bija nepieciešams. Tie laikam nodomāja, ka es pats viņam esmu uzbrucis, esmu meties viņam virsū, lai pēkšņi nokārtotu personiskos rēķinus, sarīkotu personisko vendetu.

Bet par ko man būtu jāatriebjas šim vīram? Par savas meitas izārstēšanu?

Mēs stāvējām pie durvīm, dzirdējām, kā ļaužu pūlis attapies atkal sāk trokšņot, un balsis spiedās cauri durvīm. Meisners bija bāls.

—     Jums jātiek drošībā, jātiek kādā citā vietā, — es viņam sacīju. — Drīz tie izlauzīs durvis.

Meisners klusēdams uz mani paskatījās un pēc tam pamāja.

—     Jā, — viņš sacīja, — nupat esmu pārlicis. Pirms brīža man vēl bija kaut kas cits padomā. Bet man nav tiesību uz to.

Nesapratu, ko viņš ar to domā, un nekādiem paskaidrojumiem mums nebija laika. Es metos pie loga istabas otrā galā, atrāvu to vaļā un paskatījos ārā. Pārlaidu acis tukšajam un tumšajam pagalmam. Mēs bijām otrā stāvā, līdz zemei nepilni trīs metri. Viņš varēja pieķerties pie palodzes un noslīdēt lejā.

Es pamāju, lai viņš nāk šurp. Viņš pienāca.

—     Seit, — es sacīju.

—      Un ko pēc tam? — viņš ar skubu iejautājās. — Lai mani labāk saplosa mēbelētā istabā, kāpēc lai lecu dubļos! Kur lai es pēc tam eju?

—     Prom no pilsētas, — es sacīju.

Mirkli viņš uz mani skatījās svārstīdamies, tad pārmetās pāri palodzei, iekārās rokās un nozuda.

Izliecies pa logu, es viņu klusi pasaucu.

—     Jā, — viņš atsaucās.

—      Ejiet pie policijas prefekta. Šie ļaudis dabūs savā pusē muitniekus un nelaidīs jūs ārā no pilsētas. Ejiet pie policijas prefekta. Jūs viņu pazīstat. Pasveiciniet no manis un lūdziet, lai pasargā.

Sekoja ilgs klusuma bridis. Es domāju, ka viņš pārdomā manu priekšlikumu, bet pēc tam ieraudzīju: viņš jau šķērsoja pagalmu, vistumšākā ēna starp šīm tumšajām ēnām, garš un masīvs, viņš devās prom.

Atceros, es samiedzu acis, lai labāk varētu viņu saskatīt. Redzēju viņu vēl pavisam īsu mirkli.

Pārējo man pastāstīja sieva. Viņas stāstā ir sakausē j ies viss — tas, ko viņa bija dzirdējusi no citu mutēm Vegenera pagrabiņā, ko bija stāstījušas kaimiņienes, un ko Šteiners bija stāstījis, kamēr es gulēju un negribēju pamosties, jo uzskatīju, ka man nav vērts pamosties.

Meisners bija aizgājis pie prefekta. Negaisa vilnis tur vēl nebija aizvēlies, un neviens nezina, ko viņš ir prefektam sacījis. Viņš ir ticis ielaists kādā istabā.

Vēlāk tie viņu tur bija uzgājuši.

Es nezinu, kādā veidā tie sadzina pēdas. Ļaudis izlauza durvis uz to istabu, kurā biju es, un, nepievērsdami man uzmanību, metās pie vaļējā loga. Dažreiz niknums ir spontāns un straujš un neko nedod. Sis niknums laikam bija auksts, apdomīgs un daudz deva. Es pieņemu, ka šie ļautiņi tik ilgi nebija likuši lietā savu saprātu, ka tagad tā jau bija uzkrājies tik daudz, lai veikli organizētu vajāšanu.

Trīs vīri bija devušies pie prefekta. Sos vīrus bija uzrīdījušas dažas sievietes no Meisnera seansa. Paši tie nebija seansā piedalījušies, it neviens no šīs trijotnes, taču tie saņēma atstāstu mazās un ar aizturētu elpu pasniegtās devās. To vīru negantums sajaucās ar triumfu. Jau sen tie bezspēcīgi bija noskatījušies uz savu sievu sajūsmu par šo mierīgo, svarīgo vīru, protestējot tie bija iepukstējušies gan, taču to visu aizskaloja prom aizrautība un panākumi, kas bija visu mutēs. Tagad atriebība bija ielikta šo vīru rokās, tie sažņaudza dūres un ķērās pie lietas.

Ļoti mierīgi vīri devās ceļā. Tie bija iegājuši pie prefekta un izteikuši vēlēšanos parunāt ar Meisneru, un prefekts bija atbildējis, ka Meisners vēlas būt vienatnē. Tā šie vīri dabūja apstiprinājumu, ka Meisners ir prefektūrā, un ļoti rāmi un ļoti pieklājīgi tie bija pajautājuši, kurā vietā tieši Meisners ir un vai viņš nemainīs savas domas.

Un tad prefekts bija pateicis, kur Meisners atrodas.

Vīri bija sagrābuši prefektu un divi citi, ka3 tieši tobrīd ieradušies palīgā, bija sameklējuši atslēgu un iegājuši tai istabā, un Meisners tur bija sēdējis un pacēlis uz tiem acis.

Tie Meisneru laikam smagi apstrādājuši. Baumas ir tādas, ka vīri Meisneru piesējuši pie krēsla, noplēsuši viņam līdz viduklim drēbes un situši ar ķēdes gabalu, ko atraduši kādā istabā. Pēc tam tie laikam norāvuši viņam arī bikses, lai pieliktu nazi, taču tai brīdī istabā iebrāzušies prefekta palīgi, kas soģus apturējuši un aizgrū- duši prom, un atraisījuši no krēsla Meisneru, kurš bijis bezsamaņā un asiņojis no daudzajām brūcēm.

Tādu viņu bija ieraudzījis Šteiners. Tie ļautiņi bija aizsūtījuši Šteineram pakaļ, un tobrīd uz laukuma prefektūras priekšā visi jau bija rāmi un dzīvespriecīgi, un skaļi smējās. Kāpēc tie bija sūtījuši pakaļ tieši Šteineram, to neviens nezin. Var būt, ka tā bija netieša atvainošanās. Var

būt, ka šie ļaudis bija aizdomājušies tiktāl, ka sabiedrotais — jo nu jau Šteiners pavisam laimīgā kārtā bija sabiedrotais —, ka viņš padziļinās brūces un uzsūtīs naidniekam gangrēnu, tā iedzīdams to mokpilnā un dabiskā nāvē.

Šteiners manai sievai bija stāstījis par Meisnera brūcēm — pātagas cirtiens pāri visai mugurai, uz sejas un ap matiem pāršķelta āda, kāds vilciens ar ķēdi kā ar nodilušu pakavu trāpījis viņam slīpi pa galvu, pāri ausij, šķērsām pierei un vienam vaigam.

Bet dzīvs viņš laikam paliks. Un būs tiesa.

Divdesmit pirmais marts

Miegs mani ir pametis, — es grozos pa gultu, tā ir mīksta, pārāk mīksta, lai es tajā neiegrimtu. Es svīstu un ceļos padzerties, bet tas neko nelīdz.

Tad apsēžos pie rakstāmpults.

Savu neticību es mantoju no tēva — taču šo neticību nostiprināja tas ciešais saprāta mūris, kas mani apņem. Šteiners reiz jau mani balstīja, kad es biju gatavs padoties. Tas bija pirms četriem gadiem: jau agrāk reiz es gribēju kļūt ticīgs. Tas bija toreiz, kad piesmēja manu meitu un viņa zaudēja redzi, un es uzskatīju to par sodu, par zīmi, ka esmu pārāk niecīgs, lai paceltu savu balsi.

225

Arī toreiz Šteiners man pasniedza roku: viņam bija tikai divdesmit divi gadi, un viņš nupat bija ieradies mūsu pilsētā. — Ļaunuma ir pārāk daudz, lai mēs uzdrīkstētos savas nelaimes uzskatīt par sodu, — viņš man sacīja, un es atceros, ka viņa vārdi deva atvieglojumu. — Tā būtu

J5 - 907

pārāk liela augstprātība no mums, cilvēkiem. Mēs neesam tik lieli, lai varētu tīkot pēc privāta soda. Ļaunumam ir jāatrod kāds cits izskaidrojums.

Tā es domāju toreiz un tā domāju arī tagad. Tāpēc mēs nevaram pārveidot ari Jaunumu, kas ir ap mums, un nolikt sevi šī ļaunuma centrā. Ļaunais dzīvo pats savu dzīvi un nav atkarīgs ne no zaimiem, ne no klanīšanās. Tas mums uzbrūk kā garāmejot, neuzskatot mūs par ievērības cienīgiem.

Bet pastāv vēl cita ļaunuma forma: tas ļaunums, kas mūs pārvērš no iekšienes un padara par zvēriem. Ar šo ļaunumu mēs varam rīkoties pēc patikas, mēs varam to pieņemt vai noslāpēt, tā ir katra paša lieta un tikai katra paša ziņā. Tur slēpjas viens no manas neticības iemesliem, — ārējam ļaunumam es paeju garām, bet par iekšējo man, tikai man pašam ir jānes atbildība. To spēka mazumiņu, kāds ir manā rīcībā, esmu pievērsis sev, pievērsis paša radītam iekšējam mērķim.

Tāpēc Meisnera nodevība mani tik smagi satrieca. Tā ir ārpus manis un tomēr arī manī. Un es nezinu, kā man izturēties.

Es strādāju savā profesijā. Cenšos kļūt labāks un mēģinu pārliecināt pats sevi: ja visi censtos tāpat kā es, pasaule kļūtu jūtami labāka. Bet kas man daļas par pasauli, tā ir pārāk abstrakta, un tās ļaunums grūti aizsniedzams. Uzcītīgi es kaļu savu nelielo ķēdes posmiņu. Tās niecīgums mani nomāc un liek šaubīties, bet es kaļu un apzinos, ka tieši tas ir mans uzdevums.

Tagad es zinu, kur bija mana kļūda, kāpēc padevos Meisneram. Es iekāroju sev lielāku un no

zīmīgāku posmiņu. Es gribēju, lai pieaug mans svarīgums, un viņš man to gādāja, viņš deva man lielāku varu rokās, un vēl vairāk es varēju gaidīt nākotnē.

Te ir mana kļūda — tas varbūt ir cilvēcīgi, un man likās, ka es gūstu mācību no tā. Bet, viņu atmaskodams, es nonācu tādā vietā, kur pamats šūpojas zem kājām. Priekšstats par Meisneru man ir neskaidrs. Vainīgs vai nevainīgs: es jūtu savu aprobežotību un zinu, ka šai ziņā ar manu saprašanu nepietiek.

Viņš izdziedināja manu meitu. Tā bija laba rīcība. Varbūt viņš ir šarlatāns, bet viņš Marijai palīdzēja, un neviens cits to nebūtu spējis. Un visiem citiem viņš iedeva ilūziju, ar ko dzīvot, viņš mums uzbūra ziemu, kuru mēs nekad neaizmirsīsim, viņš nolika mūsu priekšā savu krāpšanas meistardarbu un ļāva tam mirdzēt saulē — tā bija ilūzija, bet mūsos tā tomēr dzīvoja.

Tagad es gaidu tiesu. Tiesu par mākslas darbu, par neko, kas bija mūs pavedinājis un uz laiku padarījis dzīvus. Es neesmu pārliecināts, ka mēs spēsim tiesāt bez aizspriedumiem.

Mana meita daudz raudāja. Viņas acis ir apsarkušas, un visbiežāk viņa staigā, sevī iegrimusi. Mani māc nemiers. Ja es spētu, es par viņu — par šo nevainīgi piemeklēto cilvēkbērnu lūgtu dievu.

15*

227

Es redzu, nupat jau sāk aust gaisma. Pamazām sevi piesaka pavasaris: garas dienas, mirdzošs gaiss, putni. Mana sieva blakusistabā guļ dziļā miegā. Es jūtu atbildību par savu pilsētu, kura agrāk man bija sveša, jūtu atbildību par visiem šiem ļaudīm. Es uzveļu sev plecos visu šo godprātīgo, jūtīgo, viegli pavedināmo un nedrošo

fcilvēku nastu — šie cilvēki ilgojās pēc pavedi,- nātāja. Meisners bija tāds pavedinātājs, un ļaudis viņu pieņēma, un viņš padarīja tos laimīgus, un es tiem Meisneru atņēmu.

Divdesmit ceturtais marts

Ari šodien pie manis uznāca Šteiners. Viņš bija apmeklējis Meisneru. Šteiners pastāstīja, kā jūtas gūsteknis — vēl vārgs, bet pie dzīvības. Viņš ir stiprs.

Viņi abi bija mazliet parunājuši.

Šteiners man nestāstīja, ko Meisners ir sacījis. Viņš palika pie manis vienu stundu un pēc tam aizgāja uz mājām. Šteiners izskatījās pavisam domīgs un pavisam noguris.

Šīs ziemas notikumi mūs ar Šteineru ir satuvinājuši vairāk nekā jebkad. Vecumu atšķirību mēs vairs nejūtam.

Man šķiet, ka Šteinera spriedums par Meisneru kaut kā ir izmainījies. Vakar, sēdēdams pie manas gultas un labu laiku ar mani tērzēdams, viņš attīstīja domu, kura, manuprāt, norāda uz viņā svārstīgo nostāju attiecībā pret Meisneru.

—     Mūsu eksistence ir iedomu un esošā sajaukums, — viņš sacīja. — Iedomas reāli pastāv tikai mūsu iztēlē — tur tās kļūst par īstenību. Cīņa starp īstenību un gaisa pilīm notiek tādos līmeņos, ka nesaskaras.

—     Un tur slēpjas tas grūtums, — viņš turpināja. — Kā mēs novērtējam šīs gaisa pilis un to iedarbību uz mums. Cilvēks bez iedomām un ilūzijām nereti atstāj tukšu iespaidu. Tāpat kā akli ticīgs cilvēks.

Divdesmit trešais marts

Šorīt no rīta pie manis ienāca Marija. Es redzēju, ka viņa vēlas man kaut ko vaicāt. Gribēdams, lai pati viņa uzsāk sarunu, es klusēju.

Tad viņa pavaicāja, kāpēc es to esmu darījis.

Vakar viņa augšā pie manis bija pavisam īsu bridi un ilgāk liedzās palikt. Marija apgalvoja, ka viņai esot jādomā. Tāda atbilde mani pārsteidza. No viņas mutes tas izklausījās nedabiski.

Viņai tagad ir divdesmit viens gads.

Viņa tātad pavaicāja. Es paņēmu viņu klēpī: viņa negribīgi apsēdās un pēc brīža izslīdēja no mana klēpja un novietojās blakus uz krēsla. Nupat viņa sāk veidoties par sievieti. Man to jau agrāk vajadzēja pamanīt.

Pēc tam es viņai izstāstīju, ko biju pārdzīvojis un izjutis pēc Meisnera atnākšanas uz mūsu pilsētu. Es neslēpu ne savu pacilātību, ne sarūgtinājumu, ne neizlēmību — neko.

Tad Marija man vaicāja, kā tas nākas, ja tās procedūras nav līdzējušas, ka Keizere tagad izskatās tik spirgta un vesela, kāda agrāk, kad viņu ārstēja Šteiners, nekad nav bijusi.

Es mēģināju Marijai ieskaidrot, ka visam tam — menstruāciju traucējumiem, locekļu pa- mirumam un gāzu aizturēšanai — būs bijis kāds dabisks cēlonis. Procedūras tādā gadījumā varēja palīdzēt tāpat kā gandrīz jebkura cita ārstēšana.

Tad Marija man vaicāja vēlreiz, kāpēc es esmu tā izrīkojies pret Meisneru.

Mēģināju paskaidrot, ka Keizeres blēdīšanās ar vistas kauliem (tagad ir jau noskaidrots, ka kaulus viņa ir ņēmusi no vistām, kuras virtuvē sagādātas ēdienu gatavošanai), ka šī blēdīšanās, bez šaubām, nebūtu neko kaitējusi, ja bijusi vērsta tikai pret mani vai pret viņas tuviniekiem, bet ka plašākos apmēros, pret cilvēku grupām, jā, pat pret visu cilvēci vērsta, tā atnestu nelabojamu ļaunumu. Mēģināju izskaidrot, ka Keizeres ietekme uz cilvēkiem bija postošas dabas, jo bija virzīta uz nepareizu mērķi. Es sacīju, ka krāpšanās un akla ticība ir jāapkaro, pat ja tā atsevišķos gadījumos nes cilvēkiem labumu, tāpēc ka krāpšanās un gaisa pilis rada mūsu dzīvei nedrošu pamatu zem kājām. Es runāju daudz, un neesmu pārliecināts, vai viņa līdz galam saprata.

Marija ilgi klusēja. Istaba grima puskrēslā, un es jutu, ka viņu, savu vienīgo bērnu, es mīlu ar spēcīgu un izmisuma pilnu mīlestību. Viņa klusēja, un man likās, ka viņa sāk nomierināties.

Aizejot viņa noskūpstīja mani uz pieres.

Es drīz jau būšu vecs — nākamgad man paliek piecdesmit gadi. Bet šajā brīdī izjutu tik sāpīgu prieku, tādu laimes uzbrāzmojumu, kas mani saviļņoja līdz sirds dziļumiem.

Paslēpis seju rokās, es noliecos uz rakstāmgalda vēsās marmora plāksnes un raudāju.

Es dēvēju sevi par zinātnieku. Es iegalvoju sev, ka pārstāvu vienu zinātnes pētījumu nozari; tā es sev iegalvoju. Bet es, bez šaubām, esmu maldījies. Es pētīju to realitāti, uz kuras, kā man likās, balstījās Meisnera rīcība un vārdi, bet es atstāju novārtā tās sakarības, kas bija aizmugurē un blakus. Man vajadzēja likt pos- miņu pie posmiņa, pārbaudīt viņa saites ar Sēfondas varas vīriem, sakaru trūkumu ar baznīcu (kaut kas, bez šaubām, bija tā pamatā…), viņa attiecības ar sievietēm, kuras viņš ārstē, un izturēšanos pret tām ārpus procedūrām. Varu iedomāties rezultātu — tas būtu neaptverams. Varbūt tāds tas tomēr iznācis, kaut arī es aprobežojos tikai ar to, ko spēju aptvert un izdibināt.

Un es ļauju, lai tas viss top par manis paša vientiesības apliecinājumu, — tas prasa savu tiesu, un tālab notiek novienkāršošana, izlīdzināšana un piegludināšana, terminu pārnešana, skaidrības ieviešana.

Un problēma tomēr ir smaga. Es zinu, ka man tā ir par smagu, tā spiež mani pie zemes, un es topu saplacināts un sekls, un problēma mani pārmāc, un es zinu, ka tur slēpjas tā daudznozīmība, nevis tai īstenībā, kuru tā tiesā.

Tur ir tas suns aprakts.

Divdesmit piektais marts

Meisners šodien esot pieprasījis, lai viņu izved svaigā gaisā, — viņam tas esot nepieciešams, lai atveseļotos. Viņam dota atļauja.

Viņš izvests uz kāpnēm rātsnama priekšā. Katrā pusē stāvējis sargs, un trešais sargs esot atradies drusku zemāk. Viņi līdz smieklīgumam pārbijušies, ka tikai Meisners neaizbēg. Bet, ja viņš aizbēgtu, ja viņa miesīgais ķermenis aizbēgtu, tam nebūtu pat nekāda lielā nozīme. Svarīgākais jau ir tā vara, kādu viņš guva pār mums. Atmiņas par to, bez šaubām, nav izdzēšamas.

Pa to īso brīdi, kamēr Meisners tur stāvējis, lejā sapulcējies ļaužu bars — tuvu pie simt cilvēkiem. Starp tiem bijis pulksteņmeistars Stei- hingers.

Viņš man vēlāk to visu atstāstīja,

Meisners bijis pavisam bāls un bārdains. Viņš izskatījies netīrs un neapkopies, un ap pieri viņam ir bijusi pelēka bandāža. Taču viņš stāvējis stalti un raidījis uz ļaužu pūli nicinājuma un pārākuma pilnus skatienus. Ļaudis lejā uz laukuma nav bilduši ne vārda, tikai ziņkārīgi viņu apskatījuši.

Kaut ko līdzīgu, varbūt ne gluži tik pazemojošu viņš laikam ir jau piedzīvojis. No Vīnes viņš ir jau padzīts, pēc tiesas Nirnbergā ar mīļām acīm arī nebūs pavadīts. Reiz viņš stāstīja, ka pirms pāris gadiem gandrīz nonāvēts kādā dumpī Francijā. Viņam tātad ir jau pieredze. Laikam jau viņš apzinās, ka var skatīties uz mums ar pārākumu. Viņa vilinājuma spēks ir tik liels, ka augsne viņam atradīsies jebkurā vietā, kur vien mīt kāds neapmierināts un pie- vīlies cilvēks, to Meisners apzinās.

Mani aicina par liecinieku tiesā. Es piekritu nelabprāt, bet es piekritu. Viss ir jānoved līdz. galam. Bez tam man jāatzīstas, ka jūtu vēlēšanos vēl reizi redzēt Meisneru savu acu priekšā.

Mana meita šodien ienāca pie manis. Viņai bija man kas sakāms. Viņa gribēja pārrunāt ar mani kādu savu nodomu.

Viņa nolēmusi doties klosterī.

Es jautāju, kāpēc viņa to grib. Viņa atbildēja, ka nodomājusi savu dzīvi ziedot kalpošanai citiem. Es jautāju, kam viņa grib kalpot. Viņa atbildēja, ka cilvēcei. Tad es jautāju, vai cilvēcei viņa labāk nevarētu kalpot, ja dzīvotu ļaužu vidū. Kādu brīdi svārstījusies, viņa pēc tam man atbildēja, ka vēlas kalpot dievam, — viņas domās tātad vēl nebija noteiktības. Tad es pajautāju, vai dievs nav sacījis, ka kalpo cilvēkiem. Kādu brītiņu svārstījusies, viņa atbildēja, ka tā tas ir. Un pēc tam es pajautāju, vai viņa nevarētu kalpot dievam tādā veidā, ka kalpotu cilvēkiem, — es to, kā liekas, izteicu tieši tā, ka cilvēkus pielīdzināju dievam.

Marija paskatījās uz mani platām acīm un aizskrēja prom. Dzirdēju, ka sieva viņu mierina.

Pēc stundas viņa atgriezās manā istabā.

—     Tēvs, — viņa nopietni mani uzrunāja, — tev jāsaprot, ka es nejokojos. Sholastiska prātošana tāpēc te nav vietā. Es patiešām gribu iestāties klosterī.

—      Es tevi saprotu pilnīgi, — es lēnīgi atbildēju. — Mana nopietnība ir tik liela, ka man nav bijusi prātā neviena cita doma kopš tā brīža, kad tu biji pie manis.

Marija man ticēja. Pēc tam mūsu saruna ritēja jau mierīgāk. Abi bijām nopietni. Es viņai pajautāju, vai viņa ir neapmierināta.

—     Ar ko? — Marija atjautāja.

—     Ar visu.

—     Iespējams, — viņa atbildēja.

Arī šai ziņā viņa ir sava tēva meita. Mūsu loki ir līdzās: neapmierinātība un mīlestība. Grūti ir spriest, kas no tā visa iznāks. Pašam man tagad ir platforma, kas vismaz liekas droša. Es savai meitai stiepju pretī roku tur, kur viņa taustās aizmiglotām acīm un nomocījusies. Nezinu, vai manos spēkos ir viņu aizsniegt. Nezinu, vai manos spēkos ir viņu aizsniegt.

Kad mēs šķiramies, ir jau vēls.

Divdesmit sestais marts

Galds manā priekšā ir notašķīts. Dzeru alu un ieklausos.

Par Meisneru Jaudis nerunā, tāpēc ka es te sēžu. Pirms divām dienām, kad iepriekšējo reizi biju Vegenera pagrabiņā — pirmo reizi pēc ilgāka laika —, tie vēl par viņu runāja. Taču es klusēju, un beigu beigās nedrošs un nospiedošs klusums izpletās ari virs tiem. Ļaudis nezin, kas man aiz ādas, un es neko nedomāju tiem sacīt. Esmu eļļas plankums piesmakušā ūdenī, kas sācis kūsāt, un es tinos klusumā, labi zinādams, ka vairs neatbilstu atmaskotāja un pūķa uzveicēja lomai, zinādams, ka ļaudis mani nesaprot un tāpēc sāk uzlūkot ar pieaugošu neuzticību un izbrīnu.

Seit, šai pašā Vegenera pagrabiņā, Meisners izsauca priekšā vīru ar meža cūkas ilkņiem. Šeit viņš ļaudīm parādīja dīvainību, kas vēl ilgi bija visu mutēs. Te bija notikumu centrs. Tagad šis pats Vegenera pagrabiņš visnotaļ ir pārvērties par krogu. Ja tāda bija mana vēlēšanās, tad varu būt apmierināts.

Es neesmu nostājies nevienā pusē. Man ir pašam sava nostāja, pašam sava nopietna loma. Nekādas vīzijas man nerādās, es tikai pildu savu pienākumu. Šteiners reizumis izmet, ka es esot muļķis, ka man esot ciets pauris. Var jau būt. Bet tādā gadījumā pasaulei cietpaurainie . palaikam arī ir vajadzīgi. Visā tai viegli plūstošajā es esmu kā sala.

Te es stāvu dumjš un godīgs, un līdzi mani neviens vairs neparaus, bet dažus īsus mirkļus es biju gatavs peldēt pa straumi. Šie īsie mirkļi

ļ

tagad man ir ļoti dārgi, un es tos nemūžam neaizmirsīšu.

Es aplūkoju Vegenera krodziņa viesus, un tie aplūko mani. Te nu sēž tie viegli apmānāmie, kuri paši negrib sevi par tādiem atzīt, mani straumes biedri. Tie lūkojas uz mani kā uz paraugu, kā uz apbrīnas vērtu, jo šo ļaužu agrākais apbrīnas objekts ir kļuvis nepiemērots un nav vairs lietojams.

Es cieši skatos uz šiem ļaudīm. «Nosodiet mani,» es domāju, «Nosodiet! Manī ir daudz kas nosodāms. Mani varētu tiesāt tāpat kā viņu.» Pašos dvēseles dzijumos es nojaušu, ka man vajadzēja būt tādam kā Šteineram, būt kā akmenim straumes mutulī un, kad vēji ir tos mutuļus aizdzinuši, stāvēt tikpat nesatricināmi. Man vajadzēja būt tādam kā Šteineram visu laiku — mūsu pašu īstenībā balstītam — cilvēku vidū pie galdiem, uz ielām, mājās, starp negaisiem, priekos un bēdās, starp tiem, tajos iekšā, ar tiešu skatu uz tiem, kādi nu tie ir, un bez jebkādām maskām.

«Tiesājiet mani par to,» es domāju. Bet parit tie spriedīs tiesu viņam.

13

Viņa atnāca un pateica, ka grib runāt ar Meisneru. Neviens šo sievieti nepazina, un visi skatījās uz viņu ziņkārīgi un neuzticīgi; viņa nebija šejieniete, kā pati sacīja. Sieviete bija vidējos gados un laikam bija nākusi tālu ceļu. Viņas meita, kurai varēja būt tā ap septiņpadsmit, apsēdās ārpusē uz trepēm, pacēla savu raupjo, bakurētaino seju pret sauli un neielaidās

sarunā ar prefekta palīgu, kurš bija iznācis pa dujvīm, pabikstīja viņu pie sāna un ieteica pavilkt uz augšu svārkus, lai viņš varētu apskatīties, vai starp kājām viņai arīdzan ir baku rētas; vēlāk tie pamanīja, ka meitene ir piekususi, un labsirdības uzplūdos iedeva viņai plāceni un kausiņu vīna; meitene sāka ēst un skatījās uz svešajiem ļaudīm ar spulgām, noslēpumainām acīm. Tas vīrs, kas bija apsēdies meitenei kreisajā pusē, mēģināja pabāzt roku aiz kakla izgriezuma un aiztaustījās līdz vienai krūtij, tā bija smaila un tvirta, bet vēl tik nepiebriedusi, it kā viņa būtu daudz jaunāka par saviem gadiem; meitene pat nesakustējās, lai svešo aizkavētu, viņš sēdēja un rotaļājās ar viņas krūti, spaidīja viņas krūšu galiņu un skatījās, kādu seju viņa taisīs, bet viņa nelikās zinis. Meitene sēdēja rāmi un nosvērti, kustinādama muti, it kā tas svešais viņai būtu bijis nebijis, un viņas seja bija tik tukša, ka pēdīgi vīrs nokaunējās, palaida meiteni vaļā un netraucēja viņai ēst.

Iekšā aiz durvīm prefekts izklaušināja viņas māti.

—     Kāpēc jūs gribat ar viņu runāt, — prefekts neatlaidās, — vai jums zināms, kas viņš tāds ir?

—     Nē, — viņa atbildēja savā smieklīgajā izloksnē, kura bija izsaukusi skaļus smieklus, kad viņa pirmoreiz vēra vaļā muti savam lūgumam, — es nezinu, kas viņš tāds ir, un neesmu to gribējusi izdibināt. Nācu tikai ar viņu parunāt.

—     Vai tad jūs viņu nemaz nepazīstat? — prefekts kļuva vēl nepacietīgāks un pameta acis lejā uz kāpnēm, kur viņa vīri sēdēja katrs savā pusē jaunākajai sievietei. — Kāda tad jums jēga runāt ar viņu?

—     Neesmu teikusi, ka tam ir kāda jēga, — sieviete atbildēja tikpat pacietīgi kā iepriekš. — Gribu tikai viņu satikt.

Un tad tie viņu ielaida.

Pie rokas tie izveda viņu cauri gaitenim uz vienu cietuma kameru — divas jau vien te bija —, un viņa gāja, cītīgi ieplestām acīm, lai nepaspertu nevienu nepareizu soli un lai tie, dievs pasarg, nekļūtu nepacietīgi: un tad viņa stāvēja kādu durvju priekšā un dzirdēja, kā tiek atvilktas dzelzs bultas un nocelts aizvirtnis, un viņa paskatījās uz pavadoņiem, kā jautā- dāma, vai drīkst ieiet tai istabā viena pati. Tie ielika viņai rokā sveci, pieteica neaizdedzināt salmus un saraut uz augšu svārkus, lai viņu uz- tracinātu, tāpēc ka viņš citādi būs par vārgu un negribēs gulties viņai virsū (ja pēc tā viņa tika kārojusi).

Meisners bija izstiepies uz koka lāviņas gar sienu un lūkojās uz viņu ar sarauktu pieri.

—     Te nu es esmu, — viņa sacīja bikli.

Smadzenes iekustināt nebija viegli, bet Meisners saprata, ka nupat tas nepieciešams. «Uzgājuši,» viņš nodomāja, «šī te lieciniece tiem palīdzēs notiesāt mani uz nāvi.» Viņš uzmanīgi izslējās, juzdams, ka uz muguras pie brūcēm atkal ir pielipis krekls, — pie šīm sāpēm bija jau pierasts.

—     Jā, — viņš sacīja, — es redzu. Kur tu liki savu meitu?

—     Viņa sēž tur ārpusē, — sieviete atbildēja.

—     Tad nu gan Audējs būs priecīgs, — Meisners bezkaunīgi iemeta viņai tieši sejā.

«Kur man toreiz pie ugunskura bija prāts,» Meisners ar rūgtumu nodomāja. «Nebija gan vērts. Viņa bija tik novalkāta un tik šļaugana, it kā desmit bērnus dzemdējusi, un viņam būtu vajadzējis pasūtīt viņu tālāk.»

Uz brītiņu viņa izskatījās izsista no sliedēm, bet pēc tam sejai pārskrēja tāds kā smaids.

—     Tu tā domā, — viņa atsaucās. — Būtu labi.

Audēju viņa daudz tika pieminējusi.

Meisners paraudzījās uz sievieti nedroši un ar

neizpratni — vai tas bija jāsaprot kā joks, kaut gan agrāk viņš nekad nebija dzirdējis viņu jokojam.

—     Ko tu gribi? — viņš strupi pavaicāja.

—      Palikt te, — viņa vienkārši atbildēja.

—     Te? — Meisners nikni pārjautāja. — Velns parāvis, tu taču saproti, ka nevari te palikt!

—      Nu bet tur ārā, — viņa sacīja, nenoteikti parādījusi ar roku uz pilsētu vai pasauli, kas ārpusē, — es varu pagaidīt, kamēr tu te tiksi galā.

—      Tikšu galā! — viņš nošņāca. — Tikšu galā! Ja tu izstāstīsi tiem, ko esmu pastrādājis, ar mani būs cauri uz visiem laikiem!

—      Ak tā, — viņa gurdi sacīja un, Meisnera skatienu apgrūtināta, neveikli sagrozījās. — Es tikai cerēju, ka tu būsi priecīgs.

Meisners brīdi bija izslējies, tagad viņš no jauna sabruka un paslēpa seju rokās. Šī sieviete bija atnākusi atpakaļ — tā pati mēra vajātā, kuru viņš pameta viesnīcā un negribēja ilgāk vairs izmantot, tā pati ar varu paņemtā un piesmietā, no kuras viņš nekad nebija dzirdējis nevienu pārmetumu. Viņa laikam bija meklējusi un atradusi viņu. Tagad viņa te galīgi sajauks gaisu, tāpēc ka droši vien tiks izprašņāta un savā vientiesībā visu izstāstīs: par bēgšanu, par svešinieku, par to, ko Meisners bija teicis, par visu, ko viņi jau uzskatīja par aizmirstu un aizskalotu tai šaurajā gadu aizā, kuri pašam šķita zemē nomesti un izniekoti, — tas viss tagad nāks gaismā un liecinās pret viņu. Un tad tie saņems ciet arī Audēju, ieliks viņa rokas starp bluķiem un drusku pievilks, un Audējs īsu brīdi pakliegs un pēc tam no bailēm aizžņaugtu elpu izstāstīs visu no paša iesākuma — par alu, kurā viņu atrada, par bēgšanu — tas viss apstiprināsies.

Meisners pacēla acis uz sievieti. Viņa vēl joprojām stāvēja turpat ar mēmu smaidu lūpās.

—     Tu neko nedrīksti stāstīt, — piesmacis viņš teica. — Ne vārda no tā, ko tu par mani zini! Neko!

Viņa smaidīja arvien vēlīgāk, smaidīja tādu smaidu kā cilvēks, kuram beidzot ir pamats kaut ko pasākt, kuram rokās ielikts kāds mazumiņš varas, kurš pēkšņi ir apjautis savu svarīgumu un nezin, ko ar to iesākt.

Meisners palūkojās uz viņu un nodomāja: «Es te diedelēju un līidzos, un viņa stāv ar mātes smaidu uz lūpām. Viņa būtu varējusi iespļaut man ģīmī, bet viņa tikai smaida.»

—     Vai tad nav nekas tāds, ko tu gribētu, — viņa jautāja ar laipnu un vēl joprojām tikpat iecietīgu smaidu sejā.

«Gribētu,» Meisners pie sevis atkārtoja.

Viņš aši piecēlās, paspēra tos divus soļus līdz viešņai un zibens ātrumā īsi un sāpīgi iesita viņai pa muti. Viņa atsprāga atpakaļ un pārbijušies paskatījās uz Meisneru.

—      Pazudi, — viņš dobji sacīja. — Pazūdi!

Vīri izvadīja apmeklētāju ārā. Kad viņa iznāca atkal dienasgaismā, prefekts rāmi pajautāja, vai viņa ir dabūjusi zināt to, ko vēlējās.

Sieviete neko neatbildēja. Meita sēdēja turpat uz kāpnēm, viņa bija mitējusies ēst, un viņas pielūdzējus bija nogurdinājusi meitenes vienaldzīgā klusēšana. Abas sievietes nogāja lejā pa kāpnēm un iejuka pilsētā: kā divi pelēki žurku- lēni viņas lēnām aizslīdēja gar kāda nama sienu. Neviens viņām nepievērsa uzmanību.

Atradis kādu naglu, viņš zīmēja uz mūra — tas gāja gausi, varēja apdomāt katru līniju. Vispirms viņš uzzīmēja trīsstūri. Pēc tam vēl vienu trīsstūri — ar pamatu tieši virs pirmā trīsstūra smailes.

«Panākumi mani pieveica,» viņš nodomāja, «nevis Zēlingers. Zēlingers izdarīja tikai to, kas viņam jādara. Allaž jau kāds ir nadzīgs piecelties un norādīt, kur ir šauts pāri strīpai. Bet to pēdējo Meisners bija izlaidis no redzesloka, to, ka Zēlingers ir Sēfondā. Tādas sīkas verga dvēseles apgāž tos triumfa ratus. Jāapgāž jau tie rati ir, jo tie ir iebraukuši neceļos.»

«Tas bija tik vilinoši,» viņš atcerējās. «Vispirms gadījums, kur viss gāja savu gaitu, tas, ar kuru man paveicās. Un vēlāk kāds cits — tas vēl vairāk bija uzmanības centrā, un tajā es pieļāvu kļūdu. Man, bez šaubām, nevajadzēja tik daudz riskēt. Bet arī tad, kad mana vīzija un spēki ir mani pametuši, pacienti nāk ar savām slimībām un lūkojas uz mani tā, it kā viss būtu manos spēkos. Ļaudis nesaprot, ka tas nav atkarīgs tikai no manis vien. Ka man vajag palīdzības, lai tiktu pie spēka.»

«Lielais Paracelzs arī sastapa pretestību,» Meisners sprieda tālāk. «Viņam nācās klīst no pilsētas uz pilsētu ar savu pabeigto manuskriptu «Par luesa slimībām». To iespieda tikai Leip- cigā, birģermeistaram dobji purpinot. Paracelzs bija izturīgs,» Meisners nodomāja.

«Lielais Paracelzs,» Meisners sevī atkārtoja, ar mēli izgaršodams šo vārdu. «Lielais Paracelzs, kuru mūždien vajāja pretestība.»

«Diezin ko hercogs domā iesākt,» Meisners gausi pārlika, jau laizdamies miegā. «Ja es tikšu sveikā cauri. Vai arī ja viss saies grīstē.»

Gaismā, kas iespīd pa loga lūciņu, viņa seja izskatās spēcīga un iespaidīga. Pa mazo un reti lietoto novērošanas spraugu durvīs viņš atgādina viduslaiku meistara gleznu — tāds matiem noaudzis un bārdains, un ar apskaidrotu seju.

Kamera bija pagrabā. Kādu nakti mazajam, restotajam lodziņam ar skatu uz ielu tika izsista viena rūts. Šai caurumā nākošajā dienā parādījās kāda vīrieša galva — ziņkārīgais nopētīja matiem noaugušo cietumnieku ar netīro, spuraino bārdu un nicīgo skatienu. Tad ieslodzītais piegāja pie lūkas, pavērsa uz augšu seju un iespļāva šim novērotājam ģīmī.

241

Vīrs no ielas atmetās atpakaļ ar pilošiem plakstiņiem. Meisners caur lūku viņam uzsmaidīja.

— Jus taču būsiet smalks kungs, — prefekts ziņkāri prašņāja. — Studējis būsiet un daudz ko

16 - 007

pieredzējis. Kāpēc tad jums te ir jāsēž. Vai tie visi nav tikai apmelojumi?

Meisners pacēla rokas pret debesīm un nolūkojās uz prefektu ar bēdīgām un skaistām acīm. — Tas ir cilvēku ļaunums, — viņš teica.

Garais prefekta palīgs, tas pats, kuram Savin- skas vīrs, ar vāli velkot pa muti, bija izsitis zobus, tas arīdzan jautāja, tikai kādu citu reizi.

—      Ko jūs esat nolēmis pasākt, — viņš ieminējās, skopajā gaismā — tas bija pēcpusdienā — ar samiegtām acīm pētīdams Meisneru.

Cietumnieku bija grūti atšķirt no pelēkās sienas. Bet tad atskanēja cieta un nepiekāpīga balss, tā bija kunga balss, dzimusi pavēlēt:

—      Nekas jau nav jāpasāk. Nekāda aizstāvība nav vajadzīga. Ir vajadzīgs vienīgi Spēks.

Prefekta palīgs jautāja vēl kaut ko, bet Meisners vairs nepagodināja viņu ar atbildi. Šī saruna ir pieminēta cietuma protokolā, kurš vēlāk tika nolasīts tiesas oficiālajā ziņojumā.

Meisners žēlojās arī par ēdienu. Viņš apgalvoja, ka netiek ēdināts savam stāvoklim atbilstoši. Viņš nosūtīja oficiālu iesniegumu birģermeistaram. Meisners pieprasīja četras ēdienreizes, vīnu katrā ēdienreizē, kā arī vairāk cāļu gaļas.

Sūdzībai nebija nekādu panākumu.

Prefekts, kuram vēlāk bija jārunā pie tiesas, teica, ka pa šo īso laiku nav iepazinis Meisnera raksturu tik labi, lai par to spriestu. Tie iespaidi,

kas viņam radušies, bija pārāk pretrunīgi un nevarēja būt par pamatu principiālam raksturojumam.

Tāpēc prefekts vispār atteicās raksturot ieslodzīto.

Viņš tomēr vēlējās pievērst uzmanību tādam faktam, ka ieslodzītais nav izdvesis ne skaņas tai pārmācišanā, kuru prefekts pats ir dzirdējis un pa daļai ari redzējis un kura ir bijusi briesmīgi smaga. Ari vēlāk Meisners nekad nav lādējis tos, kas viņu slānījuši.

16*

243

Vai tas ir aiz augstprātības vai pazemības, par to prefekts negribēja dalīties domās.

Kad tiesā viņam aci pret aci par to tika vaicāts, Meisners noliedza, ka ir bijis nemierā ar ēdienu. Viņš lūdza, lai viņam parāda to sūdzību, kuru pats it kā ir sūtījis. Pie šī jautājuma tiesa vairs neatgriezās.

Cietumā Meisneru apmeklēja kāds baznīcas tēvs — mācītājs Befers.

Vispirms mācītājs painteresējās, vai Meisners pats savas kūres neuzskata par izlēkšanu un dieva svētās varas zaimošanu. Meisners mācītājam atbildēja, ka viņa kūres savā uzpūtībā nebūt nesit pušu baznīcas brīnumus, bet iespējams, ka ir iedarbīgākas. Pēc tam mācītājs gribēja zināt, ko Meisners apzīmē ar vārdu «fluīds». Tad Meisners viņam palūdza pastāstīt, ko nozīmē vārdi «svētais gars». Mācītājs tālāk jautāja, vai Meisneram neliekas, ka viņš ir apkrāpis tos nabaga ļaudis, kas meklēja viņa palīdzību. Nogurušā balsi Meisners savukārt atjautāja

mācītājam, kā atmaksājas baznīcas īpašumi, vai klosteris pēdējās nedējas laikā ir guvis kādus ziedojumus un kālabad tik lielus, ja jau pašam dieva dēlam nebija pajumtes, un kas ir izvēlēts par bīskapu, vai baznīca beidzamajā laikā ir atradusi kādu jaunu dieva esamības pierādījumu vai vismaz izdomājusi kādu jaunu teoriju par Jēzus augšāmcelšanos. Pie šiem vārdiem mācītājs atkāpās un drebošā balsī raidīja lāstus pār Meisnera utaino galvu. Bet Meisners nebūt uz vietas nemetās pašnāvībā, gurdi smaidīdams, viņš lūdza mācītāju piesargāties: — Saskaņā ar pienākumu mēs visi esam ticības kalpi, — viņš sacīja, — un tie lāsti var vērsties atpakaļ!

Pēc tam mācītājs bija devies prom.

Audējs topavasar nozuda uz visiem laikiem.

Viņam tika dzītas pēdas, tāpēc ka viņam vajadzēja liecināt pie tiesas. Atrast viņu vairs neatrada. Daži teica, ka dienu pēc tās pēdējās dramatiskās izrādes ir redzējuši viņu zogamies pa ielām un steigšus pieplokam pie māju stūriem. Briesmīgi pārbijies, viņš laikam uz ātrāko bija pametis pilsētu.

Taču meži ap Sēfondu ir lielu lielie, un viņš jau bija stipri vecs. Kopš tā laika neviens par viņu neko nav dzirdējis. Savu pamesto sievu viņš nekad vairs neapmeklēja. Visticamākais, ka viņš bija pārguris no iešanas, izbadējies un nespēja sev sagādāt ēdienu un ka nogurums viņu beidzot pārmāca kā miegs, un viņš izstiepās gu|us. Visos oficiālajos ziņojumos Audējs ir raksturots kā maza auguma sīciņš vīrelis. Bez dzīvības guļot, viņš laikam būs izskatījies jau tik niecīgs un neievērojams kā pelēks plankumiņš zem kādas egles. Un savā pēdējā stundiņā Audējs droši vien domāja par Meisneru, iztēlojās, kā Meisners piebrauc karietē ar daudziem zirgiem priekšā — atkal varens, atkal viņa izdaudzinātais pavēlnieks — un kā šis pats Meisners izkāpj no karietes, saņem Audēju aiz pleca un laipnā balsi pavēl viņam, lai kāpj iekšā un sēžas savā vietā Meisneram blakus.

Tā Audējs, liekas, būs iztēlojies, kamēr dienasgaisma sabiezēja, satumsa un pēdīgi jau pavisam izdzisa viņa acīm.

14

Zēlingera dienasgrāmata no tūkstoš septiņi simti deviņdesmit ceturtā gada otrā līdz ceturtajam aprīlim.

Otrais aprīlis

Mana sieva apgalvo, ka es esot ērcīgs. Pats es to uzskatu par labilitāti — par spriegumu pirms izlādēšanās. Es apskaužu tos, kuri stāsta, ka jūtas droši. Pats esmu nedrošāks nekā jebkad.

Tobrīd, kad Meisnera pacientiem es biju izstāstījis par vistas kauliem, tobrīd, kad es pēc tam apsēdos, tieši tobrīd es jutos drošs. Tajā brīdī es biju iztukšots un gaišs un es zināju, ka esmu izpildījis savu pienākumu.

Tagad viss ir savādāk.

Keizere vakar tika aizvesta uz trakonamu. Visu to laiku kopš atmaskošanas viņa bija bijusi ārkārtīgi satraukta — brīžiem bija noliegusi blēdīšanos, briesmīgi nikni mani sunīdama, un brīžiem atkal bija sēdējusi pavisam kūtri, gausi braucīdama savu vēderu.

Vakar Šteiners viņu pēdējo reizi izmeklēja. Visu apskates laiku viņa bija gulējusi, rāmi skatīdamās griestos, un nebija bildusi ne vārda.

Šteiners pavaicāja, kā viņa jūtas, un viņa neko neatbildēja.

Viņš pavaicāja, vai krampji ir mitējušies, un viņa neatbildēja arī uz šo jautājumu.

Brīdī, kad Šteiners jau devās prom un bija durvīs ar muguru pret istabu, viņš izdzirdēja skaļu būkšķi. Pagriezies atpakaļ, Šteiners ieraudzīja, ka Keizere ir izvēlusies no gultas un čokurā guļ uz grīdas, gausi kustinādama žokļus, lai gan mutē viņai nekā nebija. Gribēdams palīdzēt, Šteiners pieskrēja Keizerei klāt, bet, atmetusi sāņus vienu roku, viņa izgrūda ļoti noteiktu un skaidru «nē». Tad Šteiners pāris soļu atkāpās. Keizere gausi apvēlās uz muguras, izstiepa rokas un kājas un palika uz grīdas. Šteiners stāstīja, ka viņa izskatījusies pēc krastā izcelta slīkoņa: seja bija izdzisusi un mēma un mute slābena un drusku pavērta. Acis bija ciet tāpat kā viņreiz, kad Meisners viņu magnetizēja, taču Šteiners tomēr ievēroja, ka Keizere raud.

Viņš te neko nespēja palīdzēt. Viņš Keizeri atstāja. Un tās pašas dienas vakarā viņa tika aizvesta.

Kā runā, tad pulciņš birģeru Vegenera pagrabiņā ir nākuši klajā ar ierosinājumu, ka Meisners pirms tiesas jātur piesiets baznīcas vārtu priekšā, lai visiem būtu tā iespēja viņam uzspļaut. Šim priekšlikumam ir radušies nebūtiski, bet tomēr šķēršļi.

Varas iestādes ir gaužām norūpējušās, lai viss noritētu pēc iespējas atturīgi un bez asumiem. Meisners laikam ir Austrijas pilsonis. Skala vai pamācoša tiesa varētu izsaukt pārpratumus un sarežģījumus.

Pretējā gadījumā tādu ainu nemaz nebūtu grūti iztēloties: simtiem ziņkārīgo, padzirduši par magnetizētāja bēdīgo norietu, nepalaiž garām izdevību uzspļaut tik slavenam cilvēkam.

Pie manis glabājas to cilvēku saraksts, kurus Meisners dziedināja, līdz tam visam pienāca gals. Šovakar es to pārlasīju.

Sarakstā gandrīz tikai sievietes vien ir.

Tur ir Šarlote Hūbere, tā pati pelnu krāsas matu un holeriķes temperamenta īpašniece, kura reiz saplēsās ar manu kalponi. Divdesmit četru gadu vecumā šī sieviete bija stāvējusi pie sava saimnieka nāves gultas. Saimnieks, kuram šī jaunava bija loti patikusi, un, kā ļaudis melš, tad tas bija gājis pat vēl tālāk, nomira viņas acu priekšā. Šis notikums jaunavu bija tik ļoti sarūgtinājis, ka pēc tam katru vakaru viņa sajutusi tādu kā pamirumu, tādu kā mokošu žņaudzēju krūtīs. Ar laiku šīs sajūtas bija pastiprinājušās. Viņa bija neprecējusies.

Zinu, ka Meisners ar viņu nodarbojās divas reizes nedēļā. Ko tas viņai deva? Ar aizrautību viņa mēdza stāstīt par atvieglojumu, ko guvusi no procedūras. Ko tas viņai līdzēja? Vai viņa tagad arī būtu starp spļāvējiem?

Vai atkal Grēte Lēnerte, šī divdesmit septiņus gadus vecā jumprava no Rēndistrikta, uz mūsu pilsētu viņa atnāca, vai plīsdama aiz veselības. Es viņu tādu vēl atminu. Pēc tam, nopirkusi sev paju austuvē, viņa apprecējās ar vīrieti, caur kura rokām bija gājušas jau daudzas sievietes un kurš nevēlējās ierasto dzīvi pārtraukt, — pelnīdama tam visam, viņa strādāja no agra rīta līdz vakaram. Aužamie stāvi stāvēja pagrabā, apgaismojums bija slikts, un bieži viņa tur lēja arī asaras bez taustāma iemesla. Tad viņai sāka grauzt acis — vienā un otrā, nekas nelīdzēja, acis viņai pietūka un izbaloja un pēdīgi vēl piemetās reimatiskas sāpes rokās un pakausī, un viņu ārstēja Meisners. Viņa sēdēja Meisnera salonā un ar savām vājajām acīm nolūkojās uz šo vīru, kas atgādināja izplūdušu tīr- asiņu lāci, viņš kustējās tur notālis un pēdīgi kļuva labāk saskatāms, un pieliecās pie viņas un viņai pieskārās. Ko viņa tagad dara? Un ko dara visi pārējie? Visi tie noslēgtie un vientuļie, kas ar aizvērtām acīm tiecās pēc šīs krāpšanas un pieķērās tai un negribēja to vairs laist vaļā arī tad, kad tā jau bija viņiem atņemta? Vai tie arī spļautu?

Nē un vēlreiz nē. Tas nevar būt.

Un mēs, mēs gudrie Sēfondas ārsti, bijām tos ārstējuši. Mēs ķērāmies pie asiņu nolaišanas, pie dēlēm, pie bankām, pie caurejas zālēm, pie kompresēm, pie dzīvsudraba, kamēr tie sāka spļaudīties, pie degvīna, pie ožamā spirta, pie spāņu šņaucamtabakas, pie hinīna un cinobra, pie aukstām un siltām peldēm, pie sēra un sālsvan- nām; mēs sūtījām tos uz Berlīni vai citām tuvākām pilsētām un likām operēt kataraktu, acs iekaisumus, skrofulozi, kaulu bojājumus, trumus un kuņģa kaites; dažreiz tie atgriezās veseli, bet biežāk jau gan bija miruši, un, pat ja mums izdevās tos izdziedināt, kaut kas tomēr nebija lāgā. Mēs darījām visu pēc labākās sirdsapziņas. Mēs cenšamies cik spēdami, un mums tāpat ir jāturpina. Bet, kaut kur tomēr paliek tukšums, kāda nepieciešamība, līdz kurai mūsu spēki nesniedzas.

Meisners tagad sēž cietumā. Viņš netika galā pats ar saviem panākumiem, un sajūsmai pa pēdām sekoja korupcija un šarlatānisms. Tas ir pats rūgtākais malks visā šai notikumā. Mums nevajadzēja nonākt līdz sadursmei. Tagad ļaudis par viņu trin mēles krogā, viss ir kā uz delnas un viegli ir pasmieties par viņu. Pats viņš pie tā ir vainīgs. Un par to arī tiks tiesāts.

Mums jāspriež tiesa tāpēc, lai parādītu, ka mēs no viņa norobežojamies. Bet tam, kas ir tur apakšā, tam veidolam, ko mēs jūtam aiz Meisnera, tam mēs ar parastu tiesu netiekam klāt. Tas ir neredzamāks par neredzamu.

Man šī ziema šķiet kā mākslas darbs, kā romantisks mākslas darbs, kurā nepārtraukti pieņemas spēkā groteskais un nepārtraukti pieaug juceklis. Tieši tā, kā viņš pats izteicās, Meisners pasaules ēku patiešām ir uzvandījis ar kājām gaisā.

Ceturtais aprīlis

Rīt sāksies tiesa. Man ir jāliecina. Esmu izraudzīts par galveno liecinieku, tāpēc ka es nepārtraukti biju klāt un varu liecināt par visu, kas tur notika.

Es mēģināšu būt krietns un godīgs. Vai šī mana krietnā un godīgā rīcība pēc tam nāks par Jaunu vai par labu vispārībai, tā vairs nav mana darīšana. Es tikai pēc labākās sirdsapziņas pildu savu pienākumu,

Manas prāta spējas nav visaptverošas, bet es darīšu, kas ir manos spēkos. Citi varēs turpināt no tās vietas, kur es būšu beidzis.

Ziema bija īsa. Tā iesākās līdz ar Meisnera ierašanos un izbeidzās līdz ar pēdējo kūri, todien, kad dārdēdama sakustējās lavīna. Meisners šo ziemu mums saīsināja. Viņš uz brīdi mūs ierāva savā spēlē, viņš mūs krāpa, un mēs ar mīļu prātu ļāvāmies apkrāpties. Viņš mums parādīja, cik nabaga mūsu pilsēta ir bijusi. Un viņš mums iemācīja saskatīt, cik bagāta, kādas rosmes un dažādības pārpilna tā varētu būt. Viņš mums to atklāja un iemācīja mūs par to domāt. Kad pats viņš no tā novērsās, mēs varējām domāt tālāk.

Meisners šo mūsu ziemu ieauda pārprotamī- bas un mainības brokāta segā. Visu to viņš mums dāvāja. Kaut arī es viņu nosodu, tomēr es negribētu, ka tikšanās ar viņu — ar šo niekkalbi, kas lika man ieņemt savu nostāju, būtu izpalikusi.

Mēs pošamies uz tiesu. Mana sieva arī būs tiesā. Meita turpretī izteica vēlēšanos palikt malā no šīs vispārējās izpriecas. Es viņu saprotu un jūtu viņai līdzi. Šteiners tāpat brīvprātīgi atteicās no līdzdalības tiesā. Viņš vēlas Marijai sniegt palīdzīgu roku šai laikā, viņš būs viņai līdzās, viņi abi būs blakus. Viņš daudz mums palīdz, un tagad es saprotu, ka viņš jau sen mīl Mariju. Bet es pats arī turos pie viņa kā pie klints.

Grūtos brīžos starp cilvēkiem rodas kaut kas dzīvīgāks par fluīdu un pamatīgāks par kalnu — tas mūs visus tagad satur kopā,

Sirdzēji atnāca pie viņa sapni, un tie vaicāja, kur viņš ir pazudis; kur ir aizbēdzis, pamezdams tos novārtā. Tie atnāca — visi, kuriem viņš bija pieskāries ar savu nūjiņu un kurus bija atraisījis pašus no sevis, un tie sacīja, ka tagad jūtas vientuļi un ka tiem ir vajadzīga viņa nūjiņa, un ka tie ir nobēdājušies un netic viņa ienaidnieku apgalvojumiem. No Tīringenas bija atnākusi Helga Opica, kuru pirms trim gadiem viņš bija dziedinājis sešus mēnešus pēc kārtas un pēc tam nodevis kādam no saviem palīgiem, jo pacientu viņam bija sanācis jau pārāk daudz. Tagad viņa parādījās Meisneram sapnī un stāstīja par šo palīgu — kā viņš ir palīdzējis, cik daudz tas viņai ir maksājis un kā tas viss ir noticis. Viņa jautāja, kāpēc viņš sev izvēlas tādus palīgus, un viņam nebija ko atbildēt. Pēc tam nāca arī citi.

Viņš tos tikpat kā nepazina. Viņš bija redzējis šīs sejas plandīgajā gaismā pie baquet, bet nebija tās ielāgojis, tāpēc ka bija stipri jāsteidzas, ja gribēja tikt galā ar visu to lielo pulku. Tie atnāca un pieliecās viņam pavisam klāt: — Tu mūs nodevi, — tie sacīja, — tu devies prom, tu pameti mūs, dzīdamies pēc varas un pēc stāvokļa, un pēc mantas. Ko Vara tev ir devusi tādu, ko mēs tev nejaudājām dot? Vai tu saproti ar, ka tava ideja aizgāja bojā līdz ar mums? Kālab tev vajadzēja uzreiz tik daudz? Kālab tu Parīzē strīdējies ar d'Ezlonu tamdēļ, ka viņš ar mums darīja to pašu, ko tu? Vai baidījies, ka tev nepietiks pacientu? Kālab tu paģērēji tik lielas maksas, kad mums bija maz naudas un mēs turklāt bijām slimi? Kālab tu nepievērsies mums, kas bijām no tiesas slimi, bet vairāk noņēmies ar tādiem pusslimiem, ar

kuriem tev bija izdevīgāk un vieglāk? Kālab tu mūs neuzmeklēji, kad bijām atgājusi maliņā. Vai tad tu nezināji, ka, savās cisās gulēdami, mēs tomēr gaidām tevi, kaut arī neslēpām, ka turam tevi par blēdi?

Sirdzēji prasīja Meisneram, vai patiešām viņš ir tā domājis, kā teica, proti, ka viņa paša esamībai nav nekā kopīga ar viņējo? Bet citi taču arī bija cilvēki? — Tu gribēji mūs pacelt pāri īstenībai, — tie atgādināja, — bet kāpēc tad tu nepapūlējies mums to izskaidrot? Mēs tak nevarējām saprast, kas tev ir padomā!

Un Meisners sagrozījās un juta, ka sāpes no muguras izduras cauri sapnim kā šķēps, un viņš gribēja visiem tiem ļaudīm atbildēt, ka nevajadzēja nākt pie viņa ar tik lielām prasībām un ka viņš pats zina, ka nav spējis īstenot savu ideju, bet ka diezin vai citam kādam… Tad tie visi nozuda, pie viņa bija pieliekušies policijas kalpi — tie abi, kas allaž nāca iekšā, viņi bija atnesuši Meisnera drēbes un sacīja, ka pēc stundas sāksies tiesa.

— Tad piepalīdziet man, — Meisners teica.

Rati bija no rupjiem, netēstiem dēļiem. Viņš pavaicāja, vai neatradīsies kādi labāki un cienīgāki rati, taču neviens viņam neatbildēja.

«Vismaz nelīst lietus,» Meisners nodomāja. «Pagājušo reizi lija.»

Vēlāk viņš pārdomāja: «Būtu vismaz lijis, tad cilvēki turētos pie mājas un nedrūzmētos uz ielām. Ja būtu lijis, neviens neuzdrīkstētos nākt ārā no mājas. Tad tie, pats lielākais, būtu pavērusies laukā pa logu, bet redzēt seju logā nav nekāds grūtums, tas nav sāpīgi.»

«Laiks ir par daudz skaists,» viņš neatlaidīgi centās sev iegalvot, kamēr rati līgoja rātsnama virzienā. «Saule silda par daudz silti.»

Visu ceļu valdīja klusums.

Kāpdams ārā no ratiem, viņš skatījās tieši uz priekšu ar neko neredzošām acīm un nepievērsa uzmanību apkārtstāvošajiem, kas viņu nopētīja, un ausis viņam bija aizkritušas, un viņš neko nedzirdēja, un kas tad te vairs arī sakāms, viss jau tāpat redzams kā uz delnas: cik bāls Meisners kļuvis cietumā, cik stipri ir izspiedušies viņa vaigu kauli, cik svešu skatienu viņš blenza tālumā un cik augstprātīgas vai bijīgas, vai arī tikai vienaldzīgas bija viņa melnās acis. Un ļaudis nepalaida garām šo pēdējo iespēju nonievāt viņu pirms sprieduma.

Kāds vīrs, kura māsu Meisners bija dziedinājis un kurš tagad nevarēja pārdzīvot, ka viņa ģimene ne mazums bija slavējusi šo brīnumdari tāpat kā pašu dievu tēvu, metās Meisneram klāt un pielika viņam pie deguna stikla lodi no kubla, — šī vīra triumfs bija tikpat liels kā tovakar, kad tie sadauzīja aparātu un svētlaimīgā neprātā izmeta ķēdes ārā pa logu. Toreiz šis vīrs veikli paslēpa lodi zem svārkiem un pamanījās nozust — un tagad viņš to izvilka.

— Gaiss! — vīrs neganti iekliedzās. — Tur iekšā ir tikai gaiss! Un nekas vairāk!

Meisners netika garām, jo tas vīrs bija aizstājies viņam ceļā. Brīdi tie abi klusēja, un tad piepeši Meisners plati uzsmaidīja tai lodei, kurā bija tikai gaiss.

— Jā, — viņš teica, — tagad tur ir tikai tukšs

gaiss.

Vīru pavāca sāņus kāds tiesas kalps. Meisners gāja tālāk. Tie iegāja iekšā pa durvīm.

Tagad tiesneši jau ieņēmuši savas vietas. Seši pēc skaita. Bez diviem studētiem — visi pārējie ir vienkāršu ļaužu. Šis Meisners — viņš sēž viņiem pretī. Visi klātesošie apsēžas. Daudz sieviešu te ir sanācis.

Pirmajā tiesas dienā pie zāles durvīm izcēlās neliels jandāliņš. Daudzi pārsprieda šo notikumu, un kāda sirdīga sieviete bija sākusi Meisneru aizstāvēt. Viņa bija apgalvojusi, ka šo tiesu ir uztiepuši varas vīri, kuriem no Meisnera bijis bail. Un liecības būšot melīgas.

Kautiņā kāds trīsdesmit piecus gadus vecs skroderis dabūja nopietnu brūci sejā. Atdūries pret deguna kaulu, nazis bija paslīdējis uz augšu un cauri apakšējam plakstiņam stipri skāris aci. Vispirms tika atsaukts Zēlingers, taču cietušais deva priekšroku kādam citam ārstam, kas sēdēja tiesas zālē. Šis ārsts nekavējoties pārsēja brūci.

16

Klausa Zēlingera dienasgrāmata

Pirms pirmās tiesas dienas man bija gara saruna ar Šteineru. Kopīgiem spēkiem mēģinājām tikt galā ar to apjukumu, kuru šis Meisners ir sacēlis mūsu dvēselēs.

Paši mēs tātad esam ņēmuši dalību tai krāpšanā, ar vairāk vai mazāk atvērtām acīm mēs paši esam tai piekrituši. To nosodīt tāpēc ir gandrīz neiespējami. Manī pašā bija nepiecieša- mlba — ļauties pavedinājumam. Ja tagad mēs viņu par to notiesāsim, radīsies tukšums, kas vēl daudzus turpmākos gadus liecinās par mūsu kļūmīgo rīcību. Bet Šteiners negrozāmi paliek pie tādiem ieskatiem, ka šis tukšums nav sakarā ar Meisneru un ka tas tikai norāda, kādā virzienā mums jādarbojas.

Es atklāju Šteineram kādu savu problēmu, par kuru pēdējās dienās biju stipri lauzījis galvu. Kad manai meitai bija deviņi gadi, es reiz viņai apsolīju braucienu uz kalniem. Tas Mariju ļoti aplaimoja. Trīs mēnešus viņa staigāja laimes apstarota, un tie bija gaišum gaiši mēneši mums visiem.

Pēc tam mēs aizbraucām uz kalniem. Sabijām tur vienu nedēļu, visu to laiku lija lietus, viņai apnika, un man liekas, ka tie augstumi viņu tā vai citādi arī nomāca, viņai kalni šķita pārāk vareni un draudīgi. Kad atgriezāmies, Marija bija pārpārēm nogurusi un no prieka vairs nebija ne vēsts.

Un tā es varu iedomāties situāciju, kurā nepārtraukti solu kaut ko cilvēkam, radu tuvojošās laimes ilūziju un pēc tam, iekams nekas vēl nav sācis piepildīties, izlīdzinu šo ilūziju. Brauciena nemaz nav. Vilšanās neiestājas, solījums aizmirstas, un dzīve rit tālāk.

Sāds cilvēks var dzīvot ar nemitīgu laimes sajūtu, kaut arī viņa laimei nav reāla pamata. Acu priekšā ņirbēs zirnekļa tīkls, tīkls kā jau tīkls, toties laime būs reāla. Un vai šī laime kļūst citāda, ja ir dibināta uz blēdīšanos?

Un, ja paņemam prom tīklu, ko lai mēs liekam tā vietā? Braucienu uz kalniem? Mantu? Labākus namus? īsāku darba laiku? Vieglāku darbu? Garāku mūžu? Garšīgāku alu?

Es apšaubu pats šo savu programmu, bet turos pie tās, kamēr kāds man atklās citu dzīvesveidu. Es tātad strādāju, es pūlos pēc labākās sirdsapziņas, cik krietni un cik ilgi vien varēdams. Es cenšos darīt Jaunu pēc iespējas mazāk. Tajā pašā laikā es redzu tos, kuri krita Meisneram par upuri, un es viņus saprotu, tāpēc ka tāda pati neapmierinātība slēpjas arī manī. Kā nekā es dzīvoju, kaut arī esmu nemierā.

Meisneru nosodīt es eju pavisam negribīgi, un tomēr es viņu nosodīšu, tāpēc ka man šķiet — tas ir solis pareizā virzienā, un nākamais solis jau būtu sperams, pamatojoties uz šo tiesu. Mēs sastapāmies uz vienu ziemu, mēs esam kā celi, kas iet Joti tālu viens no otra, bet vietumis sanāk pavisam tuvu kopā.

Savu acu priekšā es redzu mūsu pilsētu. Tai ir spoža nākotne — veselīga, bagāta, attīstīta, izlīdzināta. Tā ir atbaidoša vīzija, un es paglābjos Meisnera melīgajā pasaulē, kurā var atelpot no šī neciešamā veselīguma. Viņa pasaule ir vairāk groteska, toties pulsējoša.

Meisners sēdēja divu metru attālumā, ieslīpi pagriezies pret mani. Kad es ieņēmu savu vietu, viņš pacēla acis un neizteiksmīgi pasmaidīja. Zālē bija sapulcējušies ļoti daudz Jaužu,

Es nespēju atstāstīt visas liecības. Izvēlos tikai pašu svarīgāko, tāpēc ka daudzi sevi acmīredzot uzskatīja par apkrāptiem, tomēr pamatojums iznāca visai nepārliecinošs.

Daļa materiālu bija sagādāti no citurienes. Kāds no šiem dokumentiem vēstīja, ka Meisņeig

pirms desmit gadiem ir sodīts par papīru viltošanu. Par to viņš bija uz četrām nedēļām nolikts pie maizes un ūdens — niecīgs sods, kurš acīmredzot izrietēja no tā, ka daudzas ietekmīgas personas tai pilsētā, kur notika tiesa, agrāk bija bijušas personiski ieinteresētas par viņu.

Ar drebošu sirdi es ceru, ka šeit neizveidosies tāda pati attieksme.

Meisners atteicās sniegt paskaidrojumus par šo dokumentu.

Viņu pratināja arī par Keizeri. Tiesneši jautāja, vai viņam pašam tā šķiet veiksme.

—      Kad es pēdējo reizi Keizeri redzēju, — Meisners atbildēja, — viņa bija sveika un vesela. Kas viņai ir palīdzējis pēc tam, to es nemāku teikt.

Tad viņam pastāstīja, ka ir iesācies recidīvs un ka Keizere ir kļuvusi garā vāja.

—      Zinu, — Meisners atbildēja. — Es to paredzēju. Ja vēlaties apmeklēt trakonamu, viņa var par mani liecināt. Trakonamā es jau esmu bijis agrāk. Man spēka pietiek.

Tiesa nāca pie slēdziena, ka Meisners ir apkrāpis cilvēkus.

—     Jā, — Meisners piekrita.

—      Vai jūs zinājāt, ka tā ir krāpšana? — tiesas vīri jautāja, sāji viņam uzsmaidījuši un pārliecināti, ka Meisners liegsies un viņu spēkos būs šo liegšanos atspēkot.

—     Jā, — Meisners atbildēja. — Es to zināju.

Zāle iešalcās.

—     Un jūs tomēr turpinājāt?

257

—      Jā, — Meisners atbildēja. — Sākumā es viņu aicināju uzmanīties. Es uzskatīju, ka tik lielā pasākumā krāpšanās ir neizbēgama.

17 - 907

Šos vārdus izrunājis īpaši cienīgi, viņš pēc tam nopētīja zālē sēdošos, lai noskaidrotu, kā cilvēki to uzņem. Vairums tomēr sēdēja pavisam rāmi un klausījās, nepakustinot ne vaibstu. Tad Meisners turpināja:

— īsos pārliecības un sajūsmas brīžus, kas spēj izmainīt pacienta fluīdu, šos brīžus būtu iznīcinājusi racionāla ārstēšana un saprātīga rīcība. Es tātad atraidīju šo iespēju. Tiesneši visu cītīgi pierakstīja.

Tiesa bija tikai kādu sprīdi pavirzījusies uz priekšu, kad es jau sāku uztraukties un jutu aicinājumu spēji Meisneram iebilst.

Viņš aizstāvēja savu nodevību, taču lietoja izteicienu «manas metodes». Viņš paziņoja, ka stingra morāle nekad nevar būt auglīga, ka mūsu pasaulē nekas nav nemainīgi saistīts ar iepriekš- zināmiem spēles noteikumiem, ka dzīve ir iespēju un mērķu saspēle un ka mērķis ir pats svarīgākais.

Tad es pielēcu kājās un pajautāju viņam tieši, vai tas ir loģiski — ar krāpšanos mudināt cilvēkus uz kaut ko jaunu un labāku. Viņš atbildēja, ka loģika nekad nav bijusi viņa stiprā puse, toties zināmus rezultātus viņš ir sasniedzis. Un nicīgā tonī Meisners man pavaicāja, kur ir redzami manis paša rezultāti.

Es viņu apsūdzēju jezuītu morāles aizstāvībā. Smiedamies viņš pievērsās visai zālei un iejautājās, vai katoliskā pilsētā tas būtu domāts kā lamu vārds. Un pēc tam viņš turpināja, ka mūsu laiks prasa jaunu morāli — tādu, kas vēršas pret to negrozāmo, kas pašlaik ir nostiprinājies.

Veikli viņš aizstāvas, bet tur slēpjas arī savs klupšanas akmens. Līdz ar to viņš noliec galvu visa tā priekšā, kas nespēj būt nelokāms. Viņš grib mani pataisīt par stingrības un nelokāmības iemiesojumu, kaut gan pēc patiesības pats tieši pie viltības turas kā pie negrozāmas ētiskas normas. Un, ar tādiem uzskatiem bruņots, viņš kūņojas pāri un garām manam vienpusīgajam humānismam.

Visatbaidošākais ir tas, ka viņa atziņas mani saista. Ir tā, it kā nelāga vējš būtu caurpūtis mūsu pilsētu: maldinošs un jaukas smaržas pilns. Vieglajam un vijīgajam tika piedēvēts svars, un tad jau mēs labprāt tam pieslejamies.

17*

259

Taču es paļaujos uz tiesu. Tā sastāv no vienkāršiem, neskolotiem cilvēkiem. Es to nebūt nesaku ar necieņu, bet gan ar lepnumu. Sie ļaudis viņu tiesā un tiesā pamatoti.

Tad pienāca mana kārta liecināt. Lai labāk atsauktu atmiņā notikumus, es liku lietā savas piezīmes. Kad biju beidzis, iestājās klusums.

Pēc tam viens no tiesas locekļiem visu klātesošo vārdā man jautāja:

— Vai Meisneru jūs uzskatāt par krāpnieku?

Bez kavēšanās atbildēju — «jā».

Mans vērtējums nav dibināts tikai uz Keizeres ārstēšanu vien. Pēdējā laikā daudz kas ir nācis gaismā. Domāju, ka mana liecība būs sprieduma formālais pamats.

Līdz manam solam bija tikai daži soļi. Taču jutu, ka atrodos skatienu krustugunīs un katrs skatiens varēja ievainot. Visu acis bija pievērstas man.

Pie Meisnera bija atrastas piezīmes.

Tiesā dažas vietas tika skaļi nolasītas priekšā. Izcēlās liels troksnis.

«Valsts vadību nosaka atsevišķu cilvēku griba,» tur bija rakstīts. «Valsts ir ķermenis, kuram galva izveidota tāpat kā dažu kukaiņu acis, — mēs visi esam tie fasēšu simti. Vara, kuru pielieto, tam ir jāpiemēro. Šai sabiedrības sektorā visiem ir jāgādā par visu labklājību. Bet par katru atsevišķo fasēti var noteikt tikai tie dievišķīgie likumi, kas vada mūsu fluīdu.»

Mani tas viss — visvairāk jau šo pārdomu pirmā puse — ārkārtīgi pārsteidza. Paskatījos uz grāfu Norštofu, kas tiesu klausās hercoga uzdevumā, — kad tika lasīts šis dokuments, viņam sejā sakāpa asinis.

Arī citās vietās saturs bija pavisam izaicinošs. Uzturēšanās Francijā acīmredzot ir atstājusi uz Meisneru dziļas pēdas, bet revolūcijas idejas viņš pavisam neatšķetināmi ir sajaucis pats ar savējām.

Meisneram jautāja, vai viņš to visu ir rakstījis. Viņš lepni atbildēja: — Jā! —

Pēc ceturtās nopratināšanas dienas es runāju ar vienu no tiesnešiem. Viņš pienāca pie manis un jautāja, ko varu viņam ieteikt. Meisnera vaina bija noskaidrota, taču pierādījumi visumā bija izplūduši un dažādi pēc nozīmības. Arī pilsētas iedzīvotāji, kā šķiet, ātri vien bija zaudējuši interesi par Meisneru, — par viņu tagad galvenokārt jau runāja vai nu vienaldzīgi, vai nenopietni — līdzīgi kā krogā atstāsta jautrus atgadījumus. Pilsētas varas vīri arī bija sākuši

skaisties, ka tiesa ir ievilkusies. Parasti tāda veida tiesas ilga vienu dienu.

Tiesnesis man vēl jautāja, vai mana meita sevi uzskatot par apkrāptu. Atbildēju, ka neuzskata. Tad viņš samocīti noskurinājās un sacīja, ka vēlētos, kaut viss būtu jau galā.

Es varēju aizsākt sarunu par krāpšanās būtību, varēju pastāvēt uz to, ka krāpšana dažkārt ir tikpat noderīga kā uzticība un godprātība un varbūt pat vēl noderīgāka tāpēc, ka tā vēršas pie ļaunā, kas ir cilvēkā, pie groteskā un pie apslēptā. Tomēr es to nedarīju, es uzskatīju, ka tiesai pašai ir jānonāk pie lēmuma.

Tiesnesis atzinās, ka viņam arī kā cilvēku Meisneru ir grūti novērtēt. «Viss viņā ir tik pretrunīgs un neskaidrs,» viņš nopūtās, «katra liecība ienes jaunus un nebijušus sarežģījumus. Melīgums un godīgums, dokumentalitāte un netveramais — viss viņā ir juku jukām. Mēs jūtamies nedroši viņa priekšā.»

Esmu ar viņiem vienis prātis. Bet, kā jau sacīju, svarīgākais nav tiesa — pats svarīgākais ir, kā mēs dzīvosim pēc tiesas. Ko mēs liksim viņa vietā? Un uz visātrāko mums tas ir jāizdomā, tāpēc ka laiks rit, un mēs nevaram kavēties, jo citādi viņu vietā jutīsim tukšumu, kas novedīs pie maldiem, ka viņš mums ir kaut ko nozīmējis.

Nopratināšanas gaitā notika starpgadījums.

Bez uzaicinājuma piecēlās kāda pusmūža sieviete, kura zālē bija sēdējusi ar savu bakurētaino meitu pie sāniem, un drebošā balsī viņa piedāvājās turpmāk rūpēties par Meisneru.

261

Tas nāca kā zibens no skaidrām debesīm. Visi bija kājās, lai redzētu, kāda izskatās tā runātāja.

(907ļ

Es pavēros uz Meisneru un redzēju, ka viņš valdās cieši sakostiem žokļiem.

Kad sačukstēšanās pierima, sieviete pateica, ka uzskata sevi par viņa labo garu un ka grib par Meisneru rūpēties. Un viņa lūdza tiesu, lai Meisnera atbrīvo, jo viņai dikti bija vajadzīgs vīrs.

Pie šiem vārdiem zāle sāka aurot aiz smiekliem.

Meisners pielēca kājās un ar ugunssarkanu seju paziņoja, ka viņam nav ne mazākās vēlēšanās nonākt šīs vientiesīgās sievietes rokās, lai cik liela arī būtu viņas vajadzība pēc vīra. Skaļu un spalgu balsi viņš pavēstīja, ka šis tiesas sastāvs nav piemērots tādam procesam kā šis, ka viņam ir tiesības paģērēt īstu ārstu komisiju, ka šī tiesa nodara viņam lielu pārestību, pakļaudama savam spriedumam tādu lietderīgu un nebijušu ārstniecisku metodi.

Savu nikno repliku Meisners noslēdza ar prasību atlaist šo tiesu un sastādīt ne tik partejiski noskaņotu izmeklēšanas komisiju kā toreiz Parīzē (pie šiem vārdiem es salēcos — tie bija tiešā pretrunā ar mana brāļa vēstulē sniegtajām ziņām), lai tā pārbauda viņa ideju saturīgumu.

Un Meisners strikti atteicās no šīs sievietes un viņas vēlmēm.

Dažus mirkļus tiesa sēdēja bez padoma. Pēc tam tiesas priekšsēdētājs bilda dažus vārdus, nepiespiestā veidā apliecinādams šīs tiesas pilnvaras. Čalas, kas izcēlās pēc Meisnera izlēciena, nebija vēl apklusušas. Sieviete — viņa bija sliktās drēbēs un izskatījās ļoti nogurusi — arī tad, kad vārds viņai jau bija atņemts, vēl joprojām apjukusi stāvēja kājās pie sava sola. Aizmugurē sēdošie pēc kāda laiciņa paraustīja viņu aiz brunčiem, — jūtami nokaunējusies, sieviete atskatījās un pēc tam sakņupa uz sola, lai turpmāk vairs neaizsegtu skatu tiem, kas sēdēja aiz viņas.

Meitenei, kas viņai blakus, bija varbūt kādi piecpadsmit gadi. Viņa laikam bija garā vāja. Vienaldzīgu skatienu meitene vērās tālumā un smaidīja nerimtīgi.

Tagad, kad es to rakstu, tiesas sēde ir jau beigusies. Esmu atkal savā istabā, dzirdu, kā mana meita klusi tērzē ar Steineru. Nesen viņa vēl spēlēja — tagad abi sarunājas.

To sievieti no tiesas zāles es atvedu līdzi uz mājām. Kad viss bija beidzies, viņa ar savu meitu pie sāniem sēdēja ārpusē uz kāpnēm. Viņa dikti raudāja. Pieskāries viņas plecam, pavaicāju, vai kāds kumoss ēdiena nenāktu viņai par labu. Viņa piecēlās, vēl joprojām šņukstēdama, un lika meitai nākt līdzi.

Visi trīs mēs devāmies uz manām mājām. Daudzi cilvēki ziņkārīgi mūs nopētīja. Sieviete bija pašos pēdējos mēnešos, un viņai bija grūti paiet.

Mēs uzlikām galdā ēdienu, un abas viešņas paēda. Bet, kad centāmies piedāvāt viņām naktsmājas, sievietes pārņēma mums nesaprotams nemiers. Tad es pūlējos viņām iegalvot, ka līdz tuvākajai pilsētai ir tāls ceļš un ka pa gaismas stundām viņas šodien turp vairs nepaspēs nokļūt. Mūsu piedāvātās naktsmājas galu galā tika pieņemtas. Viņas nakšņo kādā no kalpoņu istabiņām. Abu drēbes ir gaužām sliktas.

Seit piederas arī Gotfrīda Kramma stāsts. Es to dzirdēju vakar. Tas skan šādi:

«Pirms diviem mēnešiem viņš piedalījies kādā privātā procedūrā, kuru Meisners vadījis namā uz Gotšalka ielas un Meiča šķērsielas stūra. Kāds vīrietis tur gulējis slimības gultā. Meisners viņu dziedinājis.

Istaba bijusi vāji apgaismota, un pa procedūras laiku Meisners pamazām kļuvis arvien nemierīgāks un arvien vairāk apjucis. Ik brīdi viņš atskatījies, jautājis, vai kāds nestāv ārpusē aiz durvīm, lūdzis, lai Audējs pārmeklē trepju telpu, pikti pieprasījis, lai klātesošie stāv tik klusu, lai būtu sadzirdams katrs troksnītis, un pēdīgi neesot gandrīz nemaz vairs pievērsis pacientam uzmanību. Kramms viņam pavaicāja, vai kaut kas lēcies.

—     Spēks pēc manis meklē, — Meisners bija atteicis.

Neviens nav sapratis, kas ar to ir domāts. Pacients, kuram bijis liels nedzīstošs pušums uz kājas — tas pavisam nelāgi odis —, pa to laiku mēģinājis piecelties. Tad Meisners strauji pagriezies pret slimnieku un ar savu labo roku tik stingri ievilcis viņam pa krūtīm, ka slimnieks atkritis guļus. Ārpusē tobrīd stipri iekaucies vējš. Meisners stāvējis kā sastindzis un ieklausījies skaņās. Viņš klausījies saspringti, domās iegrimis. Vējš kaucis, un visi izbīlī lūkojušies uz Meisneru. Logu rūtis bijušas apledojušas. Logus neviens neesot vēris vaļā jau mēnešiem.

—     Nupat tas ir klāt, — Meisners viens divi bija nočukstējis.

Logs pēkšņi atlēcis vaļā un vējš iebrāzies istabā. Meisners skaļi iekliedzies un nokritis garšļaukus uz mutes. Istabā sameties auksts, un lampa apdzisusi. Visi pārbijušies un, cits citu grūstīdami, mēģinājuši aiztaustīties līdz durvīm.

Tad vējš pēkšņi apstājies. Logs bijis ciet. Kāds iededzis lampu. Apvēlies uz muguras, Meisners gulējis uz grīdas un smaidījis pret griestiem. Audējs esot nozudis. Pacients skali elsojis. Viņa saites bijušas vajā, un brūce ar iezaļganām adatiņām gar malām zalgojusi uz klātesošajiem.

Meisners vēl joprojām smaidījis un nav kustējies.

— Es saucu, — viņš sacījis, — un tas bija klāt. Pēc tam es aizgrūdu to prom un tas pazuda. Esmu dzīvs. Pacients ari ir dzīvs. Mēs varam sākt no gala.

Pēc tam istabā ienācis Audējs. Šņukstēdams viņš piegājis pie sava meistara un viņam pieskāries. Tad Meisners lēnām pagriezies pats ap savu asi, notupies uz ceļiem, piecēlies kājās, noņēmis siksnu un ar briesmīgu spēku ievilcis Audējam pa muguru. Audējs esot tupējis uz ceļiem un tajā brīdī nokritis garšļaukus.»

Tāds bija Gotfrīda Kramma stāsts. Mani tas maz saista, droši vien tas ir melīgs un es nemaz nebūtu to pieminējis, ja par to pašu man nebūtu stāstījis vēl kāds cits no klātesošajiem.

To otru sauc Kārlis Meringers.

Meringera stāsts iesākas tieši no tās vietas, kur iepriekšējais beidzas:

«Viņš aizkavējies tai namā pēc tam, kad citi jau aizgājuši. Palicis bija vienīgi slimais vīrs, Meisners, Audējs un kāda vecāka slimā vīra radiniece.

Meisners un Audējs iegājuši blakusistabā. Viņi esot lūguši, lai viņus netraucē. Meringers tomēr viņus novērojis. Viņš skatījies pa spraudziņu gar durvju malu.

Meisners tupējis uz ceļiem istabas vidū. Viņa seja bijusi gaužām rāma, gaužām nogurusi un gaužām skumīga. Izvirzītie vaigu kauli nekad vēl neesot izskatījušies tik maigi. Viņš tur tupējis ar aizvērtām acīm un izstieptā rokā turējis savu siksnu. Bez vārdiem viņš esot devis zīmi Audējam, lai ņem siksnu. Audējs paņēmis. Tad Meisners parādījis, lai Audējs sit. Pēc laba brīža Audējs sācis sist.

Visu laiku, kamēr sitieni lijuši viņam uz pleciem un uz muguras, Meisners ar aizvērtām acīm rāmi tupējis uz ceļiem. Viņš izskatījies paguris un izmocīts. Viņš neesot izdvesis ne vārda.»

Tas bija noticis divus mēnešus pirms tiesas.

Meringers pārbaudījis logu. Naglas bijušas izrautas ārā. Vai nu tas darīts ar cilvēka roku, vai arī ar kādu citu.

Brūce uz kājas sākusi dzīt. Stāsts par visu notikušo — par logu un par tumsu, un par to, kas meklējis Meisneru, acīmredzot bija gājis no mutes mutē, tikai manas ausis, kurām pirmajām vajadzēja to dzirdēt, tas nebija sasniedzis. Es, Klauss Zēlingers, visu uzzināja par vēlu. Neviens man nestāstīja par to, kas viņu bija meklējis. Neviens nestāstīja par sitieniem. Neviens neaicināja apskatīt logu.

Neviens neatvēlēja man pārdzīvot tās pēkšņās izbailes, kad nodzisa gaisma un apņēma tumsa un kāds ieradās pie magnetizētāja.

Pacientu ar brūci uz kājas Meisners tālāk bija dziedinājis šādi. Viņš, Meisners, bija viņam iedvesis, ka sātana nemaz nav, ka viņā ir tikai kāds viļņojums, kuru var uzskatīt par sātanisku. Sis viļņojums ir noslēgts, saistīts, tāds kā aizvērts logs. Notikums, kuram viņi abi bija bijuši liecinieki, bija kā zīme. Pacients bija gulējis ar ieplestām acīm un klausījies, un tad pēkšņi bija sācis smaidīt, pēkšņi bija atplaucis un kļuvis laimīgs. Rāmi viņš bija iemidzis un savus piederīgos līdz pat pēdējai stundiņai nebija necik daudz vairs apgrūtinājis.

Viņš nomira divas dienas pirms tiesas. Kā stāsta, tad visu to pēdējo laiku viņš bijis mierīgs un rāms, bieži smaidījis un nekad nebija gau- dies par sāpēm. Citi ir dzirdējuši, ka viņš bieži pie sevis runājis, stāstījis kaut ko tukšai istabai, neatraudams skatienu no loga tumšā četrstūra. Neviens nav varējis saprast, ko viņš tur saka.

Slimais vīrs nomira divas dienas pirms tiesas. To mirkli tuvojamies neviens nebija manījis. Pirms dienas viņš savējiem vēl bija stāstījis par Meisneru, bija apliecinājis savu paļāvību uz viņu un paskaidrojis, ka nelabais reizi par visām reizēm esot izrauts no viņa miesām. Viņš bija sacījis, ka jūtoties laimīgs. Viņu atrada pa pusei izkritušu no gultas, galva bija slābeni nokārusies uz viena pleca, ieplestās acis vērās tukšumā.

Šo atgadījumu tiesa ne reizi nepieminēja. Man, Klausam Zēlingeram, tas tika atstāstīts tālab, lai visām jau esošajām grūtībām pievienotos vēl viena. Es nezinu, kāpēc slimnieks nomira. Nezinu, kam viņš ticēja. Es nepaļaujos uz Gotfrīda Kramma stāstu — kopš tā atgadījuma jau tik daudz laika pagājis, ka ticamības kontūras ir izdzisušas. Neko es nezinu par to logu, par sitienu ar pātagu vai ar ko citu. Mani māc šaubas.

Un tomēr es to pievienoju pārējām liecībām. Es tās visas nesu kā nastu, kā sodu par savu aprobežotību un nejūtību. Es tur nebiju klāt, tas notika ārpus mana redzesloka, bet mani tas tomēr skar.

Mana meita tagad atkal spēlē. Es kustinu taktī kāju un esmu mierīgs, lai gan noguris, bet es zinu, ka nekas nenāk no ārpuses — nedz kustība, nedz miers. Viss ir manī — visu laiku jau bija manī. Esmu noskaidrojis, ka pats esmu vainīgs.

Es uzskatu, ka dzīve ir kārdinājums — kārdinājums izvēlēties spilgto pareizā vietā un eleganto neveiklā vietā. Sādā gaismā es tagad redzu Meisneru un to cerību, ko viņš man pavēra. Es Meisneram padevos, un mēs allaž uz brīdi viņam padosimies. Pēc tam svārsts kritīs atpakaļ, tāpēc ka svars vienmēr ir uzvarējis vieglumu.

Viņš nemirs, viņš paliks dzīvs. Mūždien viņš stāvēs tur pa gabaliņu — vilinošs un pārliecinošs un ar mūsu pašu doto aizrautības varu rokās. Un vienmēr būs arī tādi cilvēki kā Šteiners — drūmi un neizkustināmi savās apkarotāju pozīcijās, aizdomīgi un rāmi, šie cilvēki gaidīs uz vē- zēkla sitienu, un, kad tas nāks atpakaļ, tie būs savā vietā, tie jau gaidīs nomākti, ka nav pārdzīvojuši sajūsmu, un nemierā ar savu nejūtību, bet tomēr kājās, tomēr izdzīvojuši.

Marija tagad spēlē. Mēs sēžam klusu un klausāmies: pēc pabeigtās darbdienas skan klavieru mūzika. Skaņas iešūpo, mēs pieveram acis, tas nu ir pāri.

Par tiesas beidzamo dienu interese nebija tik liela, kā es tiku gaidījis. Soli, bez šaubām, bija pilni, taču nekādi lielie pūji vairs nedrūzmējās aiz durvīm tā kā agrāk. Durvis bija vajā un stāvēja tukšas. Papildinājis savu liecību vēl vienā punktā, es izgāju uz kāpnēm, lai ieelpotu svaigu gaisu un kādu brītiņu pasildītos saulē.

Stāvēju uz kāpnēm un nolūkojos uz mūsu pilsētu.

Mans tēvs mēdza atcerēties, kāda tā izskatījās, kad mēs te atbraucām: man toreiz bija tikai trīs gadi, un es neko daudz neatminu. Viņš stāstīja, cik netīrs, nekopts un nabadzīgs viss viņam tolaik te bija licies. Un viņš mēdza pieminēt, kā viņa dzīves laikā viss šeit ir pārvērties — kādi jauni nami ir uzbūvēti un cik daiļš un tīrs viss ir kjuvis. Viņš nepieminēja tikai, kā cilvēki ir uzņēmuši šīs pārvērtības — vai tie tik tiešām ir turējušies vienā solī ar attīstību. «Ja mēs varējām padoties tam tur no tiesas zāles,» es nodomāju, «ja mums Meisners bija vajadzīgs, tad būsim kaut ko aizmirsuši uzbūvēt šai pilsētā.»

Es redzēju, kā no krasta uz pilsētas pusi veļas dūmi: tur lejā sievas mazgāja veļu, dzelzs grāpjos tika vārīts ūdens un ar vālēm tika velēti prom netīrumi. Redzēju vienu dalu no ezera, bet man likās, ka es pārredzu visu. Udensklaidu, tumšu, kā jau pavasara ūdeņi allaž ir bijuši, un pilnu ar ziemas sārņiem, sauli, kas vizuļoja ūdenī, smieklus, kas ripu ripām lēkāja pa ūdens- spoguli, balsis no tāluma, bērnus, kas rotaļājās ūdens malā un ar garām rīkstēm kulstīja ūdeni, līksmas, skalas klaigas; un tad dūmus, kas kāpa no grāpjiem un pāri pilsētai, pāri mūsu skaistajiem namiem un mūsu dubļainajām ielām, un krāšņajiem laukumiem, un jaunajām baznīcām, virs mūsu uzspēlētajām un bezcerīgajām, un neatrisināmajām problēmām pacēlās pretī saulei virs laukuma un virs rātsnama, kur es stāvēju, augstāk un augstāk, arvien gaistošāki, es tos gandrīz vairs nevarēju atšķirt — sauli, dūmus un gaisu, elpot bija viegli, un palūk — debesis dūmakaini zilas, tad dzidri zilas, tīras un skaidras.

Dziļi ievilcis elpu, es pagriezos atpakaļ. Gāju iekšā. Kad ienācu, nopratināšana tieši tobrīd bija noslēgusies.

Nekāds spriedums vēl nebija pasludināts.

Uz daudziem dokumentiem par Fridrihu Meisneru nav vairs iespējams atsaukties, tie ir radīti un pārstājuši eksistēt līdz ar šo romānu par viņu.

Tikai daļēji viņš atgādina Franci Antonu Mesmeru. Tomēr viens no šeit aprakstītajiem gadījumiem, proti, Keizeres slimība, lielākoties ir balstīts uz gluži autentiska pamata. Tas atrodams mesme- rista un ārsta P. G. Cēderšelda 1821. gada slimību vēstures žurnālā.

Rakstnieks

PAR BRĪNUMDARI UN BLĒDI UN PATIESĪBAS■ MEKLĒJUMIEM

Sākot ar sešdesmitajiem gadiem Zviedrijā uzplaukumu piedzīvo dokumentālā literatūra — reportāža, apraksts, dokumentālais romāns, stāsts. Dokumentālu tēlojuma metodi praktizēdams «atraisīti un ar lielu iztēles drošību» (A. Lund- kvists), savdabīgas līnijas zviedru daiļliteratūrā iezīmē Pērs Ulovs Enkvists.

Astoņpadsmitā gadsimta pēdējais ceturksnis. Vēlais feodālisms, no kura dzīlēm jau laužas ārā kapitālisma asni. Savelkas, nogrand un gaist Lielās franču revolūcijas negaiss, kas ar saviem revolucionāri demokrātiskajiem pārveidojumiem dziļi ietekmē ne vien franču, bet arī citu Eiropas tautu dzīvi.

Par patstāvīgu zinātni attīstās fizika. Liels eksperimentu materiāls sakrājies arī kādā jaunā fizikas nozarē, kuru apzīmē ar vārdu elektrība. Teorijā par magnētiem dominē uzskats par bezsvara fluīdiem. Antuana Lavuazjē un viņa skolnieku mēģinājumi liek pamatus fizikas pielietojumam bioloģijā un medicīnā. Parīzē sāk iznākt žurnāls «Medicīna fizikas zinātņu gaismā».

Ja intereses pēc palūkojamies uz Latviju, izrādās, ka hercogs Bīrons Jelgavā ir nodibinājis jaunu mācību iestādi Academia Pelrina. Latviešu valodā ir parādījušies pirmie raksti par medicīnu — «Veselības grāmata», «Mācības priekš bērnu saņēmējām» un daži citi.

Eiropā vēl valda apgaismība, taču uz sliekšņa jau stāv reakcija un pagrimums, kas iestāsies deviņpadsmitā gadsimta sākumā. Kaut arī raganu prāvas vairs nenotiek, stipra vēl ir viduslaiku mistikas ietekme — kā vienkāršie ļaudis, tā augstdzimušie labprāt tic brīnumdariem, gaišreģiem un burvjiem.

Sava romāna «Magnetizētāja piektā ziema» («Magnetiso- rēns femte vinler», 1964.) notikumiem P. U. Enkvists liek risināties šai laikmetā.

Pa Alpu nogāžu ciemiem un pilsētām staigā klejojošs ārsts Fridrihs Meisners, kurš apgalvo, ka ar tā saucamā animālā jeb dzīvnieku magnētisma palīdzību spējot dziedināt gandrīz visas slimības. Līdzīgi kā P. U. Enkvista romānā magnetizētājs izrīkojas ar saviem galdabiedriem krodziņā, rakstos par hipnozi un telepātiju dažkārt ir minēti gadījumi, kuros hipnotizētājam izdodas iedvest citiem dažādas sagūtas, ilūzijas un halucinācijas.

Nerimtīgi kā apsēsts sekodams savai vīzijai, šis pa p-^sei pētnieks un pa pusei krāpnieks gūst lielus panākumus — savā piektajā ziemā viņš izārstē aklu meiteni. Citu ticības spārnots un cenzdamies kalpot cilvēkiem, viņš nonāk viļņa galotnē un, tiklīdz apzinās savu spēku, kļūst varaskārs un alkatīgs, un sākas lejupceļš. Meisnera ārstniecības paņēmieni dažkārt ir pavisam dīvaini, un pret sievietēm, kas gadās ceļā, tāpat kā pret savu uzticīgo kalpu, viņš izturas kā pret zemākiem radījumiem, līdz ar to sodīdams pats sevi ar vientulību.

Meisners ir pietiekoši gudrs, lai neietu vienā soli ar baznīcu, viņš noraida baznīcas dogmas, kaut arī savos seansos uzstājas līdzīgi sludinātājam un dažu labu reizi izmanto no baznīcas tēviem aizgūtus vārdus un paņēmienus. Meisners nenoturas pretī vilinājumam blēdīties. Viņu atmasko tas pats ārsts, kura meitai viņš ir atdevis acu gaismu, un pilsēta Meisneram spriež tiesu. Taču autors netiesā savu varoni. Viņš rāda sarežģītu cilvēku ar daudzām sejām.

Lasītājam savu viedokli palīdz atrast Meisnera amata brāļi un pretmeti — divi studēti ārsti: viena saspringtā iekšējā ciņa un vērtību pārvērtēšana līdz ar jautājumu — par vai pret šo brīnumārstu un blēdi un otra nešaubīgi noraidošā nostāja.

Mazliet neparasti un mazliet pārspīlēti šis romāns stāsta par ticību un neuztciēšanos, par patiesības un melu lomu cilvēka dzīvē. Tas vēsta par brīnumdara attiecībām ar cilvēkiem — par viena cilvēka attiecībām ar cilvēku kopumu, šai gadījumā ar pilsētu. Un reizē tas ir romāns par kādu dīvainu tukšumu, kuru nespēj novērst ne labiekārtotas ielas, ne glītāki nami. .. So tukšumu viskrasāk izjūt sievietes — viņas ir jūtīgākas, vieglāk iespaidojamas. Un sievietes pirmās steidzas uz magnetizētāja seansiem.

Notikumi romānā izgaismoti te magnetizētāja, te ārsta skatījumā, papildināti ar šī ārsta dienasgrāmatas fragmentiem un paša autora pārdomām par ierobežoto iespēju restaurēt pirms simt piecdesmit gadiem dzīvojuša cilvēka tēlu.

P. U. Enkvists norāda uz Meisnera tēla daļējo prototipu Fridrihu (biežāk sauktu par Franci Antonu) Mesmeru. Cik daudz no šī austriešu ārsta dzīves P. U. Enkvists iepludinājis savā romānā?

Vēsturē ir ierakstītas ne tikai F. A. Mesmera panākumu, bet arī kļūdu un nomaldu pēdas. Viņš dzimis Icnangē 1734. gadā. Būdams neparasts, Jāti apdāvināts cilvēks, viņš sapņo kļūt par lielu mūziķi, par filozofu, par advokātu, taču beidz Vīnes medicīnas skolu un 1766. gadā aizstāv disertāciju «Par planētu iedarbību». Viduslaiku ārsta, dabas pētnieka, alķīmiķa un filozofa Paracelza mācības ietekmē Mes- mers slimnieku ārstēšanā sāk lietot magnētu un gūst panākumus. Viņš atver Vīnē klīniku un, papildinājis savu disertāciju ar jauniem novērojumiem, rada mācību par animālo magnētismu, kuru vēlāk sāk saukt par mesmerismu. Sīs mācības pamatā ir no viduslaiku mistikas un astrologu pieņēmumiem aizgūta doma par zvaigznāju un planētu ietekmi uz cilvēka ķermeni, par noslēpumaino, neredzamo, bet vareno magnētisko fluīdu, kurš vada debesu ķermeņu kustību ua iespaido dzīvi uz zemes. Slimību cēloņus F. A. Mesmers izskaidro ar dzīvā būtnē uzkrātā magnētiskā fluīda līniju novirzēm, šīs novirzes salīdzinādams ar atvariem un ūdenskritumiem. Viņš uzskata, ka magnēti palīdz šos fluīdus ievadīt pareizajā gultnē.

Vēlāk F. A. Mesmers ievēro, ka viņš spēj magnetizēt arī pats ar savām rokām un bez magnēta. Viņš ārstē astoņpadsmit gadus veco Vīnes galma pianisti Mariju Terēzi Paradīzi, kura ir akla no četru gadu vecuma. Meitene sāk atgūt redzi, taču ārstēšanās vēl nav pabeigta, kad Vīnes universitātes zinātnieki, kuri jau no paša sākuma uz Mesmera mācību un panākumiem ir raudzījušies ar neuzticību, sariko pārbaudi un paziņo, ka priekšstats par acugaismas atgūšanu meitenei ir tikai iedvests. Mesmers pamet Vīni.

Kādu laiku klejojis pa Sveici un Bavāriju, Mesmers apstājas Parīzē un atkal gūst panākumus. Viņš eksperimentē ar baquet, un viņam rodas sekotāji. Par saviem novērojumiem viņš vairākkārt ziņo franču akadēmijai. Pēc karaļa Ludvika XVI un karalienes Marijas Antuanetes rīkojuma, Mesmera mācības pārbaudīšanai tiek sastādīta zinātnieku komisija, kurā ir Antuans Lavuazjē, Bendžamens Franklins, Zans Bailijs un citi. Komisijas slēdziens, kas izdarīts pēc rūpīgas pārbaudes, ir nepārprotams: nekāds magnētisks fluīds cilvēka ķermenī nav konstatējams, un F. A. Mesmers visu panāk tikai ar savas personības suģestējošo spēku un iedvesmu. Taču zinātnieku komisija ari iedvesmas izmantošanu uzskata par slimnieku veselībai kaitīgu paņēmienu un akadēmijas locekļiem tiek aizliegts nodarboties ar mesmerismu.

Mūža atlikušo daļu F. A. Mesmers klusi strādā par lauku ārstu Cīrihes tuvumā, nodarbojas ar mūziku un 1815. gadā mirst astoņdesmit viena gada vecumā.

Franču akadēmijas lēmums ir pareizs 110 tālaika zinātnes viedokļa.

Šodien F. A. Mesmers un viņa skolnieki tiek uzskatīti par mūsdienu hipnologu priekštečiem. Pats to neapjauzdarns un neprazdams izskaidrot, F. A. Mesmers lietoja savos seansos hipnozes elementus. (No grieķu valodas aizgūto vārdu hipnoze gandrīz pusgadsimtu vēlāk ievieš angļu ārsts Džems Breds.) Tagad, kad tiek pētīti elektriskie un magnētiskie impulsi, kad ir sakrājies daudz piemēru par dzivu organismu jutību pret elektromagnētiskajiem laukiem, kad ir konstatēts, ka visiem cilvēka orgāniem piemīt sarežgiti elektromagnētiskie ritmi, un ar ultramodernas elektronu aparatūras palīdzību ir pārbauditi un apstiprinājušies zinātnieku atklājumi, ka cilvēku smadzenes izstaro elektromagnētiskus viļņus, izrādās, ka F. A. Mesmers ar panākumiem ir eksperimentējis ar elektromagnētisko lauku un bijis uz pēdām tām parādībām, ko mūsdienās pēta biofizika.

Kā redzam, romāns «Magnetizētāja piektā ziema» nav ne biogrāfisks, ne vēsturisks. Un tajā minētās daudzās vēsturiskās personas — ārsti, fiziķi, filozofi, teologi — iezīmē tikai notikumu fonu. Romānā P. U. Enkvists atzīmē, ka līdzīgi raksturi un sadursmes iespējamas arī citā gadsimtā. Lielākā daļa personu ir rakstnieka izdomātas.

«Magnetizētāja piektā ziema» nav arī dokumentāls daibs vārda tiešajā nozīmē. Romānā neatšķetināmi ir sajaukti esoši un vienīgi rakstnieka iztēlē radīti dokumeti.

Pērs Ulovs Enkvists dzimis apaļus divsimts gadus pēc slavenā austriešu ārsta Franča Antona Mesmera, — tas ir, 1934. gadā. Viņš agri zaudējis tēvu, audzis skolotājas ģimenē, beidzis Upsalas universitāti, jaunībā aizrāvies ar sportu, savu spalvu asinājis, darbodamies kritikā un publicistikā. Pērs Ulovs Enkvists sarakstījis arī vairākus romānus un stāstu krājumus, pievērsies dramaturģijai.

P. U. Enkvista darbi allaž piesaista kritikas uzmanību un izraisa diskusijas. Tie ir bagāti saturā un pieļauj daudzpusīgas traktējuma iespējas. Viņa proza ir blīva, piesātināta, kaut arī stils atturīgs, skaudrs.

Solveiga Elsberga

SATURS

Magnetizētajā piektā ziema 3

Elsberga S. Par brīnumdari un blēdi un patiesības meklējumiem

(pēcvārds)

Tlep yjiOB Shkbmct

nHTAa 3HMA MATHETH3EPA Poiai

Il3aaTe^bCTBo «JlaecMa» PHra 1980 Ha ^aTbimcKOM H3WKe nepeBe^a co uiBeaCKoro CoJiBeilra 3Jic6epra XyaowHHK JlHra UiiKjiace

IIB Nr. 2937

Pērs Ulovs Enkvists

MAGNETIZETAJA PIEKTĀ ZIEMA

Redaktore I. Kačevska. Mākslinieciskais re« daklors I. Zvaguzis. Tehniskā redaktore S. Narme. Korektore K. Rumbēna

Nodota salikašnal 23.04.80. Parakstīta lespie» Sanai 10.07.80. Formāts 70x100 32. Tipogrāfijas papīrs Nr. 2. Baltlkas garnitūra. Augstspiedums. 11.13 uzsk. iespiedi.; 11.35 izdevn. 1. Metiens 30 000 eks. Pašūt. Nr. 907. Cena 1 rbl. 20 kap. Izdevniecība «Liesma», 226047 Rīgā. Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 437/30688/D-821. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa», 226011 Rīgā. Blaumaņa ielā 38/40.

Enkvists P. U.

En540 Magnetizētāja piektā ziema: Romāns / No zviedru vai. tulk. un pēcv. sarakst, S. Elsberga. R.: Liesma, — 274 lpp.

PASKAIDROJUMI

** Didro (dz. 1713. g. Langrā, miris 1784. g. Parīzē) — franču apgaismības laikmeta nozīmīgākais filozofs.

*** Zans Lerons d'Alambērs (dz. 1717. g. Parīzē, miris turpat 1783. g.) franču matemātiķis un filozofs. Parīzes, Pēterburgas un citu zinātņu akadēmiju loceklis.

** Jansenisms — reliģisks novirziens Holandē un reliģiski sabiedriska kustība Francijā 17. un 18. gs., tā pamatā Holandes teologa Jansena mācība.

*** Fransuā Parī (dzimis Satinjonā, patiesībā miris 1718. g.) — franču askēts un reliģisku sacerējumu autors.

* Pjērs Olivjē Pino (miris 1790. g.) — Parīzes parlamenta advokāts.

[1] paracelzs — īst. v. fīlips Aureols Teofrasts Bombasts fon Hohenheims (1493—1541) — ārsts, ķīmijas profesors Bāzeles universitātē, alķīmiķis, filozofs. Tulk. piezīme."

" Šeit un turpmāk tulkotājas piezīmes.

[1] Baquet (franču vai.) — kubls, toveris.

[2] antons de hāns — ārsts, zinātnieks. Darbojies galvenokārt Vīnē. Dz. 1704. g. Hāgā. Miris 1766. g. Vīnē (?).

[3] tagad poznaņa.

[4] gasparo taljakoci (1546—1599) — itāļu ķirurgs. medicīnas vēsturē ar nosaukumu «Taljakoci operācija» iegājusi deguna plastiska operācija, kurā ādas lēveru ņem no augšdelma.

[4] Francis Antons Mesmers (1734—1815) — mesmcrisma jeb mācības par animālo magnētismu nodibinātājs. Viņa pētījumos ir meklējami mūsdienu hipnozes un suģestijas terapijas pirmsākumi.

[5] kārlis kristiāns volfarts (1778—1832) — ārsts, medicīnas doktors. Mesmerisma piekritējs un sekotājs.

[6] apslēptie slimību cēloņi.

[6] «Laudanum» sinonīms vārdam «opļum». Grieķu valodā «opion» — magoņu sula, piensula. Laudānu sāk pielietot Paracelzs. Laudan liquidum (latiņu vai.) — Laudāna ūdens.

[7] xiv, xv un xvi gadsimtā līdz Gustava Vāsas vadītajam zemnieku karam Zviedrija atradās Dānijas virskundzībā.

[8] zans zalabērs (dz. 1712. g., miris 1768. g. Zenēvā) — fiziķis un mācītājs, eksperimentālās fizikas profesors Zenēvā.

[9] leidenes trauks — pats vienkāršākais elektriskā kondensatora veids. Leidene — veca, kādreiz visā Eiropā slavenas universitātes pilsēta Holandē.

" petrs mušenbreks (1692—1761) — fizikas profesors Leidenē. «Mušenbreka sitieni» — Mušenbreka un viņa skolnieka Kīneusa eksperimenti, ar kuriem tika atklāti pa- zistamie Leidenes trauki.

[10] Marija Terēza fon Paradīze (dz. 1759. g. Vīnē, turpat mirusi 1824. g.) — akla austriešu piauiste, ērģelniece, dziedātāja un komponiste.

[10] Voltērs (īst. v. Fransuā Marī Aruē; dz. 1694. g. Parīzē, miris turpat 1778. g.) — ievērojams franču apgaismības laikmeta rakstnieks un domātājs.

[11] Krīžu telpa (franču vai).

[11] Grotta — itāļu (ari zviedru) valodā nozīmē ala. Seno romiešu celtņu drupās atrada ornamentu, kurā vijas kopā augu, dzīvnieku un cilvēku attēli, tauta šīs drupas sauca par grotām, tādā veidā ir cēlies šī ornamenta nosaukums groteska.

" 2ans Kalo (dz. 1592. vai 1593. g Nansijā, miris 1635. g.) — franču gravieris un zīmētājs. Tēlo ķēmīgus cilvēkveidīgus tipus.

"* agostino veneciano (īst. v. Agostino de Musi) — Venēcijā vai Venēcijas apkaimē dzimis zīmētājs un gravieris. Dzimšanas un miršanas gadi nav zināmi. Pēdējais darbs datēts ar 1536. gadu.

*"* Hieronims Boshs (dz. ap 1450. g., miris 1516. g.) — nīderlandiešu gleznotājs. Mūsdienu sirreālistu garīgais tēvs un priekštecis.

[13] johans jozefs gasners (1727—1779) — mūks, mācītājs, teoloģijas dekāns Pondorfā. Pazīstams eksorcists.

*" Galvenās kuņģa un krūšu kaites.

*" dzīvnieku magnētisma arhīvs.

[15] burtiski — dieva jērs. Kopš XV gadsimta izplatītas ovālas plāksnītes ar dieva jēra un pāvesta vārdu vienā un kāda svētā attēlu otrā pusē.

" Benedikts Statlers (1728—1797) — katoļu teologs, profesors un doktors Ingolstrādes universitātē.

[16] pīsegīrs (īst. v. Armāns Marī Zaks de Sastenē, dz. 1751. g. Parīzē, miris 1825. g. Bizansī) — marķīzs, ģenerālis un arī literāts. Nodarbojies ar magnētisko somnambulismu.

[17] lai slavēts dievs (lallņu vai).

[18] burtiski — paribe; senos laikos šim ķermeņa apvidum piedēvēja slimības perēkļa nozīmi.

[19] azafētida — «velna sūds». Ferula foetida Boissier — sakņu smirdīgi sveķi, kuri agrāk lietoti kā nervu nomierinošs līdzeklis pret histēriju.

[19] Asklēpijs — grieķu ārstniecības dievs, Apolona dēls, kam atbilst romiešu Eskulāpijs. Asklēpija kults uzplauka, sākot ar piekto gadsimtu p. m. ēras. Galvenā kulta vieta bija Hpidauras pilsēta.

Content

Enkvists Pērs Ulovs Magnetizētaja piektā ziema

PĒRS ULOVS ENKVISTS Magnetizētaja piektā ziema

PASKAIDROJUMI