Čopra Dīpaks

Muhameds

Dīpaks Čopra

Muhameds

AUTORA PRIEKŠVĀRDS

Milzu pārsteigumu es piedzīvoju, sākot rakstīt par Muhamedu pēdējo pravieti, kas cēlies no TuvoAustrumu tuksneša bezgalīgas, kailas un neauglīgas zemes, kura savā klēpī izauklējusi Mozu un Jēzu. Ārpus islāma pasaules Muhameds gadsimtiem ilgi ir saskāries ar noliegumu. Ne jau tikai mūsu gadsimtā cilvēki reaģē ar aizdomām un neticību, dzirdot no musulmaņiem, ka “islāms” nozīmē “miers”. Un šīs aizdomas kļūst tikai ļaunākas, kad radikālie džihādisti veic terora aktus Muhameda vārdā.

Pravietis savas dzīves laikā saspringti karoja ar saviem pretiniekiem un veda armijas kaujā par jauno ticību. Es uzaugu Indijā starp musulmaņu draugiem, bet pat tur, kur jau kopš seniem laikiem cilvēki dzīvo kultūru un reliģiju sajaukumā, Pakistānas atdalīšanās 1947. gadā izraisīja dumpjus un masu slepkavības abās pusēs. Patiesības vārdā ticīgie itin viegli sabradā mīlestību un mieru.

Tas viss tomēr neradīja nekādu izbrīnu. Biju nolēmis būt godīgs pret Muhamedu un uzlūkot viņu tā, kādu viņš pats sevi skatīja septītā gadsimta Arābijā viņa piedzimšanu mēs varam saistīt ar m. ē. 570. gadu, Eiropas tumšo viduslaiku kulmināciju divsimt gadu pirms tam, kad pāvests 800. gadā Kārli Lielo kronēja par imperatoru un gandrīz sešsimt gadu pirms tam, kad divpadsmitajā gadsimtā

pret debesim izslējās Šartras katedrāles smailes. Tieši šajā apstākli slēpās pārsteigums, jo no visiem lielo pasaules reliģiju dibinātājiem Muhameds ir vislīdzīgākais mums.

Muhameds uzskatīja sevi par parastu cilvēku. Viņa radinieki un kaimiņi nepašķlrās, dodot ceļu, kad viņš gāja pa izkaltušu dubļu klātajām Mekas ielām. Muhameds kļuva par bāreni sešu gadu vecumā, bet viņš neizcēlās ne ar ko citu kā vien ar izdzīvošanas spēju. Tā kā Muhameds dzīvoja nežēlīgā cilšu sabiedrībā, viņam visapkārt bija brālēni un citi Hašīma klana vīrieši, kas veidoja plašāko ģimenes loku. Viņā nebija nekādu dievišķības iezīmju (ja neņem vērā tās, ko, islāmam uzplaukstot un izplatoties, izgudroja vēlāko laiku hronisti). Muhameds izauga un kļuva par tirgotāju, un viņam palaimējās izdevīgi apprecēties, apņemot par sievu bagātu atraitni Hadīdžu, kas gan bija piecpadsmit gadus vecāka par viņu. Muhameds ceļoja ar karavānām uz SIriju vienā sezonā un uz Jemenu nākamajā. Mekas pārticības pamatā bija karavānu tirdzniecība. Kaut ari šī nodarbošanās bija briesmu pilna Muhameda skaistais, visu mīlētais tēvs Abdallāhs nomira mājupceļā no viena šāda ceļojuma Muhameda šķiras tirgotāji ierastā kārtā devās cauri tuksnesim, un katrs no tiem ilga vairākus mēnešus.

Neparasti ir tas, ka Muhameda pārvērtībās ir tik daudz vienkāršas cilvēcības iezīmju. Jēzu cildina, dēvējot par Cilvēka Dēlu, bet Muhameds apzināti neizceļas, saucot sevi par “cilvēku starp cilvēkiem”. Viņš nemācēja ne lasīt, ne rakstīt, bet tā bija pietiekami parasta parādība pat starp pārtikušajiem. Viņam bija četras meitas, kas izdzīvoja dzemdībās, un divi dēli, kas nomira jau zīdaiņa vecumā. Iztikt bez mantinieka bija neiedomājami, tāpēc viņš rīkojās neraksturīgi un pieņēma par dēlu brīvlaistu verga zēnu Zeidu. Visādi citādi ir pilnīgi neizskaidrojami, ka Dievs iejauktos vira un

tēva stabilajā dzīvē, lai runātu caur viņu. Ievērojamākais Muhamedā ir tas, ka viņš bija ārkārtīgi līdzīgs mums līdz pat brīdim, kad liktenis radīja vienu no lielākajiem satricinājumiem cilvēces vēsturē.

610. gadā Muhameds, 40 gadu vecs tirgotājs, kas bija pazīstams ar pavārdu Amīns jeb “uzticamais”, nokāpa no kalniem precīzāk, no daļēji zaļojošajiem pakalniem, kas ietver Meku, izskatīdamies satriekts un pārbijies. Pēc tam kad viņš bija kādu laiku burtiski slēpies zem segām, lai atgūtu drosmi, viņš sapulcināja tos nedaudzos cilvēkus, kuriem varēja uzticēties, un paziņoja kaut ko apbrīnojamu. Alā, uz kuru viņš regulāri gāja, lai atpūstos no Mekas samaitātības un ciešanām, pie viņa bija ieradies eņģelis. Muhameds meklēja mieru un vientulību, bet no tās vairs nebija ne miņas, kad Gabriēls tas pats eņģelis, kurš bija apmeklējis Mariju un sargājis Ēdenes dārzu ar liesmojošu zobenu pēc tam, kad Dievs bija izdzinis Ādamu un Ievu, strupi pieprasīja Muhamedam “lasīt”.

Svarīgs ir tieši šis vārds “lasīt” (latviski to varētu tulkot arī ar vārdu “deklamēt”, “izlasīt”, “saukt” tulk. piez.), jo šī pati sakne ir arī vārdā Korāns (kur’ārt). Muhamedu šī eņģeļa pavēle satrieca kā zibens spēriens. Viņš nu nebija tas, kas iesaistītos publiskā lasīšanā jeb deklamēšanā, ar ko bija slaveni beduīni. Kad viņš bija mazs zēns, viņu aizsūtīja dzīvot pie klejotāju ciltīm tuksnesī bagātajiem Mekas iedzīvotājiem tā bija pierasta prakse. Tika uzskatīts, ka tuksneša dzīves vienkāršība un grūtības nāk par labu bērnam. Un arī Muhameds tika aizvests prom no Mekas piesārņotā gaisa un samaitātajām pilsētas paražām. Arābu vidū valdīja uzskats, ka tieši beduīni runā vistīrākajā arābu valodā, un visu mūžu Muhameds saglabāja mazliet lauciniecisku akcentu, kas nodeva viņa uzturēšanos pie

nomadiem no piedzimšanas līdz piecu gadu vecumam. Beduīni bija ari slaveni stāstnieki. Viņi deklamēja garas leģendas, kas slavināja cilts varoņus, kuri veikuši pārdrošus uzbrukumus karojošajām kaimiņu ciltīm, nolaupot tām kamieļus un sievietes. Bet Muhameds sēdēja maliņā, tikai klausīdamies, nevis piedalīdamies. Viņš klusēja vismaz tā liecina vēsture līdz pat brīdim, kad viņu uzmeklēja Gabriēls.

Eņģelim nebija viegli pārliecināt Muhamedu. Gabriēlam nācās trīs reizes (mītisks, mistisks skaitlis) viņu ieslēgt ciešā apskāvienā, līdz viņš piekrita lasīt. Vārdi, kas vēlāk skanēja no Pravieša mutes, nebija viņa paša vārdi. Tas, ka Muhameds nekad nebija publiski uzstājies, viņam un tiem, kas sāka ticēt viņa vēstij, bija pierādījums, ka vārdi nāk no Allāha. Līdz pat mūsdienām tā arābu valoda, kurā sacerēts Korāns, ir vienreizīga un veido pati savu stila un izteiksmes pasauli. Ārpus islāma to var salīdzināt varbūt vienīgi ar Karaļa Džeimsa Bībeli (King James Bible), kuras valoda atbalsojas angliski runājošajos tā, it kā runātu vai nu pats Dievs, vai kāds izredzētais, kas apveltīts ar brīnišķu izteiksmes spēku.

Tieši tas, ka Muhameds nekad nebija gaidījis dievišķu iedvesmu, padara mūsu aizdomas un bailes no islāma šodien vēl traģiskākas. Pirmsislāmiskā pasaule šķiet pat vēl tālāka nekā Vecās Derības pasaule. Cilvēkiem piederēja vergi, un tie tika izmantoti ļoti nežēlīgi. Tāpat notika ari ar sievietēm, un nevēlamas meitenītes bija pavisam ierasti pēc piedzimšanas atstāt nomiršanai kalnos. Arābi ķērās pie nažiem, lai atrisinātu pat niecīgākos strīdus, un nogalināt citu cilšu piederīgos viņi uzskatīja par goda lietu. Atriebība bija kaut kas tāds, ar ko varēja lepoties.

Neviena no šim paražām, lai ari cik barbariskas tās būtu, nav tikai arābiem raksturīgas. Tās visas atrodamas dažādās agrīnajās kultūrās. Bet islāms ir barbarisma apzīmogots pavisam īpašā veidā, daļēji tāpēc, ka dedzībā paturēt ne tikai Pravieša vārdus, bet arī viņa pasauli, senās paražas ir saglabātas līdz pat mūsdienām. Es tēloju Meku tādu, kāda tā patiesi bija, visā tās skarbumā un brutalitātē. Lai mazinātu moderno spriedumu ietekmi, izmantoju daudzus naratorus, kas piedalās stāstīšanā. Mani stāstītāji ir dažādu sabiedrības slāņu vīrieši un sievietes kā vergi, tā bagāti tirgotāji; kā ticīgie, tā skeptiķi; kā elku pielūdzēji, tā kaismīgi Muhameda vēsts sekotāji. Pirmie cilvēki, kas dzirdēja Korānu, reaģēja tikpat atšķirīgi un pretrunīgi, kā reaģētu jūs vai es, ja mūsu labākais draugs mūs piespiestu pie sienas ar stāstu par erceņģeļa pusnakts apmeklējumu.

Nerakstīju šo grāmatu, lai padarītu Muhamedu svētāku. Es to rakstīju, lai parādītu, ka septītajā gadsimtā svētums bija tikpat mulsinošs, biedējošs un pacilājošs, kāds tas būtu arī mūsdienās.

Līdztekus tam pārējās problēmas bija samērā maznozīmīgas. Greznos arābu vārdus nezinātājiem būs grūti atcerēties, tāpēc es, cik vien iespējams, šajā grāmatā esmu samazinājis burtu zīmju skaitu, paturot tikai svarīgākos. Vārdu rakstība ir divkārši mulsinoša, jo vienus un tos pašus vārdus atveido atšķirīgi. Šajā ziņā neesmu bijis konsekvents. Riskējot aizkaitināt zinātniekus, esmu izmantojis veco, ierasto vārda “Korāns” rakstību. Esmu saīsinājis garos, ciltīs tradicionālos vārdus līdz viegli iegaumējamiem, piemēram, Abū Tālibs un Varaka. Un, tā kā angļu valodā (gluži tāpat arī latviešu valodā tulk. piez.) hamza (’) un ’ajn (’), piemēram, vārdā Ka’aba, nav nekādas nozīmes, es tās lielākoties esmu atmetis, tāpat saglabājot veco, pierasto lietojumu. Ja tas

aizskar izglītotus arābu valodas pratējus, atvainojos jau iepriekš.

Visbeidzot šis ir romāns, nevis oficiāla biogrāfija. Daži notikumi ir izstāstīti citādā secībā, nekā tie ir notikuši. Personas parādās un pazūd atkarībā no tā, kā nepieciešams, lai stāsts ritētu uz priekšu. Tas var izraisīt pārpratumus. Lai palīdzētu lasītājiem orientēties, esmu izveidojis svarīgāko stāstā minēto notikumu hronoloģiju. Tai seko vienkāršots dzimtas koks, kas rāda Muhameda senčus un ģimeni plašāk. Personas, kas parādās šajā romānā, ir iespiestas treknrakstā, lai tās būtu vieglāk pazīt.

Autors nedrīkst norādīt saviem lasītājiem, kā tiem vajadzētu uztvert tekstu. Es jums tomēr varu pateikt, ka tas, kas mani pamudināja uzrakstīt šo stāstu, bija valdzinājums, ko manī rada veids, kādā apziņa paceļas līdz dievišķā līmenim. Šis fenomens saista Budu, Jēzu un Muhamedu. Augstākā apziņa ir universāla. Tā tiek piedāvāta kā augstākais mērķis dzīvei uz zemes. Bez vadoņiem, kas sasnieguši augstāko apziņu, pasaulei būtu laupīti tās izcilākie sapņotāji pasaule būtībā būtu liktenīgi aplaupīta. Muhameds juta šo sāpīgo plaisu pasaulē ap sevi. Viņš mani valdzina visvairāk, tāpēc ka viņš pārveidoja pasauli, iedziļinoties sevī. Tas ir tāds sasniegums, kāds iespējams tikai garīgā ceļā. Ņemot vērā to, ko paveica Pravietis, viņš ļauj man cerēt, ka ikvienu no mums, kas dzīvo ikdienišķu dzīvi, var skart dievišķais. Korāns ir pelnījis savu vietu kā dvēseles dziesma, kas godināma vienmēr un visur, kur vien dvēsele ir nozīmīga.

HRONOLOĢIJA

(Ta kā nav pārbaudītu datu, turpmāk minētie gadskaitļi ir aptuveni.)

570 Muhameda piedzimšana

590 Muhameds apprecas ar Hadīdžu, kas laiž pasaulē četras meitas, kā arī divus dēlus, kuri nomirst jau zīdaiņa vecumā

610 (vai agrāk) Muhameda pirmā atklāsme

613 Pirmais publiskais sprediķis

615 Dažu musulmaņu ieceļošana Abesīnijā

616-619 Kureišu cilts boikotē Muhameda klanu Banū Hašīm

619 Hadīdžas un Abū Tāliba nāve

622 Hidžra (pārcelšanās) uz Medīnu

624  Bedras kauja, musulmaņu uzvara pār lielākiem kureišu spēkiem, jūdu ciltis tiek padzītas no Medīnas

1 Citiem vārdiem sakot, tai vajadzēja kļūt izšķirīgai cīņā ar musulmaņiem, taču tā par tādu nekļuva kureiši šo uzvaru neprata izmantot. (Red. piez.)

Muhameds: ģenealoģija

,

MUHAMEDS

.

Ievads

.

ATKLĀSMES EŅĢELIS

Mūlis var doties uz Meku, bet tāpēc vien viņš nekļūs par svētceļnieku.

Dievs neielika šos vārdus man mutē. Viņš būtu varējis to izdarīt, humora izjūtas viņam netrūkst. Tie ir arābu vārdi. Viņi ir runātīgi cilvēki, vārdu straume varētu nest Noasa šķirstu. Ja tu esi svešinieks, tu vari to nepamanīt. Tevi apžilbinās tuksneša saule, kas vienlīdz izbalina kā kaulus, tā prātus.

Saule dara arī citas lietas. Izžāvē ūdens avotus, kas vēl pērn bija pilni veldzes. Nomērdē badā visus pavasara jērus, kad novīst un izdeg zāle. Dzenā nomadus, izmisuma pilnus, labāku ganību meklējumos. Un, kad tie nonāk galā, saule atmirdz svaigās asinīs, jo citas ciltis, kas aizietu bojā bez savām ganībām, to tik vien gaida, lai apkautu nomadus.

Bet arābi neparko nepadodas. “Pārvērtīsim to visu par stāstu,” viņi saka. “Dziesma ir zāles pret postu.” Ir arī citas zāles, bet nevienam nav naudas, par ko tās nopirkt.

Un tā nu viņi sāka badu pārvērst par varonīgu piedzīvojumu. Slāpes kļuva par mūzu, nāves briesmas par iemeslu izrādīt savu drosmi. Arābus un Dievu vieno šī mīlestība uz vārdiem. Tāpēc tad, kad viņš izdzirda kādu vīru no visas sirds sakām: “Dievs mīl visus cilvēkus uz zemes, tikai ne arābus,” bija gluži īstā reize parādīties man ar vienu vienīgu pavēli.

"Lasi!"

Tas bija viss, ko man, Gabriēlam, lika pateikt. Viens vārds, viens ziņnesis, viena vēsts. Es biju kā āmurs, kas izsit spundi vīna vātij. Viens sitiens, un plūst vīns, kas spēj piepildīt simtiem krūku.

Un tāpat vārdi plūda no Muhameda, bet ne uzreiz. Ja eņģelis spētu šaubīties, es būtu šaubījies. Es runāju ar kādu vīru visā Arābijā, kurš neprata lasīt. Viņš nedziedāja dziesmas un stāstus nestāstīja ne tik. Kad ceļojošs dziesminieks pacēla balsi, viņš sēdēja pašā pūļa malā. Vai spējat tam noticēt? Muhameds lūdza Dievu runāt ar viņu, un tad, kad Dievs atbildēja, viņš zaudēja valodu.

Lasi! Kas tev vainas? Esi jel prieka pilns! Tā diena, kas tika sludināta, nu ir klāt.

Tak ne jau nu viņš.

Kad parādījos, es atradu Muhamedu alā kalna vienā pusē.

“Kas tev liek tur iet?” viņa draugi prašņāja. “Mekas tirgonim vajadzētu rūpēties par saviem darījumiem.”

Muhameds atbildēja, ka viņš iet uz turieni pēc mierinājuma.

“Kāpēc tev vajadzīgs mierinājums?” viņi jautāja. “Tu domā, ka tava dzīve ir grūtāka nekā mūsējā?”

Viņi redzēja tikai vīru tērpā ar purpura apdari, kas gāja pa tirgus laukumu un sēdēja iebraucamajās vietās, tirgodamies ar tēju. Viņi neredzēja to vīru, pār kura prātu slīdēja ēnas. Tumšās domas bija paslēptas aiz smaida.

Kādu dienu Muhameds pārradās bāls kā spoks. Hadīdža, viņa sieva, domāja, ka viņš tūdaļ kritīs zemē un nāksies viņu satvert.

“Neej uz ielas!” Muhameds pavēlēja. Viņš trīcēja pie visām miesām.

Hadīdža piesteidzās pie loga, bet ārpusē viņa redzēja tikai kādu kalponi, kas vāca kopā saiņus promnešanai.

Meitene tupēja putekļos, lasīdama kopā vecas lupatas, ādas atgriezumus un ogļu kaudzītes un siedama tās sainīšos, lai pārdotu ciematos, kas bija izvietojušies kalnos ap Meku.

“Ej nost no loga!” Muhameds izsaucās, bet bija jau par vēlu. Hadīdža ieraudzīja to, ko bija redzējis viņš.

Viens sainis kustējās.

Ar asarām acīs viņa aizvēra slēģus. Tas varēja būt kaķis, ko vajadzēja noslīcināt. Bet Hadīdža zināja, ka tas nav kaķis. Tas bija vēl viens zīdainitis vēl viena meitenīte, kas neizaugs liela. Vēl viens pamests līķītis tik mazs, ka to var saņemt plaukstā, un to neviens neatradis kādā nomaļā vietā kalnos.

Muhamedam bija četrdesmit gadu, un viņš visu mūžu bija skatījis šādas pretīgas ainas. Un vēl ļaunākas. Vergi, kas untuma dēļ piekauti līdz nāvei. Sāncenšu cilts vīri, kas noasiņo renstelē tikai tāpēc, ka uzspļāvuši kāda kurpei. Viņš slēdza darījumus ar vīriem, kas paši pastrādāja šādus noziegumus un kas šūpoja galvu, kad Muhameds runāja par to, cik ļoti mīl savas četras meitas. Muhameds uzsmaidīja saviem draugiem un viņu brašajiem dēliem. Tikai savā sirdī viņš jautāja Dievam, kāpēc abi viņa dēli bija miruši šūpuli. Tikai savā sirdī viņš teica vienīgo, kas bija no svara.

Es nenovērsīšos no tevis, Kungs, pat ja tu nogalinātu visus, ko es mīlu.

Dievs atbildot būtu varējis čukstēt: “Kāpēc gan tu man tici, ja tu arīdzan vaino mani par visu šo ļaunumu?”

Varbūt viņš tiešām pačukstēja šādu domu. Vai varbūt Muhamedam pašam tā kādreiz ielauzās prātā. Viņam bija pietiekami laika domāt tais garajās dienās un naktis mazajā kalnu alā. Viņš maz ēda un dzēra pat vēl mazāk. Sieva bažījās, ka viņš varētu nepārnākt mājās, jo kalnus Mekas apkārtnē bija apsēduši bandīti.

Viņai gandrīz vai izrādījās taisnība. Kad es parādījos Muhameda priekšā, viņš nepiesauca Dieva vārdu, viņš neklausījās, un viņš pat nespēja nostāvēt uz vietas.

Viņš metās ārā no alas un, nemiera dzīts, skrēja augšā kalnā. Šis cilvēks, kurš tā vēlējās, lai Dievs viņu ievēro, bija pārbijies, kad tiešām tapa ievērots. Muhameds pameta skatienu pār plecu. Zeme bija akmeņaina, un viņš paklupa. Gaisā virmoja savādi trokšņi. Vai bija dzirdams, kā smej dēmoni, kas viņu vajāja? Muhameds paskatījās debesīs, meklējot atbildes. Viņš gribēja atrast izeju.

Viņš atcerējās klintis Hiras kalna virsotnes tuvumā. Ganuzēniem vajadzēja uzmanīties, lai neļautu jēriem pieskriet pārāk tuvu malai, kad virs galvas riņķoja plēsīgie putni un baidīja tos.

Kas tagad riņķo pār mani? Muhameds domāja baiļu uzplūdā.

Muhameds skrienot elsoja, jo milzīgs spiediens žņaudza krūtis. Viņš taisījās nolēkt no klints un satriekt savas miesas pret akmeņiem tur lejā. Viņš pat nespēja lūgt pēc glābiņa, jo tas Dievs, kas varētu viņu izglābt, bija tas pats Dievs, kas viņu mocīja.

Es neko tādu nelūdzu. Laid mani vaļā! Es neesmu nekas cilvēks starp cilvēkiem.

Elsdams un klupdams Muhameds ciešāk savilka savu ģērbu, glābdamies no vēsuma, ko nesa ramadāns, kalendāra devītais mēnesis. Ļauns mēnesis, svētīts mēnesis, pareģojumu un zīmju mēnesis. Arābi par to bija strīdējušies tik ilgi, cik vien viņš spēja atcerēties. Pēc neilga laika panikas migla sāka izklīst. Pēkšņi viņa prāts tapa ļoti skaidrs. Muhameds raudzījās lejup uz savām kājām, kas mina akmeņaino zemi, tā, it kā tās piederētu kādam citam. Cik dīvaini viņš bija pazaudējis sandali, bet nejuta akmeņu šķembas, kas

sagrieza pēdu līdz asinīm. Lēmums darīt sev galu sniedza tādu kā mierinājumu.

Muhameds sasniedza kalna virsotni. Tālumā viņš saskatīja Meku. Kāpēc gan viņš bija dzinies pēc Dieva kā piekūns pēc zaķa tuksnesī? Mekā jau bija simtiem dievu. Tie rindojās pie Kaabas svētnīcas sienām iekšpusē un ārpusē. Pa dievam katram pielūdzējam, pa elkam katram upurim. Kādas gan viņam bija tiesības tajā iejaukties? Neskaitāmi upuri dienu pēc dienas pildīja pilsētas kabatas. Muhameds pat no šī lielā augstuma gandrīz spēja saost upuru dūmus.

Raudzīdamies lejup uz klintīm, viņš nodrebēja. Šajā sabrukuma mirklī Muhameds atrada lūgšanu, kas varbūt spētu viņu glābt.

Dārgais Dievs, savā bezgalīgajā žēlastībā dari mani atkal tādu, kāds es biju agrāk. Dari mani atkal parastu.

Tā bija vienīgā lūgšana, ko Dievs nespēja izpildīt, jo šajā brīdī kāda vīra dzīve tika sašķaidīta kā krogū nevērīgi nomests vīna kauss. Viņš vairs nekad nebūs parasts. No šī brīža vienīgais, kas ir svarīgs, būs Muhameda vārdi. Arābi, būdami vārdu mīļotāji, ir nosvērti. Vai viņi mīlēs vai nievās Dieva vēstnesi?

Muhameds vārgi pasmaidīja. Viņam ienāca prātā beduīnu sakāmvārds: “Tūkstoš lāstu nespēj saplēst kreklu.” Tad kāpēc gan man sevi plosīt? Un ari manu miesu un kaulus? viņš domāja. Aina ar viņa sakropļoto un salauzīto ķermeni lejā uz klintīm viņam šķita pārāk atbaidoša.

Muhameds pagriezās prom no kraujas. Ja es esmu tavs trauks, apejies ar mani uzmanīgi. Noliec mani uzmanīgi. Neļauj man saplīst.

Es čukstēju jā. Kādas gan man bija tiesības viņu noraidīt? Es pat nepajautāju Dievam vispirms.

Mekas tirgotājs ar vienu sandali kājā kliboja atpakaļ lejā pa nogāzi. Viņa mēle bija smaga un neveikla. Muhameds lasīs, kā es biju pavēlējis. Viņš vairs nekad nerimsies lasīt, pat ja viņam tāpēc būtu jāmirst.

Pirmā dala DZĪVĪBAS ŪDENS

1

ABDELMUTĀLIBS, VERGS

Vai Dieva mīlestība var būt tik spēcīga, ka tā šķiet kā naids?” es jautāju.

“Nerunā par Dievu,” mans dēls kurnēja. “Viņš par mums šobrīd nedomā.”

Mēs vilkām uz pilsētu ar ūdens krūkām piekrautas kamanas. Ūdens, kas bija sājš un silts, šļakstījās pāri malām katrreiz, kad mēs uzdūrāmies akmeņainākam ceļa posmam.

“Dievs domā par visu un dara to visu laiku. Tieši tāpēc jau viņš ir Dievs,” mierīgi atteicu. Paskatījos uz savu dēlu Abdallāhu, kas bija iejūdzies kamanās ar virves saiti ap kailajām krūtīm. Tas bija mokošs darbs, un viņš bija nikns.

Mēs bijām izvilkuši sliktāko lozi, kad rītausmā sapulcējās ūdens nesēji. Ik rītu ciltis sūtīja četrdesmit jaunu vīriešu, lai savestu ūdeni Mekā. Pilsētā nebija aku, un tāpēc ūdens bija jāpiegādā no mazajām akām, kas atrodamas priekšpilsētās. Abdallāhs un es mēs izvilkām vistālāko vairāk nekā jūdzi. Iejūgušies kā dzīvnieki, salīkuši tik zemu, ka varētu sagaršot putekļus zem savām kājām, mēs vilksim kamanas, līdz saule jau būs norietējusi.

Neviens pret mani, veci, līdzjūtību nejuta. Visi mani pazina kā Vergu, un šis vārds lika tiem izturēties pret mani ar slēptu nicinājumu.

“Agrāk es domāju, ka Dievs mani ienīst,” teicu, neņemdams vērā Abdallāha nīgro omu. “Mana bērnība pagāja nabadzībā un ciešanās.”

“Būt šeit ir lāsts.”

Apstājos vilkt un iepletu rokas. “Esmu Mekā, mans dēls, un tas ir brīnums, kas mani atveda līdz tās svētajiem vārtiem. Tam, ko mēs izjūtam kā naidu, patiesībā jābūt slēptai Dieva mīlestībai.”

Abdallāhs ieņurdējās. Viņu neinteresēja tēva muļķīgie brīnumi un uztrauca tikai tas, ka viņš tika pamodināts no cieša miega, lai dotos pirmsausmas tumsā. Viņa prāts jau pa pusei bija noskaņots sacelties. Abdallāhs bija jaunākais no desmit dēliem, ieredzēts un skaists. Viņa dižciltīgais deguns bija tik liels, ka tas piedūrās vīnam kausā, pirms to skāra lūpas. Tomēr vairāk par visu citu viņam nepatika tas, ka tēvs bagāts cilvēks dzīvoja ar palamu Vergs.

“Ja man tevī jāklausās,” Abdallāhs īgni ierunājās, “ļauj man iet ēnā.” Ūdens nesēji centās, cik vien iespējams, palikt māju un sienu ēnā, bet pašlaik bija tikai maza strēmelīte tumšā vēsuma tik vien, lai tajā varētu ielavīties viens cilvēks.

“Tev būs ēna atpakaļceļā. Mēs tā izlozējām.” “Atpakaļceļā krūkas ir tukšas. Tas nav godīgi.” Paraustīju plecus un gūlos iejūgā. Saule bija visaugstākajā punktā. Tās karstums dedzināja ādu kā krāsnī.

Mīlestība, kas šķiet kā naids. Šī mīkla nomāca manu prātu jau vairākas dienas. Man tas bija visas dzīves noslēpums, vienīgi iepriekš es to nebiju pamanījis. Pat lāsts ir slēpta svētība. Kaut vai šī Arābijas zeme. Kā auklā iekārts dārgakmens tā šūpojas divām impērijām pa tvērienam. No ziemeļiem savas rokas stiepj bizantieši, no austrumiem persieši. Tas pilnīgi noteikti ir lāsts tādiem nepasargātiem un izkaisītiem ļaudīm kā mēs. Tomēr arābi nekad nav tikuši pakļauti. Tuksnesis ir pārāk plašs, pārāk nemīlīgs. Aizklīsti

no takas stundas gājiena attālumā, kur mājo tikai skorpioni un džini, un tu būsi laimīgs, ja dzīvs atradīsi ceļu atpakaļ.

Pat te Dievs ir parādījis savu žēlastību, jo tirgotāji nevarēja kuģot apkārt Arābijai, kad katrā līci un ostā gaida pirāti. Viņi bija spiesti vest savas dārgās zīda un garšvielu kravas pāri tuksnesim uz Damasku. Iznākums bija pārticība ikvienai pilsētiņai, kas līdzinājās Mekai un kas laimīgā kārtā trāpījās viņu ceļā. Ciltis slavēja dievus un zvērēja, ka parūpēsies, lai katram ceļotājam būtu ūdens, kad viņš ienāk pilsētā. Un tas tikai izraisīja nākamo lāstu, jo ūdens bija jāsaved katru dienu neatkarīgi no tā, cik cilvēku tas nomocīja.

Bet dzīve tik rit uz priekšu kā krelles, kurās viena pērlīte ir dārgakmens, bet nākamā inde.

Nevienam nepatīk klausīties, kā es vāvuļoju par to. Tikai pusdienlaika saule lika atklāt pārdomas manam sapīkušajam dēlam. Pirms divām naktīm mana apsēstība ar Dieva mīlestību kļuva neizbēgama, un es gulēju nomodā, svīzdams aukstus satraukuma sviedrus. Tajā dienā biju izrīkojies neapdomīgi un muļķīgi: atzinos saviem brālēniem pie vīna kausa. Tas bija vienā no mazajām iebraucamajām vietām, kur rūpējas par svētceļniekiem Kaabas tuvumā un kur satiekas arī vietējie vīri.

“Nespēju saskatīt nevienu Dieva svētību, kas vienlaikus nebūtu ari lāsts,” es sacīju. “Un nevienu lāstu, kas vienlaikus nebūtu arī svētība. Kāpēc tas tā ir?”

Iestājās klusums. Par ko gan es runājot? Mani brālēni spriedelē tikai par trim lietām: naudu, sievietēm un kamieļiem.

Viens no viņiem ierunājās: “Es vakar atkal zaudēju vienu kamieli. Vai nu mans vergs krāpjas ar skaitļiem, vai ari viņš par glītu naudiņu ielaiž laupītāju bandas.”

“Ja viņš būtu uzpirkts, tie būtu paņēmuši vairāk nekā tikai vienu kamieli,” iebilda cits brālēns.

“Iespējams,” atteica pirmais brālēns.

Bet mani nevarēja apturēt. “Vai jums nemaz nerūp tas, ka Dievs mūs ir nolādējis? Dievs ir runājis ar visām tautām, izņemot arābus. Vai mēs esam pazudušie bērni, kas nekad vairs neatradīs tēva mājas?”

Visi atkal apklusa. Viņi kļuva nemierīgi, dzirdot mani sakām “Dievs”, nevis “dievi”. “Tā tas ir, tāpēc ka tā tas ir,” attrauca vecākais brālēns, kurš ik dienu ārkārtīgi stipri piedzeras un ir ārkārtīgi cienījams. Pārējie pamāja, un saruna ar to arī beidzās.

Es negaidīju, ka sastrīdēsimies. Šī iebraucamā vieta ir Kaabas ēnā. Visa zeme ap šo svēto vietu ir svētnīca. Šeit nedrīkst izcelties kautiņi starp ciltīm, asinsnaids ir atcelts, pat varmācīgi strīdi pasludināti ārpus likuma. Un galu galā esmu klana vecākais, tāpēc brālēni izrāda cieņu, klausoties manī nopietnām sejām, pat ja iekšēji viņi smejas par mani.

Šī atzīšanās neko labu nedeva. Miegs man tāpēc labāk nenāca. Mēģiniet saprast. Tas nebija filozofa bezmiegs. Šī mistērija attiecās tieši uz mani tā noteiks, vai izdzīvos visa mana ģimene.

Viss sākās ar ūdeni sen, sen, tik senos laikos, cik tālu vien spēj sniegties atmiņa. Kad atkāpās trakojošie Lielo Plūdu ūdeņi un Tēvs Noass izkāpa no šķirsta, viņš laida pasaulē svēto pēcteču līniju. No viņa asins nāca Ābrahāms, un no Ābrahāma viņa pirmdzimtais dēls Išmaēls.

Raugi, Išmaēla māte Hagara bija tikai verdzene no Ēģiptes un piederēja Ābrahāma sievai Sārai. Tā kā Sāra bija neauglīga, viņa ieteica Ābrahāmam ņemt Hagaru par savu otro sievu, lai viņiem būtu bērni. Pēc četrpadsmit gadiem notika brīnums, un Sāra ieņēma bērnu. Viņa dzemdēja dēlu,

vārdā īzaks. Vēlāk viņa pieprasīja, lai Hagaru ar Išmaēlu padzen tuksnesī. Ābrahāms nolieca galvu un paklausīja.

Hagarai klīstot kopā ar mazo zēnu, viņa cieta neciešamas slāpes. Nebija nekāda patvēruma zem klajās debess, un nebija arī ne zīmes no ūdens. Meklējot kaut dažas lāses, ar ko veldzēt Išmaēla izkaltušās lūpas, Hagara staigāja turp un atpakaļ starp diviem pakalniem, kurus pazīst ar vārdiem Safa un Marva. Išmaēls sāka raudāt. Māte bija tuvu ģībonim, un viņi abi būtu varējuši aiziet bojā, bet Dievs iežēlojās par Hagaru. Viņš sūtīja lejā eņģeli Gabriēlu, kas ar pirkstu pieskārās zemei. Tajā vietā zeme kļuva tumša no mitruma, un drīz parādījās tievumtieva ūdens strūkliņa. Brīnums! Hagara noliecās un dzēra, bet vispirms salika plaukstas, lai iesmeltu ūdeni zēnam.

Kā stāsta, vai nu Hagara, vai eņģelis toreiz pateica: “Vairāk! Lai ūdens krājas!”, un tāpēc šo avotu arābu valodā sauc Zamzams “ūdens, kas krājas”. Ap šo avotu izauga Meka. Par Dieva labvēlības zīmi Išmaēls un viņa mantinieki bija vienīgie avota īpašnieki, un tikai viņiem visos laikos bija tiesības pārdot šo ūdeni.

Kad es biju zēns un pirmoreiz dzirdēju šo stāstu, man nenāca prātā apšaubīt brīnumu. Vai tad es nevarēju aiziet pie Kaabas un pieskarties tās sienām, kur ikviens akmens ir brīnums? To bija uzbūvējis Ābrahāms šo Allāha namu, kura tuvumā burbuļoja avots. Tā bija gluži kā pirmā būve, ko Ādams būtu uzcēlis savām rokām, veidota no granīta bluķiem un ideāls kvadrāts no visām pusēm. Arābi sāka to saukt par Kaabu. Spītējot visiem cilšu kariem un visiem iekarotāju mēģinājumiem pieveikt mūs, tas palika Dieva nams vēl ilgi pēc tam, kad bija pazudis Zamzama avots, kas reiz plūda nebeidzamā straumē, jo pat Zamzamam bija uzlikts lāsts, kaut ari tas notika pirms daudzām paaudzēm, iekams kāds par to uzzināja.

Paskatījos uz Abdallāhu, kas bija sācis pie sevis murmināt. Viņam bija divdesmit gadu, tāpēc bija pietiekami spēcīgs ūdens vešanai, bet šī bija pirmā reize. Viņš lūdzās, lai es pastāstu, kāpēc mēs darām šo verga darbu, pat neatļaujoties ēzeļa pajūgu. Bet es teicu tikai vienu vārdu: “Vēlāk.” “Nāc manā ēnā,” piedāvāju.

“Tavā ēnā? Ak tad tā tu to sauc?” Abdallāhs bija tieši tik lepns, kā pieklājas bagāta cilvēka dēlam.

Neievērojot pārmetumu, iestūmu viņu ēnā, ko meta augsta siena ap kādu pagalmu. Mūsu pašu pagalms bija vistuvāk Kaabai, un tas ir lielisks ļaužu kārtas rādītājs. Ūdens bija padarījis mani bagātu, bet šā mielasta garšviela bija skaudība, ko citi juta pret mani. Spēju to sagaršot katru rītu, kad devos uz tirgus laukumu.

Es teicu: “Nekad neesmu stāstījis tev par brīnumu, kas mani atveda uz Meku. Pienācis laiks tev to uzzināt.” Abdallāhs neizskatījās pārsteigts. Šo runu biju sacījis katram no maniem desmit dēliem, kad tie bija sasnieguši noteiktu vecumu. “Tavs vectēvs Hašīms bija mūsu cilts vecākais. Viņš rūpīgi sargāja tiesības gādāt šo ūdeni, kas viņam deva ienākumus no katra svētceļnieka un desmito tiesu no visām citām ciltīm Mekā. Būdams zēns, es par to neko nezināju, jo Hašīms nomira noslēpumainos apstākļos, vezdams karavānu uz Ēģipti. Māte iesēja mani sainī un aizbēga, pēkšņi palikusi bez graša pie dvēseles un bez draugiem. Uz Hašīma īpašumu pieteicās viņa brālis. Mani, viņa vecāko dēlu, vienkārši nostūma malā.”

Abdallāhs neapšaubīja šos notikumus. Kad nomirst sievietes vīrs, viņa brālis var mantot vīra īpašumu, ja nav pieaugušu dēlu.

“Uzaugu, pamests tālā ciematā, kā čūska ložņādams starp debesīm un zemi. Visu arābu acīs biju bārenis. Es nebiju nekas. Tieši viszemākajā dzīves punktā Dievs dāvā savus brīnumus,” es teicu. “Vai tu esi gatavs dzirdēt par manējo? Bez tā šeit nebūtu tevis, turklāt tik izskatīga, kāds esi.” Abdallāhs novaibstījās. Izbaudīju to, kādu iespaidu uz viņu atstāja mans stāsts, un turpināju: “Pagāja daži gadi. Mans tēvocis Mutālibs pēkšņi izjuta briesmīgu vainas apziņu. Viņš bija kļuvis bagāts, izmantojot Hašīma tiesības gādāt ūdeni, kaut arī viņš bija atņēmis Hašīma dēlam tā daļu. Vainas apziņa nedeva viņam mieru, tā bija nerimstoša. Tāpēc Mutālibs nolēma, ka tā ir zīme. Neteicis nevienam ne vārda, viņš aizjāja no Mekas, sameklēja mani un manu māti trimdā un pacēla mūs no pīšļiem. Viņš apsolīja izturēties pret mani kā pret otru dēlu. Pēc divām dienām es jāju Mutāliba priekšā, mums ierodoties Mekā. Tomēr cilvēki nespēja noticēt, ka šis netīrais puika, kas pat nemācēja sēdēt kamieļa mugurā, būtu kas cits kā vien jauns vergs, ko ved mājās. Visās malās mani sauca par Mutāliba vergu Abdelmutālibs.”

“Un tas ir mūsu kauns,” nomurmināja Abdallāhs. Viņš nekad nav kavējies ķerties pie dunča, ja kāds cits jauns vīrietis apsmēja tēva apvainojošo palamu. Pieraduma pēc visi ir aizmirsuši manu īsto vārdu Šeibāhs un saukā mani par Vergu.

Ar ņurdienu atkal gūlos iejūgā. Es vēl esmu spēcīgs. Man vēl nav pat piecdesmit gadu. Iejūgtam man līdzās, Abdallāham nebija citas iespējas kā vien turēt līdzi. Kādu brīdi mēs klusēdami vilkām kamanas. Un viņš nepiedāvājās atteikties no ēnas.

“Esmu šodien tev sniedzis zināšanas. Tāpēc, lūdzu, tagad atbildi man. Vai Dieva mīlestība var būt tik spēcīga, ka tā šķiet kā naids?” vaicāju.

Mans dēls saprata, ka šis jautājums jāuztver nopietni. “Atbilde nav meklējama Dievā. Tā meklējama tavā paša vainā.” “Paskaidro!”

“Ja tu krāptu manu māti, varbūt viņa to uzzinātu, varbūt ari neuzzinātu. Bet savā vainas apziņā tu varētu izjust viņas mīlestību kā nomaskētu indi. Un, ja kāds nogalina savu brāli, tāpat kā Kains nogalināja Ābelu, viņa vainas izjūta var likt sajust Dieva mīlestību kā naidu.”

“Laba atbilde,” uzslavēju. “Bet es esmu gaidīts savas sievas gultā bez grēka un nevienu neesmu nogalinājis. Es biju iedomājies, ka būt bagātam ir svētība, bet es biju muļķis.” Abdallāhs uzlūkoja mani ar neticību, bet es neļāvu viņam mani pārtraukt. “Vai tu domā, ka mana bagātība nav sodība? Tieši tāpēc šodien devos uz pulcēšanās vietu vilkt lozes. Gribēju pats redzēt, cik mokošs ir šis darbs. Paskaties uz mani! Ir pagājusi puse dienas, un es esmu gatavs sabrukt putekļos un iznīkt. Vai tu saproti, ko tas nozīmē?” Abdallāham nebija ne jausmas, ko tas nozīmē, ja nu vienīgi to, ka viņa tēvs pretdabiskā kārtā grib ciest.

Es lasīju viņa domas. “Uz brīdi aizmirsti savu liekulību. Pat ja mani šis pārbaudījums nenobeigs, tad daudzus puišus gan. Esmu redzējis viņu miesas novīstam, viņi saslimst. Mūs viegli iznīcinās spēcīgāki klani, vai ari mēs paši izmirsim pirms laika.”

“Ko gan mēs varam darīt, tēvs?” Abdallāhs jautāja, pirmo reizi izrādīdams cieņu. Mums, arābiem, nav nekā svarīgāka par cilti. Mūsu cilts ir kureiši, lielākā un varenākā cilts Mekā, un tas nozīmē, ka tās sabrukumu alkst un par to lūdzas visas pārējās. Abdallāham bija nepanesama doma, ka visa viņa dzimta kādā dienā var izzust.

“Zamzams,” es nomurmināju. “To mēs darīsim.”

“Ko?” Mans dēls zināja šo vārdu Mekā visi to zināja bet tas bija tikpat teiksmains kā Ēdene. Viņam ne mirkli

nebija nācis prātā sapņot par dzīvības ūdeni, kā vecajie to sauca, un vēl jo mazāk par to, ko nozīmēja to zaudēt.

Es teicu: “Man atkal jāatrod šis avots. Kad es to paveikšu, ūdens krājumi pašā pilsētas sirdi būs neizsmeļami. Mēs, kureiši, vairs nemaksāsim par bagātību ar savām dzīvībām. Ko tu par to teiksi?”

Abdallāham bija grūti nedomāt, ka viņa tēvs ir jucis. Es to redzēju. Bet viņš neuzdrīkstējās atzīt to. “Tu prasi no Dieva otru brīnumu,” viņš piesardzīgi atbildēja. “Vai tik tas nav par daudz?”

Iesmējos. “Goda vārds, ja es reiz kļūšu par visas Arābijas virsaišu virsaiti, tu būsi mans sūtnis. Tavu gludu diplomātiju! Pagaidi tik, līdz sievietes dabūs tevi dzirdēt."

Abdallāhs atplauka. Būdams izskatīgākais no maniem dēliem, viņš allaž bija saistījis meiteņu skatienus. Bet šī bija pirmā reize, kad es runāju par to, ka ļautu viņam tuvoties sievietei. Precības noteikti vairs nebija aiz kalniem.

Mēs bijām tik ilgi runājuši, ka jau tuvojāmies cisternai, kurā bija jāsalej ūdens. Tā bija sekla akmens tvertne ne vairāk kā astoņu pēdu platumā. Kad mēs ieradāmies, divi duči sieviešu jau gaidīja, turēdamas uz gurniem māla ūdens krūkas. Ieraudzījušas kamanas, viņas izgrūda griezīgu, trallinošu nomadu cilšu kliedzienu.

“Nu re. Vairāk sieviešu, nekā tu vari valdīt.”

Jutos kā izspiests, tāpēc ļāvu savam iedomīgajam, saīgušajam dēlam izkraut smagās krūkas no kamanām. Lielākā daļa ūdens tika gaidošajām sievietēm, un cisternā palika labi ja divas trīs collas. Netālu augošais palmu puduris dos pietiekami ēnas, lai karstums nenozagtu visu atlikušo. Man patika šī vieta. Es apbrīnoju palmas, kas izdzīvoja no retajām lāsēm, ko izšļakstīja ūdens vedēji un nevīžīgas sievietes, steidzoties atpakaļ pie savām ģimenēm.

Parīvēju krūtis, kur virves iejūgs bija atstājis nobrāzumus. “Zamzams,” es klusām nomurmināju. Vai es tiešām spēšu to atkal atrast? Patiesībā man nepietika dūšas runāt par savu trako plānu ar saviem brālēniem vai pat sievu. Mūsu cilts vīriem būtu pamats atņemt manas nodevas. Ārprātīgajam nekas nav darāms ar svētajām ūdens tiesībām.

Varbūt pats Dievs bija pret mani. Ikviens Mekā uzskatīja, ka Zamzama pazušana ir kā dievišķs sods. Kādu nakti daudz senāk par to, ciktāl sniedzas dzīvajos esošo atmiņas, kāds taisns vīrs saniknojās par bagāto Mekas iedzīvotāju alkatību un nekaunību. Neviens nezina viņa vārdu. Viņš slepus iegāja Kaabā un izvāca no tās zelta ziedojumus un svētos elkus. Kaut arī Allāhs ir Dievs, viens un vienīgs, ciltis bija aizmirsušas viņu un izrotājušas svētnīcu ar saviem dieviem simtiem dievu.

Pēc tam kad viņš bija sametis savu laupījumu avotā, zaglis pārklāja Zamzamu ar zemi, paslēpjot to skatieniem. Viņš izteica lūgšanu, lai šo avotu nekad neatrastu netaisni cilvēki. Dievs to laikam uzklausīja, jo tad, kad nākamajā rītā uzlēca saule, neviens nespēja atcerēties, kur avots atradies. Bagātie krita izmisumā, daži pat nožēlā. Bet viņi bija pagalam. Meka bez sava svētā ūdens panīka. Išmaēla dēli devās prom. Šī vieta bija pamesta gadsimtiem ilgi, līdz kureiši atdzīvināja pilsētu. Viņi izveidoja ūdens piegādes sistēmu no sājajiem ārpuspilsētas avotiem. Viņi uzcēla Meku no jauna, izveidoja iebraucamās vietas ceļiniekiem un padarīja Kaabu par pienācīgu dievnamu, kādas tas bija bijis agrāk. Un tas viss deva viņiem tiesības saukties par jaunajiem Išmaēla dēliem.

“Vai tagad mēs varam doties mājās?” jautāja Abdallāhs. Viņa acis bija kā piekaltas daiļai meičai, kas, šūpodama gurnus, devās prom.

“Tu nepievilināsi viņu, ozdams tik nelabi kā tagad,” noteicu.

“Ja vienīgā lieta, kas stāv starp mani un sievu, ir vanna, tad man nav par ko raizēties,” Abdallāhs atbildēja, pārliecināts par to, ko runā.

Mēs griezāmies uz māju pusi, vecis klibodams un balstīdamies uz jaunekļa pleca.

Bet pat tagad, kad kājas mani vairs negribēja nest, dzirdēju kādu skaņu vārgu murdoņu, kas varēja būt slāpēta balss. Kaut kur dziļi zem zemes plūda Zamzams un gaidīja savu atdzimšanu.

Dieva griba piepildās apļiem. Neviena cilvēka prāts nespēj izdibināt Viņa slēptos plānus. Tāpēc neizsmejiet manu apsēstību ar svētā avota atkalatrašanu. Ja es reiz atbrīvošu tā ūdeņus un varbūt pat iegūšū zeltu, ko zaglis tajā sameta, vai Dievs mainīs savu spriedumu?

“Es izlūdzos svētību, kas paslēpta lāstā,” manas lūpas čukstēja.

“Ja vien man nav jāizcieš vēl viens tāds lāsts kā šī diena,” īgņojās Abdallāhs.

“Šovakar tu iesi uz savas tantes māju,” es teicu. “Tur būs dažas jaunas sievietes precību gados. Centies turēt sevi rokās. Vienā reizē var apprecēt tikai vienu.”

Abdallāhs zemu paklanījās, murminot bagātīgus pateicības vārdus par ielūgumu. Viens apmeklējums sieviešu namā darīja viņu tikpat apmierinātu kā dažu pavasara jēru nozagšana kaimiņu ciltij kalnos. Viņš sāka svilpot mīlas dziesmu.

Kad jau gandrīz bijām pie mūsu mājas stūra, teicu: “Tālāk es tikšu pats. Drīz šurp vajadzētu atskriet vienam tavam brālēnam, lai pabeigtu ūdens vešanu kopā ar tevi.”

Abdallāha smaids sastinga.

2

BAŠIRA, VIENTUĻNIEKS

Galvenais ir neņemt vērā balsis. Kad pirmoreiz nonācu šajā drausmīgajā vietā, baidījos, ka sajukšu prātā. Bet drīz vēlējos sajukt prātā ar katru pašu sīkāko savas būtnes daļiņu. Vecais mūks tad vēl bija dzīvs, un viņš dzirdēja balsis. Tās nākot no Dieva, bet zaudējis jēgu viņš bija jau pirms daudziem gadiem.

Vecais mūks rakstīja katru mīļu brīdi, kad negulēja. Sākumā tas man iedvesa godbijību, jo pats protu uzrakstīt tikai savu vārdu. To man iemācīja vecākie brāļi, lai es varētu parakstīt līgumu ar Kristu, ka būšu viņa kalps visu mūžu.

“Ko tu raksti?” es jautāju vecajam mūkam, kura vārds bija Celestijs.

“Bībeli,” viņš atbildēja un aizkaitināti paskatījās uz mani.

Celestijs runāja reti. Skaņas, kas parasti nāca no viņa mutes, bija zobu skrapstēšana, gremojot plāceni, ko mēs ēdām katrā ēdienreizē. Mūsu dzirnakmens atstāj miltos smiltis, un viņa zobi bija nodiluši līdz saknēm.

Bet man jāpaskaidro par viņa Bībeli. Bībeles nav. Arābijā visā tās garumā un platumā nekad nav manīts tik vērtīgs priekšmets, un, ja arī ir manīts, tad pagāni to aprakuši smiltīs vai apēduši kādā dziļākas bezcerības brīdī izvārītā pergamentā vēl var būt aizķērusies kāda jēra tauku druska. Pats es esmu Bībeli redzējis tikai vienreiz, kad to piespieda man pie pieres Damaskā, tas bija tajā dienā, kad atdevu savu dzīvi Kristum, mūsu Kungam.

Cenzdamies slēpt šaubas, jautāju Celestijam: “Kur ir tā Bībele, ko tu pārraksti?” Viņš to būs labi paslēpis. Mūsu alā bija divi salmu maisi, uz kā gulēt, un māla pods, kurā nomazgāties. Ja gribējām ko vārīt, to vajadzēja darīt ārā, citādi mēs nosmaktu dūmos.

Celestijs centās izskatīties viltīgs. “Bībeli nevajag,” viņš teica, pieklauvēdams pie sava brūniem plankumiem klātā kailā paura. “Šiten te.” Viņš noslēpumaini pasmaidīja, atsedzot augšējo zobu stumbeņu rindu.

Nu traks kas traks. Ja viņš gribēja pārrakstīt Bībeli no galvas, lai nu tā būtu. Palūdzu viņu nolasīt man kādu psalmu.

“Neesmu vēl tik tālu ticis,” viņš atrunājās. “Man ieteica sākt no sākuma.” Un ar to šī saruna bija galā. Par sodu, ka biju viņu pārtraucis, Celestijs atteicās mani ievērot veselu mēnesi, it kā es būtu neredzams gluži kā viņa Bībele.

Agrāk klausījos psalmus pa vaļēju baznīcas logu, kad maldījos Damaskas ielās. Tie visi nebūt nav tikai par nāves ieleju, kaut gan bija dienas, kad es gribēju doties turp, to bada dienu sētaspuses ieliņās, kas smirdēja pēc svaigas atejas. Ateja ir diezgan noderīga, ja gribi no kāda noslēpties.

Es paceļu savas acis uz kalniem: no kurienes gan man nāks palīdzība?

Mana palīdzība nāk no Tā Kunga, kas radījis debesis un zemi.'

Psalma sacerētājs noteikti nav redzējis Bostra kalnus, kas ieskauj mūsu alu. No turienes palīdzība nenāks.

Tā vismaz domāju es.

Kādā rītā nevarēju sagaidīt, kad Celestijs beidzot izkustinās savus locekļus. Es pabakstīju, bet viņš pat nepakustējās

1 Vecā Derība, 121. psalms.

un neieņurdējās. Viņš bija nomiris kaut kad pēc pusnakts lūgšanas. No tā, kā viņa roka bija izstiepta uz mana cisu maisa pusi, nopratu, ka viņš bija vēlējies pēdējo svaidījumu. Nu jau ir mazliet par vēlu, brāl. Guldīju viņu zemē un kaut kā iezīmēju kapa vietu. Viņa miesas ilgi saglabāsies šeit, kur tik reti līst. Gan jau reiz garām nāks karavāna, kurā būs kāds kristietis, un tad šo ķermeni varēs aizvest uz Damasku, lai apglabātu, kā pienākas.

No vientulības es nebaidījos. Vispār jau bija labi beidzot tikt vaļā no Celestija. Es mīlu savu tuvāko, kā Kristus man liek, bet uz beigām Celestijs bija tik traks, ka aizmirsa apģērbties un apkopt sevi. Man pārāk bieži nācās skatīt viņa kaulaino pakaļu. Pēc tam kad biju apracis veco mūku, kādu dienu nāca garām tirgonis no Tīras, kas prata lasīt, un es viņam parādīju Celestija “Bībeles” lapu kaudzīti. Tirgonis pasmējās un teica, ka tās esot pilnīgas blēņas. Nav jau nekāds brīnums. Interesanta esot tikai pēdējā lappuse. Tajā Celestijs rakstījis vienu un to pašu rindiņu atkal un atkal no jauna, līdz viņa roka sākusi drebēt un burti pārvērtušies par vārgiem ķeburiem.

Kad saule paslēps savu vaigu, Dievs sūtīs savu pēdējo pravieti.

“Vai tu esi drošs, ka tieši tā tur ir rakstīts?” es jautāju. Tā kā šis tirgonis bija mans viesis, viņam nebija nekāda iemesla melot. Par pagāniem man jāatzīst viena lieta viesmīlību viņi tur svētu. Biju viņu uzaicinājis uz savu alu, lai padzirdītu un pabarotu ar kārtīgu maltīti, nevis tikai plāceņiem un siseņiem. Es pārdodu ceļotājiem reliģiskus nieciņus (mazliet piestrādājot, kazas liela kaulu var padarīt gluži līdzīgu svētā kauliem) un par šo naudu iepērku pārtikas krājumus no karavānām. Parasti dateles un vīģes, bet

ari medu, olīvas, cieto sieru un kaltētu gaļu. Un, protams, vīnu māla krūkās ar darvotiem aizbāžņiem.

Tirgotājs man apgalvoja, ka izlasījis šo rindiņu tieši tā, kā rakstīts, bet, lai būtu drošs, viņš iznesa lapu ārā, kur rietošā saule vēl lēja zeltainu gaismu pār kalniem. Kad saule paslēps savu vaigu, Dievs sūtīs savu pēdējo pravieti. Celestijs nezināja, kā īsti jāraksta vārds “pravietis”, tāpēc viņš to bija rakstījis trijos dažādos veidos, no kuriem viens bija pareizais, tā man teica tirgotājs. Viņš sacīja, ka labprāt man izlasītu priekšā arī pārējās blēņas, bet tas tikai nozīmēja, ka viņš grib vēl vīnu. Ielēju viņam vienu kausu vienkārši aiz labas sirds, kaut ari mana sirds bija kļuvusi smaga. Šis vīrs no Tīras, pats to nezinādams, bija man devis vārdus, par kuriem raizēties.

Dievs sūtīs savu pēdējo pravieti. Tas nav iespējams. Vecais mūks būs tikai murgojis. Dievs jau ir sūtījis savu vienpiedzimušo Dēlu. Jesajas pravietojums ir piepildīts. Ja vien…

Ja vien Jēzus nav mūs pametis.

Ja vien Dievs nav pārdomājis.

Ja vien Nelabais nav mani uzmeklējis vismazākajā, vistumšākajā, visnetīrākajā alā uz zemes.

Kāda sodība, kad prāts sastopas ar šo mazo izņēmumu ja vien. Tas parādās kā tumšs puteklītis pie apvāršņa. Un, lai cik stipri tu cīnītos, plankums aug lielāks un lielāks, līdz kādu dienu tas aprij visas debesis. Ko gan es varēju darīt? Es lūdzos. Es lūdzu Dievam kādu zīmi. Kādu nakti, kad, mirkstot sviedros, biju mētājies savā guļvietā, piecēlos un sadedzināju visas vecā mūka pieskribelētās lapas. Tomēr tad, kad nonācu līdz pēdējai, manu sirdi sagrāba bailes, un es nespēju to iemest ugunī. Tātad vai nu Dievam, vai Velnam ir tāda vara, kurai nav spēka pretoties.

Pēc tam vadīju savas dienas, skatoties debesīs un gaidot, kad saule paslēps vaigu. Tādu mani atrada kāds svešinieks, kad es tupēju uz zemes pie savas alas.

“Kāpēc tu skaties saulē, vecais?”

Pagriezu galvu un ieraudzīju garu vīru ar turbānu galvā, kas bija tikpat melns kā paša ēna. Varbūt viņš bija abesīnietis. Runā: ja pārbraucot pāri jūrai uz viņu karaļvalsti, kas pēc Dieva žēlastības ir kristīga, tajā esot daudzas Bībeles, dažas pat ar zeltu izšūtos vākos. Varbūt te nu bija vīrs, ar kuru es varētu parunāt.

“Es neskatos saulē,” atbildēju.

“Labi. Saule ir Nabula acs,” viņš noteica. “Paliksi akls, ja lūkosies tajā.”

Nabuls ir viens no viņu neskaitāmajiem elkiem šajā Dieva pamestajā vietā. Svešinieks bija neticīgais. Piecēlos kājās, lai varētu ieskatīties viņam acīs, kad teikšu, lai viņš iet prom. Tad pār viņa plecu es kaut ko ieraudzīju. No nekurienes debesīs bija parādījies mākonis. Šajā zemē, kur smilšu kāpas viļņojas kā bezgalīga jūra un lietus uzlīst tikai tālab, lai samitrinātu to kapus, kuri izdzirdēs Pastardienas bazūnes, pēkšņi bija uzradies mākonis.

Norādīju ar pirkstu. “Vai tā ir tava karavāna, svešiniek?” Tālumā vilkās kamieļu un kulbu rinda.

“Es dodos tai pa priekšu, izlūkodams ceļu. Tie ir tirgotāji no Mekas, bet nav pārāk bagāti,” viņš atbildēja.

Tik tikko sadzirdēju viņa vārdus. Mākonis, kas nebija liels, meta driskainu ēnu. Šeit, no augšas, to skaidri varēja saskatīt. Es redzēju ko pārsteidzošu: mākonis turējās tieši virs vienas kulbas karavānā. Kamieļiem slampājot pa taku, mākonis virzījās tiem līdzi, visu laiku metot ēnu uz tikai vienu vienīgu kulbu.

“Kas brauc tajos ratos?” jautāju.

Melnais paraustīja plecus. “Tas var būt jebkurš,” viņš atteica. Izņemot vergus un kalpus, kam bija jāiet kājām. Redzēju viņus izkliedētā rindā soļojam līdzās kamieļiem un saskaitīju. Tā bija maza karavāna salīdzinājumā ar lielajām no Jemenas, kas nāca, kad kāds bagātīgi pielādēts kuģis no Austrumiem bija izkrāvis zīda, dzelzs, smaržu un garšvielu kravu. Es saskaitīju ne vairāk kā divus dučus kamieļu un trīs ēzeļus.

“Tu izskaties bāls,” aizrādīja svešinieks. Nākamais, ko manīju, bija kaut kas vēss un mitrs man uz pieres. Atvēru acis un drebošām rokām pieskāros sejai.

“Varbūt tu tomēr skatījies Nabula acī,” teica šis vīrs. “Tu paģībi.” Viņš atkal piespieda mitro drānu man pie pieres, bet es viņu atgrūdu.

“Man ir jāredz,” murmināju un streipuļoju uz alas ieeju. Paldies Dievam, biju bezsamaņā tikai īsu mirkli. Mazās karavānas pavediens vēl bija saskatāms tur tālu lejā. Un, jā, mākonis karājās tieši virs vienas no kulbām. Es skatījos, kamēr tās pazuda skatienam. Nekas nemainījās. Saules vaigs bija paslēpts, un Dievs kādam dāvāja vēsu pavēni. Šī iespēja bija satriecoša. Man bija jānoskaidro, kas brauc tajā kulbā.

Visu atlikušo pēcpusdienu soļoju uz priekšu un atpakaļ, nerazdams miera un mēģinādams visu pārdomāt. Iespējams, mani kārdina Velns. Es taču neredzēju, kā svešinieks kāpa augšup kalnā pie manis, un neredzēju, kā viņš aiziet. Viņš varētu būt Sātana pakalpiņš, kas spēj parādīties un pazust, kā viņa saimnieks pavēl. Bet šis cilvēks neprasīja noliegt Dievu, un viņš arī neatstāja mani nomirt, guļot saulē, kad biju paģībis. Nelabais nedara labus darbus. Tad es sapratu, ka šāda spriedelēšana ir smieklīga. Ja Velns mani ir atradis, es jau esmu pazudis. Viņš skrubinās manu dvēseli

kā tuksneša žurka, kodienu pa kodienam, laupot sajēgu, līdz dabūs visu, ko vēlas.

Visbeidzot es pamāju kādam ciema zēnam, kurš gāja garām, dzīdams tris kārnas kazas, un lūdzu viņu ataicināt karavānas vīrus uz manu alu vakariņās. Viņš pamāja un aizskrēja. Cilvēki apkārtnē izjūt pret mani māņticīgu cieņu. Izslaucīju alu un izvilku savus labākos krājumus. Mani bija pārņēmis sen neizjusts noskaņojums. Es svilpoju, raudams vaļā dārgākā vīna krūkas, iemērkdams dateles ūdenī, lai tās uzbriedinātu, un atlasīdams izmešanai visas vīģes, kurās bija iemetušies tārpi. Tas būs sava veida pēdējais vakarēdiens. Vai nu īstenojas Dieva vārds, vai manu dvēseli tūlīt aprīs ārprāts. Vienādi vai otrādi beigas bija klāt.

Zem mana matrača salocīts stāvēja izšūts apmetnis, kurš norādīja, kas es esmu nevis vienkāršs netīrs ubags ar pinkainiem matiem, bet gan priesteris. Kad mani atsūtīja uz šo tuksnesi, to man pasniedza Damaskas tēvi. “Nekad neaizmirsti, kas tu esi,” abats nopietni teica. “Un neatgriezies mājās, kamēr tas nav kļuvis par tavu līķautu.”

Pasmaidīju pie sevis, vīstot tumšsarkano audumu ap saviem šaurajiem pleciem. Kodes bija izgrauzušas mazus caurumiņus vilnā, bet zelta izšuvums mirdzēja alas puskrēslā. Apmetnis joprojām bija smalks. Apsēdos uzklātā mielasta vidū un gaidīju saulrietu. Vienreiz vai divreiz iesnaudos mana lielā satraukuma sekas -, bet tad jau izdzirdēju balsis vīri kāpa augšup pakalnā.

“Bašira. Vai tas esi tu?” teica tas, kurš pirmais bija pienācis pie alas ieejas. Šie arābi ir šausmīgi neticīgie, bet, ieradušies viesos, viņi runā tik svinīgi.

Aizdedzu eļļas lampu un turēju to tuvu pie sejas. “Vai te ir vēl kāda ala, kurā jūs gaida ar uzklātu mielasta galdu?” vaicāju.

Lampa apspīdēja manu tumšsārto tērpu, piešķirot man tādu kā iekšēju gaismu. Arābi šaubīgi uzlūkoja cits citu. Viņi tic visdažādākajiem gariem, it īpaši tiem, kas pēc pusnakts klīst pa tuksnesi, lai izsūktu cilvēkus sausus līdz dvēseles dziļumiem. Bet viņu vadonis nevilcinājās. Redzot visapkārt ēdienus un dzērienus, viņš paklanījies ienāca iekšā.

Visi sasēdās apli un sāka ēst. Neviens no viņiem nenoskaitīja lūgšanu un nepievērsa nekādu uzmanību tam, ka to darīju es. Daži izšļakstīja uz grīdas vīnu kā ziedojumu savam elkam. Tā vārds nav svarīgs. Elku ir vēl vairāk nekā zirgu vai govju. Ja tu uzrāpies kokā, lai paglābtos no klaiņojoša šakāļa, tu arī to vari pārvērst par dievu, ja vēlies.

Būdami ciemiņi, šie vīri nemetās virsū ēdienam kā rijīgi zvēri, bet ēda cienīgi. Sēdēju klusēdams un skatījos. Kurš no viņiem ir pravietis? Nepagāja ilgs laiks, un cienīgums sadila pavisam. Vīns plūda, un valodas kļuva arvien skaļākas un rupjākas. Viņu acīs es nebiju nekāds svētais, tāpēc viņi brīvi runāja par sievietēm ielās un saviem daudzajiem iekarojumiem. Stundas vilkās uz priekšu. Mēles kļuva mīkstākas, pēc tam sāka klanīties galvas. Bet es saglabāju modru skatu. Kurš? Pirmajā stundā pilnmēness bija slīpi iespīdējis alā, bet nu jau tas sen bija pazudis aiz kailā, koku neizrobotā apvāršņa. Pagriezos pret vadoni, kas bija apsēdies pa labi no manis. Viņš nebija skaidrā, tomēr vēl bija sakarīgs.

“Vai šeit ir kāds, ar kuru man īpaši vajadzētu iepazīties?”

Viņš izskatījās izbrīnīts, un kā nu ne? Man trūka vārdu tam, ko gribēju pateikt. Mēģināju vēlreiz. “Es meklēju kādu, ko izredzējuši dievi. Vai kādam no jūsu klana ir sevišķa zīme?”

“Ko?” Viņš samulsis pakratīja galvu un lūdza vēl vienu kausu vīna. Es viņam to iedevu un ieslīgu atpakaļ savās drūmajās domās. Visu vakaru nebiju redzējis nekādu zīmi

par Dieva nolūku. Šie bija rupji, prasti tirgotāji, kas klejo pāri tuksnesim. Kāds ar mani spēlējās.

Vīri cēlās augšā, lai dotos prom, palīdzot cits citam pieslieties kājās. Viņi izklumburoja ārā nakts tumsā, kas bez mēness bija kļuvusi pavisam bieza. Tika aizdegtas lāpas, un vadonis paklanījās man. Viņš jau grasījās pagriezties, bet tad teica: “Es ieliku savā tarbā dažas dateles un vīģes, neprasot tev atļauju. Tās ir manam dēlam. Piedod man.”

Centos piespiest savu balsi, lai tā nedrebētu. Jautāju, kāpēc viņa dēls nav ņemts līdzi. Es taču nepārprotami biju uzaicinājis ikvienu vīru no karavānas. Viņš teica, ka nav atstāts neviens vīrs. Viņa dēls vēl esot tikai zēns. Viņš palicis sargāt dzīvniekus un celt trauksmi, līdzko pamana laupītājus.

“Atsūti zēnu pie manis,” es lūdzu. “Kristus, mans Kungs, man šonakt liek piedāvāt ēdienu visiem svešiniekiem bez izņēmuma.”

Viņa māņticīgajam prātam tas bija pietiekami saprotami, kaut arī Kristus vārds viņam neradīja nekādu cieņu. Vadonis savilka ciešāk savas mājās austās drānas un apsēdās zemē pēc tam, kad bija norējis pavēles citiem. Viņa vīri paklanījās un devās lejup pa taku.

“Vispār jau man prieks, ka tu pasauci Muhamedu,” viņš sacīja. “Jūtos vainīgs, ka atstāju viņu vienu, kur kāds vergs mierīgi var visu pieskatīt.”

Piebildu, ka nekad neesmu redzējis karavānā nevienu zēnu. Tas taču ir bīstams pasākums, vai tad tā nav?

Viņš nopūtās. “Tā gan. Mana cilts ir piedzīvojusi nāvi tālās zemēs. Uz mūsu karavānām ir gūlies lāsts. It īpaši vienreiz.” Viņš gatavojās kādam stāstam, bet pēkšņi aprāvās un novērsa skatienu.

Pēc pusstundas atgriezās viņa sūtītais vīrs, bet rādījās, ka viens pats. Taču tad, kad viņš tuvojās, ieraudzīju maza zēna siluetu, kas viņam sekoja. Viņi abi pienāca klāt, un, manai sirdij dauzoties, es ieskatījos zēna sejā. Viņš pameta tikai īsu skatienu uz manu pusi un paklanījās tēvam.

“Abū Tālib, esmu klāt, lai tev pakalpotu,” zēns nopietni sacīja. Izskatījās, ka viņam ir apmēram divpadsmit gadu; viņš bija neliela auguma un ducīgs. Pavarda mestajā nespod% rajā gaismā nespēju saskatīt viņa acis. Tikai tad, kad viņam lika sasveicināties ar saimnieku, zēns pagriezās pret mani, un tad viņa skatiens noslīdēja uz zemi.

“Tavs tēvs teic, ka tevi saucot par Muhamedu.”

Tas bija vienkāršs apgalvojums, bet zēns vilcinājās, pirms pamāja par piekrišanu.

“Kas ir tavi ļaudis?” vaicāju. Iekams viņš paspēja atbildēt, iejaucās tēvs. Viņš pielēca kājās un pievilka zēnu sev tuvāk. “Tev mūsu ļaudis neko nenozīmē, kāpēc gan vajag tincināt zēnu?”

Biju izbrīnīts. “Tu rīkojies tā, it kā es varētu nodarīt pāri tavam dēlam. Ko tas nozīmē?”

“Viņš man ir dārgs. Viņa māte nomira, kad viņš vēl knapi staigāja.”

Tas vēl nebija viss. Šie arābi var apņemt tik daudz sievu, cik vien vēlas, tādas ir viņu paražas. Manī dega vēlme uzzināt visu par šo zēnu, tāpēc jautāju Dievam, ko man teikt, pirms viņš tiks aizrauts prom. Man bija tikai mirklis laika, vadonis nemaz negribēja te ilgāk palikt. Pēkšņi es ieraudzīju patiesību.

“Viņš nav tavs dēls,” apņēmīgi noteicu. “Tu meloji. Kāpēc?” Mana balss bija skaidra un stingra. “Es tev jautāju kā taisns cilvēks. Dievs man ir pavēstījis ko svarīgu, bet vispirms man jāzina patiesība.”

Vadonis kļuva nemierīgs. Jocīgākais ar arābiem ir tas, ka viņi bīstas Dieva vārda par spiti visiem saviem elkiem. Viņi nemēdz par to runāt, bet man ir teikts: viņi zinot gan, ka ir tikai viens Dievs. Bija laiks, kad viņu Dieva pielūgsme nebija samaitāta. Viņi pat uzskatot Ābrahāmu par savu tēvu. Bet ar laiku viņi iegrima elku pielūgšanā.

“Man jāzina patiesība,” atkārtoju. “Kas tu esi, Abū Tālib?”

“Es esmu viņa tēvocis un klana vecākais,” Abū Tālibs negribīgi atzinās. “Manos melos nav grēka. Esmu zēna aizbildnis.”

“Tātad viņš ir bārenis?”

Abū lālibs piekrītoši pamāja, un zēns pievirzījās viņam tuvāk, paslēpjot savu mazo augumu tēvoča drānās. Nometos ceļos. “Muhamed, karavāna ir bīstams pasākums, bet te tu esi drošībā. Vai runāsi ar mani? Es tevi lūdzu. Tavs liktenis ir svarīgs. Vai arī tu to jau zini?”

Ar pieri es pieskāros zemei, kā vēršoties pie Augstākā. Tas izbiedētu parastu zēnu vai arī liktu viņam sākt smieties, bet Muhameds izslējās.

“Tas, ko es zinu, ir mana darīšana, nevis tava,” zēns teica.

“Nē, puis,” viņa tēvocis asi iebilda, tad pagriezās pret mani. “Piedod viņam. Viņa tēvs, Abdallāhs, bija lepns cilvēks.”

“Manas darīšanas ir Dieva darīšanas, un Viņš neapvainojas. Bet man tik un tā jārunā ar tevi.” Mani vārdi un manas acis visu laiku bija pievērstas zēnam.

Viņš brīdi apdomājās.

“Vai tu gaidi, lai tavi dievi izlemj tavā vietā?” jautāju.

Es nosaucu Al Uzza, vienu no viņu elku dievietēm kuces tēlu, kuru viņi pielūdz auglības dēļ un kuras vārdu reiz biju nejauši noklausījies.

Zēns drūmi uz mani paskatījās.

“Viņa nav tava mīļākā dieviete. Viņa ir skaista, un viņai ir lielas krūtis,” es aizrādīju.

“Ar kaitināšanu tu vari mani tikai aizbaidīt,” viņš atbildēja. “Es nepieskaros elkiem un neveicu rituālus.”

“Kāpēc gan ne?”

“Ja tu esi taisns vīrs, tu to jau zini. Nav cita Dieva kā vien Dievs.”

Sirds salēcās man krūtīs. Man bija jātur rokas, cieši sa-

*     krampētas ap sevi, lai tās nesniegtos pēc šī savādā bērna. Ja tikai viņš stāvētu tuvāk pie uguns, lai es redzētu viņa acis. Tās man pateiktu. Abū Tālibs ar lepnumu skatījās uz savu brāļadēlu.

“Viņš ir īpašs,” es atzinu, un Abū Tālibs atkal pamāja. Viņa tēvocis to pat nenojauta. Neviens no viņiem nenojauta. Karavāna dosies tālāk jau pirms ausmas. Lai kas man būtu sakāms, tas bija jāsaka tūlīt. Vienīgā iespēja bija drosme.

“Zinu par tevi daudz vairāk, nekā tu vari iedomāties,” es teicu. Uzliku roku viņam uz pleca un vilku nost no tēvoča. Abū Tālibs būtu varējis nopietni apvainoties, bet viņš pat nepakustējās. Aizvedu Muhamedu pie bļodveida padziļinājuma zemē. Tas bija tik plats, cik spēj aizsniegties cilvēks, un trīs plaukstas dziļš.

“Vai tu vari uzminēt, kas izraka tādu bedri? Trakais. Viņš dzīvoja šajā alā, pirms es te ierados. Ja es nebūtu aizvilcis viņu prom, viņš kasītu zemi, līdz rokas būtu asinīs. Viņš kādu dienu nomira, tā arī neatguvis saprašanu.” Es nemeloju. Pie beigām Celestijs pameta Bībeli un kļuva apsēsts ar rakšanu tajās vietās, kur viņa balsis lika to darīt. Es centos viņu piedabūt atteikties no šīs trakās apmātības, bet viņam tik un tā izdevās izrakt pamatīgu bedri.

Zēna acis iepletās ziņkārē. “Kāpēc?”

“Viņš domāja, ka tur apakšā ir dzīvības ūdens un viņam tas jāatrod.”

Muhameds norādīja uz ūdens krūkām, kas bija sarindotas pie alas ieejas. “Vai tu domā tās?”

Pakratīju galvu. “Nē, tās man sanes ciema iedzīvotāji. Dzīvības ūdens neplūst no zemes. Tas plūst no šejienes.” Viegli pieskāros viņam virs krūšu kaula. “Tu esi dzimis tuksnesī, bet man un ikvienam citam taisnajam tā ir bīstama vieta. Mēs nākam šeit tikai viena iemesla dēļ lai atrastu dzīvības ūdeni.”

“Un vai tu to esi atradis?” zēns ļoti nopietni jautāja. “Ilgus, ilgus gadus neatradu. Vecais mūks, kas skrāpēja zemi, zaudēja prātu. Viņš zaudēja cerību jel kādreiz to atrast. Bet šonakt mani meklējumi var būt galā.”

Muhameds klausījās mierīgi, it kā tas viss viņam būtu pilnīgi saprotams. Viņa tēvocis tagad bija redzami satraukts. Nespēdams klusēt, viņš iejaucās. “Mana ģimene to atrada. Šis avots bija aprakts gadu simtiem. Bet manam tēvam Abdulam parādījās sapnis. Viņš redzēja tieši to vietu, kur Zamzams ir zem zemes. Viņš bija mūsu glābējs, lai slavēts viņa vārds!”

Sajūsminātā balsī viņš ritināja šo stāstu, un pat no dīvainā arābu un grieķu tirgotāju valodu sajaukuma es to sapratu. Avotu, ko sauc par Zamzamu, viņu senču laikos apsolījis Dievs, un tam bija jāplūst laiku laikos. Bet Dievs sadusmojās, kad ļaudis pievērsās elku kalpībai, un viņš lika avotam izzust. Meka būtu varējusi būt diža pilsēta, kas cildina viņa vārdu. Taču Dievs deva tikai tik daudz ūdens, lai tā izdzīvotu, un tas pats bija jāiegūst smagā darbā.

Abū Tāliba tēvs, Vergs, kā viņu dēvēja, kļuva apsēsts ar Zamzama meklēšanu. Daži apgalvo, ka viņš slepeni esot zvērējis upurēt vienu no dēliem, ja dievi parādīs viņam, kur

rakt. Citi saka: viņš atgriezies ticībā savu senču vienīgajam Dievam. Lai kā tas būtu bijis, Abdulam tika dāvāts sapnis. Viņš redzēja vietu starp diviem lielākajiem elkiem tuvu pie pagānu pielūgsmes nama Kaabas. Cilti visi par viņu smējās, bet viņš uzstāja, ka jārok visur apkārt tai vietai. Un, raugi, vienu dienu kāds virs iedūra lāpstu zemē un trāpīja kam cietam. Tas bija akas vāks, un, kad to noņēma, sāka plūst ūdens. Zamzams atkal bija atrasts līdz ar apslēpto zeltu un

*      elku tēliem, kas bija nozagti no Kaabas. Abduls tos atdeva, paturot sev tikai mazu daļiņu no guvuma.

Pabeidzis stāstu, Abū Tālibs izgāza krūtis. “Nu tu zini, ka mani ļaudis ir atraduši dzīvības ūdeni. Dievs mums to parādīja.”

“Dieva darbi ir noslēpumaini,” es maigi noteicu.

Viņa acis samiedzās. “Tu man netici?”

Man uz mēles jau bija laipna atbilde, kad ierunājās zēns Muhameds: “Šī aka bija zīme, kungs. Ir ūdens, kuru neviens nevar saskatīt, kurā neviens nekad neiemērc lūpas. Tieši to domā svētais vīrs.”

Tēvocis izskatījās samulsis, viņā cīnījās dusmas par to, ka viņu nosauca par meli, un lepnums par savu pārgudro brāļadēlu.

“Nevis vienkārši zīme,” steigšus piebildu. “Diža zīme. Dievs ir izlējis svētību pār jūsu cilti.”

Varētu domāt, ka tēvocim ir patīkami to dzirdēt, galu galā viņš tikko bija teicis tieši to pašu. Taču viņa seja satumsa. “Mans tēvs Abduls mēdza apzvērēt, ka Dieva mīlestību ir grūti atšķirt no viņa ienaida. Viņa mīļākais dēls, mans brālis Abdallāhs, nomira no pēkšņas slimības, atgriežoties mājās ar karavānu. Kad mēs par to izdzirdējām, sūtījām pie viņa ziņnešus un ārstus, bet viņš jau bija apglabāts ne vairāk kā divu dienu gājiena attālumā no savas sievas. Viņi

bija precējušies tikai divus mēnešus. Atraitne nonīka aiz bēdām, un tikai pirms diviem gadiem arī mans tēvs viņiem sekoja. Ja tu tiešām esi taisnais, atrodi tajā kādu svētību.”

Svētība ir tā, ka tu esi atvedis šo zēnu pie manis.

Slēpdams savas domas, vēlreiz nomurmināju, ka Dieva darbi ir noslēpumaini, un Abū Tālibs skumji palocīja galvu. Šī saruna uzjundīja daudz ko, kas viņam bija tuvs sirdij. Šķita, ka tās dēļ un arī vīna dēļ viņš man uzticējās, tālab turēju ciet Muhameda raupjo vilnas apmetni un pievilku viņu tuvāk ugunij. Zēns nepretojās, un pirmoreiz es varēju ieskatīties viņam acīs.

Ak!

“Ko tu redzi? Vai arī pār viņu ir lāsts?” tēvocis drūmi jautāja. “Pieņēmu sava brāļa dēlu, kad viņš kļuva par bāreni. Es vienmēr esmu raudzījies, lai viņš būtu drošībā.”

“Tu neesi viņu sargājis pietiekami labi,” brīdināju.

“Nē, nesaki tā! No Abdula nāves ir tikai viens labums. Abdallāha zaudējums salauza viņa sirdi. Viņš nespētu pārdzīvot, ja arī Muhamedu nolaupītu.”

Abū Tālibs bija pārpratis manis sacīto, bet zēns gan ne. Viņš ļāva man visu laiku skatīties viņam acīs. Viņš bija gatavs ļaut man redzēt. Pēkšņi es nespēju valdīt asaras. Sāku klusi raudāt, pagriezis galvu prom, lai viņi abi to nepamanītu.

“Tas nekas,” Muhameds čukstēja. Viņš maigi uzlika roku uz manas sirmās galvas, it kā mēs būtu mainītās lomās un tagad zēns būtu es, bet viņš vīrietis.

Tēvoci mana uzvedība satrauca arvien vairāk. “Pasaki man!” viņš kliedza.

Nebija nekādas iespējas izskaidrot šīs mokas. Jutu, ka manas ticības pamats zūd zem kājām kā plūstošas smiltis.

Kur ir mans Kungs? Kas notiks ar mums, nabaga meklētājiem tuksnesi, kas gaidām jau šos ilgos gadu simtus?

Atguvos un pagriezos pret Abū Tālibu.

“Atvaino mani. Nekāda lāsta nav. Tev šis zēns jāsargā tā, it kā viņš būtu tavs visvērtīgākais īpašums. Viņš pieder Dievam.”

Tēvocis izskatījās pārsteigts ne tikai manu vārdu dēļ, bet Muhameda miera dēļ. “Tu vēl neesi pateicis man, ko tu ieraudzīji.”

“Gaismu. Šeit.” Viegli pieliku pirkstu tieši starp zēna uzacīm.

Gaidīju, ka viņa tēvocis iebildīs. Bet viņš sastinga, un galva sāka trīcēt. Viņš pagriezās pret zēnu. “Ej!” Šis vārds izlauzās kā ass ķērciens. Viņš norādīja uz pakalna pakāji, kur tumsā vīrs, kas bija atvedis Muhamedu no nometnes, gaidīja, lai aizvestu viņu atpakaļ.

Muhameds, neko neteicis, paklanījās un aizgāja. Kad viņš bija tik tālu, ka nevarēja vairs mūs dzirdēt, Abū Tālibs atguva runas spēju.

“Ir kāds noslēpums, kuru zēns nezina. Viņš piedzima tieši deviņus mēnešus pēc dienas, kad Abdallāhs apprecējās. Mans brālis viņu tā arī neredzēja. Pirms viņš devās ceļojumā, no kura neatgriezās, Abdallāhs pasauca mani sānis. Viņam bija kāda priekšnojauta, un viņš ļoti lūdza mani parūpēties par viņa dēlu. Biju pārsteigts, jo vēl neviens nezināja, ka Amina, viņa līgava, jau ir ieņēmusi bērnu.

“Kāpēc gan tu nāc pie manis?” es jautāju. “Ir taču mūsu tēvs, bagāts vīrs, kas var parūpēties par saviem mazbērniem. Un turklāt mēs taču visi zinām, kurš no desmit dēliem viņam ir vismīļākais.”

Abū Tālibs apklusa un atmeta ar roku. “Nekas. Viss ir Dieva rokās. Bet Abdallāha sirdsapziņa nebija tīra. Tas bija

īstais iemesls, kāpēc viņš gribēja ar mani parunāt divatā. Kāzu dienā tā viņš man pastāstīja viņš gājis pie Aminas uz ceremoniju. Mans brālis, kas bija glīts no vaiga, bija pieradis pie sieviešu intereses un viņu aicinošajiem skatieniem. Un kāpēc gan ne? Viņš bija tiem padevies ne vienreiz vien. Tajā dienā kāda precēta sieviete ieraudzīja viņu no loga virs ielas. Viņu uzreiz tik ļoti piesaistīja glītais puisis, ka sieviete uzsauca, lai pārguļ ar viņu. Mans brālis nebija nekāds svētulis, bet viņš bija sašutis. Šo iekāres pilno saucienu varēja dzirdēt visā ielā. Vēl pārsteidzošāk bija tas, ka viņa noskrēja lejā basām kājām un pienāca klāt Abdallāham uz ielas, sagrābjot aiz iesmaržinātajām drēbēm. “Man jāguļ ar tevi, tūlīt pat,” viņa lūdzās. Ar grūtībām Abdallāhs atrāvās no sievietes, un pēc stundas viņš lielā priekā un līksmībā jau apprecējās Aminas namā.

Vīrieši ir veidoti tikai no miesas. Pat tev, taisnam vīram, tas jāatzīst, ja vien Dievs nav tevi pilnīgi izkastrējis. Tajā naktī Abdallāhs gulēja savas līgavas skavās, bet nākamās dienas rītausmā viņš ieraudzīja šīs precētās sievietes seju. Viņa bija skaista, un mans brālis juta, kā viņu pārņem iekāres vilnis. Viņš centās to pārvarēt. Viņš gandrīz pamodināja savu līgavu. Tomēr beigās izlavījās no mājas un aizskrēja uz ielu, kur dzīvoja šī precētā sieviete. Saule vēl nebija uzlēkusi. Bruģakmeņi zem viņa kājām bija vēsi. “Es laikam esmu jucis,” viņš nodomāja, bet meta akmentiņus pret loga slēģiem, un, par laimi viņam, to izdzirdēja sieviete, nevis viņas vīrs. Viņa pabāza ārā galvu un teica: “Ko tu te meklē? Vai tad tiešām godīgiem cilvēkiem nav ļauts gulēt, lai tādi kā tu te nevazātos, suns tāds?” Abdallāhs jutās izbrīnīts par šādu uzvedības maiņu un krietni apvainots arīdzan. Kā jau teicu, viņš bija pieradis pie sieviešu uzmanības. Viņš meta tai ar akmeni un pieprasīja paskaidrot, kas licis viņai tā

mainīt domas. “Vakardien, kad tu dižodamies nāci pa ielu, tev starp acīm mirdzēja gaisma," viņa teica. “Tā bija spoža kā liesma nakts vidū. Es gribēju šo gaismu savam bērnam, bet tagad tu esi gulējis ar citu sievieti, un šī svētība tikusi viņas bērnam. Ej prom un liec mani mierā!”

Tēvoča satraukums, atstāstot šo notikumu, tikpat kā nebija rimies. “Abdallāhs šo stāstu nav atklājis nevienam, izņemot mani. Vai tas ir tiesa? Vai šī gaisma ir nodota Muhamedam?”

Man nevajadzēja neko teikt, pietika tikai viegli palocīt galvu. Nez kāda iemesla dēļ manas sirdssāpes bija mazinājušās. Ja Dievs sūta pēdējo pravieti, lai notiek Viņa prāts. Man bija atlicis lūgties un skaitīt manas pēdējās dieniņas, kuru esmu pārliecināts nebūs vairs daudz. Vismaz es biju drošībā. Velns ar mani nespēlējās.

Tēvocis ļoti vēlējās nokļūt atpakaļ nometnē. Viņš paklanījās un sāka iet lejā pa taku. Apvārsnis pamazām iegaismojās blāvi zilganā gaismā, ko reti redz pilsētnieki, bet ik dienu vientuļnieks, kurš ceļas skaitīt lūgsnas piecreiz naktī. Varēju izšķirt neskaidru Abū Tāliba silueta apveidu, kas steidzās lejup pa taku, kur vairs nesniedzās atblāzma no pavarda, kura uguns bija sakritusi oglēs.

Abū Tālibs neaizmirsīs īpaši rūpēties par šo zēnu. Par to es biju drošs. Par to un par kaut ko vēl. Muhameds nekad neaizmirsīs dzīvības ūdeni.

3

HALĪMA, ZĪDĪTĀJA

ES zināju, ka tas ir viņš, kas nometies ceļos pie manas gultas. Jutu vieglu vēja pūsmu, kad viņš tuvināja vēdekli manai sejai. Palmas zars kustējās ar maigi švīkstošuskaņu. Manas acis bija pilnīgi aiztūkušas no drudža, tāpēc neredzēju, kā viņš bija ienācis.

“Kas ir vienīgā sieviete tavā dzīvē, Muhamed?” es jautāju.

“Tu tā esi.”

Pasmaidīju ar sasprēgājušām lūpām. “Tu kļūsti par vīrieti, ja jau māki tā melot.”

Mēs varējām šādi sarunāties pēc tik daudziem gadiem, vai saprotat? Nākamais, ko sajutu, bija mitrs vēsums. Viņš bija atnesis līdzi ūdens bļodu un spieda mitru drānu man pie plakstiņiem, mēģinādams tos atdabūt vaļā. Tie bija lipīgi un uztūkuši, mušas varēja noturēt pa gabalu tikai ar vēdekli.

“Vai tu atceries, cik mazas bija manas krūtis?” es jautāju.

“Csst! Padzeries…”

Muhameds saspieda drānu, tā ka ūdens lāses pilēja man uz lūpām. “Kas tad tas par ūdeni?” es žēlojos.

“Svētais ūdens no Zamzama.”

Būtu to izspļāvusi atpakaļ bļodā, ja nebūtu tuvu nāvei drudža dēļ. Mekā nav svēta ūdens, es viņam teicu, ir tikai dārgs ūdens. Viņam taču nebija naudas, ko tā laist vējā.

Pagājušajā nedēļā pie manis atveda ārstu ar kvēpināmajiem traukiem, lai atvairītu drudzi. Viņš aizdedzināja dažas

mēslu skaidas un uzmeta uz tām svaigas zālītes, tā ka sacēlās biezi, saldi dūmi. Arī tas maksā naudu. Nevar saņemt pienācīgu attieksmi, ja nemaksā, izņēmums ir tuksnesis.

“Padod manu maku,” es palūdzu. Gribēju atlīdzināt Muhamedam par ūdeni, par kuru viņš bija izšķiedis savu naudu. Vectēva laikos citas ciltis maksāja viņa ģimenei par ūdeni. Tagad vairs ne. Pēc tam kad Vergs bija nomiris, sākās sīva ķīvēšanās. Tagad ap avotu riņķo drūmi glūnošu kureišu jaunekļu bandas, paturot to ķīlā līdz laikam, kad strīdi būs rimušies. Vai tas kādreiz notiks?

“Neraizējies,” Muhameds teica, atsakoties ņemt naudu. Redzēdams, ka varu mazliet iedzert, viņš pacēla bļodu man pie mutes un sagāza to. “Lai tas paliek tikai starp mums es redzēju, ka viens svētceļnieks atstājis pustukšu ūdens krūku uz palodzes. Nozagu mazliet no viņa ūdens.”

Mēģināju neticībā iesmieties, bet rīkle sažņaudzās, un smiekli pārvērtās ķērcienā. “Ja tu esi zadzis, tad es esmu iegājusi Kaabā un aizbēgusi prom ar lielu, melnu aunu.” Es krāšņi attēloju Muhamedam, ko mēs ar aunu darījām, kad bijām nokļuvuši mājās.

“Nerunā tā,” viņš teica.

Nezinu, kādēļ, bet man patīk likt viņam nosarkt. Varbūt tad es vairāk varu justies kā viņa māte, nabaga dvēsele. Pasniedzos uz augšu, lai sajustu, vai viņa vaigs kaist mulsumā, bet sataustīju ko citu. Dīga bārda. Pagriezu galvu prom.

“Kas noticis?” viņš jautāja.

Jaunie nekad nesaprot, kādas skumjas raisa kļūšana par pieaugušo. Viņi ir pārāk aizņemti ar to. Vismaz manas acis bija pārāk aiztūkušas, lai varētu redzēt asaras. Es vaicāju: “Vai tev vēl ļauj kaitināt meitenes?” Tas būs liegts, tiklīdz viņam būs īsta bārda.

“Es nekaitinu.”

“0, tad jau tu esi svētāks par savu dārgo ūdeni.”

Pie durvīm kāds skaļi pieklauvēja, bet neviens neienāca. Bija atļauts tikai viens apmeklētājs dienā. Tāds bija ārsta rīkojums, lai neļautu slimībai izplatīties. Muhameds pavēra durvis šķirbiņā, un es dzirdēju divas vīriešu balsis. Tās bija nepacietīgas. Viens pat mēģināja nedaudz lādēties. Viņš vēl bija tikai zēns, gluži kā Muhameds, bet viņam vēl vajadzēja vingrināties bārstīt lāstus, gluži tāpat kā vajadzēja ik rītu apčamdīt savu pūkaino bārdu, lai justu, kā tā aug.

Muhamedam bija daudz brālēnu. Vismaz kāds nieks viņam bija ticis no pamatīgās bagātības. Viņa tēvam, nolādētajam Abdallāham, bija deviņi brāļi, tāpēc Muhamedam bija vesela armija brālēnu, ar kuriem kopā skraidīt pa ielām. Tas turpināsies ari tad, kad meiteņu ķircināšana būs beigusies. Kļūstot pieaudzis, vīrs nekad neatturas no klaiņošanas pa ielām.

Pacēlu roku pie krūtīm. Protams, Muhameds neatcerējās, cik mazas tās bija tajā gadā. Viņš tikko bija izkļuvis no mātes vēdera. Bet tieši manu mazo krūšu dēļ viņš tika pie manis.

Pirms piecpadsmit gadiem mēs devāmies uz pilsētu, tāpat kā tuksneša ciltis to dara katru pavasari. Vīriešiem bija pārdodami jēri un dzija, ko sievietes savērpušas pa ziemu. Viņi izvietojās ap Kaabu, un vecajie, kuriem uzticēja naudu, sapulcējās viesu namos. Visu dienu tie tirgojās, strīdēdamies skaļās balsīs. Laiku pa laikam dažs labs izstāstīja kādu joku, un tad saspīlējumu atbrīvoja smiekli. Šos neķītros jokus var dzirdēt visur pasaulē un ari tādus pašus smieklus. Piedauzība ir veids, kā vīrieši apzinās, ka viņi ir vīrieši.

Sievietes negāja uz viesu namiem, mums bija pašām savas darīšanas. Mēs sēdējām pie bagāto ģimeņu vārtiem,

rādīdamas savus mazuļus un gaidīdamas. Tas bija piena dēļ, vai zināt. Pilsētas sievietēm ir bērni, bet viņas tiem nedod krūti. Tas nav tāpēc, ka viņas ir slinkas un izlutinātas un negrib sūrstošus krūtsgalus. Viņas ir noraizējušās. Dzīvojot tādā pilsētā kā Meka, kur ieelpot gaisu ir tas pats, kas saķert slimību, viņām jābūt piesardzīgām. Tāpēc katru pavasari no tuksneša atnākam mēs, lai piedāvātu savas krūtis. Tā bija paraža, un tāda tā ir vēl joprojām, kaut arī iet mazumā.

*    Jābrīnās, ka pilsētas gaiss nenobeidz visus mazuļus, pirms tie sper savu pirmo solīti.

Jaundzimušos ielika pie kamieļu sāniem piesietos grozos, un mēs ņēmām tos līdzi atpakaļ tuksnesī zīdīt un audzināt. Pēc divi gadiem mēs ar viņiem atgriezāmies, un tad pilsētas sievietes pārlaimīgas, ka viņu bērni ir apaļīgi un veselīgi, apbēra mūs ar naudu un dāvanām. Ja jūs kādreiz redzat beduīnu sievietei zīdu ap galvu, ziniet, ka viņa ir zīdījusi kādu mazuli vai varbūt pat dvīņus, ja viņai ir zelta auskari.

Tajā pavasari man bija pašas zīdainis, ko parādīt viņām, bet laiki bija grūti. Lietus nebija lijis mēnešiem ilgi. Ikvienas krūtis izkalta. Manējās bija divreiz mazākas, nekā tām vajadzētu būt, sarāvušās kā kaltētas dateles. Aptinu sev apkārt drānas un turēju rokas sakrustotas, lai neviens to nepamanītu. Kuru gan es centos piemuļķot? Manis paša bērns bija sarāvies un brēca, izmisīgi alkdams pēc tā mazumiņa piena, kas man bija. Izlutinātās bagātās sievietes gāja man garām neapstājoties un nepaskatoties. Pavadīju trīs dienas, klīzdama no pagalma uz pagalmu, bet man neveicās. Mans vīrs lika man turpināt mēģinājumus, bet kāda gan tam bija jēga? Protams, mums bija vajadzīga nauda.

“Muhamed?” Nedzirdēju vairs balsis pie durvīm un domāju, ka viņš varbūt izlavījies ārā.

“Tepat vien esmu. Neuztraucies.”

Viņš atkal bija man blakus, atbīdīja uz augšu piedurknes un sāka mazgāt man rokas. Mēs klusējām. Lai zēns kaut ko tādu darītu mazgātu sievietei rokas… Daži cilvēki par to smīnētu, kaut ari esmu viņa piena māte.

“Atver slēģus. Ir pārāk karsti. Te ir kā kapā,” es lūdzu.

“Tu zini, ka es to nedrīkstu darīt. Tas tevi pazudinās.”

Ārsts ar kvēpināmajiem podiem bija noteicis, ka istabai jābūt noslēgtai un karstai, lai izdzītu drudzi. Man nebija labāka padoma. Savos murgos pat neatceros, kā mani atnesa uz šo telpu. Tā bija maza un smacīga, tā nelabi oda. Bet Muhamedam nebija naudas. Kad bija miruši abi vecāki un tagad ari viņa tēvocis Abū Tālibs, viņam nebija tiesību uz mantu. Viņš pieņēma par manu slimības istabu to telpu, kādu viņam piešķīra.

Gribēju vēl vienkārši pažēloties, lai dzirdētu viņa balsi, bet pēkšņi jutos pārāk piekususi. Ļāvu galvai atpūsties uz spilvena, kamēr Muhameds beidza darboties ap manām rokām.

Viņa māte Amina bija vienīgā, kas manu mazo krūšu gadā nevairījās no manis. Visa pilsēta zināja Aminu. Viņas vīrs bija nomiris karavānā tikai divu dienu attālumā no mājām. Svešinieki viņu uzreiz guldīja zemē. Aminai nebija iespējas mesties uz viņa līķa. Šaubos gan, vai viņa to būtu darījusi. Māsīcas sapulcējās pie viņas vārtiem, lai kopā vaimanātu, bet Amina bija klusa atraitne. Neviens neko tādu nebija redzējis. Līgava tikai divus mēnešus, kas zaudējusi labāko vīru visā pilsētā. Viņa noteikti ir satriekta tā runāja visi.

Bet Amina vēl spēja domāt. Viņa zināja, ka tiek vajāta vajāta kā viegls medījums. Liktenis bija uzmetis uz viņu ļaunu aci. Neviena cita beduīnu sieviete nenāktu uz viņas

māju. Aminai nebija ne vara graša, ko maksāt par viņu krūtīm.

Man pāri pārslīdēja ēna, un tā bija Amina. “Man ir mazs bērniņš. Vai tu ienāksi?” viņa teica klusā balsī. Tupēju pie viņas vārtiem un aiz bada un slāpēm biju gandrīz iemigusi.

Mēs dzērām tēju, nesakot ne vārda. Kāda jēga runāt? Mēs zinājām, ka esam viena otrai vajadzīgas. Netaisījos ubagot, un arī viņa ne.

Pēc brīža viņa pieklājīgi teica: “Tu esi slaida.”

“Mūsu ciltī, Banu Saad, mēs strādājam pārāk smagi, lai kļūtu resnas. Mūsu vīrieši tagad jau ir pie tā pieraduši.”

Es zināju, ko viņa domā. Palaidu vaļīgāk savas drānas un noliecos pār tējkannu, izliekoties skatāmies, vai tēja jau pietiekami ievilkusies. Viņa varēja pati redzēt, ka manas krūtis nenokarājas tik pilnīgas, kādām tām vajadzētu būt.

“Vai es varu sarunāt divus gadus?” Amina jautāja. Viņai bija tik klusa balss, pat savā pašas mājā. Varbūt viņa no dabas bija kautrīga. Vai ari likteņa skatiens bija viņu salauzis.

Divi gadi ir parastais laiks bērna zīdīšanai tuksnesī. Piesardzības labad lūdzu iespēju apskatīt bērnu. Viņa to inesa, ievīstītu autiņos, teikdama, ka drāna ir notraipīta, un norāva to nost. Es redzēju bērnu, sīku un sarkanu kā nodīrātu trusi. Viņam bija krāniņš. Vai saprotat?

Ir cita veida “mātes”, kas nāk pie bagātnieku vārtiem. Nav svarīgi, kāds ir to piens, jo viņām zīdaini iedod, ietītu melnā audumā ar aizklātu seju. Sievietes ir vājas, pat tuksnesī. Ja tu nes projām bērnu, lai atstātu to kalnos, tās vienmēr ir meitenītes -, ieraugot seju, tava sirds var atmaigt. Bet kāds gan labums būtu viņas glābt? Zēni izaugot sastopas ar sūru likteni, un daudzi nomirst vēl pirms došanās savā pirmajā ceļojumā ar karavānu. Daži tā ari neatgriežas.

Liekas jaunavas un atraitnes ir vajadzīgas vismazāk. Mans vīrs jautāja, vai es strādātu par šādu “māti”. Atteicu viņam, ka drīzāk darītu sev galu. Mums taču pašiem ir meitas, vai ne?

Vajadzēja tikai stundu, lai noslēgtu līgumu. Vispirms es aizsteidzos atpakaļ uz nometni ārpus pilsētas sienām un dabūju no vīra atļauju ņemt atraitnes bērnu. Ļoti negribīgu piekrišanu.

“Tev paveiksies, ja pēc diviem gadiem tu par to saņemsi sudraba gredzenu,” viņš norūca.

“Es to darīšu, pat ja saņemšu tikai viņas novalkātās sandales,” atbildēju.

Mēs strīdējāmies. Es uzstāju. Viņš sarauca pieri, bet ko gan lai dara? Ja es dotos prom bez bērna, mēs vispār nedabūtu neko.

Kad Amina bija mazliet paraudājusi, Banu Saad jeb Saada dēli devās laukā no pilsētas sienām atklātā tuksnesī. Nezinu, kā jūtas jūrnieki, kad atkal saož jūru, bet laikam gan līdzīgi tam, kā jūtos es, kad saožu tuksnesi. Dīvains izteiciens, jo patiesībā saost nevar neko. Kad no tavām nāsīm pazūd pēdējā sasmakušu dūmu, atejas un lopu mēslu smakas dvesma, tu esi tuksnesī, kur dzīve ir tikpat tīra kā gaiss. Nākamos divus gadus Muhameds nesaoda pagrimumu, nedz arī redzēja kādas mājas sienu.

Manas krūtis piebrieda, kad sāku zīdīt jauno mazuli. Citas sievietes kļuva greizsirdīgas. Viņas izplatīja baumas, ka es barojot viņu ar kamieļa pienu. Sagrābu niknāko tenkotāju un parādīju savas krūtis.

“Redzi? Tās kļuva lielas pašas no sevis,” es viņai teicu un liku skaidri saprast, ko izdarīšu, ja viņa nebeigs mani apmelot. Nākamais, ko dzirdēju: es esot noslēgusi līgumu

ar ļaunajiem gariem. Kā gan es varēju viņām paskaidrot, ka tieši zīdainis man deva tik daudz piena? Kazu un kamieļu tesmeņi arī piebrieda, bet man neviens neticēja, kad es to apgalvoju. Piens sausuma laikā. Kurš gan uzminēs, kāpēc?

“Man jāiet,” Muhameds teica.

Viņa balss atsauca mani atpakaļ no drudža murgainajiem sapņiem. Nezinu, cik ilgi biju gulējusi. Tumsa šajā šausmīgajā telpā bija tāda pati diena vai nakts.

Muhameds uzlika roku man uz pieres. “Guli mierīgi. Es drīz būšu atpakaļ. Ko man tev atnest?”

“Atnes man zvaigznes,” murmināju.

Tas izklausās tā, it kā es murgotu, bet viņš pasmaidīja. Jebkurš beduīns būtu smaidījis.

Kādu rītu neilgi pēc tam Muhameds atrada mani sēžam gultā, un, kad viņš pataustīja manu pieri, tā bija vēsa un sausa. Pirmais, ko gribēju, nebija ēdiens, kaut arī es biju izbadējusies. Gribēju, lai mani iznes ārā. Muhameds atsauca divus savus brālēnus, un viņi iznesa manu gultu netīrā pagalmā, ko noēnoja palmas. Biju samulsusi. Kāpēc iznest laukā neatnāca mani ļaudis?

“Sērga izplatās arvien vairāk. Viņiem bija jādodas prom,” Muhameds nopietni teica.

Jautāju, cik slikts ir stāvoklis. Viņš stāstīja, ka cilvēki mirstot tik ātri, ka tos nepaspēj aprakt. Ciltis kraujot līķus aiz pilsētas sienām. Tātad pareizi bija, ka mana cilts bēga prom. Viņiem nav nekādas jēgas zaudēt dzīvības, gaidot, vai varēs glābt manējo. Muhamedam bija arī māsīcas, un viņas man atnesa prosas biezputru ar jēra gaļu, lai es atgūtu spēkus. Tās bija jaukas meitenes un pamatīgas pļāpas. Tērgāšanai vajadzēja mani uzmundrināt, bet es aizsūtīju viņas prom. Mani nevajadzēja uzmundrināt. Dzirdēt vēju palmu lapās bija labāk nekā klausīties pat svēto kori.

Mēs, beduīni, esam lepni, bet ne tik lepni, lai būtu vienaldzīgi pret naudu. Dažkārt nometnē iejāj svešzemju tirgoņi uz pusdzīviem zirgiem. Viņi ir gatavi iztukšot savus makus par kazādas maisu ar ūdeni un pavadoni līdz nākamajai oāzei. Lielākā daļa svešzemnieku, kas ir pietiekami dumji, lai mēģinātu šķērsot tuksnesi bez beduīna, nenonāk līdz nometnei. Mēs atrodam viņu atliekas balojam kāpās.

Kad Muhameds pirmoreiz redzēja šādu skatu, viņam nebija vairāk par pieciem gadiem. Tas viņu satrieca. Cilvēka ķermenis izplājies smiltis, viņa āda jau sākusi pārvērsties pergamentā, un zirgs pārdesmit soļu tālāk tikpat beigts kā viņš pats. Todien vējš bija maigs. Tas bija piepildījis viņu mutes ar smiltīm, bet vēl nebija pārklājis ķermeņus.

“Redz, kur muļķis!” iesaucos. “Palaist vaļā zirgu. Kurš tad tā dara?”

“Viņš gribēja būt labs,” Muhameds naivi atteica.

Nometos ceļos un skatījos viņam acis. “Zirgs nevar šeit izdzīvot viens pats. Tas, ko viņam vajadzēja darīt, nogalināt zirgu un ielīst tā vēderā. Tādā veidā viņš būtu drošībā dienu vai divas.” Es zināju, ko runāju. Saada dēli bija tuvumā. Mēs būtu pamanījuši maitu lijas, kas riņķotu virs beigtā dzīvnieka, un ieradušies apskatīties. Pat pēc trim dienām cilvēku dzīvu var atrast iekšā zirgā vai kamielī. Viņš neizskatītos diez cik jauki, bet nāve ir vēl daudz nejaukāka.

Muhameds klausījās, bet viņa acis nemitīgi griezās uz mirušo, kura mute pēdējos dzīves mirkļos bija pavērusies, atstājot caurumu, ko piepildīt smiltīm. Bija redzams, ka zēns vēlas man kaut ko jautāt, bet viņš nejautāja. Es sapratu. Liktenis mēdz ķircināt. Lai cik jauns bija Muhameds, viņš bija pieredzējis, cik ļauni tas spēj ķircināt. Arī viņa māte to bija piedzīvojusi. Kad bija pagājuši divi gadi, aizvedu viņas bērnu atpakaļ. Amina gaidīja pie vārtiem, un viņai izlauzās

prieka sauciens, kad viņa ieraudzīja mūs nākam. Muhameds soļoja man līdzās ar savām spēcīgajām kājelēm. Beduīnu bērni nesāk staigāt tad, kad viņi to vēlas. Viņi sāk staigāt, tiklīdz viņiem tā ir jādara, un klejotājiem tas ir ļoti agri.

Izdzirdot viņas kliedzienu, Muhameds parāvās atpakaļ. Viņam bija mācīts, ka tas ir briesmu signāls. Ja sievietes kliedz trauksmi, tad apmetnei uzbrūk. Un viņš, protams, šo sievieti nepazina. Viņa acīs es biju māte. Pieliecos un

*    spēcīgi iesitu zēnam pa seju.

“Ej pie viņas! Aizmirsti mani!” es teicu. “Es tevi ienīstu kā svešinieku.” Atdodot atpakaļ bērnu, mēs vienmēr lietojam vienus un tos pašus skarbos vārdus. Muhameds nepakustējās un pat neraudāja. Nācās viņam iesist vēlreiz, pirms viņš aizskrēja pie Aminas, kura tagad tupēja uz ielas ar atplestām rokām. Bet viņu satikšanās bija gandrīz kā izsmiekls. Mekā plosījās sērga, un, kad nomira pirmais kaimiņš Aminas ielā, viņa aizsedza seju ar plīvuru, kurā bija iesietas rūgtas zālītes. Viņa aizsedza ari sava bērna seju, bet šāda piesardzība bija veltīga, zinot, ka liktenis vēl nav novērsies no viņas. Mirkstot asarās, Amina atdeva Muhamedu man. Slimība izplatās no mājas uz māju ātrāk nekā putekļi, tāpēc bija maz laika domāt.

“Kad man viņš jāved atpakaļ?” es jautāju. Steidzos uz to pašu nometni, kur Saada dēli apmetās vienmēr, tikai tagad tā bija bīstami tuvu pilsētai. Amina skrēja man blakus, turot rokās Muhamedu. Viņš nespēja paskriet tik ātri, lai tiktu mums līdzi, un viņa nespēja izturēt, ka jau tik ātri tikai pēc vienas dienas jāšķiras no dēla.

Jautāju vēlreiz: “Tad kādi divi mēneši, trīs?” Tas bija atkarīgs no viņas.

“Trīs gadi. Paturi viņu, cik ilgi vien vari,” Amina teica.

Es nemelošu biju satriekta. “Bet sērga būs cauri, tiklīdz visi vārgie nomirs. Tas nebūs tik ilgi, varbūt līdz ziemai.”

Amina neklausījās. Viņa iegrūda savu bērnu man rokās un aizsteidzās prom neatskatoties. Tas nebija cietsirdīgi, kā varētu šķist. Viņa zināja, kāds ir liktenis. Tas ir kā bite medū. Nevar nogaršot medus saldumu, nesaņemot dzēlienu.

Tieši tāpēc zēns līdz pieciem gadiem uzauga starp nomadiem un redzēja pirmo līķi smilšu kāpās. No svešiniekiem bija arī kāda jēga, ne jau visi viņi nomira tikai pie mums. Bija visai noderīgi, ja viņu zirgi vēl bija dzīvi un viņu maki monētu pilni. No svešzemnieku acīm Muhameds uzzināja, kas ir cieņa. Ne tikai no tiem, kuri nāca no zemēm aiz Arābijas robežām un kuri bija spiesti izrādīt cieņu, ja nevēlējās kādu rītu pamosties tuksnesī un atklāt, ka viņu pavadonis naktī nozudis. Pilsētas arābi brīvi pārvietojas no pilsētas savvaļā un atpakaļ. It īpaši jaunos vīriešus dzīve pilsētā savalda tikai pa pusei. Kopš bērnības viņi ir dzirdējuši par medībām ar vanagiem un slepeniem uzbrukumiem ienaidnieku teltīm. Jauni vīrieši alkst slavas, un viņi aizlavās tuksnesī, tiklīdz to spēj.

Muhameds satika daudzus jaunekļus no savas cilts kureišiem, kas bija augstprātīgākie no visiem, jo Mekā bija pieraduši pie varas un naudas. Pietika ar dažām dienām, lai viņu lepnība pazustu. Tas netika paveikts ar pazemojumiem vai draiskulībām (kaut arī neviens īsti neiebilda pret to, ka uz nakti viņiem iedod segu, kas pilna smilšu blusām, daži simti sārtu kukaiņu kodumu ir veselīgs atgādinājums par to, kā iekārtota pasaule). Tas, ar ko tika iegūta viņu cieņa, bija kaut kas tāds, ko jūs nekad neiedomātos, vārdi. Kad jaunekļi ieradās, viņu mutes bija tikpat netīras kā viņu pēdu apakšas. Tikai nedaudzi prot lasīt, bet visi pazīst vārdu burvību, un nav pilnīgākas burvības kā beduīnu valoda.

Mēs esam visu arābu varoņu un dievu dzīvā hronika. Mūsu prāti ir dzejas piesātināti, tāpat kā vīnogulāja miza ir pilna sulas. Pirmajā naktī sēžot ap ugunskuru, šie jaunekļi dreb no aukstuma viņi nekad neapģērbjas piemēroti vēsumam, kas nolaižas pēc saulrieta, un bārsta neķītras anekdotes, lai sasildītos. Neviens viņus neaprāj. Kāds Saada dēlu vecais klusi uzsāk dziedāt par dižu sirojumu, kurā mūsu senči nozaga simt kamieļu. Vēl kāds vīrs pievieno-

*     jas dziesmai, tiklīdz ir atpazinis melodiju, tad trešais. Pēc dažiem mirkļiem jau dzied visa cilts, un jaunekļi paliek vaļējām mutēm. Viņus aizkustina ne jau melodija un arī ne dziesmā slavētie varoņdarbi, bet tas spēks, kad visas balsis dzied kā viena, turklāt tādā brīnišķīgā, skaidrā arābu valodā, kādu šie samaitātie dīkdieņi nekad dzīvē vēl nav dzirdējuši.

Jūs domājat, ka zināt, kas sekos. Ka es cildināšu Muhamedu kā labāko dziedātāju vai jaunāko, vai gudrāko savā vecumā. Ka es sīki aprakstīšu to dienu, kad viņš piecēlās un pārsteidza vīrus, nodziedot dziesmu, ko bija dzirdējis labi ja vienu reizi, turklāt nesajaucot ne zilbi. Patiesībā Muhameds nedziedāja gandrīz nekad, ja nu vienīgi tik klusi, ka neviens nedzird. Kad mūs aplaimoja ceļojošs dziesminieks un mēs viņam uzklājām dzīru galdu, lai dzirdētu viņa poēmas par apkautiem kristiešiem un ienaidnieku armijām, kas vienā naktī noslīkušas smiltīs, Muhameds sēdēja pulka malā vai pat aizlavījās prom. Man nācās aizstāvēt viņu no aizdomām, ka viņa dzīslās rit asinis, kas nav arābu asinis. Kas gan ir arābs bez pantiem un dziesmām?

Nav jēgas raizēties par to. Bažījos, ka liktenis Muhamedam vairs neļaus satikt māti. Tomēr pēc trim gadiem viņi atkal bija kopā. Amina gaidīja pie vārtiem, tieši tāpat kā iepriekšējā reizē. Viņa notupās uz ielas ar izplestām rokām.

Tikai šoreiz viņa nekliedza un es neiepļaukāju Muhamedu, lai liktu zēnam skriet pie mātes. Viņš jau bija pietiekami vecs, lai viņam varētu visu paskaidrot. Kad Muhameds pievērsa skatienu Aminai, viņš jau bija gatavs tikties ar šo savādo sievieti, kuru vajadzēja saukt par māti. Viņš neskūpstīja mani, tikai nopietni un viegli palocījās un lēni devās mātes skavās.

Amina ieveda mani mājā. Viņa bija nabadzīgāka nekā jebkad, bet tur mani gaidīja cepumi un tēja, un divas meitenes ar aprocēm nodejoja deju man par godu (viņām bija piesacīts uzreiz pēc tam skriet prom un nepalikt uz cepumiem un tēju). Amina nolika uz galda starp mums nelielu sandalkoka kastīti. Kad es to atvēru, ieraudzīju pilnīgi visas dārglietas, kas viņai piederēja. Starp tām bija viena pērle, tik liela kā mans īkšķa gals, un es zināju, ka viņa to atnesusi sev līdzi pūrā, kad ieradās Abdallāha namā.

Amina redzēja, ka gatavojos iebilst. Viņa pievilka Muhamedu sev klāt un ietina viņu savos svārkos. “Ņem to. Man tagad ir vērtīgāka pērle.” Viņa bija sieviete, bet ar vārdiem viņai vedās īsti arābu garā.

Pavadīju nakti gultas pēļos, kas bija pārklāti ar zīda palagu, kurš reiz bijis brīnumdaiļš, bet nu izvalkāts gandrīz caurspīdīgs. Nespēju aizmigt, jo mans prāts visu laiku sijāja atmiņas. Amina alka zināt visu par savu dēlu, un mēs bijām pavadījušas vakaru vienpusējā sarunā, man atstāstot, ko zēns iemācījies pie Saada dēliem. Bet bailes lika man samelot. Es noklusēju vienu atgadījumu, kuru vajadzēja viņai izstāstīt.

Tas notika, kad viņam bija trīs gadi. Kādu dienu es ar smiltīm spodrināju vara podu, kad manis pašas bērns, par Muhamedu mazliet vecāks puika, ieskrēja teltī.

“Divi viri grib nogalināt manu brāli!” viņš brēca.

Viņš bija pārāk aizelsies un pārāk nobijies, lai pateiktu ko vairāk. Sāku kliegt un izskrēju tuksnesī, sekojot mana zēna atstātajām pēdām. Daži vīri izdzirdēja manu briesmu saucienu un piebiedrojās. Tajā rītā Muhameds bija aizklīdis. Mēs nogājām labu gabalu, līdz ieraudzīju viņu guļam smiltīs līdzās ērkšķu krūmam. Mana sirds dauzījās. Piesteidzos viņš bija dzīvs, bet ļoti vārgs.

“Skrieniet viņiem pakaļ! Tie mēģināja zēnu nogalināt!” es kliedzu, bet vīri nekustējās. Viņi bija apmulsuši. Nebija asiņu uz zēna ķermeņa, nebija ievainojumu. Paskatoties apkārt, nebija redzamas nevienas pēdas. Neviens nenosauca manu dēlu par meli. Mēs bijām augsti cienījami, un viņi to neuzdrošinātos. Paķēru Muhamedu rokās, atvieglota, ka viņš nav pazudis. Kaut kā laikam bija pārtrūcis pavediens, kas saistīja viņu pie vienas no meitenēm.

Sabāru savu dēlu, un tēvs piedraudēja nopērt viņu par melošanu, bet viņš neparko nemainīja savu stāstu. Viņš esot sekojis Muhamedam tuksnesī, kad pamanījis pārtrūkušo pavedienu. Pēdu nospiedumiem bija viegli sekot. Kad uzkāpis uzkalnā, viņš ieraudzījis divus svešiniekus, noliekušos pār Muhamedu, kas gulēja uz muguras, tieši tādu mēs viņu atradām. Tiem abiem bijuši gari naži, un, kamēr viens turējis zēnu piespiestu ar celi, otrs iegrūdis savu asmeni Muhameda krūtīs. Ja viņi arī pamanīja, ka tiek vēroti, viņi nav pagriezuši galvas. Viens iebāzis roku Muhameda krūtīs un tur kaut ko izdarījis. Mans dēls nevarēja pateikt, ko tieši, viņam pašam bija tikko seši gadi. Šī aina viņu tā pārbiedējusi, ka viņš skatījies tikai kādu brīdi un tad skrējis atpakaļ uz nometni.

Šis stāsts nevienam neizklausījās neticams. Džini klīst pa tuksnesi, alkstot cilvēku dvēseļu. Tā bija visparastākā iespēja. Tomēr es šaubījos. Džini uzbrūk naktī, un viņiem

nevajag nažu, lai izrautu tavu dvēseli. Viņiem ir tumša burvība. Patiesībā jau neviens nav izdzīvojis, kas varētu pastāstīt, kāda ir šī burvība. Es baidījos, ka no Muhameda sāks izvairīties tāpēc, ka viņš pievilinājis divus ļaunos garus tik tuvu nometnei gaišā dienas laikā. Bet notika tieši pretējais. To, ka viņš pārdzīvoja uzbrukumu, uzskatīja par zīmi, ka viņa maģija ir stiprāka par džiniem. Nolēma, ka Muhameda vārdu pievienos dziesmām par mūsu senčiem, kas padzinuši džinus. Tā radās viņa slava. Turklāt bija redzams, ka dvēsele viņam nav izsūkta.

Nespēju Aminai to izstāstīt, un, tā kā Muhameds bija tik jauns, nebija jābaidās, ka viņš izpļāpāsies. Paņēmu sandalkoka kastīti un nākamajā rītā devos prom, pirms tam pabāzusi pērli Aminai zem spilvena. Viss, kas bija kastītē, tik un tā būtu pazudis, kad viņa saslima un bija jāmaksā ārstiem. Tajos dažos gados, kas viņai bija atlikuši, es būtu bijusi gaidīta viņas mājā, bet es tā arī neatgriezos. Muhameds pārāk daudz laika bija pavadījis ar māti, kas nebija īstā. Tagad viņam vajadzēja laiku kopā ar māti, kas bija īsta tikai īsu laiku. Amina bija kā ēna, kas šķērsoja viņa dzīvi.

Kad viņš bija drošs, ka esmu atguvusi spēkus, Muhameds aizveda mani no slimības gultas līdz pilsētas nomalei. Meka ir pārāk zaļa, lai no tās redzētu tuksnesi, pat no visaugstākā sargtorņa augšas. Viņš noņēmās ar somām, kad ieradās nelielā ēzeļu un kamieļu rinda, lai aizvestu mani mājās. Es viņam to atļāvu. Kāpēc gan ne? Pat simts brālēnu un māsīcu nav tas pats, kas piena māte. Manas jaunās mantas bija sapakotas seglu somās. Saada dēlu vīri, kas atnāca man pakaļ, bija veči, bez kuriem nometnē varēja iztikt, un viņi nevarēja ciest pilsētu. Kalni tai apkārt aizsedz pārāk daudz zvaigžņu. Steigā mani noguldīja uz nestuvēm aiz pēdējā

kamieļa, jo biju vēl pārāk vārga, lai veiktu ceļu kājām. Pēdējais, ko izjutu, bija nevis mīlestība pret Muhamedu, bet savāds ziņkārības uzplūds.

“Vai tu atceries vienu dienu tuksnesī, kad tu vēl biji ļoti mazs un apmaldījies?” jautāju.

Viņš palocīja galvu. “Bet es nebiju apmaldījies. Es jutu, kurp man vajag iet. Kad nonācu tur, mani gaidīja divi vīri.” Biju izbrīnīta. “Viņi tev uzbruka, un tu man neko neteici? Kad mēs tevi nogādājām atpakaļ mājās, tu neteici ne vārda.” “Es nedrīkstēju. Es zināju: tu domāji, ka mani sagūstījuši džini.”

“Tiem bija jābūt džiniem. Viņi neatstāja pēdu nospiedumus. Bija redzams, kā viņi atplēš vaļā tavas krūtis.”

“Es nesapratu, kāpēc visi čukstas man aiz muguras. Bet tie nebija džini. Tuksnesī dzīvo ari citas būtnes. Tev vajadzētu to zināt.”

Ja kāds cits šādi būtu mani nolicis pie vietas, es ar nagiem iecirstos viņa ģīmī. Bet, esot kopā ar Muhamedu, izjutu vienlaikus lēnprātību un ziņkāri. “Kādas būtnes?” jautāju klusā balsī.

Muhameda sejai pārslīdēja savāds smaids. “Nekad neesmu beidzis sev uzdot šo jautājumu. Tu atskrēji tādās šausmās, tu viņus aizbiedēji.” Viņš viegli pielika pirkstu sev pie sirds. “Neraizējies. Lai ko viņi bija gribējuši izdarīt, tas tika izdarīts.”

4

VARAKA, TICĪGAIS

Labākā paslēptuve ir tavā paša sirdī. Es esmu izmēģinājis visas citas. Pat tad, kad izraku bedri pie atejām un apjumu to ar salmiem, mani no turienes izvilka un piekāva.

Toreiz es biju jauns, un viņi bija noalgoti. Kāds derdzīgs elks ar čūskas asti bija atrasts sadauzīts ārā pie Kaabas.

Droši vien to izdarīja kāds no viņiem, piedzēries un citu uzkūdīts. Bet mani vainot bija vieglāk.

Es tikai gribēju būt viens, lai varētu domāt par Dievu. Kā gan tas lai kādam kaitētu? Bet vientulība ir meklētāja posts. Tā dzina mani ieklīst tirgus laukumā. Ļaudis dzirdēja, ka es pie sevis murminu. Allāh, dāvā manai sirdij spārnus, lai es varētu aizlidot uz mūžības dārziem. Es to biju domājis kā lūgšanu, bet viņi to uztvēra kā zaimošanu.

Reiz man no kabatas izkrita rakstu galiņš. Daži rupji kureišu puiši to pacēla, un kāds klejojošs dokumentu pārrakstītājs nolasīja to skaļi: “Priekškars starp Dievu un viņa kalpu nepastāv debesīs vai virs zemes. Tas pastāv viņā pašā.” Es nespētu izrakt tik dziļu bedri, lai noslēptu šādus zaimus.

Beigu beigās paglābu savu ādu, kļūstot bagāts. Nauda pasargā no vajāšanas. Šī aizsardzība nav nevainojama. Ja varētu nogalināt ar skatienu, kureišu jaunekļi, kas klaiņo pa ielām, mani aizsūtītu kapā katru mīļu dienu un svētku dienās pat divreiz.

Es iztaisnoju muguru un eju viņiem garām, skatoties taisni uz priekšu. Kad nonāku viesu namos pie Kaabas,

kļūstu citāds. Es vairs neesmu “ticīgais”, kurš nedrīkst ienākt kādā mājā uz vakariņām, lai telpas nevajadzētu izkvēpināt ar muskusu pēc tam, kad viņš aizgājis. Es pārvēršos par labi barotu tirgotāju, kura apkaunojošās domas ir nenozīmīgas, tiklīdz izdzird zelta skanēšanu viņa makā. “Varaka ibn Naufal, tu esi laipni lūgts.”

“Varaka, mans brāli, sēdies man blakus.”

“Varaka, dievu svētītais, pagodini mani, iedzerot kopā ar mani šo vīnu.”

Es nekad nevienam no viņiem neesmu uzticējies un tomēr vienreiz zaudēju modrību. Mans vienīgais attaisnojums ir gadi, kas krājas. Pavedu malā vienu no kureišiem jaunu vīrieti, kuru slavēja kā mazliet prātīgāku nekā viņam līdzīgie. Viņa acu priekšā es atlocīju pergamentu. Tas bija sakrunkojies un dzeltens, vairākās vietās nemākulīgi salāpīts.

“Ko tu par to domā?” es jautāju.

Jauneklis tik tikko prata lasīt, bet viņš izskatījās glaimots. “Tavs testaments?” viņš minēja. Jauneklis bija veca kamieļu tirgoņa dēls, viņam vēl nebija pat divdesmit gadu. Droši vien viņš ik mīļu brīdi domāja par gaidāmo mantojumu.

Pasmaidīju. “Tas ir kas daudz vērtīgāks par manu testamentu. Tā ir Bībeles lapa. Es to tulkoju.”

Jaunekļa acis iepletās. “Labāk piesargies,” viņš brīdināja. Biju pastūmis lapu uz viņa pusi, bet viņš atkāpās, it kā es dotu viņam karstas ogles.

Tas tiešām bija smieklīgi. Ikviens zina, ka šādas lapas pastāv. Tirgoņi, kuru ceļš ved cauri mazajām jūdu vai kristiešu kopienām, var nopirkt vai pārdot kādu nodriskātu lapu no viņu juceklīgajiem rakstiem. Bet mēs, arābi, neparko negribam atzīt, ka šīs kopienas izaugušas mūsu vidū. Tas būtu kā atzīt, ka tavos kviešu maisos aug melnplauka.

Godbijīgi noskūpstīju pergamentu. “Tajā stāstīts par Ābrahāmu un īzaku. Tev vajadzētu man ļaut kādreiz nolasīt šo stāstu. Tajā ir gandrīz slepkavība. Tev taču patīk naži, vai ne?” Es pavilku uz zoba jauno cilvēku, kurš šķita atvieglots, kad salocīju šo pergamenta skrandu un noslēpu atpakaļ savā tērpā. Man paveicās. Viņš būtu varējis kaut ko pasākt pret mani.

Kam tic “ticīgais”? Neviens man to nekad tieši nejautā. Viņi tikai zina, ka elki ir ļoti ienesīgi un katrs, kas uzstājas pret tiem, apdraud ikviena ienākumus. “Ieklausies saprāta balsī, dārgais Varaka,” viņi saka. “Mēs sakaltīsim kā neauglīga dzemde. Meka bez svētceļniekiem aizies bojā. Tu taču redzi, cik daudz viņi iztērē.”

Taisnība. Naudu no svētceļnieka var izvilināt ārā vienkārši par to, ka ļauj viņam apskatīt zelta elku. Viņi iztērē vēl vairāk hādža laikā, kad uz Meku plūst simtiem cilvēku, lai veiktu apli ap Kaabu. Neviens nezina, kad tas sācies, bet tagad tā ir stipra tradīcija.

Es šādi ar līkumu tuvojos Muhamedam, savam garīgajam dēlam, jo tieši tā viņš tuvojās man.

Kādu dienu tas bija jau vairāk nekā pirms desmit gadiem sēdēju savā pagalmā. Kuru katru brīdi es gaidīju ziņnesi un biju atstājis vaļā vārtus. Pa tiem ieklīda mazs zēns. Mēs saskatījāmies. Jautāju, kur ir viņa māte, bet viņš neatbildēja. Viņš kautrīgi skatījās uz mani. Pēc apģērba nopratu, ka viņš droši vien ir nomads. Viņi visiem spēkiem cenšas turēt bērnus savā tuvumā.

Piegāju klāt, pietupos zēna priekšā un jautāju: “Vai tu mani pazīsti?” Man bija ļoti dīvaina sajūta.

Viņš pakratīja galvu. “Es tevi nepazīstu, bet dzirdu tavu balsi.”

Nu, protams, viņš to dzirdēja. Tikko biju runājis ar viņu. Bet zēns nedomāja to. Viņš pagriezās un norādīja kaut kur aiz vārtiem. “Es spēlējos pie akas un tevi sadzirdēju. Ko tev vajag?”

Ja viņš bija domājis Zamzamu, tas bija desmit ielu tālāk. “Man no tevis neko nevajag,” teicu, juzdamies ļoti savādi, šādi runājot ar piecus vai sešus gadus vecu bērnu.

“Tad jau laikam man kaut ko vajag no tevis,” viņš noteica.

Pirms paspēju viņu izjautāt, pie maniem vārtiem parādījās viens no tiem kureišu dauzoņām. Viņš neuzdrošinājās ienākt, bet sāka aurot: “Ei, ei, viņš ir šeit! Es viņu atradu.”

Pēc mirkļa pieskrēja divi viņa biedri un aiz viņiem kāda Saada dēlu sieviete sarkanu seju. “Muhamed!” viņa iekliedzās un elsodama ieskrēja pagalmā, lai saķertu zēnu. Tūlīt pat viņa saprata savu nepieklājību un izplūda atvainošanās vārdos, kas mijās ar juceklīgu stāstu par zēna vešanu atpakaļ pie mātes, kas viņu neesot redzējusi trīs gadus. Man bija vienalga. Pārliecināju sievieti, ka šī ielaušanās neko nenozīmē. Pavadīju viņu līdz vārtiem, nikni vērojot kureišu dauzoņas, kuri kavējās: varbūt iedodu viņiem kādu monētu. Ja es to nedarītu, viņi izkratītu nabaga sievieti, tāpēc pasviedu mazāko sudraba gabalu, kāds man bija. Kāpēc gan ne? Dievs redz ikvienu labo darbu.

Niecīgs atgadījums, bet tas nelaida vaļā manas domas. Kad viņa bija pagriezusi muguru, Muhameds devās prom no savas zīdītājas un nāca tieši uz maniem vārtiem.

Zem gultas man ir noslēptas daudzas Bībeles lapas. Esmu paradis izvilkt vienu vēlu vakarā un pārtulkot dažus teikumus arābu valodā. Man ir arī vēl kāds rituāls, kuru nevienam nestāstu pamatotu iemeslu dēļ. Kad lauzu galvu par kādu noslēpumu, lielu vai mazu, uz labu laimi izvelku kādu lapu, un to, kur krīt mans skats, uztveru par vēsti.

Dažas dienas pēc tam, kad parādījās šis puišelis, es pastiepos zem matrača un izvilku pirmo lappusi, kam pieskārās mani pirksti. Pievēru acis un uz labu laimi pieliku pirkstu pie kāda teikuma un tad pienesu to pie lampas, lai izlasītu.

Redzi, jaunava kļūs grūta un dzemdēs dēlu,

un viņa tam dos vārdu Imanuēls.'

Tie nebija bezjēdzīgi vārdi. Vīrs, kurš pārdeva man tieši šo lappusi, bija kristiešu ubags, kas pirms daudziem gadiem gāja kopā ar manu karavānu. Es viņam pasviedu mazliet maizes, un, aprijis to, viņš man pastāstīja par savu Pestītāju. Viņš jutās svētīgs, kaut arī dzīvoja notekā un kāvās ar klaiņojošiem suņiem par ēdiena atliekām.

Tajā gadā, kad ubags pārdeva man šo rakstu skrandu, viņam bija šausmīgs klepus. Viņš saprata, ka viņam šajā pasaulē nav atlicis daudz laika. Bībeles lapa viņam bija dārga, un ubags vēlējās, lai ziņa par Mesiju tiktu nodota tālāk.

Tāpēc es zināju, ka jaunava ir ieņēmusi bērnu un ir atnācis Imanuēls. Tas notika jau sen, un vienīgais iemesls paturēt šo lapu bija atgādinājums, kā staroja ubaga seja, kad viņš runāja par savu Pestītāju. Tad kāpēc gan mans pirksts bija skāris tieši šo pantu?

Pagāja vairāki gadi, līdz Mekā ieradās kāds jūds, kuram es varēju uzticēties. Viņš pārvadāja zelta un sudraba greznumlietas. Tirgošanās bija tik vērtīga, ka viņš bija atpircies no likuma, kas neļāva jūdiem ienākt Mekā. Pacienāju viņu ar vīnu un parādīju šo teikumu. Vārds “Imanuēls” izsauca šķību smaidu viņa sejā.

“Netici savam ubagam,” viņš teica. “Kurš pestītājs ļaus kādam tā dzīvot?”

1 Vecā Derība, Jesajas grāmata 7:14.

Mesija vēl tikai nākšot, lai nokautu jūdu ienaidniekus un izglābtu visus jūdus. Pateicu viņam, ka neesmu tik pacietīgs, lai gaidītu pārmēru ilgi. Arābijā elki var izglābt tevi uzreiz, ja esi pietiekami lētticīgs. Piespiedu jūdu sniegt paskaidrojumu, kas tiešām kaut ko nozīmētu. Pamatīgi sakaitināts, viņš teica, ka manai zināšanai “Imanuēls” nozīmējot “praviešu ķēniņš”.

Ak, nu labi, tas jau bija pavisam kas cits.

Arābi praviešiem piešķir lielu nozīmi. Ja Dievs norādīja uz vārdu “pravietis”, kad jautāju par Muhamedu, tad te kaut kas notiek. Mekā daži nezinošie mani sauc par jūdu, bet tas ir tikai rupjš veids, kā viņi apvaino Dieva kalpu. Man nav reliģijas. Es esmu hartīfticīgais bez ticības kā vientuļa palma bez oāzes.

Muhamedam es netuvojos visu laiku, kamēr viņš auga. Tas būtu bijis pārāk riskanti. Es vēroju no tālienes. Vecais Mutālibs, viņa vectēvs, toreiz vēl bija dzīvs. Bija traģiski, ka viņš bija pārdzīvojis savu jaunāko dēlu Abdallāhu, bet mierinājumu rada Muhamedā. Viņš ņēma zēnu līdzi uz viesu namiem un šūpoja uz ceļa, kamēr pats nodevās spriedelēšanai. Mutālibs bija kļuvis pārāk vecs, lai tirgotos. Viņš bija pusakls un kļuva katru mēnesi arvien vārgāks. Tas bija parasts skats viņš un zēns, kurš visu laiku skatījās zemē. Vēl nekad nebija redzēts bērns, kurš tik ļoti gribētu būt pats ar sevi. Bet Muhameds bija paklausīgs, un tad, kad Mutālibs gribēja ar viņu palielīties, Muhameds cēlās kājās kā liels vīrs pat pusduča piedzērušu kureišu priekšā netīrā un piedūmotā vīna dzertuvē.

Tad notika kaut kas īpašs. Pēc daudziem gadiem biju izgājis pastaigāties un ieraudzīju alejā tupam cilvēka figūru. Gaismas bija maz, bet es atpazinu, ka tas ir Muhameds, kas tup uz ceļiem. Viņš pielika pirkstu pie lūpām un norādīja

uz kaut ko zemē. Pele. Šī radībiņa bija izvilināta ārā ar dažiem kviešu graudiem.

Tad Muhameds palūkojās debesīs, kur lidinājās melns punktiņš. Manas acis nebija tik gaišas, bet es zināju, ka tas ir vanags. Muhameds atkal pievērsa skatienu pelei, tad atkal vanagam.

“Viņa pat nenojauš briesmas,” Muhameds sacīja.

“Tāpat kā mēs,” es atteicu.

Vai saprotat jēgu? Gluži kā pele, kas nevainīgi ēd savus graudus, mēs turpinām savu dzīvi, nenojaušot, ka nāve mūs vēro no tālienes, uzmanot katru mīļu brīdi. Tās bija Muhameda pārdomas. Kāpēc gan viņš tās stāstīja man? Mūsu balsis lika pelei aizsteigties atpakaļ uz savu alu. Muhameds piecēlās un nāca uz manu pusi.

“Tagad es esmu vīrs,” viņš teica. “Mēs varam runāt.”

“Vīrs? Tev ir septiņpadsmit gadu.” Es pasmaidīju.

Viņš nesmaidīja pretī. “Pietiekami vecs, lai aizstāvētos, ja kāds mūs pieķertu šādi sarunājamies.”

Tā tas sākās. Nekad es nepieminēju to dienu, kad zīdītāja viņu pazaudēja un Muhameds ieklīda manā pagalmā, bet laikam gan viņš to atcerējās. Kāda gan pacietība vajadzīga, lai gaidītu divpadsmit gadu, pirms vēlreiz runāt ar kādu. Viņš sāka nākt uz manu māju pēc tējas un Dieva. Sākumā tikai pēc tējas, jo kādu laiku Dievs kļuva par aizliegto tematu.

Protams, viņš gribēja zināt par mani. “Ko nozīmē hanīf ?" viņš jautāja.

“Tas ir cilvēks, kurš tic Allāham, tas, kurš nicina elkus un gaida, kamēr nāks gaisma,” atbildēju.

Viņš nopietni pamāja. “Visi apgalvo, ka tu esi citāds, bet man tu šķieti parasts.”

Muhameds to pateica godīgi un bez atvainošanās, ņemot vērā, ka viņš apvainoja vecāku cilvēku. Atbildēju ar citātu no kādas manas paslēptās grāmatas. “Cilvēks staigā pie cilvēkiem un starp cilvēkiem. Viņš ēd un dzer kopā ar tiem. Viņš pērk un pārdod tirgū. To redz visi. Bet viņi neredz to, ka viņš neaizmirst Dievu ne mirkli.”

“Vai tu esi šis cilvēks?” Muhameds jautāja.

“Es tas būšu, kad kļūšu par svēto. Pagaidām varu tikai mēģināt.”

“Kāpēc viens dievs ir labāks nekā daudzi?” viņš vaicāja.

Atbildēju ar pretjautājumu: “Kāpēc viena uzticīga sieva ir labāka nekā daudzas palaistuves?”

“Kāpēc tu sauc dievus par palaistuvēm?”

“Abos gadījumos tu samaksā naudu un piepildi savu vēlmi. Tikai ielasmeita ir daudz uzticamāka. Lielākā daļa elku paņem naudu un neko nedod pretī,” es skaidroju.

Muhameds šķita apmierināts, ka runāju tik svabadi. Atzīšos, man bieži vajadzēja slēpt degošu sajūsmu, kas mani pārņēma ikreiz, kad uzlūkoju viņu. Kā to varētu izskaidrot? Tas bija neiespējami. Es zaudētu visu cieņu. Pieaudzis vīrietis dreb kā līgava, kura tumsā gaida savu līgavaini.

Mēs runājām par visu ko, bez gala. Tomēr man nekādi neizdevās izvilināt no Muhameda, kam tic viņš pats. Tas raisīja bažas. Arābijā ir viena ticība, kas aprij visas pārējās, cilts. Cilts nosaka tavu vietu pasaulē. Cilts steidz tevi aizsargāt pēc tam, kad tu sadur svešinieku par to, ka viņš uzspļāvis tavai sandalei. Kā briesmonis ar tūkstoš galvām cilts redz visu un var apēst ikvienu, kas tam iepatīkas. Nepaliek vietas ticībai kaut kam citam, ieskaitot Dievu. Dievs ir tikai vēl viena lieta, ko briesmonim aprit.

Kādu dienu man bija diezgan. Vērsos pie Muhameda. “Runāt ar tevi ir tāpat kā runāt ar godbijīgu austeri. Atveries! Kas tu esi?”

Viņš neizskatījās pārsteigts. “Es esmu tas, kurš uzmanīgi izvēlas draugus.”

Droši vien kāds eņģelis redzēja manu nepacietību, jo šajā mirklī viņš man iedeva vispilnīgāko atbildi. Tās bija kādas senas dzejas rindas: “Man ir draugs, un viņš piepilda manu kausu ar vīnu, kam nav līdzīga.”

Muhameds nosarka. “Tu man esi bijis šāds draugs.”

No tā brīža bija noslēgta mūsu savienība. Mēs kļuvām pietiekami drosmīgi, lai sarunātos ļaudīs, vēlu vakarā, kad visi citi jau bija aizstreipuļojuši mājās. Es vienmēr alku viņa sabiedrības.

Drīz pilsētā izplatījās valodas, ka viņš ir mans mīlulis. Tālabad, ja nu kāds to nepareizi uztvertu, es dāsnāk šķiedu naudu. Es pat aizsūtīju kādu zēnu nopirkt teļu un upurēt to pavasara ceremonijās Kaabas ārpusē. Viņš paņēma manu naudu un pēc stundas atskrēja atpakaļ.

“Kuram dievam tas domāts?” zēns prasīja. “Viņi grib to zināt.”

“Tam, kura vārds ir Vienīgais,” atteicu. Zēns izskatījās apmulsis, tāpēc piebildu: “Lai viņi izvēlas. Tikai dariet to krāšņi.” Viņš aizsteidzās prom, joprojām samulsis. Nav svarīgi. Biju pieradis būt neizprotams.

Muhameds bija balzams dvēselei. Man bija kāds, ko turēt savos garīgajos apskāvienos. Vientulības lāsts bija noņemts. Bet ko labu es darīju viņam? Es vienmēr varēju atstāt viņam savu naudu. Mekā būtu vēl viens bagāts izstumtais. Bija jābūt kaut kam citam.

“Vai ir arī citi hanīfi?” viņš kādu dienu man jautāja. “Tu domā citus, kas labāk māk turēt mēli aiz zobiem?”

Muhameds pasmaidīja. “Es domāju tos, kam varētu patikt gudrības garša.”

“Gudrība ir kā karstas ogles. Cilvēkiem patīk, kā tās kvēlo, bet viņi nav tik stulbi, lai kāptu uz tām.”

Tas bija visciniskākais, ko jebkad biju teicis, un viņa seja sadrūma.

“Tu liec man runāt kā ielasmeitai,” es purpināju, un Muhameds saprata, ka tā ir atvainošanās. Mēs abi zinājām,

*    ka nekaunos no tā, ka esmu ticīgais. Bet es nekad nevedu viņu satikt kādu citu hanīfu. Tā bija pretruna. Divi hanīfi jau veido draudzi, trīs cilti un četri ticību, kas jāaizstāv pret citām ticībām ar bultām un šķēpiem. Katrs hanīfs ceļo viens, es viņam teicu, un šķita, ka Muhamedu šāds paskaidrojums apmierina.

Kaut kas mani tomēr nomāca. Ilgu laiku atliku, līdz pārliecināju sevi, ka viņam jāuzzina par to pantu, uz kuru bija norādījis mans pirksts. Un viņa tam dos vārdu Imanuēls. Ja es viņam nepateiktu, no viņa tiktu noslēpts liels noslēpums. Vienīgais veids, kā nonākt pie šī temata, bija aplinkus. Kādā dedzinošā pēcpusdienā mēs gulējām pagalmā uz salmu matračiem, kas bija piesūcināti ar ūdeni.

Muhameds paslējās uz elkoņiem. “Kas ir?”

Pagriezos pret viņu. “Ko tu zini par to, kā nomira tavs tēvs?”

Uz brīdi piesardzīgais jauneklis izskatījās izbiedēts. “Es zinu, ka viņš devās ceļojumā un tā arī neatgriezās.”

“Ir kas vairāk,” es teicu. “Daudz vairāk.”

Muhameds svārstījās. Redzēju, ka viņš nevēlas uzurdīt savas atmiņas.

“Tās nav tavas atmiņas. Tu neesi viņu saticis. Viņš ir kā ūdens, ko izdzēris kāds cits.”

“Bet viņš bija mīlēts,” Muhameds sacīja.

To tik tiešām nevarēja noliegt. Kopš savas piedzimšanas dienas Abdallāha dzīve bija apburoša. Ikviens tā teica, un tāpēc tas arī tā bija. Viņu nekad uz ielas neaizvainoja kāds pārsteidzīgs jauns dienaszaglis, nekad neizaicināja uz kautiņu. Abdallāhs gozējās maldos, ka viņš ir tas, kurš visiem vienmēr jāmīl.

“Viņš gribēja būt varonis,” iesāku. “Vīrs, kura runa ir kā pērkons un smiekli kā saullēkts. Es viņu pazinu un zināju, kāda ir viņa iztēle. Viņš mīlēja beduīnus un iedomājās sevi kādā no viņu leģendām.” Uzlūkoju Muhamedu ar stingru skatienu. “Vai tu zini, kāpēc tavam tēvam tas neizdevās?”

“Viņš nomira.”

“Nē. Tāda nebija Dieva griba.”

Tajā vietā un tajā reizē es atšķetināju visu samudžināto Abdallāha nāves stāstu, kas rūpīgi bija slēpts no viņa dēla.

Viss grozījās ap Zamzamu. Priekam, kuru izjuta Abdelmutālibs, kad no jauna atrada šo aku, bija īss mūžs. Viņu iepina kureišu intrigās. Viņu nosodīja par tiesību piesavināšanos uz svēto ūdeni, un pēc kāda laika Mutālibs juta, ka ienaidnieki ir pārākumā. Tas, ko viņam vajadzēja, bija desmit stipri dēli, vismaz tā viņš pats sev iestāstīja. Bet dievi līdz šim bija viņam atvēlējuši tikai vienu.

Viņš dienām un naktīm prātā mala šo savu apsēstību, līdz stāvoklis kļuva bezcerīgs. Mutālibs devās uz Kaabu un skatījās uz elku simtiem, kas rindojās telpā. Pēkšņi viņš vairs neticēja nevienam no tiem. Izmisumā viņš to vietā piesauca Dievu. Dziļi, dziļi ikviena arāba sirdī ir senču atmiņas par Allāhu. Allāhs, vienīgais Dievs, bija tas, kas atveda Hagaru un Išmaēlu, pašus arābu rases aizsācējus, uz Meku.

Mutālibs nekad nebija uzskatījis Allāhu par pietiekami uzticamu. Pasaules radītājs bija zaudējis interesi par saviem radījumiem. Kā gan citādi nelaimes un sērgas varētu uzbrukt

viņa bērniem? Bet Mutālibam vajadzēja tos desmit dēlus, un Dieva varā bija viņus dāvāt. Mutālibs neko nezināja par jūdu vai kristiešu uzskatiem. Tomēr viņš zināja, ka visi dievi mīl upurus, kurus nes to vārdā.

Lielākajam dievam būtu vajadzīgs lielākais upuris, viņš sprieda. Mutālibs pacēla rokas pret debesīm un apsolīja visdrausmīgāko iespējamo upuri, ja tikai viņš tiks svētīts ar desmit stipriem dēliem, kas pasargātu no ienaidniekiem.

*     Pagāja desmit gadu. Cita pēc citas Mutāliba sievas dāvāja viņam veselīgus, spēcīgus zēnus, līdz to skaits sasniedza desmit. Viņš bija pilnīgi apmierināts, un sirdsmiers bija jo dziļāks tāpēc, ka viņš bija aizmirsis Allāham sen doto solījumu.

Bet Dievs var aizsniegt jebkura cilvēka sirdi. Kādu dienu, iedams uz Kaabu, kur visgodājamākais elks bija mēness dievs Hubals, Mutālibam parādījās vīzija, visos asiņainajos sīkumos attēlojot viņa apsolīto upuri. Viņš bija zvērējis atdot Dievam atpakaļ vienu no saviem dēliem, ja viņam to būs desmit. Mutālibs bija šausmās no ainas, kā viņš savām rokām pārgriež rīkli vienam no saviem dārgajiem dēliem, bet bija jādomā, ka neizpildīt Dievam doto solījumu būtu vēl šausmīgāk.

Mutālibs sasauca kopā visus savus dēlus un pateica tiem, ka nākamajā dienā vienam no viņiem jāmirst. Bet kuram? Istabā iestājās klusums. Dēli bija tikpat māņticīgi kā tēvs. Viņi zināja, ka zvērests jāpilda. Pēc dienas viņi visi sapulcējās Kaabā pie Hubala tēla. Mutālibs ticēja, ka tad, ja viņa dēli vilks lozes, Hubalam būs pietiekama vara, lai izraudzītos īsto. Kā tu redzi, Mutālibs bija nepastāvīgs. Vienu dienu viņš drebēja Dieva varenības priekšā, bet tad, kad runa bija par praktiskām lietām, vieglāk bija izvēli uzvelt uz elka pleciem. Viņš bija uzpircis Hubalu jau gadiem ilgi.

Katrs dēls uzrakstīja savu vārdu uz bultas uzgaļa un iemeta tās bultu makā. Mutālibs iebāza tajā roku un,

lūgdams Hubala palīdzību, izvilka vienu bultu. Uz tās bija Abdallāha vārds. Pārējie deviņi dēli, lieki teikt, bija atviegloti, tomēr neviens nebija gaidījis, ka tiks izvilkts Mutāliba mīļākā dēla vārds. Kad šī ziņa tika pavēstīta Kaabas ārpusē, sapulcējies pūlis sāka kliegt, prasot Mutālibam atkāpties no sava zvēresta. Sieva, kas bija dzemdējusi Abdallāhu, bija vārdā Fātima. Viņa bija ļoti iemīļota vienkāršo ļaužu vidū, un lielākā daļa pūlī bija no viņas klana.

Mutālibs uzklausīja skaļos protestus ar akmens sirdi. Viņš bija izraudzījis vietu starp diviem lieliem elku tēliem, kur izlies Abdallāha asinis. Ar kailu nazi rokā viņš devās cauri pūlim. Abdallāhs sekoja, bāls kā spoks. Rokas tvēra aiz drēbēm, saucieni piepildīja gaisu.

Piedod, ja šis traģiskais notikums pēkšņi kļūst smieklīgs, bet pēdējā brīdī kāda balss iesaucās: “Dievi mīl naudu. Atpērcies! Tu to vari atļauties.”

Mutālibs dusmās apsviedās apkārt, cenzdamies ieraudzīt to, kurš tik nekaunīgi bija saucis. Bet klusa balstiņa viņa galvā čukstēja: Tā nemaz nav tik slikta doma. Tu esi bagāts, un tu mīli Abdallāhu vairāk par visu uz pasaules.

Izrādot krietnu tiesu vilcināšanās, Mutālibs piekrita saudzēt Abdallāhu, bet bija jānokārto vēl divi sīkumi, jo nu tā bija pārvērtusies par kaulēšanos. Cik daudz būtu jāmaksā, lai izpirktu viņa dēlu, un kuram jānosaka, vai cena ir taisnīga? Tā kā tieši Fātimas klans bija sacēlis traci, Mutālibs piespieda viņus pievienot šim pasākumam savu naudu. Par šķīrējtiesnesi tika nolemts meklēt padomu pie Šijas pareģes, uz kuru paļāvās visvairāk no visiem šamaņiem, zīlniekiem, astrologiem, orākuliem un teologiem, kuriem ticēja kureiši.

Šija dzīvoja kā vientuļniece tālajā Jatribas pilsētā. Šādā ceļojumā slēpās briesmas, un Jatriba ierasti bijusi Mekas

sāncense prestiža un varas ziņā. Tik un tā Mutālibs devās ceļā vieglu sirdi, prieka pilns par iespēju apiet savu darījumu ar Allāhu. Ne par ko labu neliecināja tas, ka Šija tikko bija atstājusi pilsētu, kad viņš ieradās, bet Mutālibs atvairīja šo zīmi. Viņš devās simt jūdzes uz ziemeļiem, līdz atrada viņu vecu veceni cieši noslēgtā būdā. Šija atteicās viņu ielaist, bet pēc divu dienu ilgas pielabināšanās apsolīja izzīlēt.

Viņas atbilde bija šāda: “Mutālib, ja kāds vīrs tavā ciltī nogalina citu vīru, upura dzīvība ir desmit kamieļu vērta, kurus samaksā viņa ģimenei. Samaksa kamieļos arī šoreiz apmierinās dievus.”

Mutālibs gan šaubījās, vai Allāhu var uzpirkt ar desmit kamieļiem, bet, pirms viņš paspēja iebilst, Šija viņu apturēja. “Paņem divas bultas un vēlreiz ej Hubala priekšā. Uz vienas bultas uzraksti “Abdallāhs”, bet uz otras “kamieļi”. Velc bultas tāpat kā iepriekš, un katrreiz, kad parādās tava dēla vārds, pieliec cenai desmit kamieļu. Dari tā, līdz izvelc vārdu “kamieļi”, un tad tu zināsi maksu, kādu pieprasa dievi.”

Mutālibs un viņa pavadoņi atgriezās Mekā, un uz lozēšanu salasījās liels pūlis, kas smējās un dzīroja, it kā šī būtu svētku diena. Uz pirmās bultas, ko izvilka Mutālibs, bija Abdallāha vārds, tātad cena bija desmit kamieļu. Viņš vilka vēlreiz. Parādījās Abdallāha vārds. Tagad cena bija divdesmit kamieļu. Pūļa jautrās čalas pārvērtās klusumā un visbeidzot drūmās šausmās. Abdallāha vārdu izvilka desmit reizes pēc kārtas. Cena bija simts kamieļu, gandrīz visa pārtikuša tirgotāja mantība. Mutālibs bija bagātāks, bet pat viņš nobālēja.

Visbeidzot vienpadsmitajā reizē tika izvilkts vārds “kamieļi”, bet līdz tam brīdim Mutālibs jau bija nomākts un šaubu pārņemts. Viņš nostājās pūļa priekšā un pacēla rokas.

“Velc vēlreiz!” viņš sauca. “Ja trisreiz pēc kārtas būs Abdallāha vārds, es paklausīšu zīlniecei. Ja ne, mans pienākums pret Dievu liek man izpildīt solījumu.”

Tā bija briesmīga ziņa Fātimas klanam un, protams, arī Abdallāham, kuram izšļuka no rokām vīna kauss, ko viņš cēla pie lūpām.

Par spīti pūļa kliedzieniem un šausmām Abdallāha sejā, Mutālibs palika nelokāms. Viņš jau no paša sākuma nebija īsti uzticējies Sijai, baidīdamies, ka pareģe, iespējams, tikai spēlējas ar viņu, jo ir uzticīga Jatribas ciltīm.

Atkal tika vilktas bultas. Viena, divas, trīs. Pūli pāršalca gaviļu izsaucieni, jo Abdallāha vārds tika izlozēts visās trijās reizēs. Viņa dzīvība bija pasargāta, un tēvs samaksāja simts kamieļu Kaabas priesteriem Hubala vārdā.

Kad es sasniedzu šo vietu savā stāstā, pametu skatu uz Muhamedu, kas bija kļuvis ļoti kluss. Neviens viņam nebija stāstījis šo notikumu tādos sīkumos, un viņš centās nocietināt sirdi, jo jau zināja, ka tēvam dotā atelpa nenoveda pie laimīgām beigām.

Es turpināju. Lai nosvinētu izglābšanos no nāves, Abdallāham atļāva apprecēties, un divdesmit piecu gadu vecumā viņš apņēma par sievu Āminu, ievērojamas Mekas ģimenes meitu. Pēc laulību ceremonijas abi pavadīja trīs dienas, ērti iekārtojušies viņas tēva mājā. Bet Mutālibs visu šo svinību drūzmā bija nodevies tumšām domām. Viņš pasauca Abdallāhu pie sevis un pateica, ka viņam jābrauc ar karavānu uz Sīriju. Jaunais vīrs bija apstulbis. Kāpēc viņam jādodas prom? Viņš bija precējies tikai nedēļu. Jaunais pāris izbaudīja savas mīlestības pirmo saldo garšu.

Mutālibs nekādu pamatojumu nesniedza, uzspiedis Abdallāham savu gribu, jo viņam kā jaunā vīrieša tēvam bija šādas tiesības. Abdallāham dodoties ceļā uz Sīriju, Amina skrēja viņam līdzi līdz vārtiem ar asarām un sirdi plosošiem

kliedzieniem, nelaizdama vaļā vira tērpu. Viņi bija bijuši kopā kā virs un sieva tikai divas nedēļas. Abdallāhs zināja, ka tēvs izaicina Dievu viņam ko nodarīt. Tas bija veids, kā vecais vīrs pārbaudīja, vai viņš tiešām ir izpildījis savu zvērestu Allāham. Gan tas, gan arī Mutāliba bažas, ka Abdallāha laime ir pārāk liela. No dzīvības izglābšanas līdz svētlaimei ar Āminu Abdallāhs kārdināja dievus viņu iznīcināt. “Un viņi to izdarīja,” Muhameds pārtrauca mani. Abdallāhs tā arī mājās neatgriezās. Tirgošanās SIrijā veicās labi, bet viņa alkas būt atkal pie jaunās sievas bija ļoti stipras. Dodoties atpakaļ pa savām pēdām, viņš gāja cauri Jatribai. Tur, kur Šija bija izglābusi viņu no likteņa, Abdallāhs saslima ar kaiti, ko neviens dziednieks nespēja ārstēt. Viņš nomira pēc dažām dienām un tika steigšus apglabāts, baidoties, ka viņa kaite varētu būt lipīga.

“Nestāstu to visu tev tāpēc, lai padziļinātu tavas bēdas,” es teicu. “Tev tas bija jāzina. Abdallāham piemita nojauta. Viņš zināja, ka ar Dieva prātu nevar tirgoties. Tieši tāpat kā mēs dzīvi saņemam no Allāha, tieši tāpat mums jāpieņem nāve kā dāvana, kuru nav mūsu varā apšaubīt.”

Muhameds bija pielēcis kājās, nenogaidīdams mana stāsta beigas. Viņš sāka nemierīgi staigāt. “Tu gribi nolādēt visu manu ģimeni? Ar šo stāstu tas tev varētu izdoties.” Kāda balss lika man ciest klusu. Nekas nesāpināja vairāk par Muhameda dusmām. Tomēr pār manām lūpām vēlās dzēlīgi vārdi. “Tam nav nekāda sakara ar mani. Tava māte aizveda tevi ceļojumā, kad tev bija seši gadi. Uz kurieni? Uz to pašu pilsētu, Jatribu. Viņa nomira mājupceļā, gluži tāpat kā viņas vīrs. Atver acis! Ieraugi Dieva gribu! Pieņem to!” Muhameds neko neteica, bet viņa acīs bija lasāma nepakļaušanās.

Es turpināju. “Mans dēls, tu esi likteņa apzīmogots. Esmu lūdzis par tevi, un Dievs tevi ir sagatavojis diženumam.

Dižs cilvēks mācās no nelaimēm. Viņš vērš savu skatu uz debesīm, ja viņš ir vieds.”

Muhameda vaigos sakāpa sārtums. “Tu pataisi manu tēvu un viņa tēvu par plikiem sapņotājiem.”

“Dažkārt sapņotāji saredz vairāk nekā parasti cilvēki,” es attraucu. “Abdallāhs aizbēga no savas jaunās sievas, kaut arī tas salauza viņas sirdi. Viņš pazuda no spēles laukuma, pirms ar viņu viss bija galā.”

Biju aizrunājies par tālu. Cits jauneklis droši vien būtu savilcis dūres un sācis lādēties. Muhameds pārstāja staigāt un cieši skatījās uz mani. Uzliku roku viņam uz pleca, lai nomierinātu.

“Es saku, ka visiem cilvēkiem jāmirst, bet daži var doties nāvē labprātīgi, pārvēršot to par upuri. Šādā veidā viņi kļūst par īstiem Dieva kalpiem. Mēs nekad nezinām patiesību, līdz tā atklājas.”

Muhameds atrāvās no manis. Viņš bija pārāk sarūgtināts, lai klausītos, un skrēja uz pagalma vārtu pusi. Es nesaucu viņam pakaļ. Nelietojot vārdu “pravietis”, biju atklājis viņam īpašu likteņa iespēju. Muhameds neatgriezās nākamajā dienā, nedz arī aiznākamajā. Viņš izvairījās no satikšanās, tikai pamājot man no tālienes, ja mūsu ceļi nejauši krustojās viesu namos vai Kaabas tuvumā. Viņa saspringtais skatiens bija dīvaini vainīgs. Pagāja vairāki mēneši, līdz viņš kļuva pielaidīgāks un atkal meklēja iespēju mani satikt.

Tajā naktī, kad atklāju Muhamedam viņa likteni, es nevarēju aizmigt: izvilku lapu no savas paslēptuves un tumsā piedūru tai pirkstu. Kad pienesu to pie lampas, vārdi zem mana pirksta sniedza mierinājumu.

Bet šauri ir vārti un šaurs ir ceļš, kas aizved uz dzīvību, un maz ir to, kas to atrod.'

1 Jaunā Derība, Mateja evaņģēlijs 7:14.

5

BARAKA, AFRIKĀŅU VERDZENE

Nezinu, vai ellei ir trīs loki, bet Mekai gan tādi ir. Pirmais loks ir tas, kur dzīvo bagātie, otrais ir tiem, kas sapņo kļūt bagāti, bet trešais ir pabirām, kas gaida uz pirmajiem diviem. Es dzīvoju trešajā lokā, kas ir vistālāk no Dieva. Visapkārt man dzīvesveids ir bezcerība. Esmu redzējusi, kā sausuma periodā bērni pietupstas, lai padzertos no netīro ūdeņu notekas. Bagātie drīzāk noskūpstītu spitālīgo nekā nāktu uz mēslainajām ieliņām, kur stāv mūsu šķībās būdas. Viņi drūzmējas ap Kaabu, viņu savrupmājas un pagalmi spiežas cits pie cita kā vecas sievietes, tverot pēc persikiem tirgū.

Vai mana galva tāpēc ir mazāk svētīta, ja to nesedz zīds?

“Baraka, es tev uzticos. Tu esi vienīgā, kam es uzticos,” saka Muhameds.

Viņš nāk mani apraudzīt. Tas ir pierādījums, ka viņš vēl nav bagāts. Kopš nomira vecais Mutālibs, ar viņu klanu ir gājis uz leju. Vergi attapās, izmesti uz ielas, lūgdamies, lai saimnieks viņus pabaro. Satriecoši, kā Hašīma dēlus ielenca maitasputni, atņemot varu un iedzenot viņus pazemojumos. Muhameds darīja, kas darāms. Viņš sāka tirgoties ar savu nelielo īpašumu, un viņam veicās labi. Nevarēju iedomāties, ka viņš nodzīvos līdz divdesmit gadiem, nelūgdams palīdzību nevienam.

Muhameda apmeklējumi pie manis ir neparedzami. Viņš uzrodas šajā ellē, kad uznāk tāds noskaņojums. Lai Dievs

aizslēdz manas lūpas par tādu runāšanu! Viņš mani mīl tas ir īstais iemesls. Es biju pirmais cilvēks, kas viņu paņēma rokās, kad viņš piedzima. Tajos laikos es piederēju viņa mātei, Aminas kundzei. Esmu gājusi no rokas rokā tik daudz reižu, ka nevaru pat nosaukt visus savus īpašniekus. Esmu kā ūdens maiss, ko neizmetīs ārā līdz laikam, kad no tā iztecēs pēdējā dzīvības lāse.

Vienu dienu paceļu acis, slaukot sapūstos gružus un lapas mana pēdējā saimnieka pagalmā, un ko es redzu? Muhameds vada karavānu, bet viņš vēl tik jauns. Kāds vecāks tirgonis, kurš ir noguris no ceļošanas, uzticējis viņam doties savā vietā. Kad Muhameds pamana mani no sava kamieļa augstumiem, viņš man nopietni pamāj. Zinu, ka Muhameds grib nokāpt un apkampt mani, bet to viņš nedrīkst, vismaz ne to vīru priekšā, kurus viņš rīko. Sava prāta dziļumos nodomāju: Tavs tēvs tā arī neatgriezās, tava māte tā arī neatgriezās. Varbūt šis lāsts ir beidzies reizē ar viņiem.

Un viņš atgriezās. Izplatījās runas, ka Muhamedam varot uzticēties, viņš nezaudēšot galvu bīstamos kaktos. Drīz viņam būs pietiekami naudas, lai mani nopirktu sev.

“Nauda?” Es smejos. “Neviens saimnieks man vairs nedos pajumti. Tu mani vari dabūt bez maksas.”

Muhameds saviebjas, bet mēs abi saprotam, kā pietrūkst. Viņam vispirms vajag sievu. Verdzene neprecēta vīrieša mājās ir apkaunojums. Visi zinās, kādam nolūkam tā patiesībā tur ir. Baumos, ka viņam patīk vecenes.

“Kā tu kļuvi tik cienījams?” kaitinu Muhamedu.

“Neuztraucies. Es tikai slēpjos,” viņš atjoko. Satiekot Muhamedu ielās, var redzēt, ka viņa mati un bārda ir apgriezta tāpat kā tiem, kuri ir pārticīgi. Viņš valkā apmetni, kas krāsots spilgti zilā krāsā un apšūts ar tresēm. Tikai es zinu, kas viņš ir. Viņš ļauj man noglāstīt savu vaigu, lai sajustu,

cik nevainojami skuveklis ir paveicis savu darbu. Un kāpēc gan ne? Es ievedu viņu šajā pasaulē, tādu pīkstošu, kailu radībiņu. Viņa cienīgums beidzas pie mana sliekšņa.

“Tu esi atnācis mani glābt,” murminu. “Tu esi atnācis glābt ikvienu.”

“Nerunā muļķības,” viņš atsaka. “Es esmu tikpat bezpalīdzīgs kā jebkurš cits un pat vēl vairāk apmulsis.”

Pašūpoju galvu. “Pirms vīns kļūst salds, tas rūgst. Tieši ta? notiek ar tevi. Saldums vēl tikai nāks.”

Šķiet, ka mūsu tuvība viņam patīk. Man nekas nedraudētu, ja es par to kliegtu no visaugstākā torņa. Tā ir viena priekšrocība, esot neredzamam. Visas nabadzīgās sievietes šeit ir neredzamas, izņemot brīžus, kad viņas ir gultā. Tad uz pusstundu viņas ir dievišķas būtnes. Kā tad ir ar mani, vai esmu divkārt neredzama? Es piedzimu par verdzeni un guļu viena.

Mani vajā atmiņas par Muhameda māti. Amina dievināja Abdallāhu vēl aiz kapa. Dievi bija neapmierināti Abdallāhs bija viņas vienīgais elks. Viņa uzsāka to pēdējo ceļojumu aiz Jatribas, lai paraudātu pie akmeņu kaudzes, kur viņš tika apglabāts. Kad viņa griezās atpakaļ uz Mekas pusi veselu mēnesi vēlāk, sēras bija sagrauzušas viņas veselību. Es gāju pa priekšu viņas ēzelim, kad sadzirdēju, ka Amina saka tik klusi kā izbiedēts bērns: “Apstāsimies šeit.” Viņa jutās slima. Ejot viņai blakus, Muhameds bija nokāris galvu.

Jutu, kā šermuļi pārskrien man pār muguru. Divām sievietēm un sešgadīgam zēnam vieniem pašiem uzsliet telti tuksnesī? Kaut kā mums izdevās to uzstutēt, un Amina ierāpās iekšā, it kā telts ieloces varētu viņu pasargāt no kratītāja drudža. Viņa nomira ļoti ātri. Man tik tikko pietika laika izsūtīt Muhamedu ārā no telts, bet viņš to nevarēja izturēt un ieskrēja atpakaļ tieši laikā, lai mestos pār savas

mātes ķermeni, ko atstāja apziņa. Mēs kopīgi vaimanājām kā ievainoti dzīvnieki, pēc tam mēs viņu aprakām paši savām rokām. Visu mājupceļu zēns nemitīgi skatījās uz zemi zem saviem saplosītajiem nagiem. Uz zemi no viņa mātes kapa. Cik šausmīgi to skatīt!

Man bija pašai savas šausmas. Vērot, kā jauna sieviete šādi nomirst, sadegot manās rokās, bija ļaunāk nekā redzēt, kā nodeg tava māja. Tā bija dvēsele, kas pārvēršas pelnos. Amina lūdzās, lai es parūpētos par viņas zēnu. Es darīju, ko spēju. Kādu laiku tas bija iespējams. Vecais Mutālibs pieņēma mani savā namā. Toreiz man nevajadzēja dzīvot ellē. Man bija maza, maza istabiņa viņa juceklīgās savrupmājas dibengalā. Viņš tik ļoti mīlēja Muhamedu, ka pat izmeta ārā kādu vecu veceni, kas tur bija mitinājusies kā tāds aizmirsts spoks. Es pat nodrebu, iedomājoties, kur viņa palika. Bet Mutālibs nomira, un viņa dēli zaudēja varu. Es raudāju, kad nācās atvadīties no Muhameda, kam bija tikai astoņi gadi. Viņš devās uz Abū Tāliba namu mazu mājoklīti, kurā reti bija dzirdama zelta šķindēšana.

Nedrīkstu visu to Muhamedam atgādināt, lai viņš nenosarktu aiz kauna. “Man vajadzēja kopā ar tevi doties uz ielas,” viņš saka. Taču mēs abi apjēdzam, ka tas nebija iespējams.

Kad ierodas mans zēns, ģērbies savās smalkajās zilajās drānās, apmalei velkoties pa zemi, jo viņš tam nepievērš uzmanību, viņš atnes maizi, olīvas un mazu māla krūciņu eļļas. Es nemetos šim cienastam virsū. Tas, kā neaudzinātie bagātnieki uzdzīvo ar ēdienu, man ir pretīgi. Esmu mācījusi Muhamedam labāku uzvedību un esmu redzējusi, kā Muhameds sēž kluss un izsalcis kamēr Abū Tāliba dēli kampj pusdienu traukos kā hiēnas. Ar Muhameda atnesto ēdienu mēs apsēžamies viens pretī otram uz nodriskāta paklāja un pieklājīgi mājam, lai otrs sāk pirmais.

“Lūdzu,” viņš saka vienreiz, pastiepdams mazu stikla pudelīti. Pat nevajadzēja izraut korķi, lai saostu, kas tur iekšā. Rožu eļļa. Man jau šķita, ka noģībšu reibinošās smaržas dēļ.

“Atver to,” viņš mudina, kad paslēpju pudelīti azotē.

“Nerunā muļķības. Tas pievilinās mušas, un to jau te tāpat pietiek.” Bet es tikai centos noturēties bez raudāšanas viņa klātbūtnē.

Muhamedam kļūstot pieaugušākam, viņš šķiet arvien vairāk noraizējies. Kādu dienu es viņam par to pajautāju. “Būt tukšam nozīmē būt nožēlojamam,” viņš atbild, bet tam nav nekādas jēgas.

Un tagad ir pienākuši sliktie laiki. Cilvēki baidās. Ir jāprot lasīt zīmes. Kādu dienu staigāju pa pilsētu, un ko es redzu? Smiltis pie bagāta vira vārtiem ir asiņainas. Tās nav brūnas asinis, kas palikušas no kāda ielu kautiņa. Tās ir satriecoši sarkanas un svaigas. Parasti visi skatās uz citu pusi, ja pamana asinis. Ilgi skatīties tieši uz tām varētu nozīmēt, ka tev ir kāds viedoklis par šo kautiņu, un ikviens, kam ir viedoklis, ir nostājies kāda pusē, bet tas Mekā ir bīstami.

Tajā dienā dzirdu, ka pilsēta dūc baumās. Cilvēki ne tik vien vienkārši blenž, viņi dusmīgi runā, un es redzu vēl ko citu. Asiņu sliede ved bagātā vira pagalmā. Tas nav bijis tikai parasts kautiņš ar nažiem starp diviem karstgalvjiem.

Uzreiz saprotu, ko tas nozīmē. Līdzsvars ir izjaukts. Bagātnieki ir pasargāti no asinsizliešanas, ja vien ciltis var nokārtot savas domstarpības aiz slēgtām durvīm. Ja valda juceklis, neviens vairs nav drošībā.

“Ejam prom. Tu nevari te palikt,” kāda balss brīdina, un es jūtu, ka tieku vilkta aiz elkoņa. Tagad dūcošās balsis ir kļuvušas blīvākas, kā mušas ap beigtu dzīvnieku, bet es redzu, ka tas ir Muhameds, un ļauju viņam aizvilkt sevi prom.

“Esmu pieredzējusi nemierus,” es saku, jo patiesībā gribēju palikt un pavērot. Ne jau tāpēc, lai redzētu vairāk asiņu. Esmu redzējusi, kā sieviešu asinis izlej viņu viri vairāk reižu, nekā varu atcerēties. Visa šī cietsirdība ir sava veida liekulība, ja gribat zināt manas domas. Vīrietis viesu namos lielās, ka gultā ir bullis, bet viņa sieva zina, ka viņš ir trusītis. Tāpēc viņai par to jāsamaksā. Šī ir traka pasaule, ja vienam jātop sodītam par otra kaunu. Gribēju uzkavēties, lai uzzinātu, kas būs jaunie upuri. Ja klani sacenšas par varu, tad labāk nekalpot zaudētājiem.

Kad Muhameds aizved mani uz sānielu, viņš izskatās noraizējies un piekodina man vairs neiet tuvumā šim namam. Paraustu plecus. Nav diez cik lielas nozīmes tam, kur tu ej, ja tu esi neredzams, bet viņš atkārto brīdinājumu un apgalvo, ka ir vēl trīs nami, kuru tuvumā mani nedrīkst manīt.

“Visi skatās. Viņi zina, kas iziet cauri šiem vārtiem,” viņš saka.

“Es iešu, kur gribēšu,” attraucu. Tas ir tikai lielīgs paņēmiens, kā atgādināt Muhamedam lai kur mani sūtītu saimnieks, man tur ir jāiet. Man ir jāklausa.

“Tevi tur vairs nesūtīs,” viņš nosaka. Muhameda balss ir drūma, bet viņš nepaskaidro, ko ar to ir domājis. Kad mēs uz stūra šķiramies, Muhameds dodas prom ar savādiem vārdiem: “Rītausma neatgriežas vēl otru reizi, lai mūs pamodinātu.”

Kad viņš to ir pateicis, sajūtu kņudoņu no galvas līdz kājām, bet, pirms paspēju iztaujāt, viņš ir pazudis pūlī. Nu, varētu domāt, ka notiek kādas tumšas lietas. Varbūt vienā naktī kaujinieki uzbruks noteiktam klanam un iznīcinās visus jaunos vīriešus. Tā ir noticis jau agrāk, un, tā kā dažkārt viņi kļūst neuzmanīgi un pārgriež rīkles ari dažiem

vergiem, dažas nākamās naktis turos pie mājas, aizbildinoties, ka ir manas mēneša netīrās dienas.

Baumas nenorimst. Nākamajā reizē, kad nesu mazgājamās veļas grozu uz aku, nostājos blakus pazīstamai abesīniešu sievietei ir vieglāk būt blakus vēl vienai nēģerietei. Mūs atstāj divatā. Un viņa saka: “Tu neticēsi. Osmāns grib būt karalis. Tāpēc viņam iebakstīja ar nazi. Tas notika, kad viņš nāca mājās. Viņš sāka kliegt kā traks un ieskrēja iekšā.”

“Tur jau ir vairāk, nekā iebakstīja,” es atsaku, stiprāk sitot veļu pret akas malu, lai saceltu lielāku troksni. Nebūtu labi, ja mūs sadzirdētu.

“Tas nav galvenais. Karalis! Šitie arābi to necietīs.”

Dažas acis pazib mūsu virzienā, tāpēc mēs apklustam. Bet, patiesību sakot, man nāk smiekli. Kāds trakais nosauc sevi par karali. Es sevi saucu par Nīlas ķēniņieni, bet pēdējo reizi, kad paskatījos, zem mana spilvena kroņa nebija.

Taču Muhameds nesmaida, kad to atstāstu. “Osmāns bin el Huveiriss. Viņš nav trakais. Viņš tikai nemāk glabāt noslēpumus.”

Noslēpumainību arābi mīl pat vēl vairāk nekā naidošanos starp ciltīm. Viņiem ir sakāmvārds: “Noslēpums ir kā putns. Palaid to vaļā, un tas aizlidos visur.”

Muhameds man nopietni izstāsta, ka Osmāns ir kļuvis par kristieti. Viņš izskatās pārsteigts, kad es izplūstu smieklos.

“Un tas ir viss?” Tas, ko pielūgt, ir pēdējais, par ko jāuztraucas vergam. Mūsu saimnieki norāda uz saviem elkiem, un viss. Mēs klanāmies, kad klanās viņi.

“Kaut tu saprastu,” Muhameds nočukst.

“Kāpēc?”

“Tāpēc, ka Osmāna dēļ katls sāk vārīties. Un ne tikai viņa dēļ. Ir vēl arī citi. Viņi vairs negrasās slēpties.”

Muhameda dēļ nomierinos un ieklausos.

“Šis Osmāns ir bagāts kureišs. Kādu nakti viņš piedzērās un paziņoja, ka zemes aiz Arābijas robežām ir civilizētas. Viņiem ir likumi. Cilvēka nauda tur ir tādā pašā drošībā kā viņa dzīvība. Viņš pat var aizdot naudu ar procentiem, kā to dara jūdi. Tas lika citiem saslieties, kaut arī viņi necieš vārdus, kas vēršas pret viņu nolādēto lepnumu. Osmāns skaidroja, ka patiesie Ābrahāma dēli ir kristieši, jā, kristieši un vēl arī jūdi. Ja Mekā būtu kristīgs karalis, tirdzniecība uzlabotos visiem. Varētu noslēgt savienību ar Bizantiju, kur kristieši zeltu krauj kaudzēs jaunavas galvas augstumā, dodot viņai pūru. “0, un kurš tad būs tas karalis?” kāds izsmējīgi iejautājās. Un te nu Osmānam būtu vajadzējis pievaldīt mēli. “Padariet mani par karali!” viņš sauca pāri vispārējai smieklu lēkmei. “Es jau esmu kristietis!”

Ak vai! Telpā iestājās klusums. Visi zināja, ka tepat tuvumā ir hanīfi, un tika uzskatīts, ka Osmāns ir viens no viņiem. Viņš brīvi nāca un gāja Varakas namā. Taču Osmāns gribēja būt visstiprākais, bet netīšām iztramdīja lapseņu pūzni. Viņš izjauca līdzsvaru, turklāt ar šādu muļķību, un tika brīdināts ar dūrienu, bet tad viņa pusē uzradās daži citi, un arī viņi murmināja par kristiešiem un jūdiem, sakot, ka tie visi ir īstie Ābrahāma dēli.”

“Tad varbūt vajag aiziet un pajautāt pašam Ābrahāmam?” nosaku, jo mani šis stāsts sāk garlaikot.

Muhameds pasmaida mazu, šķību smaidiņu. “Ja vien mēs to varētu.” Viņš paskaidro, ka Ābrahāms ir vectēvu vectēvs un neviens īsti nezina, cik sen viņš dzīvojis un kas ir īstie viņa dēli. Vienīgi kureišu varas saglabāšana daļēji balstās uz to, ka viņi ir pieteikuši prasības uz Ābrahāmu. Muhameds saka: ja viņi nav Ābrahāma dēli, tad ir tikai viena uzpūtīgu lielībnieku cilts.

“Vai tu nostājies kāda pusē?” jautāju Muhamedam. Un viņš izmet sakāmvārdu: “Ķirzaka nelec nost no viena zara, kamēr nav droša par nākamo.” Arābi pārtiek no veciem sakāmvārdiem. Man jau nu nevajadzētu pelt. Muhameds ir apdomīgs. Viņš ir izslavēts ar to. Viņš ir nopelnījis vairāk naudas, atsakoties no trešā vīna kausa nekā ar veiksmi darījumos.

“Tas nekur nepazudis,” Muhameds teic, pieceldamies

*     un atstādams man pēdējo maizes gabalu. “Zamzams neredzams plūda pazemē ilgu laiku. Neviens nezināja, ka tas tur ir līdz brīdim, kad manam vectēvam parādījās vīzija. Ari Dievs plūst pazemē. Viņš vēl nav izlauzies virspusē, bet zeme ir mitra, un visi to redz.”

“Mitru zemi nevar dzert,” aizrādu. Muhameds pasmaida un aiziet.

6

HATĀBS, VECAJAIS

Pirms daudziem gadiem uz Meku nāca kristiešu armija, lai mūs iznīcinātu, un viņiem tas gandrīz izdevās. Atmiņa ir īsa. Cilvēki runā par nepatikšanām, kas ievārās pašlaik. Tas nav nekas, ja salīdzina ar toreizējo ārprātu. Es ievilku Muhamedu savā namā, lai viņš mani uzklausītu.

Viņa ietekme ciltī aug. Viņš izprot tirdzniecību, bet es esmu varas tirgonis. Ja Meka sabruks, arābi būs bezspēcīgi. Mēs aprijam paši sevi.

“Kad mani uzklausīsi, tu varēsi brīdināt citus,” es iesāku. “Tu esi jauns, tomēr tavus ieteikumus ņem vērā.”

“Vai esmu šeit nācis uz vēstures stundu?” Muhameds jautāja ar nopietnu smaidu lūpās.

“Tā ir mācību stunda par briesmām,” atteicu. “Pagājušoreiz briesmas nāca no ārienes. Šoreiz tās pūžņo iekšpusē kā slimība. Es jūtu, kā sērga izplatās. Tici man, esmu pieredzējis ļaunāko.”

Muhameds paklanījās un apsēdās. “Pastāsti man.” Ritināju atmiņas atpakaļ. “Izplatījās ziņas par uzbrucējiem, kas dodas pāri tuksnesim. Pirmie ienaidniekus pamanīja beduīnu zēni, kas kalnos ganīja aitas. Viņi atskrēja uz pilsētu, saukdami, ka jūdzes attālumā ir milzu briesmoņi un tūkstošiem kareivju. Mekai nebija nekādas aizsardzības. Mūsu vīri nevarēja izveidot kaut cik nopietnu karaspēku. Tuksnesis mūs bija pasargājis tik ilgi, ka visi bija aizmirsuši, kas ir karš. Tas velna Kristus laikam gan bija sargājis

savus kareivjus, izvedot tos cauri smilšu klajumiem simtiem jūdžu, tā ka tie nenomira slāpēs. Izcēlās panika. Pēkšņi visi kļuva par nomadiem. Klani steidzās prom tuksnesī, lai paglābtos no iebrucējiem. Cilvēki runāja bezjēdzīgas lietas. Kristus sekotāji ēdot cilvēka miesu, jūdi esot viņiem pārdevuši slepenos pilsētas plānus. Nakts melnumā durvis tika apzīmētas ar asins zīmēm.”

“Tas laikam gan bija šausmīgi,” Muhameds ieteicās. Viņš

*     klausījās, bet nekad nevarēja zināt, ko viņš domā. Viņš tiešām nebija izprotams.

“Šausmīgi? Tu un tava paaudze jūs badu nekad neesat redzējuši vaigā. Tirgu izslaucīja tukšu kā siseņu uzlidojumā. Daži pārdevēji mēģināja krāpties. Viņi piedāvāja granātābolu par pērli. Bet Vīri pielika nazi tiem pie rīkles un granātābolu nolaupīja. To viņi arī bija pelnījuši.”

Muhameds palocīja galvu. Viņš nekad nekavējās izrādīt cieņu. Tomēr joprojām palika neatbildēts īstais jautājums: vai Muhameds atbalstīs mūs, sargus?

Pusdienās es mēdzu iedzert mazliet vīna, lai uzlabotu asinis, un dažkārt tas sakāpj man galvā. Attapos, ka kliedzu uz viņu. “Tas vairs nekad nedrīkst atkārtoties, vai saproti? Nekad!”

“Vai tāpēc tu liki uzbrukt Osmānam?” Muhameds prasīja balsī, kas bija tikpat klusa, cik manējā skaļa. “Vai viņš ir daļa no sērgas?”

“Neviens nevienam nelika uzbrukt,” aizvainots nomurmināju.

“Vai tad nazis dūra pats no sevis?”

“Osmāns ir slepens kristietis. Tu nesaproti. Tā kā tev ir acis pierē, tas nozīmē, ka tu atsakies saprast. Lai viss sabrūk. Es esmu vecs. Kāda gan tam nozīme?”

Atkritu atpakaļ pret spilvenu kaudzi un ielēju sev vēl vienu kausu. Vairs nebija, ko teikt. Muhameds lūkojās ārā pa logu.

Blenzu uz vīna mielēm un noriju mušu. Bija pārāk karsts, lai strīdētos. Ja Meka aizies pie velna, es nebūšu vainīgs.

“Es tevi apbrīnoju,” Muhameds pēkšņi teica.

Biju tik pārsteigts, ka spēju tikai izgrūst: “Kāpēc?” “Liktenis mīl dumpiniekus. Tu zini šo sakāmvārdu?” viņš jautāja.

“Es neesmu dumpinieks. Viss notiek aiz slēgtām durvīm. Sazvērnieki mēģina mūs iznīcināt. Tie ir fanātiķi. Ja notiks pēc viņu prāta, pie mūsu sienām atkal būs dēmonu armija.” Muhameds nenovērsās. Nebiju arī tik piedzēries, lai neapjēgtu, ka esmu zaudējis. Es nepārdzīvotu, ja vaina kristu uz mani. Lai nomierinātos, es vēlreiz pārstāstīju kristiešu iebrukumu. Varbūt Muhameds to bija jau dzirdējis, bet man vajadzēja izstāstīt un viņam vajadzēja vēlreiz to dzirdēt.

“Tas bija gads, kad tu piedzimi. Es pazinu tavu māti, tāpat kā pazinu visus no tava vecvectēva Hašīma klana. Viņas vēders bija jau liels, kad es atnācu brīdināt. Āmina nebija no tām, kas zaudē galvu. Viņa gribēja zināt visu, tāpēc es runāju tā, it kā viņa būtu vīrietis.”

Mani vārdi plūda brīvi, bet es biju tālu prom. Ar savām prāta acīm atkal redzēju viņu, ciešāk tīstot tērpu ap kaklu, lai roka nedrebētu. Amina bija pārāk ilgu laiku gaidībās, lai bēgtu, tomēr palikšana uz vietas varēja nozīmēt nāvi.

“Viņa gandrīz neko nebija dzirdējusi par Jemenas karali, kura vārds bija Abraha al Ašrams. Tu taču esi sastapies ar šo cilvēku nekaunīgo liekulību. Kad tu šķērso robežu, ieejot viņu zaļajā zemē, sākas paradīze. Abraha necieta Meku viena iemesla dēļ Kaabas un tās bagātības dēļ, ko tā mums nesa. Kāpēc gan lai svētceļnieku bari neietu uz viņa karaļvalsti, nevis uz šo nožēlojamo pilsēteli tuksnesī? Sapnī viņš redzēja risinājumu. Viņam jāuzbūvē svētnīca, kas būtu tik liela un grezna, ka tā iedvestu godbijību ikvienam svētceļniekam, kurš

to skatītu. Viņš klausīja savam sapnim un nosauca savu loloto svētnīcu par Kolleju. Ja Abrahas ausī būtu čukstējis Dievs, viņa godkāre varētu piepildīties, bet viņš klausījās dēmonos. Tie viņu ātri vien nodeva. Neviens svētceļnieks nenovērsās no Kaabas. Arābi sacerēja dziesmas, kurās izsmēja viņa bezgaumīgo, tukšo templi. Un tad Abrahas liekulība pārvērtās dusmās. Viņš sapulcēja armiju no algotņiem, šķēpa metējiem un loka šāvējiem pēdējām padibenēm, bet kaujās rūdītiem vīriem. Viņi sāka savu karagājienu uz Meku, un ko gan darīja mūsu brāļi beduīni? Viņi atviegloja tiem ceļu, apgādājot ar pārtiku un ūdeni, pārdodot to mazliet dārgāk par parasto cenu. Viņi pat deva tiem pavadoņus no citām pilsētelēm, kas apskauda Meku. Abraha radīja īstus brīnumus ar baru no pelēkajiem milzu briesmoņiem, kā tos sauca nezinātāji. Viņi nekad nebija redzējuši pat ziloņu attēlus.”

Pārtraucu savu stāstu un palūkojos uz Muhamedu. “Tu domā, ka tā ir tikai pasaka, bet no vārdiem, ko es saku, ir atkarīga nākotne.”

Viņš klusi lūdza mani turpināt.

“Kad izplatījās runas, ka Abrahas armija ir tikai dažu jūdžu attālumā, kureiši sanāca uz apspriedi. Iebrucēji palaida valodas, ka nenogalinās nevainīgus iedzīvotājus. Viņu vēlme bija ienākt pilsētā, nolīdzināt Kaabu līdz ar zemi un doties prom. Vēstnesim, kas atnesa šo ziņu, palaimējās, ka viņam turpat uz vietas nenogrieza galvu. Kureiši saniknojās un zvērēja aizstāvēt Meku līdz pēdējam vīram. Viens vecajais tam tomēr nepiekrita. “Mēs varam no jauna uzbūvēt pat vissvētāko celtni,” viņš iebilda. “Bet, ja mēs mirsim, nebūs neviena, kam atjaunot Kaabu.”

Šī vientuļā balss piederēja tavam vectēvam, Abdelmutālibam. Iebrucēji bija pārmeklējuši kalnus, nolaupot mūsu lopus, un viņš bija zaudējis visvairāk pāri par simt kamieļiem. Ja Mutālibs šādos apstākļos spēja saglabāt vēsu garu,

viņš bija īstais, ko vajadzēja sūtīt uz ienaidnieka nometni kā sūtni. Mutālibs gāja un klanījās Abrahas priekšā, kaut arī godbijība spiedās viņam kaklā kā ērkšķu kamols. Viņš teica Ābraham: “Kungs, atkāpies no mūsu mājām! Mēs nespējam cīnīties ar tevi, bet mūsu elkus tu nevari pakļaut. Es nevaru galvot par to, ko viņi var izdarīt. Labāk pieņem nodevas no mums.” Mutālibs piedāvāja naudu un labāko dārzu augļus, kas maksājami uz mūžīgiem laikiem. Abraha tikai pavīpsnāja par piedāvājumu maksāt nodevas, kuru viņš uztvēra kā vājuma pazīmi.”

“Kā jau īsts arābs,” Muhameds mani pārtrauca.

“Nē, un tas jau ir ļaunākais. Viņš bija abesīnietis, svešzemnieks. Jemena bija padevusies viņu ķēniņam. Tajās dienās ļaunais gars Kristus bija pavedinājis Abesīniju, un viņa roka visu vadīja.”

“Cik esmu dzirdējis Kristus nemudina uz karu,” mierīgi teica Muhameds.

Mani tas arvien vairāk sadusmoja. Kāpēc gan viņš nevēlējās saprast?

“Kristus mudina uz jebko, kas dara viņu varenāku. Viņš neatšķiras no citiem dieviem,” strīdējos, palūrēdams uz vīna krūku. Pretojos kārdinājumam, jo mīkstai mēlei vairs nav pārliecināšanas spēju.

“Mutālibs ar sliktajām ziņām atgriezās Mekā. Viņš ieteica saglabāt mieru, atkārtodams Abrahas solījumu nedarīt ļaunu vienkāršajiem ļaudīm, bet panika izplatījās nevaldāmi kā mēris. Pēkšņi tika pamestas veselas ielas, un tās kļuva par laupījumu klejojošiem spokiem un zagļiem. Cilšu vecākajiem nebija nekādas varas. Viņi aizbēga paši pirmie. Tad iestājās izšķirīgais brīdis.”

Uz mirkli apklusu, lai Muhameds justos mazliet nedrošs, nepārliecināts par to, ko es patiesībā gribu pateikt. Viņš

zina manu slavu attiecībā uz apdomlgumu un māku grozīt cilvēku prātus. Nekas, ko es daru vai saku, nav bez nolūka.

Ļāvu gaisā sabiezēt gaidām, tad teicu: “Tajā nakti, pirms iebrucēji sasniedza mūsu vārtus, es izsekoju tavu vectēvu.” “Kāpēc?” Muhameds bija acīmredzami pārsteigts. “Tāpēc, ka viņa klanam Meka nozīmēja daudz vairāk nekā citiem. Ja nebūtu elku, kas gan notiktu ar dārgā ūdens tirdzniecību un tā ienesto naudu? Mutālibs bija izdarījis visu iespējamo, lai nogādātu savu ģimeni drošībā. Vienīgā, ko viņš nespēja pierunāt, bija Amina, un viņai draudošās briesmas deva viņam papildu pamudinājumu. Es sekoju Mutālibam no viņa pagalma līdz pat Kaabas durvīm. Viņš satvēra rokturus abām rokām un sāka vaimanāt. Viņš vaimanāja, piesaucot ikkatru dievu, kuru vien spēja iedomāties. Viņš piesauca vienīgo Dievu Allāhu, bet viņš neaizmirsa arī pat visnecilāko, no saplaisājuša ģipša taisīto elku. Kad Mutālibs bija beidzis, viņš saņēmās. No ēnas, kur slēpos, nespēju sadzirdēt, ko viņš murmināja pie sevis, bet mēs taču abi bijām arābi. Pārējo viņš atstāja likteņa rokās.” Pacēlu uzacis. “Vai tu spēj noticēt, ka viņa lūgšanas tapa uzklausītas?”

Es turpināju: “Tajā pašā dienā Abrahas armijai uzbruka slimība. Kareivjiem uzmetās jēlumi, no kuriem suloja inde. Daži saka: viņu nometnei uzkritis dzeļošu kukaiņu mākonis, bet es visu redzēju savām acīm. Pēc dažām stundām karaspēks sāka krist gar zemi. Vēl pēc dienas viņi jau mira, sagāzušies kaudzēs. Es izlavījos ārpus pilsētas mūriem un izspiegoju viņus. Nekādu kukaiņu nebija. Viņus nobeidza neredzams lāsts. Kara ziloņi ar misiņa lodēm uz ilkņiem stāvēja gurdeni, nespēdami pakustēties. Kā murgā Abraha saprata, ka mednieks pats ir kļuvis par medījumu. Ciltis uzzinās par viņa nelaimēm un nokāps no kalniem, lai viņu aprītu. Viņš

uzgrieza Mekai muguru un pavēlēja nekavējoties atkāpties. Pēkšņi dēmonu armija un tās briesmoņi izgaisa kā mirāža.” “Esmu noklausījies,” teica Muhameds, “bet šajā stāstā iekšā ir kāds cits stāsts. Kā gan tas skar mani?”

“Esi pacietīgs. Tavs vectēvs Mutālibs bija sajūsmā, un viņa gods un slava strauji pieauga. Ielas pārplūdināja apreibuši svinētāji. Bagātie vīri gulēja ar visām savām sievām un nākamajā rītā pamodās pārguruši. Mutālibs saglabāja skaidru galvu. Viņš sasauca apspriedi, lai izveidotu pasākumus, kas nepieļautu šādu draudu atkārtošanos. Tika izdoti likumi, kas aizliedza Mekā dzīvot jūdiem un kristiešiem. Tika izveidotas ielu patruļas, un bagātnieku rajonus apsargāja bruņoti vīri.”

“Sardze, kuru vadi tu,” Muhameds klusi noteica. Pasmaidīju un pastiepu roku. “Es tev nedraudu.”

“Tad kāpēc tas tā šķiet?” viņš jautāja.

“Uzklausi mani. Tas vīrs, kurš pieprasīja, lai jūdus un kristiešus padzītu, bija tavs vectēvs. Viņa likums tagad gulstas uz taviem pleciem.”

Muhameds bija sadrūmis. Viņš nekad nebija paļāvies uz spiegiem. Es zināju, ka viņš saietas ar hanīfiem. Pār tādiem večiem kā Varaka man nebija varas. Osmāns nebūtu brīdināts, ja es nebūtu piedzirdījis dažus pustrakus rīkļurāvējus. Un tomēr tas bija nepieciešams.

Gaidīju, ka Muhameds izrādīs bailes vai dusmas, bet ne varmācību. Gatavojoties sarunai ar viņu, nebiju zem dīvāna paslēpis dunci. Bet viņš mani tomēr pārsteidza.

“Vai tu zini, kāpēc es tevi nosaucu par dumpinieku?” viņš rāmi jautāja.

Pakratīju galvu.

“Jo tu vadi dumpi pret pārmaiņām. Jaunais tevi šausmina. Šoreiz briesmas nav neredzamais lāsts. Šoreiz tas ir neredzamais! Tas ari viss.”

Riebumā nopūtos un pasniedzos pēc vīna krūkas. Tagad vairs nebija iemesla atturēties. “Tu runā kā viens no viņiem.” “Viņi esam mēs. Tieši to jau tu nesaproti. Ko tu īsti sargā? Lēnu trūdēšanu. Es to saožu šajā telpā.”

Muhameda balss bija spēcīga un nosvērta. Viņš bija gatavs izrunāt vārdus, kas var nogalināt vīrus. Vai es būtu viņu novērtējis par zemu? Izlikos, ka mani tas neietekmē, bet tikmēr ierakstīju sev prātā visu, ko viņš bija teicis.

“Kā tas nākas, ka viņi esam mēs?” es jautāju.

“Kureiši valda šajā pilsētā viena iemesla dēļ. Tā nav nauda. Mans vectēvs nopelnīja un zaudēja veselu bagātību. Viņa dēli palika vāji un bez mantas. Man nācās nolaisties līdz dzīvei kalpa līmenī sava tēvoča mājā, kur man pēdējam deva maizi un pirmo iekaustīja, kad viņa dēli bija dusmīgi. Bet es zinu, ka bez Ābrahāma, mūsu tēva, kureiši nav nekas. Mēs viņam esam pateicību parādā par visu. No viņa plūst dzīvības ūdens. Ar gadiem tas nozīmējis arvien mazāk. Kas gan ir Ābrahāms bez Ābrahāma ticības? Pasaki man savu atbildi, un es tev pievienošos. Ja tu to nevari, tad sapūsti kopā ar pārējiem.”

Nespēju iedomāties, kā viņam izdevās pateikt šādu runu, neizaicinot mani uz cīņu. Muhameda acis liesmoja, bet rokas palika mierā gar sāniem.

“Tu vairs neesi gaidīts viesis šaipus maniem vārtiem,” teicu ar vēsu pieklājību.

“Es ar skumjām to ievērošu,” viņš atbildēja.

Pēc mirkļa Muhameds bija izgaisis. Sviedu vīna kausu pāri istabai. Tas sašķīda pret sienu un notecināja apmetumu ar tumšsarkanu sulu. Nekas, tik un tā vīns, karstuma sabojāts, vairs nebija dzerams. Mušas džinkstēja man ap galvu, dzērāja pretīgi saldās elpas pievilinātas. Pārāk daudz, ko norit. Uzklāju sev virsū segu un gaidīju, kad mani pieveiks miegs.

7

KLEJOJOŠS UBAGS

Es ieklīdu no tuksneša, tāpēc manu vārdu neviens nezina. Mani dēvē par Cāli, jo es visu dienu sēžu ar vaļā muti, gaidot, kad cilvēki, kuri iet garām, iemetīs tajā kaut ko ēdamu. Tas ir viltīgs ubagošanas veids. Visi zina, kas esmu, un visa Meka brīnās, kā spēju izdzīvot. Dažkārt gadās nejauki pārsteigumi. Esmu pieklājīgs cilvēks, citādi es jums nosauktu dažus no tiem riebīgajiem priekšmetiem, ko ielas zeņķi ir metuši man mutē.

Pašlaik esmu ubags, bet man ir mērķis. Es ceru kļūt par muļķīti. Muļķīšus cilvēki žēlo, un arī tie, kas nežēlo, vismaz ir māņticīgi attiecībā pret viņiem. Labākie muļķi ir sajukuši prātā Dieva dēļ. Viņi pat domā, ka runā Dieva balsī, bet tās ir blēņas. Es par to domāju, kad aukstā naktī guļu, saritinājies kādā sānielā. Vai ir labāk, ja tevi žēlo vai ienīst? Tādas ir manas divas iespējas.

Pret sevi žēlumu es nejūtu. Svētku dienās un it īpaši kāzās ir labi sēdēt ar muti vaļā, kad garām iet svinību viesi. Daži parasti jūtas tik jautri, ka pamet uz manu pusi kādu saldumu. Pēdējās bija Muhameda kāzas. Meka nevarēja vien beigt par tām runāt. Tirgotājs, kam tikko pāri par divdesmit gadiem, prec vecu sievieti. Kāpēc viņš piekrita? Tas nebija viņas skaistuma dēļ. Viņai ir nomiruši divi bagāti vīri. Tātad laikam gan naudas dēļ. Viņš droši vien ir spēlējis bīstamu spēli. Šī atraitne ir tik bagāta, ka viņa noraidīja visus mantkārīgo precinieku bildinājumus. Tik bagāta, ka varēja pati

bildināt Muhamedu, nevis otrādi. Neviens tomēr nedomāja, ka viņa nolaižas zemāk par savu stāvokli, jo viņas tikumība ir nevainojama. Runā, ka viņa esot gaidījusi tikumīgu vīru.

Un lielākā daļa cilvēku bija priecīgi, ka Muhameds izvirzās. Es vēroju viņu ienākam un izejam pa atraitnes nama vārtiem tajās dienās pirms ceremonijas. Būdams ubags, esmu augstās domās par viņu. Viņš nekad nav iemetis manā rīklē oli, lai paskatītos, vai es aizrišos, un pasmietos par to, kā dara daži citi. Kādu dienu viņš iesita nejaukam puikam, kurš grasījās man mutē iemest mēslu kankāli.

Protams, es daudz gaidīju no šāda vīra kāzām. Ierados pie līgavas mājas jau dažas dienas iepriekš. Pārsvarā garām gāja sievietes, visu laiku ķiķinādamas. Novērsu seju. Ir sāpīgi redzēt, kādu ģīmi sataisa skaista sieviete, ieraugot mani. Nākamais bija jauns vīrietis netīrās sandalēs, kas nesa smalkas vilnas auduma baķi. Saķēru viņa kāju un cieši turēju.

“Laid mani vaļā!” viņš kliedza. “Tu esi trakais, nevis aklais. Vai tad tu neredzi, ka esmu tikai kalps?”

Bet es nelaidos vaļā, līdz viņš sāka purināt kāju un lēkāt augšā lejā kā nomads, kuru sakodušas smilšu blusas. Tas tiešām bija smieklīgi, jo viņš neuzdrošinājās nomest auduma baķi, lai mani iekaustītu. Pēc šīs mazās draiskulības laiks sāka vilkties kā sapīts. Sajutu izsalkumu, tā sēžot ar muti vaļā, līdz tajā iekrita liela, gatava datele. Atvēris acis, ieraudzīju Muhamedu.

“Lai Allāhs dod jums prieku!” nomurmināju, grozot saldo augli uz mēles.

Muhameds steidzās, bet uz bridi piestāja, un viņa seja pauda ziņkāri. “Vai Allāha vārds tev palīdz ubagot? Nu diez vai.” Es lišķēju, cerēdams uz vēl vienu dateli: “Dievs man parāda, kurš ir viņa dēls, kad man pietiek veiksmes tādu ieraudzīt.”

“Tātad Allāhs ir tikai viens no taviem paņēmieniem, lai redzētu, kuram var pieglaimoties?”

Muhameds to neteica, lai aizvainotu. Viņš smaidīja un vienlaikus izvilka vēl vienu dateli no tarbas, šo ielikdams manā saujā. Piedienīga un pieklājīga rīcība.

Paklanījos. “Es jums izstāstīšu savu noslēpumu, kungs. Es runāju par Allāhu, jo vingrinos kļūt par muļķīti. Ja muļķīši runā par Dievu, cilvēki drīzāk izturas pret viņiem ar māņticību.” Muhameds pašūpoja galvu, reizē gan izbrīnīts, gan uzjautrināts, un tad devās savās gaitās.

Ja dzirdēju potīšu zvārgulīšus, bet nedzirdēju ķiķināšanu, tā parasti bija pati Hadīdža, kas steidzās man garām kādās darīšanās. Viņa nekad nesēž mierā. Bagātai sievietei jāstrādā divreiz smagāk nekā vīrietim, lai atturētu zagļus no savas mantas. Vasarā viņas karavānas dodas uz Sīriju, ziemā uz Jemenu. Rītausmā viņa soļo ap kamieļiem, pārbaudīdama ik saini, ik maisu. Bet Hadīdža nav skopa un ļauna, ja nu varbūt tā nodomājāt. Hadīdža sedz savu galvu melnā, dodamās ārā naktī, un dažs labs nožēlojamais ir sajutis uz pleca viņas roku. Viņa atnes zupu un apmetni pat svešiniekiem, īpaši to neizrādot, viņa rosās, lai izprecinātu savas nabadzīgās radinieces, piemetot viņām pūrā zeltu, lai šīs meitenes nenonāktu pie kāda kupraina slepkavnieka, kuram neviena cienījama sieviete pat nepieskartos.

Kad Hadīdža iet man garām, es nomurminu “emīra” jeb princese. Viņa pasmaida. Šādus glaimus viņa ir dzirdējusi visu mūžu. Vēl jo vairāk viņa tos tiešām ir pelnījusi.

Vienu tomēr viņai ņem ļaunā. Kad pienāk svētku dienas un citas sievietes ievēro ieražu skriet apkārt Kaabai, viņa aizver slēģus un paliek mājās. Hādžs nav domāts viņai, un Hadīdžai ir pietiekami naudas, lai par to galvu nelauzītu. Klīst baumas, ka aiz slēgtām durvīm viņa nemaz neglāstot

Muhameda bārdu. Viņi sēžot blakus un apsmejot elkus. Kas to lai zina, kādās nepatikšanās viņi abi tā kādreiz var nonākt.

Tuvojoties kāzu dienai, līgavaiņa apmeklējumi kļuva biežāki. Dažkārt viņš bija pārāk iegrimis domās un mani neievēroja, bet, ja ievēroja, viņam bija kāds nieks, ko man atlicināt. Vienu ritu viņš pieķēra mani klibojam uz savu vietu pie vārtiem.

“Kā tu kļuvi klibs?” viņš jautāja.

“Manus kāju pirkstus nokoda suņi,” atbildēju.

“Parādi man!”

Notinu lupatas no kājām un ļāvu viņam skatīt nelīdzenos pirkstus un to stumbeņus, kur plušķi bija sagrauzuši manas kājas.

“Vai sāpes ir stipras?” viņš jautāja.

“Ne tik stipras, lai liktu man darīt sev galu, bet pārāk stipras, lai es visu laiku smietos,” atteicu.

Mūsu acis satikās. Muhameds redzēja, ka es nečinkstu, lai izdiedelētu kādu drusciņu maizes, un es redzēju, ka viņu tiešām interesēju. Nemeloju nemaz. Mana māte neveiksmīgi apprecējās ar dzērāju. Visu vēl ļaunāku darīja tas, ka vīramāte viņu ienīda. Kādu dienu, kad es vēl biju zīdainis autiņos, mani atstāja vecāsmātes uzraudzībā. Viņa mani bez žēlastības atstāja koka paēnā, kamēr pati aizgāja uz pilsētas aku pēc ūdens. Tas nebija Mekā, bet gan vienā no kalnu pilsētiņām, kas rindojas tuksneša malā tai visapkārt. Mana vecāmāte gana labi zināja, ka savā vaļā klejo savvaļas suņu bari, kas kļūst pat tik droši, ka iemaldās pilsētā. Divi tādi atrada mani guļam zem koka un sāka grauzt manas kājas, kas rēgojās ārā no autiņiem. Manus kliedzienus sadzirdējis, atskrēja kāds vīrs, kurš ar koku padzina suņus, bet tie jau bija paspējuši nokost dažus pirkstus no katras kājas. Runā, ka mana vecāmāte atgriezusies pat neesot vaimanājusi.

Gluži aiz spītības viņai neko nenozīmēja tas, ka esmu sakropļots. Es jau neko no tā neatceros. Bet varu iedomāties.

Nevajag domāt, ka Hadīdža ieraudzīja Muhamedu tirgus laukumā un uzreiz iedegās. Un arī viņš nesprauda pie viņas slēģiem mīlestības dzejoļus, salīdzinot viņas mandeļu acis ar stirnu mēnesnīcā. Viņi abi bija nosvērti un atturīgi cilvēki. Viņa zināja divas Muhameda īpašības, kas ieinteresētu jebkuru, kurš saistīts ar darījumiem. Pirmkārt, viņš nebija pārāk pieredzējis, cik nu pieredzes varēja iekrāt, dodoties prom no Mekas ar mazām karavānām, kādas varēja atļauties viņa tēvocis Abū Tālibs. Otrkārt, viņam varēja uzticēties. Kad arābi tev piešķir kādu vārdu, tas iet kopā ar tevi visu atlikušo dzīvi. Es vienmēr būšu Cālis, un Muhameds, domājams, vienmēr būs Amīns, uzticamais.

Hadīdža nosūtīja savu kalpu Meisaru sveicināt Muhamedu un izteikt viņam piedāvājumu. Viņam bija jāuzrauga viena karavāna uz Sīriju, un par to kundze dos viņam divreiz lielāku samaksu, nekā viņa parasti piedāvā. Varētu domāt, ka Amīnam, uzticamajam, nav vajadzīgs šāds smalks kukulis, bet Hadīdža saprata, ka sievietei jābūt gatavai maksāt pietiekami daudz, lai neļautu zagt no viņas pārstāvjiem.

Karavāna atnāca un atkal devās ceļā. Kalpu Meisaru sūtīja līdzi reģistrēt pirkumus un kārtot rēķinus, bet viņš daļēji bija arī ģimenes spiegs. Esot kopā ar Hadīdžu kopš viņas tēva un mātes nāves, Meisars bija kļuvis par savas kundzes ausīm un šo gadu laikā nekad nebija viņu pievīlis. Kad Meisars bija atgriezies mājās, spīdošiem vārdiem stāstīdams par Muhameda raksturu, Hadīdža pārkāpa savu solījumu nekad vairs neprecēties. Viņa nebija kaisles aizrauta. Nogaidījusi dažus mēnešus, viņa turpināja piepildīt Muhameda kabatas. Viņš Hadīdžas acīs ieguva arvien lielāku cieņu, un kādu dienu viņa nosūtīja ziņnesi, savu tuvu draudzeni Nufeisu, kura ar pieri pieskārās Muhameda

drēbju vīlei, it kā viņš būtu kungs, un piedāvāja apprecēt Hadīdžu. Sākās sarunu vētra. Iesaistījās tēvoči, kas kaulējās par sīkumiem kā vīri, kuri varētu zaudēt vai iegūt tūkstoš kamieļu. Divi klani Hašīma un Asada klans vienojās, ka šīs precības ir pieņemamas, un tā nu tās notika.

Tāds ir šis stāsts, ko dzirdēju no kalpotājiem, kas tupēja pagalmā un tenkoja ar citiem kalpotājiem.

Vai sievietes sirdi atkausē kārtīgas rēķinu grāmatas un

*    laba uzvedība? Jūs zināt atbildi tikpat labi kā es.

Būtu izdevīgi, ja kāzu dienā lītu lietus, bet tā atausa skaidra un karsta kā jebkura cita diena. Pirmie ieradās jaunie brālēni, izlaidīgi un nesavaldīgi. Tā kā viņi bija bez sievietēm, viņiem tikās man iespert, it kā pierādot, ka pasaulē kāds ir vēl nožēlojamāks. Kad viņi gāja garām, drošības pēc aizvēru muti. Bet ari es gremdējos pārdomās. Man jāatrod īstie vārdi līgavainim, kad viņš nāks procesijā. Man nekaitētu atstāt labu iespaidu, jo viņš taču tūdaļ būs bagāts. Savā prātiņā grozīju vienu un to pašu jautājumu. Ko gan teiktu muļķītis? Attiecībā uz Muhamedu labākais būtu muldēt kaut ko par Dievu, jo tā bija viņa vājā vieta. Pūlis kļuva arvien biezāks. Ieejot līgavas mājā, cilvēki atstāja aiz sevis smaržu pēdas kā civetkaķi. Bagāto tērpi čaukstēja vieglajā vējiņā. Pie visbagātāko sieviešu gaisīgajiem plīvuriem šūpojās sīkas pērlītes. Kāds iemeta man mutē monētu, un, kad es to apskatīju tuvāk, tā izrādījās no sudraba.

Beidzot ieradās Muhameds. Viņš smaidīja pa labi un pa kreisi, bet viņa acis izskatījās domīgas. Viņš vilka kājas kā allaž, necenzdamies pacelt tās augstāk, lai pasargātu jaunās sandales no putekļiem. Kad viņš nonāca līdzās man, pēc viņa sniedzās ducis roku. Es nepacēlu balsi, bet klusi noteicu: “Laimīgs tas vīrs, kas šodien apprecēs Dievu.”

Man paveicās. Viņš mani pamanīja un palūkojās lejup. “Es šodien apprecēšu krietnu sievieti, nevis Dievu,” viņš teica.

“Viņa varētu būt ari slikta sieviete. Allāhs ir visās radībās.” Viesi, kas bija jau pietiekami tuvu, lai mūs sadzirdētu, sāka dusmīgi kurnēt. Es riskēju, turpinot runāt šādas zaimojošas blēņas.

“Tavi dēli būs Dieva dēli, pat ja izrādīsies, ka viņi ir dzērāji un krāpnieki. Vai tu man tici?” jautāju.

“Es ticu,” sacīja Muhameds, un visi apkārt noelsās. “Tad tu esi lielāks muļķis nekā es.”

“Kāpēc?”

“Jo visi vārdi par Dievu ir meli. Bezgalīgais ir augstāks par vārdiem.”

Pastiepās dažas kājas, lai man iespertu, bet Muhameda kājas starp tām nebija. Viņš nepasmaidīja, nepasmīnēja, tikai viņa acis nodeva skumjas. Klusītēm murminādams pie sevis, viņš pasvieda man monētu un iegāja Hadidžas namā. Iekšpusē viņu sagaidīja smiekli un aplausi. Viens kureišs ieradās ļoti vēlu vecs vīrs bez pavadoņiem. Biju pārsteigts, ieraugot Varaku. Viņa vājība pret Dievu ir vēl sliktāka nekā Muhamedam. Tā viņam laupījusi gandrīz visu cienīgumu.

“Allāhs ir patiesi svētījis šo namu,” ierunājos, pasliedamies ceļos, kad viņš iesteidzās pa vārtiem.

Varaka pavīpsnāja. “Liecies mierā ar saviem trikiem. Esmu līgavas brālēns. Man šeit ir jābūt.”

“Par godu priecīgajam notikumam,” es murmulēju, lai atgūtu viņa uzmanību. Visi zināja, ka vecajam Varakam ļoti nepatika pamest savu māju un ka viņš veic noslēpumainus pētījumus, kas aizpildīja viņa dienas un sabeidza acis.

“Prieks ir vīna auglis,” sacīja Varaka. “Es to nelietoju. Viņa grib pēc ceremonijas parunāt par darījumiem.”

Ar šiem vārdiem Varaka iesteidzās iekšā. Nebrīnieties, ka bagāts vīrs tērē tik daudz vārdu ubagam. Varakas Dievs mīl visus cilvēkus, un tas parāda, cik tālu var izplatīties šis ticības drudzis.

Otra daļa EŅĢEĻA APSKĀVIENS

8

HADĪDŽA, PRAVIEŠA SIEVA

Mēs pat nenojautām. Vajadzēja taču būt kādām zīmēm.

Nebija nekā. Dievs ir tikpat negaidīts kā zibens tuksnesī. Pirms spēriena debesis ir tikpat zilas kā jebkuru citu dienu.

Muhameds un es mēs bijām zem šīm debesīm nodzīvojuši rāmā laulībā piecpadsmit gadu. Šī bija sieviešu ģimene četras meitas un sieva. Uz plaukta stāvēja rožūdenī izmērcētas aprikozes. Kad karavāna pārradās no Sīrijas, katra meitene dabūja dārgu zvārgulīti, ko apsiet ap potīti. Kad manas meitenes kaut kur gāja, ceļu viņām apgaismoja sudrabaina zvaniņu šķindēšana.

Muhameds aiz šīm sienām būtu varējis izturēties kā karalis vai arī kā nezvērs. Ģimenēs tā bija parasta izturēšanās. Bet es viņu cieši biju novērojusi, pirms atklāju savas sirds vēlmes. Es nepiedzimu par muļķi. Viņš nebija vienīgais jauneklis, kurš klausījās dzejniekos tirgū un karstās dienās sēdēja ēnā, sarunādamies ar saviem brālēniem. Ļaudis izsmēja mani par to, ka piedāvājos tik jaunam vīrietim. “Tas ir tāpat kā nopirkt kamieli un to nepiesiet,” viņi sacīja. “Klaiņot ir dzīvnieka dabā.” Mana nauda bija nodrošinājums tam, ka tieši acīs man neviens to tomēr neteica. Mani neuztrauca tas, ka Muhameds savam tēvocim Abū Tālibam bija lūdzis viņa meitas roku. Tā meitene bija slaida kā kaķe un ar tik maigām acīm kā stirnai. Vecais lālibs viņu noraidīja, jo bija nolūkojis izdevīgāku līgavaini kādu no Mahzūma klana.

Kad Muhameds vēl bija nepieredzējis un kautrīgs attiecībās ar mani, viņš satraukti atzinās šajā neveiksmīgajā bildinājumā. Sāku smieties. “Ne jau par tevi,” es bildu, redzēdama viņa nomākto vaigu. “Mani divi pirmie viri bija no Mahzūma klana. Viņi mani atstāja divreiz bagātāku. Vai šāda atriebība tev būs pietiekama?”

Viņš brītiņu klusēja, apsverot sakāmo. “Tu pacelsi mani daudz augstāk par dzīvi, kādu jebkad esmu pazinis. Mans vectēvs bija pēdējais, kam bija vara. Es esmu klaidonis starp cilvēkiem. Klausos dziesmās, bet nemāku dziedāt. Dzirdu dzejnieku vārdus, bet neprotu izlasīt, ko viņi izteikuši, vai uzrakstīt labākus vārdus, ja vien es spētu tādus izdomāt, bet arī to es nespēju.”

Viņš bija pārsteigts, kad es tam nepievērsu uzmanību. “Ir divu veidu cilvēki, kas neprot lasīt, neizglītotie un karaliska dzimuma. Mēs vienkārši izliksimies, ka tu esi karalis. Mans priekšstrādnieks lasīs tavā vietā.”

Ja Muhameds pēc mūsu kāzām būtu pārvērties par tirānu, es varētu vainot tikai pati sevi. Neviens visā Mekā neredzēja, ko mēs darījām dienu pirms kāzām. Neviens tam nenoticētu. Mēs tirgojāmies par savu nākotni. Nu, vismaz es to darīju.

“Kā tu domā izturēties pret mani?” vaicāju.

“Kā tu gribi, lai pret tevi izturas?” viņš jautāja pretī. Piesardzība. Tas man vīrietī patīk. Muhameds pasmaidīja. “Tevi sauc par princesi, bet es esmu pārāk zema dzimuma, lai no manis iznāktu labs galminieks.”

“Izturies pret mani kā pret skaistu, jaunu meiteni. Bet nekad neļauj man uzminēt, ko tu domā patiesībā.”

“Tieši tā es patiesībā arī domāju,” viņš atteica tik nosvērti, it kā novērtētu bizantiešu zelta monētu.

Mēs gulējām uz dīvāna, nepieskaroties viens otram, slēģi bija aizvērti un visi kalpotāji izraidīti no mājas. Nav jēgas vienkārši paslēpties aiz slēgtām durvīm. Viņi vienmēr noklausās, gluži tāpat kā viņi vienmēr zog olīvas no mucas un aizbildinās, ka vakardienas jērgaļa ir sabojājusies.

Atcerējos, kā no rīta skatījos spogulī. Es teicu: “Neļauj citām sievietēm sevi iekārdināt. Krāpšana mani apkaunotu, un kauns mani nogalinās.” Nedomājot laidu pirkstus gar grumbu ap manām acīm, pagaidām vēl seklu grumbiņu. Nepaies ilgs laiks, un tā būs īsta krunka.

“Nav iemesla baidīties. Mani nodod katru dienu. Es zinu, kas ir kauns,” Muhameds teica.

Nespēju noslēpt pārsteigumu. “Kas tevi nodod?”

“Mana mēle, un tieši tāpēc es runāju reti.” Muhameds domāja par savu akcentu, kuru, patiesību sakot, ievēro ikviens. Viņš pārāk ilgi bija palicis pie beduīniem savas bailīgās mātes dēļ, kura atvairīja to dienu, kad viņš sāks elpot netīro pilsētas gaisu. Pēc divdesmit gadiem vēl aizvien mazliet izklausās, it kā viņš tikko būtu izkāpis no aitu aploka kaut kur kalnos. Mēs, kopā gulēdami, jutāmies ērti, katrs aizmaldījies savos sapņos par to, kāda būs šī laulība. Viņa akcents man likās pievilcīgs.

Visbeidzot biju nosarkusi, nemaz nezinādama, ka to protu, un teicu: “Nestāsti man par citām sievietēm, ar kurām esi bijis kopā. Bet man ir jāzina, ka neesi slims.” Ja esmu izvēlējusies īsto pielūdzēju, viņam jābūt šķīstam.

“Bet es esmu slims. Ir dienas, kad domāju, ka tas ir nāvējoši.”

Muhameds piecēlās, piegāja pie loga un skatījās ārā pa slēģu spraugām. Viņa seju gaisma un ēna sadalīja svītrās, kas atgādināja zebru, ko mans tēvs atveda no Abesīnijas, kad es vēl biju meitene.

“Mana slimība ir Meka,” viņš čukstēja. “Katru dienu es saslimstu no jauna. Dažkārt ar bailēm, dažkārt ar dusmām. Ielās es redzu staigājošus miroņus, un mans klans, Hašīma dēli, ir gandrīz ubagi. Iespējams, es nekad neatveseļošos.” Viņš apgriezās un pamanīja, cik izskatos apmulsināta. “Runājot par manu ķermeni, tam nav nevienas vainas. Manā vēderā tu varētu glabāt vīnu un manu muguru apkraut ar seglu somām kā kamieli.”

Arābs nevar uzskatīt sevi par cienījamu, ja viņš nemāk melot. Mūsu dzīve ir nemitīga kaulēšanās. Mēs tirgojamies, lai vienmēr būtu vienu soli priekšā sausumam, badam un ļaunu vēlošiem dieviem. Šāds “šurpu turpu” ar manu skaisto, jauno Muhamedu varētu būt posta priekšvēstnesis. Zināju, ka tā tas nav. Ne jau ar sievietes nojautu. Es to zināju, jo Muhameds bija izturējis manus pārbaudījumus. Viņš neko neprasīja sev. Viņš nelika manīt, ka man vajadzētu viņu žēlot. Par to, ka ir bārenis. Viņš neapsēdās, pagriezis vaigu, lai es varētu apbrīnot viņa izliekto degunu, un neļāva nejaušai matu cirtai šūpoties pāri pierei. Nav jau tā, ka sieviete to neievērotu.

Un tik un tā es šaubījos. Mans tēvs man iemācīja sakāmvārdu: “Hameleons nenokāpj no koka, kamēr nav drošs, kurā nākamajā uzkāps.” Biju likusi pavāram celt galdā retus ēdienus: ceptu pīli granātābolu sīrupā, dziļjūras zivi tik maigu, ka tās āda laistījās visās varavīksnes krāsās. Es to darīju, lai redzētu, vai viņam tecēs siekalas. Nabadzīgs cilvēks nespēj nesiekaloties, un, ja viņam tek siekalas pīles dēļ, tad cik gan ļoti viņam slepenībā tek siekalas par manu naudu. Muhameda acis pat nepievērsās ēdienam. Viņš visu laiku skatījās uz mani. Sieviete var pretoties visam, izņemot uzmanību.

Nebūtu pārsteigta, uzzinot, ka Allāhs vēroja ikvienu mūsu kustību, dzirdēja ikvienu mūsu vārdu. Iespējams, tie kaut

kādā ziņā bija viņa vārdi, iepriekšnoteikti un nolemti. Visu mūžu es biju uzskatījusi, ka mana griba ir mana griba. Man bija vairāk spēka nekā desmit citām sievietēm. Mans pavārds bija “princese”, nevis “padošanās”. Uzzināt, ka visu šo laiku mana griba ir bijusi Dieva griba, tas ir satricinājums.

Tā arī bija Viņa griba, ka abi mūsu dēliņi nomira vēl šūpulī. Vienu rītu pamodos pirms ausmas. Tā nebija stunda, kad mazulis parasti raudātu. Tajā rītā, kad nomira pirmais puisītis, klusums mājā bija citāds, it kā pār galvām būtu čukstējis nāves eņģelis. Nevarēju piespiest sevi skriet uz bērnistabu, tāpēc aizsūtīju kalpu. Un otrajā reizē? Es redzēju sapni, kurā kāds zēns joza pakaļ aitu bariņam kalnos. Viņš skrienot paskatījās lejup uz savām kājām un ieraudzīja vilka ēnu. Pirms paspēju iekliegties, es uztrūkos no sapņa.

Muhameds negribēja, lai sievietes vaimanātu par mūsu bērnu nāvi, un viņš apraudātājas mājā neielaida. Kad jautāju viņam, kāpēc, Muhameds teica: “Bārenis nevar izdzīvot, ja neprot tikt galā ar bēdām vienatnē.” Viņš gaužām reti šādi runāja par savu pagātni. Lai cik dziļi skatījos viņa acīs, nespēju ieraudzīt viņa sirds rētas. Dīvaini, ja ņem vērā, ka šī dzīve sastāv no rētām vien.

Bet ari es negrasījos vaimanāt. Biju jau izprecinājusi trīs pieaugušus bērnus, pirms vēl satiku Muhamedu. Mani jaunie bērni bija man dārgi, bet, ja viens nomira, tas neatrāva daļu no manis. To es centos paturēt noslēpumā, bet Muhameds to sajuta. Viņš bija nelaimīgs, kad pavēlēju Kaabā upurēt divus dzīvniekus. Tika uzskatīts tikai par pareizu nomierināt dievus pēc jebkuras neveiksmes. Es uzliku melnu plīvuru, kad viņš parādījās guļamistabas durvīs, lūpas cieši sakniebis. Viņa seja bija bāla.

“Vai tu ej? Tev tas nav jādara,” viņš sacīja. Pateicu, ka nevaru atstāt ko tādu kalpu ziņā.

“Un kurš dievs, pēc tavām domām, mums palīdzēs?” Muhameds jautāja. Viņš ātri noskaitīja Hubala, Al Lata, Manata un AI Uza vārdus. Mekā viņiem ziedo visi pat tie, kuri šaubās. Mēs esam lietpratīgi. Pielabināties elkiem maksā pietiekami lēti.

“Nezinu, kurš. Viņi visi,” es atteicu. Centos izklausīties nevērīga, smērējot papildu kārtu ēnu pūdera ap acīm par sēru zīmi. Bet es izjutu vainu, izliekoties par ticīgu. Kas zina, varbūt kāds no šiem dieviem ir nolādējis mūsu bērnus vai mūs pašus. To nav iespējams izdibināt. Mazajā, pulētajā spogulītī es vēroju Muhamedu, kas stāvēja man aiz muguras.

“Tu vari man aizliegt iet turp,” sacīju.

Sarkastiskā tonī, kādu Muhameds izvēlējās reti, viņš atcirta: “Vai vīrs var izlikties varenāks par visiem dieviem? Ej, ja tev ir jāiet.”

Es gāju. Mani vadīja nevis pietāte, bet gan bailes un sēras. Es negribēju dievu nelabvēlību. Bet negribēju arī viņu aizsardzību tādā veidā, kādu grib parastie, māņticīgie cilvēki. Ja es būtu aizvilkusi pie altāra desmit pārbijušos dzīvniekus un likusi pārgriezt viņiem rīkles, vai tas būtu izglābis abus mūsu bērniņus? Ko es patiešām vēlējos? Lai kāds izvilktu nazi man no sirds. Kaut arī es klusēju par savu izmisumu, man vajadzēja rast atvieglojumu. Ja dievi tiešām bija ja bija kaut viens no viņiem -, varbūt tam bija vara dot žēlastību sāpju cietējam. Upurēšana notika, daudziem pilsoņiem stāvot visapkārt un piekrītoši klanot galvas.

Kad pārnācu mājās, Muhameds jautāja, vai es jūtos labāk. Pakratīju galvu. Jutos apkaunota, ka sarīkoju šādu muļķīgu izrādīšanos stulbiem vērotājiem un dīkdieņiem cilvēkiem, kuru vienīgais prieks bija noskatīties, ka bagāta sieviete cieš par spīti savai naudai.

Nekad neesmu izlikusies pazemīga, bet lepnums mani neatturēja mesties pie Muhameda un lūgt viņam piedošanu. Viņš saņēma plaukstās manu seju un lūdza paskatīties uz viņu. Tad viņš teica: “Es saprotu tavu izmisumu. Dod to man! Puse no tavām sāpēm nāk no tā, ka tu turi to noslēpumā.”

Nevaru teikt, ka uzreiz man no sirds nazi izvilka tikai šī apziņa man ir labs vīrs. Bija vajadzīgi daudzi mēneši. Bet mēs ar vīru sēdējām nomodā visu atlikušo nakti, savā starpā pārrunādami tādas lietas, par ko sievas stāsta reti, piemēram, par to, cik trauslas jūtamies. Ja mēs esam tik zemas starp radībām, kā to māca visām meitenēm, ceram, ka vismaz dievi dos mums spēku. Es biju šāda meitene, kas domā, kur varmācīgajā pasaulē varētu meklēt aizsardzību.

Dzemdēt bērnu nozīmē nāves spriedumu katrai sestajai sievietei, varbūt pat vairāk. Es gribu ticēt, bet kam lai tic? Likteņa pirksts slīd pār pergamenta ruļļiem un izvēlas šo te sāpēm, to tur baudai; šo te dzīvībai, to tur nāvei. Vai šo neredzamo roku kāds jebkad ir redzējis, pat vispašaizliedzīgākie? Ja redzētu, vai tā kaut ko mainītu tikai tāpēc, ka vaimanā nožēlojama sieviete, kas cieš? Liktenis nosvītro tūkstošiem radību ar vieniem pēkšņiem plūdiem kalnos vai ar sausu vasaru. Mēs, cilvēki, arī esam radības, pakļautas tām pašām postošajām dabas kaprīzēm.

Atgadījums ar upurēšanu būtu varējis likt Muhamedam mani nosodīt, bet gluži pretēji tas mūs satuvināja. Mēs atklājām, ka mums abiem nav izcilu atbilžu. Taču mums bija kopīgi jautājumi, un ar to pietika.

Biju paradusi katru ritu iet uz tirgu, lai apskatītu preces un sekotu līdzi cenām. Kad apprecējos, man vairs nebija nekādas vajadzības to darīt. Es biju nodevusi visas darījumu lietas Muhamedam. Sākumā viņš tam pretojās. “Pēc

tā nav nepieciešamības. Tu esi vadījusi savus darījumus pati gadiem ilgi,” viņš centās mani pārliecināt. “Un, ja tu domā par manu lepnumu, tad vari neraizēties.”

“Es raizējos par visu pārējo vīriešu lepnumu,” atteicu. Viņi diez vai paciestu, ka sieviete viņus izrīko. Negribēju, lai Muhamedam aiz muguras čukstētos, ka es viņu apprecēju tikai tādēļ, lai izkastrētu.

Nesaku, ka to jautājumu izdevās nokārtot vienas sarunas laikā. Situācija vienmēr top kutelīga, ja nabadzīgs vīrietis sasaistās ar bagātu sievieti. Muhameds saprata. Ja liels vērsis un mazs vērsītis mēģina kopīgi vilkt pajūgu, tas, visticamāk, apgāzīsies. Es savam vecajam kalpam Meisaram no šā brīža liku visus rēķinus iesniegt manam vīram. Viņš sarauca uzacis, bet paklausīja. Tā nu jūs redzat, ka es būtu varējusi pavadīt atlikušo dzīvi aiz slēgtām durvīm, kalpus padarot trakus, kā to dara cienījamas sievietes. Es mēģināju. Pēc divām nedēļām Muhameds mani lūdza manis pašas un visu citu garīgā līdzsvara dēļ turpināt ierastās gaitas. Mana dabiskā dzīvesvieta bija karavānu nometnes. Kā viņš izteicās: es tik un tā būtu kundze, pat ja manas sandales ostu pēc kamieļu mēsliem. Atšķirībā no hameleona es pārlēcu uz jaunu koku, atstādama vienu kāju vecajā.

Gāju visu pārbaudīt pat tad, kad biju stāvoklī. Līdz pirmajām dzemdībām bija palikuši divi mēneši, kad vecs vīrs man uzsauca: “Tātad tā ir taisnība. Tu tiešām esi mainījusi dzimumu.”

Tas bija Varaka, kas, palikdams vecāks, bija kļuvis arvien dīvaināks. Viņš sēdēja uz zemas sienas siltajā ziemas saulītē. Manas kājas jau sāpēja no staigāšanas pa bruģētajām ielām, un es nolēmu mazliet atpūsties blakus viņam.

“Ak,” viņš ierunājās, “tu esi atteikusies dzīvot kā vīrietis, bet tu vēl aizvien esi tikpat drosmīga kā vīrietis.”

“Lai cilvēki runā. Man nav vajadzīga drosme, lai sēdētu blakus tev,” es teicu. “Ja vien neesmu kļūdījusies un tev joprojām mutē nav palicis kāds zobs.”

Viņš atgāza galvu un ķērcoši iesmējās. “Es tev neiekodīšu tikai tāpēc, ka tevi redzēs kopā ar mani. Ir citi, kas gan labprāt to izdarītu.”

Viņš jokoja tikai pa pusei. Šo bagāto veco vīru citi vecajie uzlūkoja ar aizdomām. Varaka vairs nesēdēja kopā ar viņiem viesu namos, un viņa stāvokli nebūt neatviegloja arī tas, ka viņš klīda ap Kaabu, murminādams lāstus garām ejošiem svētceļniekiem.

Es sacīju: “Zini, nemēģini mani piemuļķot.” Vēnas manās kājās bija beigušas pulsēt. Atbalstījos pret sienu, lai lielais vēders man neradītu tik lielas muguras sāpes. “Tu nemaz neesi tik ķerts, kā runā.”

Varaka uzmeta man iesāņus skatienu. “Ja es neesmu ķerts, tad kāds esmu?”

Rakņājos savā prātā, bet viņš atbildi negaidīja. “Tas vārds, kuru tu meklē, ir graujošs. Es esmu čūska dateļu grozā. Tāpat kā tavs vīrs.”

Mana sejas izteiksme izvilināja no viņa vēl vienu ķērcošu smiekliņu. “Tu padarīji viņu bagātu, turklāt pēkšņi. Bet bīstams prāts nekļūst mazāk bīstams, ja to ietin krāšņā tērpā.” Aiz pārsteiguma biju zaudējusi valodu, un šķita, ka Varaka rādījās apmierināts. Sodi par brīvdomību pēdējo dažu gadu laikā bija kļuvuši bargi. Meka vairs nebija tā pilsēta, kurā es uzaugu. Gaisā virmoja aizdomas. Muhameds gribēja saglabāt savu labo vārdu, bet viņš vairs nebūtu Amīns uzticamais, ja cilvēki nevarētu paļauties uz viņa uzskatiem. Lielākajai daļai cilvēku vārdi ir tas pats, kas domas. Tiklīdz kāda doma ir viņiem prātā, tā ir arī uz mēles. Manam vīram bija domas, par kurām viņš nerunāja.

Pārmaiņas, kas piemeklēja pilsētu, notika gandrīz tajā pašā dienā, kad vārti aizcirtās aiz Abrahas un viņa armijas. Nepietika ar to, ka visus iebrucējus nogāza slimība un viņu kara ziloņi atkāpās tuksnesī kā mirāža. Meka jutās neaizsargātāka nekā jebkad agrāk. Svešzemnieki bija pārkāpuši to šķērsli, kuru mēs uzskatījām par nepārvaramu, tuksnesi. Tagad kureišu vecajie nolēma, ka neviens kristietis un jūds nedrīkst spert kāju Mekā. Tā kā elki bija izglābuši pilsētu, brīnumainā kārtā sakaujot ienaidniekus, ar tiem neviens cits nedrīkst sacensties. Svešzemju dievi tika aizliegti, un to pielūgšana nozīmēja nāvi vai trimdu. Viens no Muhameda brālēniem tika atmaskots kā hanīfs, kurš pielūdz vienīgo Dievu, un bija spiests bēgt. Hanīfi vairs nebija redzami, izņemot Varaku, un arī viņš bija kļuvis daudz nepamanāmāks.

Jūdu un kristiešu tiesības nenozīmēja neko. Parastajiem cilvēkiem kaut ko nozīmēja tikai nauda. Ja kāds jūds bija tik bagāts, ka bez viņa darījumus nevarēja kārtot, viņš varēja samaksāt nodevu, lai ienāktu pilsētas sienās. Kad jūds bija te, viņu nedrīkstēja redzēt lūdzamies vai klanāmies savam dievam Jahvem.

Kureiši bija ieguvuši tādu varu, ka viņi spēja ieviest šos likumus. Abū Tālibs uzklausīja Muhameda lūgumus būt iecietīgākam. Varaka murmināja pie Kaabas durvīm. Tomēr abi nespēja kaut ko mainīt, jo visa cilts nostājās pret viņiem. “Esmu mēģinājis viņus pielauzt,” Abū Tālibs sērīgi noteica. “Mani vārdi izgaisa kā vasaras lietusgāze, kas krīt uz nokaitētas akmens sienas.”

Salašņas apvienojās bandās, kas klīda pa ielām, piesienoties dzērājiem un baidot kalpones, kuras devās uz aku ar ūdens krūkām. Pār pilsētu nolaidās klusums. Ja uzliek stingrus aizliegumus, cilvēki paklausa, un paklausīgos var noturēt par apmierinātajiem, ja pietiekami piemiedz acis.

Ja paklausās, ko runā vecajie, tad Ziloņa gads, kā visi to pasāka dēvēt, kļuva par zelta laikmeta sākumu.

Šis Mekas stāvoklis man ienāca prātā, sēžot līdzās Vārākām. “Paliec grūta. Izdēj, cik mazuļus vien gribi,” viņš teica. “Bet dziļi savā sirdi tu esi ar mums.”

Skatījos zemē, spiezdama pirkstus pret cisku, lai apturētu lielākās vēnas pulsēšanu.

“Tātad es neesmu tālu no patiesības,” viņš noburkšķēja, šādi iztulkodams manu klusēšanu. “Varu tev pastāstīt vēl kaut ko. Muhameds salauza manu sirdi, pametot mūsu kopīgo lietu. Bija tikai četri hanlfi, kas iestājās par patiesību, un mēs visi kļuvām veci. Es domāju par tavu vīru katru dienu, bet, kad mūsu ceļi krustojas, mēs gandrīz nesarunājamies. Varbūt tagad es saprotos ar tevi.”

“Iespējams.”

Nu bija Varakas kārta izskatīties pārsteigtam. “Kas dod sievietei šādu drosmi? Es tikai mudināju tevi.”

Paraustīju plecus. Taču tā nebija drosme. Manas karavānas ir ceļojušas no viena arābu pasaules gala līdz otram, no Jemenas līdz Sīrijai. Kad tās atgriezās mājās, es nosēdināju savus kalpus un liku tiem stāstīt visu, ko tie redzējuši un dzirdējuši. Tēvs mani neaudzināja par tumsoņu. Viņam, tāpat kā Muhamedam, patika veci sakāmvārdi. Viens no tiem ir šāds: “Resna sieva ziemā ir labāka par segu.” Tēvs parasti pasmīnēja un teica man: “Es gribu, lai tu esi kas vairāk par labāku segu, kad pieaugsi.”

Kalpi man stāstīja īpaši par to, kā domā svešzemnieki, jo tad, ja tu zini, kas ir pircēja galvā, tev ir priekšrocība salīdzinājumā ar viņu. Tā tas sākās. Taču pēc kāda laika cilvēku prāta dīvainības ieguva pašas savu pievilcību. Arābi uzskata, ka Ābrahāms uzbūvēja Kaabu, bet jūdi uzskata, ka viņš dibināja viņu cilti Jeruzalemē. Mēs sakām, ka Dievs

pavēlēja Ābrahāmam upurēt savu vecāko dēlu Išmaēlu, jūdi apgalvo, ka tas bija viņa jaunākais dēls īzaks. Muhameds bija nedaudz satriekts, ka es zinu šādas lietas, bet, iespējams, vairāk gan par to, ka tas lika man cilāt šaubpilnas domas par elkiem ap Kaabu. Tomēr viņš ātri vien saprata, ka tā ir saikne starp mums. Mēs par to reti runājām.

“Zini, es neiebilstu pret to, ka mani ienīst,” Varaka pēkšņi ierunājās. “Tūkstoš lāstu nevar pārplēst kreklu.”

Pasmaidīju. Tas bija vēl viens no mana tēva teicieniem. Vecais virs un es tagad jutāmies brīvi. Viņš norādīja uz ēzeli dažus metrus tālāk. Dzīvnieks bija piesiets pie garas kārts, kas piestiprināta dzirnakmenim. Ēzelis lēni slampāja pa apli, un garlaikota paskata puika tikmēr meta graudus zem dzirnakmens, lai samaltu tos rupjos miltos.

“Tas ir parastais arābs,” teica Varaka. “Viņš staigā tikai pa apli un domā, ka kaut kur nonāks. Piesien elku viņam pie deguna, un viņš iedomāsies, ka dievi rāda viņam ceļu uz paradīzi.”

Vecais virs bija kļuvis kurlāks, un šos vārdus viņš izrunāja tik skaļi, ka to sadzirdēja divi tirgotāji, kas gāja garām. Viņi paskatījās uz mūsu pusi un pasmīnēja. Tad, ieraudzījuši, kas tos bija teicis, viņi paklanījās un ātri devās tālāk.

Piecēlos un nopurināju svārkus, kas bija apbiruši ar sēnalām no dzirnām. “Tu pazīsti cilvēkus, kas padzīti no Mekas. Viņi runāja tā, kā tagad runā tu.”

“Viņi nesaprata, kas nāk. Es esmu izlasījis zīmes. Es varu atļauties gaidīt.”

Ar šo savādo piebildi Varaka pamāja man ardievas, sacīdams, ka mēs vēl satiksimies. Kad atgriezos mājās, es Muhamedam visu izstāstīju, neizlaidusi to, ka viņš esot salauzis Varakas sirdi. Muhameds satrūkās, bet neko neteica, un, kad es lūdzu viņu atklāt man savas domas, mans vīrs

teica: “Labāk brīvs suns nekā lauva krātiņā.” Vīrieši. Viņi var nodzīvot visu dzīvi ar veciem sakāmvārdiem. Un tomēr es zināju, ka mana tikšanās ar Varaku viņu sirds dziļumos ir satriekusi.

9

DŽAFARS, ABŪ TĀLIBA DĒLS

Tas nu beidzot ir noticis. Džins ir laupījis Muhamedam prātu. Tā runā, ka viņš tika sagrābts kaut kur kalnos, kādā alā. Kāpēc viņš vispār tur bija? Ir labi zināms, ka džini slēpjas alās un ka vējš, kas pūš cauri šiem melnajiem caurumiem, ir viņu gaudošana. Pat ganuzēni neskries pakaļ alā nozudušam jēram, pirms nebūs iegriezuši sev rokā un ziedojuši dažas lāses asiņu dieviem.

To, kas atgadījies, man uz ielas pastāstīja kāds svešinieks, un tas nozīmē, ka šie jaunumi izplatās ātri. Aizskrēju uz Muhameda māju, kas atrodas netālu no pilsētas viduča. Ko gan es tur satikšu? Mana ģimene ir Hašīma dēli, un mēs vispirms bez liekas domāšanas sapulcētos ap to ģimenes locekli, kuram draud briesmas. Bet būt briesmās nav tas pats, kas būt dēmona apsēstam. Tāda padarīšana ir lipīga. Bija tikpat iespējams, ka uzskriešu virsū kureišu vecajo sūtītiem spiegiem. Varēja sagaidīt, ka viņi izmantos šo par ieganstu, lai sagrābtu uzraudzību pār Muhameda darījumiem. Tie darīs jebko, lai tiktu klāt viņa sievas naudai.

Tur tomēr nebija spiegu un nemaisījās arī Hašīma vīri. Tur vispār neviena nebija. Klaiņojošs suns ostījās pie slēgtajiem vārtiem. Es stāvēju un ieklausījos. Sieviešu namā vienmēr kaut kas notiek. Tenkas, skan trauki, klab stelles. Šeit nebija nekā. Brīdi padomāju, vai pieklauvēt pie vārtiem un pasaukt kādu. Biju patiesi nobažījies par Muhamedu. Es palūgtu viņa sievu paaicināt kādu priesteri vai būrēju.

Paskatījos apkārt. Kaabas tuvumā mājas ir saspiestas cieši kopā, un manus saucienus droši vien sadzirdētu citi. Negribīgi devos projām. Es nebiju vecajais, un tik trauslā klanā, par kādu bija kļuvis Hašīma klans, kādam palīdzēt vai kādu nosodīt bija vecajo ziņā. Lai neviens nevarētu teikt, ka es biju pirmais, kas, saceļot trauksmi, vērsās pret viņu.

Raizējos visu mājupceļu. Muhameds mēdz rīkoties dīvaini. To zina visi, ne tikai viņa ģimene. Esmu dzirdējis, ka viņš un vēl daži citi, ieskaitot senu viņa draugu Abū Bekru, bija sapulcējušies naktī, lai dotu svinīgu solījumu. Slepena ceremonija? Nevaru ciest hanīfus, bet, patiesību sakot, tas izklausījās daudzsološi. Mans brālēns ir pārāk atturīgs attiecībā pret savu labumu. Šķipsniņa intrigas nenāktu par ļaunu. Kad šis solījums tika izpausts publiski, skrēju pie Muhameda, riebuma pārņemts.

“Kas tas ir? Tu esi apsolījies ziedot nabagajiem? Vai tu taisies dievu vietā darīt to, ko nedara viņi?”

Tas bija smieklīgi. Man vēl nav četrdesmit gadu, bet es piekrītu večiem, kas žēlojas, ka šāda zaimošana izārdīs mieru un kārtību. Muhameds vairākas minūtes klausījās manu sakāpināto runu, neteikdams ne vārda. Viņa klusēšana mani uzkurināja vēl vairāk.

“Vai tu domā, ka cilvēka dzīves jēga ir palīdzēt netīriem, nekrietniem vergiem?” es kliedzu.

“Nezinu, kādai jābūt cilvēka dzīves jēgai. Tieši tāpēc es palīdzu netīriem, nekrietniem vergiem,” viņš mierīgi atbildēja. “Vai tev nav daži lieki?”

Muhameds kļuva vēl dīvaināks pēc laulībām. Es, viņa mīļākais brālēns, vairs nedrīkstēju pieklauvēt pie loga, lai kopā dotos kādā dēkā. Neviens nekad pat neiedomājās, ka viņš varētu zaudēt prātu. Alku saņemt ziņas, ka ar viņu viss atkal ir labi. Muhameds negāja ārā no mājām, bet baumas spēj

izkļūt pa niecīgāko plaisiņu cietoksnī. Drīz vien kalpi skrēja laukā no Abū Bekra mājas, lai redzētu, vai mans tēvs samaksās par jaunumu druskām. Viņi bija satraukti un aizelsušies. Abū Tālibs, kā parasti, bija atlaidies, lai nosnaustos, tāpēc es viņus sagaidīju, apsēdināju un piedāvāju dateles un ūdeni. Redzēju, ka viņi paslepus slēpj augļus drānās, nevis apēd.

“Stāstiet, ātri,” pieprasīju. “Ja jūs izplatāt apkaunojošas tenkas, es likšu jūs nopērt.”

Jaunākais no viņiem sprogains sīrietis, kas bija izskatīgs un tāpēc ieredzēts pie cienījamiem cilvēkiem, sāka runāt. “Viņš klejoja kalnos viens pats. Ļoti bīstami. Daži cilvēki nekad neatgriežas, un tiem cilvēkiem bija kaut kādi nodomi, gluži tāpat kā viņam.”

“Ko gan tu zini par nodomiem?” es dusmīgi jautāju. Sīriešu vergs mani nekaunīgi uzlūkoja, un man niezēja rokas izvilkt ādas pletni, ko turēju, iebāztu savās drēbēs. Bet es ļāvu viņam turpināt.

“Es zinu par tahannuf” viņš teica. “Mans saimnieks ir tādā devies. Viņš domā, ka dodas kalnos viens pats, bet es tieku sūtīts viņam līdzi sargāt. Slepeni, protams. Viņam tas nepatiktu.”

Nu, doties tahannuf nav nekāds noziegums. Cik vien ilgi spējam atcerēties, arābi allaž ir meklējuši mierinājumu tuksnesī. Pļavas Mekas tuvumā ir šim nolūkam lieliski piemērotas zaļas un klusas, tuvu debesīm. Kas attiecas uz mani, es arī pielieku savas rokas, lai Meka kļūst derdzīga, ja saprotat, ko es ar to domāju. Bet sīrieša saimnieks, Abū Bekrs, veica tahannuf katru pavasari, un tāpat darīja arī Muhameds. Viņa interese par darījumiem pamazām sadila no gada uz gadu. Pat Muhameda četras meitas sajuta, ka tēvs atsvešinās; viņš bija novērsies no mūsu pasaules, veltīgi cerēdams atrast kādu citu.

“Ko tu man te stāsti? Nekā jauna,” šķendējos. Šim nekaunīgajam vergam es atgādināju vecu sakāmvārdu: “Pateicīgs suns ir vērtīgāks par nepateicīgu cilvēku.” Lai to uzsvērtu, pastiepu mazu monētiņu. Viņa acis pret paša gribu alkatīgi iepletās.

Viņš teica: “Es jums stāstu, augstais kungs, ka esmu redzējis, kā nolaupa cilvēkus, kas devušies šādā vientulībā. Esmu slēpies aiz akmeņiem un vērojis, kā viņiem pārgriež rīkli un ķermeņi izmet grāvī. Dažiem no viņiem joprojām makā bija nauda.”

“Tā nauda viņiem vairs nebija ilgi,” atcirtu. “Tu par to vari galvot, vai ne?”

Šādus uzbrukumus nevar noliegt. Kurš dodas tahannuf, ja ne vienīgi dievbijīgie? Un neviens nav dievbijīgāks kā šie nemiera cēlāji, kas klaigā pret mūsu svēto kārtību. Daži no viņiem dodas kalnos satikt savu dievu, un mēs parūpējamies, lai tas notiktu. Tas kalpo par brīdinājumu pārējiem. Muhamedam bija vairāk prāta.

“Tātad tu tiki aizsūtīts, lai izspiegotu Muhamedu?” jautāju.

“Lai aizsargātu viņu, augstais kungs, nevis lai izspiegotu.”

“Vai Abū Bekram bija iemesls baidīties no sava drauga nāves?”

Sīrietis iekoda mēlē. Nebija viņa tiesa izpaust sava saimnieka nolūkus. Viņš izskatījās pārsteigts, kad ieliku monētu viņa plaukstā un aizspiedu to ciet. “Tev labi izdevās,” nomurmināju. Es mīlu Muhamedu. Reiz mans tēvs pieņēma viņu kā bāreni, un viņš kļuva par manu brāli. Iecietīgā balsī lūdzu vergam neko neslēpt. Viņam vajadzēja pastāstīt man, ko viņš bija redzējis tādu, kas lika Muhamedam zaudēt prātu.

“Ilgu laiku viņš nedarīja neko neparastu,” vergs iesāka. “Muhameda kungam patīk pastaigāties Hiras kalna nogāzēs, jo tas ir tikai apmēram stundas gājienā no pilsētas sienām. Man jau bija apnicis viņam sekot. Man neienāca prātā, ka viņš kaut ko meklē kādu paslēptuvi, vai. Kādudien viņš atrada vientuļu alu, kuras ieeju aizsedza krūmi. Viņš iztīrīja alu no visiem netīrumiem un dzīvnieku skeletiem, pats izmazgāja pat grīdu, mērcēdams lupatas strautā. Šajā alā viņš sāka ilgi uzturēties vientulībā, dažkārt no ausmas līdz pat vakara krēslai. Bija reizes, kad viņam vajadzēja vadīties pēc zvaigznēm, lai atrastu ceļu mājup. Kā jau teicu, bija neizsakāmi garlaicīgi. Es kļuvu nemierīgs, sēžot lejā, kalna pakājē, kad man nebija nekā cita, ko darīt, kā vien gaidīt, kad viņš dosies prom. Kāda jēga šādi izvairīties no citiem cilvēkiem? Bagātam vīram vajadzētu baudīt dzīvi. Viņam vajadzētu šķiest naudu visur, kur vien viņš var atrast vīnu un sievietes.”

Vergs domāja, ka runā man pa prātam, bet es neko neizrādīju. Viņš turpināja.

“Muhameda kunga gājieni uz alu kļuva arvien biežāki. Kādu dienu es neko nevarēju sev padarīt iemigu saulē, un, kad atvēru acis, Muhameds stāvēja, noliecies pār mani. Viņš noslēpumaini smaidīja, bet neteica ne vārda. Mēs abi kopā nokāpām no kalna. Tas manu saimnieku neapturēja. Viņš uzstāja, lai turpinu sargāt, kaut arī Muhameds mani bija pieķēris.”

“Klausies uzmanīgi,” es teicu. “Vai tu redzēji kādas zīmes?”

“Ārprāta pazīmes? Nē, augstais kungs.”

“Kaut kādas neparastas zīmes?”

Uzdevu jautājumu piesardzīgi. Šķita neiespējami, ka Muhameds mēģinātu burties vai censtos pievilināt garus, lai tie

palīdzētu viņam kādās tumšās darīšanās. Viņš nebija spējīgs uz šādām lietām (bet es zinu dažu labu, kas uz to ir spējīgi).

Sīrietis bridi padomāja, pirms atbildēja. “Viņam bija dažādi noskaņojumi. Par to esmu drošs.”

“Kādi noskaņojumi? Tu taču turējies pa gabalu, slēpjoties no viņa?” es apšaubīju.

“Sākumā. Bet, kad viņš mani pieķēra, mēs turējāmies kopā. Viņš gribēja runāties.” Verga balsi nebija pārliecības. Cienījami cilvēki dzīvo savu dzīvi kopā ar kalpiem. Citu iespēju nav. Viņi mūs ielenc dienu un nakti, bet starp mums ir šķērslis. Vergs nedarītu Muhamedam neko labu, atklājot, ka viņš ir nolaidis šo šķērsli zemē.

Gribat pierādījumu tam, cik es biju nobažījies? Es aizgāju uz pieliekamo un atnesu labāko maizi un aukstu jēra gaļu. Ne vārda nesacījis, izliku ēdamo uz galda. Vergs piesardzīgi skatījās. Noplēsu gabalu plāceņa, aptinu to gaļas kumosam un pasniedzu viņam. Biju gatavs nolaist šķērsli tik daudz, lai saņemtu vairāk ziņu, bet mans skatiens brīdināja sīrieti to neizmantot. Sapratu, ka man vajadzēja šo vergu uzrunāt vārdā, bet aizmirsu to pajautāt. Es neticēju, ka vēl kādreiz viņu vispār redzēšu.

“Sauss gan,” viņš košļājot bubināja. Šis viltīgais mērglis gribēja, lai es iznesu vēl vīnu. Neņēmu to vērā. Kad viņš bija ēdamo norijis, teicu, lai pabeidz stāstu.

“Muhameds ar mani runāja gandrīz katru dienu, nākot atpakaļ no kalniem. Viņam patika uzdot man jautājumus.” Nespēju apslēpt pārsteigumu. “Kādus jautājumus?” “Tas bija atkarīgs no viņa noskaņojuma. Tieši to jau es mēģinu jums pateikt.” Vergs paskatījās uz jēru. Strupi pamāju, un viņš paņēma vēl vienu gabalu, turēdams to rokā, līdz bija izstāstījis, ko es vēlējos zināt. “Kādu dienu mēs grāvi ieraudzījām beigtu kazlēnu. Tas bija pakritis un salauzis

kāju. Suņi bija tikuši tam klāt, pirms kāds to sadzirdēja. Muhameds ilgi stāvēja un skatījās uz saplosīto sprāgoni. “Kur tā kaza ir tagad?” viņš murmināja. Man likās, ka viņš runā ar sevi, tāpēc neatbildēju. Viņš paskatījās uz mani un teica: “Es zaudēju divus dēlus, pirms tie vēl apjēdza, ka viņiem ir tēvs. Es zaudēju tēvu, pirms viņš uzzināja, ka viņam ir dēls. Kur viņi ir šobrīd?”

Es bažīgi trinos, tomēr ierunājos. “Lai kur viņi būtu, tā nav tā vieta, kurp dodas beigtās kazas.” Viņš iesmējās. “Laba atbilde, tikai tā izvairās no jautājuma.” Pēc tam viņš visu ceļu līdz mājām klusēja.”

Pastiepu roku, lai viņš pārstātu runāt. Man vajadzēja brītiņu pārdomāt. Muhameds tā arī kārtīgi neapraudāja savus zaudētos dēlus dievu priekšā. Sāka klīst baumas, ka viņš ir slepens neticīgais. Tā kā Hašīma klans bija tik vājš, Abū Tālibs, mans tēvs, nevarēja nevienu aizsūtīt, lai sodītu tos, kuri runāja sliktu par Muhamedu. Mums nācās norit lepnumu un to pieņemt. Bet, ja varēja ticēt šim sīrietim, Muhamedu vajāja doma par abiem mirušajiem bērniņiem. Džini izošņā apziņas vājās vietas, un viņi prot cilvēka sirdī sasiet pašmocību mezglu.

“Vai viņš runāja par saviem mirušajiem dēliem vēl kādreiz?” es vaicāju. Vergs pakratīja galvu. “Vai viņš kādreiz veda uz alu savu jauno dēlu?” Vergs atkal pakratīja galvu.

Šis jaunais dēls bija vēl viena dīvainība. Muhamedam šogad paliek četrdesmit gadu, bet sieva, kas ir piecpadsmit gadu vecāka, vairs nevar viņam dāvāt bērnus. Muhameds nekādi neizrādīja, ka tas nospiež viņa sirdi. Tad kādu dienu viņš pārnāca mājās un teica: “Es gribu, lai tu nopērc man dēlu.”

Hadīdža gandrīz zaudēja valodu. “Ko?” viņa jautāja, ātri atģidusies.

Muhameds paskaidroja, ka viņš gājis caur tirgu, kad pamanījis jaunu zēnu, kuru pārdeva par vergu. Tikko pilsētā bija atgriezies sirotāju bars kopā ar gūstekņiem, kas saņemti uz tirdzniecības ceļiem. Šādiem sirotājiem prātā ir tikai viens sagrābt laupījumu un ātri tikt prom, kamēr nav nogalināti. Viņi nekad nedomā par to, lai parūpētos par savu guvumu, lai tas būtu tādā stāvoklī, ka to varētu pienācīgi pārdot. Tāpat kā citi, arī šis zēns bija izbadējies un izdilis. Acis tam bija iekritušas, bet, kad Muhameds skatījās uz viņu, zēns raudzījās pretim izaicinoši. It kā viņam būtu spēks paveikt jebko. Bet Muhamedam tas dziļi iegūla atmiņā, un viņš domāja par nākotni.

Sievietes Hadīdžas vecumā parasti nevēlas apspriest to, kas varētu notikt nākotnē. Viņa piekrita nopirkt šo zēnu Muhamedam. Kad atveda mājās, zēns uz Hadīdžu radīja tikpat stipru iespaidu kā uz vīru. Viņi nomainīja tā vārdu no “Zeids, sazin kā tur dēls” uz “Zeids, Muhameda dēls”. Tā nu visa mūža laikā sakrātā mantība var tikt svešzemju gūsteknim. Kādu dienu man var nākties cīnīties ar viņu, lai dabūtu savu daļu.

Sīrietis nepacietīgi gaidīja manu nākamo jautājumu. Vienīgais atlikušais jautājums bija nepārprotams. “Kas tad īsti laupīja Muhamedam prātu?”

“Džini,” vergs ātri atteica.

Pasmīnēju. “Neatkārto to, ko saka visi citi. Tu biji tur. Ko tu redzēji?”

Vergs man pietiekami uzticējās, lai stāstītu patiesību. “Es redzēju, kā cilvēks bēg no kaut kā tāda, ko nespēj saprast. Mēs bijām tajā kalnā, bet Muhameda kungs neiznāca ārā no alas saulrietā. Nezināju, ko darīt. Viņš jau agrāk bija tur palicis visu nakti, kad bija pietiekami silts. Es varēju aizskriet uz mājām un gulēt siltā gultā, tad atgriezties rītausmā, un

neviens neko neuzzinātu. Bet es paliku. Runā, ka ramadāns esot dīvains mēnesis. Nezināju, kas var notikt. Tāpēc saritinājos zemē un mēģināju aizmigt. Nākamais, ko es jutu, bija, kā Muhameda kungs pārkāpa tieši man pāri. Viņa papēdis aizskāra manu plecu, un es paskatījos augšup. Viņš bija bāls kā nāve. Viņš rīkojās tā, it kā neredzētu mani tur guļam, bet tikai turpināja iet ātrā solī. Kā jau teicu, viņš no kaut kā bēga. Savācos un skrēju viņam pakaļ. Viņš neizskatījās kā cilvēks no šīs pasaules. Lai cik skaļi es saucu, viņš neatskatījās un neatbildēja man. Mēs tā gājām, līdz nonācām līdz pilsētai. Muhameds apstājās un lūkojās debesīs. Viņš neskatījās kā parasts ārprātīgais, bet gan tā, it kā gaidītu, ka no debesīm kāds nolaidīsies. Ja mēs būtu bijuši iekšpus sienām, cilvēki būtu sākuši stulbi blenzt, tas nu ir droši. Tad viņš notrīcēja tik stipri, ka es cauri biezajām drānām varēju saskatīt, kā dreb viņa ķermenis. Pēc kāda laiciņa mēs iegājām pa vārtiem, un es sekoju viņam līdz mājām, kur viņš ieslēdzās.”

Tā, tik tālu nu esam. Nepatīkamais ir pārvērties visļaunākajā. Es aizgriezos. Negribēju, lai vergs priecātos, redzot, kādu iespaidu uz mani atstājis viņa stāsts. Ar rokas mājienu devu viņam zīmi iet prom. Viņš un pārējie vergi lieki netērēja laiku, bet metās laukā pa durvīm. Abū Bekrs domās, ka viņa uzticamais sīrietis tirgo ziņas. Es nopūtos. Rīt viņš atradīs vēl kādu bagātu namu un vēl kādu, kurš ir gatavs viņam pamest dažas monētas. Muhameda slava bija sašķaidīta. Mūsu ienaidnieki jau līksmi smējās.

Kas ir sliktāks pasaules ļaunums vai dēmonu lāsts? Sēdēju, apsvērdams šo jautājumu, līdz nakts atņēma istabai pēdējo gaismu. Muhameds nav pelnījis šādu likteni. Vai varbūt ir. Nelaime uzkrīt ikvienam cilvēkam, kurš uzskata, ka spēj dieviem izraut no rokām viņu noslēpumus.

10

RUKAiJA, MUHAMEDA TREŠĀ MEITA

Vispirms viņš baidījās par sevi. Tas ir, par savu dvēseli. Mans tēvs saprata, ka kaut kas ir nogājis pilnīgi greizi. Tikai vēlāk mēs uzzinājām, ka viņš no alas skrējis uz kalna virsotni, lai mestos lejā pret klintīm. Viņš nekad nav šaubījies par Dieva dusmām. Tomēr, kad viņš tiecās pēc gaismas, tā viņu satrieca. Allāhs var kādam atņemt prātu tāpat kā jebkurš dēmons.

Savai mazākajai māsiņai Fātimai, kas bija tikko piecus gadus veca, es mācīju plūkt puķes pagalmā, kad viņš pārstreipuļoja mājās. “Mans bērns!” tēvs kliedza, piespiezdams Fātimu tik cieši sev pie krūtīm, ka viņa teju spēja paelpot. Viņa uzbudinājums lika man trīcēt. Ilgu laiku dziļi skatījies Fātimai acīs, viņš ieskrēja savā istabā un aizbultēja durvis. Šaubos, vai viņš mani pat pazina.

Mēs nekad neaizmirsīsim ramadāna septiņpadsmito dienu. Viss smagums uzgūlās mātei. Es skatījos, kā viņa staigā uz priekšu un atpakaļ, kļūstot arvien bālāka un bālāka. Pirmo dienu mēs nodzīvojām drausmīgā klusumā. Tēvs neļāva nevienam tuvoties. Piespiedušās pie viņa durvīm, mēs, meitenes, dzirdējām raudāšanu un skaļus, mokpilnus kliedzienus. Es jums saku: biju jau dzirdējusi vārdus “zobu griešana”, bet pati šī skaņa, it kā viens pret otru trītos divi akmeņi, ir briesmīga.

Otrā dienā viņš atļāva manai mātei ieiet istabā. Kad viņa atkal parādījās, viņas seja bija sastingusi un drūma. Nodomāju, ka tēvs laikam mirst. Kad es pajautāju to mātei, viņa teica: “Ir arī kas ļaunāks par miršanu. Arī dzīvē var būt nāve.”

Viņa neļāva man uzdot vairāk jautājumu, bet aizsūtīja pēc kalpiem. Kad tie bija sapulcējušies, manas mātes sejā bija iegūlusies neticama miera izteiksme.

“Es jums nemelošu. Varbūt nav noticis pats ļaunākais, bet, ja tā nav, tad lai Dievs mūs sarga no visļaunākā,” viņa pateica.

Māte nevarēja apturēt satrauktos kliedzienus, ko izraisīja šie vārdi, bet viņa ātri turpināja, lai tos mazinātu. “Nevienam no jums nebūs jāiet prom. Pie manis jūs esat drošībā. Jūs esat dzirdējuši, kā mokās jūsu saimnieks. Ja mīlat viņu un uzticaties man, klausiet manas pavēles!”

Tad māte lika kalpiem skriet pie mūsu radiniekiem no Hašīma klana un atvest tos pie viņas. “Nestāstiet neko sīkāk! Jums nav ļauts neko likt nojaust ne ar noteiktām balss skaņām, ne ar acu bolīšanu. Šis nav laiks slinkošanai. Tas ir lūzuma brīdis, kurš pastāstīs man visu, kas jūs esat no šīs dienas un turpmāk.”

Ko gan tie varēja sacīt? Manas mātes griba pakļāva kalpus, kamēr vien viņi bija mūsu sienās. Kad viņi bija aizskrējuši, lai sapulcinātu klanu, daži varēja krist panikā vai ļauties mežonīgām iedomām. Tā notika ar mums visiem. Tiklīdz māja bija tukša, māte aizveda mani sāņus klusākā stūrītī līdz ar abām vecākajām māsām. Fātimas uzmanību varēja novērst, iedodot viņai lelli, ar ko spēlēties citā kaktā.

“Jūsu tēvs nav ārprātīgs. Viņš ir pārņemts,” viņa teica. “Mēs rūpēsimies par viņu. Mēs pieskatīsim viņu. Par to nav

vērts pat runāt. Es zinu, ka jūs to gribat no visas sirds. Bet tikai ar gaidīšanu mēs visu uzzināsim.”

“Ar ko viņš ir tā pārņemts?” jautāja Zeinaba. Kā vecākajai viņai bija tiesības runāt pirmajai. Vēlāk, notikumiem ritot, viņa vairs nebija tik uzticīga tēvam. Zeinabas prāts ik mīļu stundiņu bija aizņemts ar to, lai tiktu pie vīra. Pat šajā izšķirīgajā brīdī viņas domas pa pusei bija cita vīrieša mājās.

“Viņš vēl nav atguvis saprātu pietiekami, lai paskaidrotu,” teica mana māte, kas vienmēr pret mums bijusi atklāta. “Viņš visu laiku pie sevis atkārto vārdu “vara”.” Arābu valodā viņa sacīja qadr. Es nevaru citādi to tulkot sveštautiešiem kā vien ar vārdu “vara”. Mums šajā vārdā ir ietverti mājieni un tumšās nozīmes. Tas apzīmē noslēpumu, kaut kā svēta klātbūtni, kas ir nolaidies, lai sagrautu cilvēka ķermeni un prātu.

Otra māsa Umma Kulsuma slepus pameta skatu uz mani. Sākumā viņa nevēlējās neko saprast. Viņa neapzināti centās aizstāvēt jaunākos. Bez Fātimas bija vēl arī verga zēns Zeids. Viņš te bija nesen, un mēs vēl nebijām pieradušas uzņemt viņu par mūsu brāli. Viņš bija dažus gadus vecāks par Fātimu, bet vēl pārāk jauniņš, lai saprastu, kā pieaudzis vīrietis vienā naktī var pārvērsties par trīcošu nelaimes čupiņu.

Hašīma klana vīri ieradās ātri un skaļās balsīs pieprasīja, ka paši savām acīm grib redzēt Muhamedu. Mana māte atteica: “Jūs viņu redzēsiet tad, kad viņš atkal būs viņš pats. Tas, kas guļ tajā telpā, nav Muhameds.”

Vārdu izvēle bija neveiksmīga. Izcēlās murkšķēšana par džiniem. Māte zināja, ka tā notiks, bet viņai prātā bija kas cits. Viņa nedrīkstēja pieļaut, ka Muhameda vārds tiktu iznīcināts. Viņa nevis cīnījās ar baumām, bet devās uzbrukumā.

“Kad Kaaba bija drupās? Kad tā tika uzcelta no jauna? Lai iznāk priekšā kāds, kurš paveicis vairāk tās atjaunošanas labā nekā mans Muhameds!”

Murdēšana sāka rimties. Redzat, Hašīma dēli bija tik nabadzīgi un pazemoti, ka viņiem nebija palicis gandrīz nekas, izņemot godu. Mans tēvs bija godājamākais starp viņiem. Viņš bija ieguvis šo titulu pirms pieciem gadiem. Kaaba bija kļuvusi par īstu graustu. Bija izplatīts joks: labi vien esot, ka svētceļnieki ierodoties uz hādžu, lai riņķotu ap Kaabu, jo tad, ja viņi uzdrošinātos tai pieskarties, sienas sagrūtu. Tolaik neviens nebija gatavs salabot ielikušo jumtu un plaisas, kas stiepās no augšas līdz apakšai. Tad iejaucās liktenis. Cauri pilsētas vidusdaļai drāzās pēkšņa plūdu straume. Ūdeņi izrāva ceļu tieši uz Kaabu, to gandrīz noslīcinot. Cilvēki bailēs skrēja glābt elkus. Mana māte par to smējās. “Viņi tā steidzas izglābt tos pašus dievus, kas to visu izraisīja,” viņa purpināja. Kad ūdeņi nokritās, jumts bija sabrucis. Tagad vairs nebija izvēles. Zināma daļa pārlieku māņticīgo vēl joprojām baidījās Kaabai pieķerties, uzskatot, ka sienas ir svētas, kaut arī tās kuru katru brīdi varēja sabrukt. Aiztiekot tās, varēja taču dievus sadusmot vēl vairāk.

Pārējiem šāda attieksme pamazām kļuva pretīga. Šis jautājums tika atrisināts, kad Mugira skarbs, bet prātīgs virs -, visiem redzot, piegāja pie Kaabas ar veseri, atvēzējās un izsita krietnu robu vienā sienā.

“Ja dievi grib mani nogalināt, lai dara to tagad!” viņš sauca.

Nekas jau nenotika, tāpēc tika nolemts sākt no gala un uzcelt tādu svētnīcu, kas stāvētu mūžīgi. Pēkšņi tie paši klani, kas bija gatavi cits citu apsist, lai Kaaba paliktu neskarta, sacentās, lai uzbūvētu jaunu. Arī tas izrādījās

veltīgi, jo tad, kad viņi nonāca līdz pamatiem, parādījās zaļa akmens slānis, kuru nevarēja izlauzt, lai ari nezin cik dūšīgu vergu to dauzītu. Kureiši pavēstīja, ka pamatus esot ielicis Ābrahāms un tos nedrīkstot aiztikt.

Tēvs to visu klusītēm novēroja no malas. Reiz vakarā viņš, pārnācis mājās, teica: “Kāds puisis šodien uz darba vietu atnesa asiņu bļodu. Viņš to turēja, paceltu gaisā, un kliedza, ka tikai viņa klanam ir tiesības pabeigt darbus un nevienam citam. Viņu pavadīja divdesmit rīkļurāvēji ar nažiem. Kas to lai zina, kur viņš bija ņēmis tik daudz asiņu? Tās lija pāri bļodas malām un tecēja viņam pa seju, kamēr viņš kliedza.”

Tomēr šis dīvainais atgadījums savādā veidā atnesa manam tēvam veiksmi. Kaabas austrumu sienā bija iemūrēts kāds akmens, kuru tēvs bija mums pieteicis godāt. Tas bija melns, noslīpēts un apmēram lielas cilvēka plaukstas platumā. “Mēs esam Ābrahāma tauta, un tad, kad tika būvēta šī svētnīca, viņš ielika šajā vietā vienu akmeni no Ādama un Ievas laikiem. Ar šo akmeni saistītas mūsu cerības,” viņš teica. Nezināju, ko tēvs bija domājis ar vārdiem “mūsu cerības”, bet es neatceros tādu reizi, kad Melnajam akmenim nepieskartos un tā priekšā neklanītos ikviens svētceļnieks.

Kad pienāca laiks nolikt Melno akmeni atpakaļ, starp klaniem izcēlās naids. Neviens negribēja šo izredzēto iespēju piešķirt kādam citam. Vienlaikus neviens ari negribēja izaicināt dievu dusmas, pieprasot šīs tiesības sev. Būvlaukumā ik dienas izcēlās cīņas, līdz beidzot tika nolemts, ka ir tikai viens vīrs Muhameds, kuram pietiekami uzticas visi klani un kurš tāpēc varēs izšķirt šo strīdu.

Muhameds nebūt nerāvās turp doties. Es atradu viņu kavējamies pie vārtiem, ģērbušos labākajās drēbēs,

mazgājot rokas bļodā, tad saucot pēc tīra ūdens, lai varētu tās nomazgāt vēlreiz.

“Saukt mani ir viltīga taktika,” viņš teica. “Nav neviena, kas šo priekšrocību būtu pelnījis vairāk nekā citi. Lai kuru es izvēlētos, pārējie būs nikni uz mani. Viņi kritīs cits citam pie rīkles, un, kad putekļi izklīdīs, vainos mūsu ģimeni. Mēs būsim vājāki nekā jebkad, un tāda ir jēga tam visam.” Nevarēja pat iedomāties, ka tas pats vīrs atgriezīsies mājās pēc divām stundām, starodams smaidā. “Es to paveicu," viņš atzinās ar klusu sajūsmu, lika atnest labāko saldo vīnu un pat trīskārt atšķaidīja to ar ūdeni, lai varētu dzert meitenes.

“Ko tu izdarīji?” jautāja māte, tikpat samulsusi kā visi pārējie.

“Es svinīgi skatījos uz šo akmeni ilgu laiku, it kā gaidīdams, ka tas man dos atbildi. Patiesībā es rakājos savā prātā, izmisumam arvien pieaugot. Tad man galvā iešāvās pilnīgi vienkārša doma. Liku, lai kāds atnes lielu auduma gabalu. Es pavēlēju nolikt Melno akmeni tā vidū un devu zīmi četru lielāko klanu vecākajiem katram saņemt vienu auduma stūri. “Tagad kopīgi paceliet to tādā augstumā, kādā jānovieto akmens. Tad jums visiem būs vienāds gods un vienāda atlīdzība no dieviem.””

Kopš tā brīža mans tēvs iemantoja godbijīgus galvas mājienus un kausu pacelšanu viesu namos. Bet mums, savai ģimenei, viņš atkārtoja, ka neesot gudrs. “Esmu tikai cilvēks starp cilvēkiem. Galvenais bija parādīt šiem karstgalvjiem izeju, lai viņi nezaudētu cieņu. Nekā vairāk. Ja dievi to pamanīja, viņi droši vien uzjautrinājās tāpat kā es.”

Mātes pūles atgādināt klanam to, ka viņi ir manam tēvam parādā, uzreiz iedarbojās, apturot sabrukuma spirāli.

Pēc vairākām dienām tēvs parādījās savas istabas durvīs, joprojām izskatīdamies bāls un apstulbis, bet viņš papleta

rokas, un meitas pēc kārtas metās viņa apskāvienos. Kad es apkampu tēvu, bija tāda sajūta, it kā būtu zudusi puse no viņa ķermeņa. Pēdējā apskaujamā bija Fātima, kas nobijās no dziļajiem, melnajiem riņķiem zem tēva acīm.

Varēja redzēt, kā tēvu sāpina tas, ka Fātima rāvās atpakaļ. “Kas vainas, mans bērns?”

“Es gribu atpakaļ savu tētiņu,” viņa izgrūda, un sāka šķīst asaras.

*        Tēvs saņēma Fātimu savās rokās un sāka mierināt, remdēdams viņas bailes. Pat to darot, viņš skatījās apkārt, lai redzētu mūs visus. Viņa acīs bija jautājums: “Un vai jūs arī domājat, ka šis nav jūsu tētiņš?”

Jums ir jāsaprot, ka visu šo briesmīgo nedēļu mēs turējām ģimeni kopā, skaļi nerunājot par savām ļaunākajām bailēm. Lūdzu, lai mani aizved uz Kaabu, ka es varētu lūgties. Esmu pārliecināta, ka tāpat darīja arī manas māsas. Maltīšu laikā mēs izvairījāmies skatīties cita uz citu. Daži no kalpiem neizturēja un sāka izplatīt baumas. Mana māte nebija tālu no tā, lai pārmācītu viņus ar rungu.

Un tad, tikpat ātri, kā mēs tēvu pazaudējām, viņš atkal kļuva pats par sevi. Gluži kā slimnieks, kura drudzis atkāpies, viņš tika galā ar savu sabrukumu. Nezinu, kā viņam tas izdevās. Tomēr kādu dienu es atradu viņu sēžam pašu pieliekamajā uz grīdas un ēdam plāceņus citu pēc cita pa starpu jērgaļas kumosiem un avota ūdens kausiem. Ieraudzījis mani, viņš sāka smieties.

“Piedod, Rukaija, tev nevajadzētu redzēt savu tēvu ar taukainu zodu un ēdiena drupatām pilnu bārdu. Bet es esmu izbadējies!”

“Taukainu zodu? Tēt, tev vajadzētu redzēt pašam sevi! Tev visa seja izskatās kā Fātimai, kad viņa tiek pie sviesta.” Es smējos kopā ar viņu, kaut arī asaras man aizmigloja acis.

Tēvs piestūķēja vēderu, un tad viņš gulēja. Vakara krēslā viņš pasauca pie sevis sievu un mūs, meitas. Viņš smaržoja pēc svaigas vannas, viņa matos mazliet bija jūtama rožu eļļa. Bārda vairs nebija nekārtīgs ērkulis, un acis staroja, kaut arī skatiens šķita klīstam kaut kur tālu prom.

“Mana mīļā,” viņš uzsāka, vērsdamies pie mums kā pie viena mīļotā cilvēka, “ir noticis kaut kas lielisks. Mana dvēsele cīnījās ar iespēju kļūt ārprātīgam. Es svaidījos starp iznīcību un diženumu. Bet ar Dieva palīgu šis vājums nu ir pāri.”

Neviens no mums to nebija gaidījis. Viņa ārprāts bija pārvērties priekā. Viņš rādījās tik līksms kā līgavainis.

“Zeinaba, beidz tā skatīties uz savām māsām! Es nebiju sajucis iepriekš, un es neesmu tāds arī tagad!”

“Tad kāds tu esi, tēvs? Paskaidro mums to vienkārši, lai mēs spētu saprast.” Būdama vecākā un mazliet izlutināta Zeinaba atļāvās runāt tā uz nekaunības robežas.

Tēvs redzēja, ka viņu tirda raizes. “Dārgā, es gribu, lai tu līksmojies kopā ar mani. Šī ir dvēseles uzvara. Manu būtību ir aizskāris Allāhs.”

Tēvs atkal aizrāvās. No mūsu bažīgajām sejām viņš noprata, ka jāsaņemas. Kad tas izdevās, viņš turpināja mierīgā balsī.

“Esmu baudījis labas dzīves augļus, un cits manā vietā būtu apmierināts. Jums, nabaga meitenes, kā par sodību ir gadījies tēvs, kas nespēj aizslēgt savu prātu. Parasti cilvēki uzskata par savu svētu pienākumu nekad neatvērt prātu. Bet es nevaru runāt viņu vietā. Zinu tikai to, ka, par spīti ērtībām un mīlestībai šajā namā, vienmēr esmu juties nemierīgs un neapmierināts.”

Tēva balsī nebija apsūdzības, bet viņš manīja mūsu satraukumu.

“Es jūs nevainoju ne vismazākajā mērā. Man jālūdz jūsu piedošana.”

Viņš būtu stiepis rokas pēc mums, bet ierunājās māte. “Ja tu gribi remdēt mūsu bailes, dari, kā lūdza Zeinaba. Paskaidro tādiem vārdiem, kurus mēs spējam saprast.”

Tēvs nolieca galvu gandrīz pazemīgi. “Esmu dzīvojis slepenu dzīvi. Mekas sienās esmu tēlojis tādu cilvēku, kuram jābūt tādam pašam kā visi. Kad es izeju kalnos, Meka pazūd

•   kā ļauns murgs. Man aiz muguras pārējie no klana krata galvu un izjūt žēlumu pret šo nabaga noklīdušo meklētāju. Viņi netic, ka ir viens Dievs, un neuzticas tiem dieviem, kam viņi tic. Mans noslēpums ir tāds, ka Dievs nav tas, ko var uzmeklēt. Dievs ir un allaž ir bijis visās lietās. Viņš radīja šo zemi un tad izzuda tajā, kā okeāns izzūd ūdens lāsē. Es daudz ko redzēju savā alā, bet šis noslēpums ir vissvarīgākais.”

Zeinaba viņu pārtrauca. “Vienkāršāk, tēvs!” viņa pieprasīja.

Tēvs nopūtās. “Pie manis atnāca eņģelis. Viņš teica, ka es esmu Dieva izredzētais.”

Laikam es mūžīgi prātošu par to, vai Zeinaba bija gatava skaļi kliegt vai sākt mežonīgi smieties. To mēs nekad neuzzināsim, jo māte uzmeta viņai tādu skatienu tik asu kā duncis. Ar vislielākajām pūlēm Zeinaba savaldījās un, spēcīgi piesarkusi, neizdvesa ne skaņas.

“Vai eņģeļi ir īsti?” māte klusi jautāja. Kaut ari par to nekad netikām apspriedušies, mēs visi zinājām, ka tēvs ir runājis ar ceļotājiem: daži no tiem bija jūdi, citi bija kristieši. Arābam eņģeļi bija brīnumainas būtnes, taču gandrīz nezināmas.

“Ļoti īsti,” tēvs rāmi atteica. Varēja redzēt, ka viņš iekšēji it kā mīņājas kā cilvēks, kurš nav drošs, vai neiet pa

plūstošām smiltīm. “Nakts vidū pie manis ieradās viens eņģelis visā savā spožumā. Biju ietinies segā uz aukstās alas grīdas. Es nodrebēju, kad eņģelis mani sauca, un sākumā nesapratu, ka drebu no bijības, nevis no aukstuma. Es redzēju savā priekšā kādu stāvu gaismas tērpā. Viņa balss bija pavēloša kā virsniekam, kuram kareivis nedrīkst nepaklausīt, bet tā bija ari maiga, tā ka gandrīz salauza man sirdi. “Lasi!” viņš pavēlēja.”

Tēvs aplūkoja mūsu mazo pulciņu. Mēs tvērām katru vārdu. “Tu zini, dārgā, ka viņš prasīja neiespējamo.”

Tas ir tiesa. Mans tēvs nekad nelasa dzeju un nedzied dziesmas. Jau kopš tā laika, kad viņš bija mazs zēns pie beduīniem, tā ir bijusi viņa vājā vieta, gandrīz vai pazemojums. Viņš bijis tikai klausītājs, nekad nebija runātājs, un klausītāji slavu neiemanto.

“Es teicu eņģelim, ka nemāku lasīt. Saproti, kaut arī es biju godbijības pārņemts, mana apziņa joprojām darbojās. Nodomāju, ka šis noteikti ir vai nu sapnis, vai kāds ļauno garu joks. Man galvā iešāvās nojauta, ka tad, ja es ar šo spoku vai džinu runāšu saprātīgi, glābšanās iespēja radīsies pati. Eņģelis kļuva arvien lielāks un spožāks. Viņš pavēlēja divreiz spēcīgāk: “Lasi!” Pirms paspēju atbildēt, eņģelis apvija rokas un cieši apskāva mani, lai pierādītu, ka viņš nav parādība. Iekliedzos, domādams, ka paģībšu viņa rokas žņaudza man krūtis kā dzelzs lentes. Trīs reizes es mēģināju pretoties, un trīs reizes viņš sagrāba mani savās rokās.”

Jums droši vien nebūs grūti noticēt, ka mans tēvs nespēja savaldīties, stāstot mums par eņģeli. Viņa uzbudinājums bija ļoti stiprs, un Fātima sāka raudāt. Māte kopā ar aukli sūtīja viņu prom, pirms Fātima paspētu vēlreiz pieprasīt: “Kur ir mans tētiņš? Es gribu, lai viņš atgriežas.”

Mēs dzirdējām, kā viņas gaudas izgaist, kad aukle, ietinusi Fātimu savos svārkos, aizveda viņu uz mājas attālāko stūri.

“Vai tā bija tava dvēseles uzvara?” jautāja Zeinaba, kas izskatījās bija nolēmusi ļaut šaubām runāt savā vietā.

“Vēl ne. Joprojām biju pārāk satraukts, lai domātu,” stāstīja tēvs. “Kad eņģelis beidzot atbrīvoja mani no sava tvēriena, es metos ārā no alas. Mana kvēlākā vēlēšanās bija atbrīvoties no šīs šausmīgās nastas. Būt Dieva vēstnesim piederējās jebkuram citam cilvēkam pasaulē, tikai ne man. Sirds man sitās, un mana vienīgā vēlme bija mesties lejā no kraujas. Es lūdzu jūsu piedošanu. Savā ārprātā neiedomājos par savu ģimeni un likteni, kas jūs visas gaidītu, ja es nomirtu. Stāvēju Hiras kalna virsotnē, manas kājas bija vārgas kā jaundzimušam kaķēnam, un es skatījos uz akmeņiem lejā. Eņģelis nebija sekojis man ārā no alas. Vismaz šāds atvieglojums. Tas deva man dažus mirkļus, lai uzelpotu. Tad es paskatījos augšup, un viņš bija tur. Eņģelis slējās pār mani kā negaisa mākulis debesīs. Es apgriezos, un viņš bija man aiz muguras un katrā pusē. Tanī brīdī apjēdzu, ka tas eņģeļa veidols, ko biju redzējis alā, ir nesalīdzināmi mazāks par viņa klātbūtni. Tas bija cilvēka acij piemērots tēls. īstais eņģelis, kas nāk no Allāha, dzīvo Allāhā. Ja viņš ir īsts, viņam jābūt bezgalīgam.”

“Kā sauc to, kurš atnāca pie tevis?” māte nosvērti jautāja.

“Gabriēls. Viņš teica, lai saucu viņu tā,” atbildēja tēvs. Tad ierunājos es: “Tu vēl neesi pateicis mums, vai tu viņu paklausīji. Vai tu lasīji?”

Mana tēva acis iemirdzējās. “Tas ir īstais brīnums, dārgā. Niecīgs vīrs, kura mēlei nav vairāk daiļrunības kā zābaka pazolei, pēkšņi runā.”

Tēvs aizvēra acis un sāka skandēt:

Lasi! sava Kunga vārdā,

Kurš radījis -

radījis cilvēku no dīgsta, kas aizmeties.

Lasi! jo tavs Kungs Viscildenākais.

Viņš iemācīja ar niedras spalvu! Viņš cilvēkam iemācīja, ko tas nezināja.'

Runājot mans tēvs pārvērtās. Viņa seja kvēloja, un šķita, ka viņš ir pārcēlies uz paradīzi. Un šis pants. Nespēju sveštautiešiem izskaidrot, cik brīnišķi tas iegūla ausīs kā plūstoša dziesma. Tik cildeni vārdi nevarēja būt viņa izdomāti. No kurienes tie nāca?

Zeinaba izjauca šo burvību, pēkšņi izmezdamās laukā no istabas. Es paskatījos uz savu otro māsu Ummu Kulsumu, kas izklaidīgi spēlējās ar savu matu pīni tā bērns varētu apmīļot lelli. “Cik skaisti…” viņa murmināja.

Šis brīdis bija pagājis. Māte skrēja pa gaiteni, saukdama Zeinabu. Tēvs ar nelielu ieklepošanos atgriezās savā parastajā garastāvoklī un jautāja Ummai Kulsumai, vai viņa jūtas labi. Iebrāzās kalps, lai paziņotu, ka pie durvīm ir Abū Bekrs.

“Saki viņam, ka es jau nāku,” teica tēvs, sakārtodams tērpu un raudzīdamies apkārt pēc čībām. Viņš taču nevar uzņemt cienījamu draugu basām kājām.

Kad tēvs gāja ārā no istabas, es saķēru viņa roku. “Pasaki man, tēt, kas patiesībā ar tevi notika!”

“Ir iekšējais cilvēks, kuru neviens neredz,” viņš atbildēja. “Tagad viņš ir ārpusē, un ārējais cilvēks, ko redz visi, tas ir pazudis uz visiem laikiem.”

1    korāns, 96:1-5. (Šeit un turpmāk Korāna rindas Ulda Bērziņa tulkojumā no arābu valodas.)

11

ABŪ BEKRS, MEKAS TIRGOTĀJS

Sākumā mēs bijām tikai saujiņa. Es pat nevaru aprakstīt, cik savādi mēs jutāmies, būdami savrup no citiem.

Nebija tā, it kā mēs būtu spitālīgi. Gluži pretēji. Iedomājies sevi izsalkušu un padzītu no mājām klīstam tuksnesi. Visos virzienos ir tikai tukšums, un baiļu balss čukst ausi: “Dzīvē nav nekā cita kā vien šis.”

Tad kādu dienu Dievs tuksnesī uzklāj dziru galdu. Sulīgi cepeši, rubīnsārts vīns, bagātīgākie saldumi. Vispirms tu nespēj noticēt savām acīm, bet drīz vien tu jau kāri mielojies, un, palūk, nākamais brīnums. Lai cik tu ēstu, dzīru galds atjaunojas pats no sevis. Galds līkst no Dieva dāvanām.

Tie bijām mēs, izbadējušās dvēseles, kuras pabaroja Muhameda vārdi.

“Neskatieties uz mani ar aitas acīm,” viņš mēdza teikt. “Es neesmu jūsu gans. Vienīgais gans ir Allāhs. Esmu tikai cilvēks starp cilvēkiem.”

Pazinu Muhamedu jau trīsdesmit gadu kā zēnu un vīru, bet šī pieticīgā attieksme vēl arvien mani radīja izbrīnu. Vai tad tu negribētu, lai tevi pielūdz? Ikviens, kas atbild “nē”, vai nu melo, vai ir atteicies no dzīves. Muhameds nedarīja ne vienu, ne otru. Viņš zināja, ka negatavo šo mielastu un neliek tam parādīties tuksnesī. Viņš bija tikai namatēvs, kas aicināja vairāk viesu nākt, lai tiktu paēdināti.

Ari jūs būtu paēdināti, sēžot pie viņa kājām, kad Dievs deva jaunu vēsti. Vispirms bija saskarsmes bridis, kas vienmēr ir viens un tas pats sveiciens:

Līdzcietīgā, Žēlsirdīgā Dieva vārdā!

Mēs nekad nezinājām, kas būs tālāk. Ari Muhameds pats to nezināja. Dievam labi padodas pārsteigumi.

Vai neesi raudzījis, kā tavs Kungs noklāj ēnu?

Viņš Kurš jums nolicis nakti par segu un miegu par atpūtu, un nolicis dienu, lai mostat.

Kurš jebkad ir skatījis nakti kā segu un ritu kā augšāmcelšanos? Es apbrīnoju, kā Dievs spēj apvienot skaistumu ar apsolījumu! Tā bija burvība.

Es izšķiedu savu labo slavu, celdamies kājās viesu namos, kamēr visi vēl nebija galīgi piedzērušies, un noskaitīdams kādu sūru, kādu šim līdzīgu fragmentu. Jutu vajadzību pēc tā, kā parasti cilvēki jūt vajadzību strīdēties, kauties, atraugāties un mīlēties. Tikko atskrējis no Muhameda mājas ar svaigu sūru prātā, es mēdzu lasīt vārdus, ko neviens nespēja izprast:

Mēs esam jau Liesmas sataisījuši tādiem, kas saka par to Stundu: meli! Kad tās viņus no tālienes uzlūkos, tie dzirdēs tās niknumā stenam,

1 Korāns, 25:45, 47.

bet, kad tos sviedīs tur ciešā vietā,

sakaltus važām,

tad tie lūgs pēc iznīcības.

Nelūdziet Šodien pēc vienas iznīcības lūdziet pēc daudzām iznīcībām!'

Dīkdieņi un žūpas, kas slaistījās ap vīna mucām, apjukuši uzlūkoja cits citu. Kāpēc es bojāju viņu iedzeršanas stundu ar runām par nāvi? Vai šī:

Todien tiks debesis šķeltas mākoņu vāliem un eņģeļi sūtin sūtīti lejup, tanī Dienā

patiesā valstība Līdzcietīgajam, un tā Diena būs grūta noliedzējiem.2

Apokalipse neveicina ēstgribu. Bet šie cilvēki nevarēja izlikties par kurliem, kad šādus brīdinājumus izteicu es, Abū Bekrs. Nebiju nekāds jucis plānprātiņš. Biju pārspējis lielāko daļu šo vīru tirdzniecībā un biju vācis peļņu no viņu zaudējumiem. Muhameds priecājās, ka es tā izrādījos.

“Kad tu stāvi uz galda un runā, viņi redz tevi stāvam uz zelta kaudzes,” viņš teica. “Tu jau esi pusceļā pie Dieva.”

Tie paši vīri būtu smējušies par maniem patiesajiem nolūkiem. Es negatavojos pierīties viens pats, man vajadzēja dalīties ar debesu barību. Iedomājieties, cik smaga bija mana sirds, kad tik daudzi novērsās patiesību sakot, visi. Viņi nicināja Muhameda vēsti, to pat neuzklausot, kā

1 Korāns, 25:11-14.

2 Korāns, 25:25, 26.

cilvēki, kas pagriež muguru dzīru galdam, jo izplatījušās baumas, ka ēdiens ir saindēts.

Te nebija pat runas par ticēšanu. Arābi ir slepkavnieciska tauta, saka mūsu ienaidnieki. Ja tas tā, tad mēs slepkavojam miegā, jo ļoti maz Mekā bija to, kuri gribēja pamosties, kaut ari Dievs viņus purināja.

Visi nevērsās pret Muhamedu uzreiz. Tas ir labākais, ko varu pateikt. Aizdomas izplatījās palēnām, kā dūmi, kas spiežas cauri plaisām sienās. Sākumā sarosījās tie, kuri bija pie varas. Kureišu vecākie pievērsa Muhamedam tērauda skatus kā hiēnas, kas gaida, vai ievainots lauva cīnīsies vai kritīs. Viņš nedarīja ne vienu, ne otru. Kādu dienu Muhameda vārti atvērās, un viņš iznāca pa tiem, dodamies uz tirgu, it kā nekas nebūtu noticis.

Muhameda tēvocis, vecais Abū Tālibs, atviegloti nopūtās. “Ja tu gribi, lai dievi tevi sargā, esi nekaitīgs,” Abū Tālibs salti noteica. “Ja Muhamedam būtu kaut nedaudz varas, tie viņam to atņemtu. Tagad vismaz viņš var dzīvot tik dīvaini, cik vien vēlas, kamēr vien viņš cieš klusu.” Abū Tālibs tā ari nebija ticis vaļā no rūgtuma pēc paša krišanas.

Sēdēju pie vecā vīra gultas kājgaļa un pamāju. Abū Tālibam bija taisnība, runājot par varu. Mums ir sakāmvārds: “Ja varu iespējams nopirkt, tad iegūsti kaut mazumu tās, kaut vai pārdod savu māti. Tu vienmēr varēsi viņu nopirkt atpakaļ."

Tomēr Abū Tālibam nebija taisnība citā jautājumā. Es biju sūtīts pavēstīt viņam sliktās ziņas.

“Muhameds cietīs klusu cilvēkos, bet ne savās sienās. Viņš ir Dieva vēstnesis. Viņa prātā viss ir mainījies. Viņš vairs nevar atgriezties.”

Abū Tālibs piecēlās sēdus, viņa seja kļuva sarkana. “Viņa prātā? Savā prātā es varu būt Abesīnijas ķēniņš. Un kas par

to?” Viņa asarojošās acis samiedzās. “Un kā ar tevi? Ko tu domā par viņa ārprātu?”

“Es domāju, ka mums jānogaida.”

Abū Tālibs atgāzās atpakaļ spilvenos. “Mēs esam pagalam!”

Vecais virs mīlēja savu brāļadēlu. Abū Tālibs nebija aizmirsis Abdallāha dvēselei doto solījumu, ka viņa dēlam vienmēr būs vieta zem tēvoča jumta. Abū Tālibs zināja, ka šūpot laivu būtu ārkārtīgi bīstami. Kureiši bija piespieduši pie sienas visu pilsētu. Ļaudis savā starpā runāja, ka pēc viņu pavēles pat žurkas jau maršējot ierindā. Bet Allāhs var visu pasauli apgriezt kājām gaisā, ja viņam tā iepatīkas. Vai gan Allāham būtu jāuztraucas par resnajiem kureišu tirgoņiem un viņu nobarotajām pakaļām?

Devos prom, teikdams, lai Abū Tālibs atpūšas.

Viņš izspieda vēl vienu smaidu, šoreiz drīzāk saspringtu nekā saltu. “Vai tu nodosi pravietim kādu ziņu? Tā nav no Dieva, bet tā ir svarīga. Pasaki manam brāļadēlam, lai viņš nenāk uz manu māju, ja vien es viņu nesaucu. Es gribu nomirt miegā.” Abū Tālibs klusi iekunkstējās, sakampis savu šķidro bārdu. “Nabaga muļķa dvēsele. Pasaki viņam, ka esmu pagriezis seju pret sienu. Man nerūp, ja Allāhs ir atvēris viņam acis. Tā ir viņa darīšana. Bet, ja viņš mēģinās tās atvērt mums, būs tikai nepatikšanas.”

Aiznesu šo vēsti Muhamedam. Viņš to uzņēma mierigi. Galu galā kurš tad bija solījies viņam ticēt? Viņa vistuvākie radinieki sieva un meitas. Mazais Zeids, kas neko daudz nesaprata, bet bija uzticīgs savam audžutēvam. Un es, kas neesmu asinsradinieks nevienam no viņiem. Kamēr Abū Tālibs vēl turējās, viņš joprojām bija Hašlma klana vadonis. Tomēr ar katru aizgājušo gadu viņš arvien vairāk dienu, pārāk daudz dienu pavadīja gultā un zaudēja pārāk daudz

naudas. Tagad viņš vairs nerunāja neviena cita, tikai savā vārdā.

Biju pārsteigts par to, cik cieši Allāhs vēro mūsu rīcību te, lejā. Viņš ieklausījās vietējās tenkās, jo kādu dienu tika nodota šāda vēsts:

Bet tie saka: kas šis par Vēstnieku, ja azaidu ietur un staigā pa tirgiem?!

Mēs neesam sūtījuši nevienu Vēstnieku pirms tevis, kas nebūtu azaidu ieturējies un nestaigātu pa tirgiem.'

Pirms eņģeļa parādīšanās Muhameds baudīja pilsētas labvēlību. Diemžēl labvēlība ir kā roze tuksnesī. Ja to rūpīgi nekopj, tā uzreiz novīst. Protams, ikviens bija priecīgs redzēt Muhamedu atkal uz kājām un starp dzīvajiem. Nu, tas bija līdz brīdim, kad viņš sāka runāt. Vīram, kurš tā bija rūpējies par pieklājību, pēkšņi bija bērna nevaldāmā mēle. Reiz paņēmu sev līdzi kādu tirgotāju tas bija drīz pēc tam, kad ar Muhamedu bija notikušas lielās pārmaiņas. Šis vīrs bija piesardzīgs, un es gribēju, lai izplatās valodas, ka Amīns ir tas pats uzticamais cilvēks, kāds bijis vienmēr.

Pie vārtiem mūs sveicināja Zeids. Viņš tupēja zemē, siedams kopā spēļu pūķi. Pie manis zēns bija pieradis, bet viņš sakautrējās, ieraudzījis svešinieku. Es paslavēju viņa pūķi, kas lidos kā putns.

“Ne jau kaut kāds putns. Piekūns,” Zeids nopietni atteica. “Tas izknābs acis katram, kas darīs pāri manam tēvam.”

1 Korāns, 25:7; 20.

Man līdzi atnākušais tirgotājs pasmaidīja īsu, greizu smaidiņu, un es steidzos ievest viņu iekšā. Muhameds sēdēja mājas dibengalā. Man jāsaka: šajā laikā viņš varēja saņemt jaunu vēsti no Dieva kuru katru brīdi dienā vai naktī. Ārpus ģimenes neviens to nezināja. Atvezdams svešinieku, es riskēju tikai tāpēc, ka zināju tās pazīmes, kad Allāhs runāja ar Muhamedu. Visa viņa būtība tad pārvērtās, it kā laternai pēkšņi būtu norauts pārsegs. Ja redzētu, ka tā notiek, es saskatītu kādu lapseni vai saostu deguma smaku atrastu jebkuru iemeslu izvadīt viesi no šīs telpas.

Muhameds pamāja, lai apsēžamies. Mēs nepļāpājām, vismaz ne uzreiz. Lai ko jūs būtu dzirdējuši par Muhamedu no viņa draugiem vai ienaidniekiem, viņš vienmēr turējās ar klusu pašcieņu. Arī to eņģelis bija pārmainījis. Tagad viņš nebija vienkārši kluss, viņš radīja sev apkārt tādu klusumu, kas piepildīja istabu kā spēcīgas smaržas.

Neveikli uzsāku runāties par darījumiem. Viesis tagad sajutās savā ādā. Viņš izstāstīja notikumu ar smilšu vētru, kas uzbrukusi viņa pēdējai karavānai. Tā vēlusies pāri kamieļu rindai kā milzīgs, brūns okeāna vilnis. Un, kad tā vairs neaizsegusi viņa vīriem skatu, atklājies, ka pazuduši divi kamieļi. Kaut ari viņa vīri meklējuši stundām ilgi, tos tā arī neatrada.

“Viņi dievojās, ka vētra uzrāvusi tos mākoņos. Un es viņiem ticu,” viesis teica un drudžaini pasmējās. “Es liku tos dažas dienas paspīdzināt pagrabā, bet tie tā ari neatzinās.” Viņš pameta rokas gaisā. “Mani zaudējumi! Tu droši vien zini, kāda ir sajūta.” Muhamedu, kā jau jebkuru tirgotāju, bija piemeklējušas šādas neveiksmes.

Muhameds uzlūkoja šo vīru. Jāatzīst, es iekšēji lūdzos: Nerunā par Dievu! Tev vajadzīgi sabiedrotie.

Muhameds nosvērti teica: “Ja tu ticēsi Allāham, kā tev pienāktos darīt, Viņš stiprinās tevi visās lietās. Ar Dievu nevar būt zaudējumu.”

Ar šo tirgotāju, kurš apzinājās, ka ir bagātākais cilvēks šajā istabā, neviens nekad nebija šādi runājis. Iecietīgākajiem kureišiem Allāhs bija pirmais dievs starp daudziem. Lielākajai daļai viņš gan bija tikai vēl viens veids, kā izspiest kādu monētu no svētceļniekiem. Manīju, ka šā vira vaigi sāk kaist. Pirms viņš paspēja atbildēt, Muhameds piebilda: “Dievs stiprina mūs, tāpat kā Viņš stiprina putnus, kas no rīta izlido izsalkuši un vakarā atgriežas pieēduši.”

Bagātais vīrs atguva savaldību un iecietīgi pasmaidīja. “Gudrības pērles,” viņš nomurmināja.

Muhameda acis naivi iepletās. “Mani vārdi neko nenozīmēs rīmām, kuram viņa uzblīdušais vēders liek domāt, ka viņam nekad nevajadzēs Dievu.”

Ar to pašu arī bija cauri. Bagātnieks nobālēja. “Kaut kas nedzirdēts!” Ar šiem vārdiem viņš pielēca kājās un izskrēja no istabas. Cieto zoļu klabēšana gaitenī skanēja kā pārbiedēta kazlēna nagu skrapstoņa, kad tas cenšas aizbēgt no vilku bara. Domāju: jums nebūs milzu pārsteigums, uzzinot, ka viņš kļuva par Muhameda mūža ienaidnieku.

Mēs tie daži, kas ticējām jaunajam pravietim, sākām pierakstīt viņa vēstījumus. Katra sūra nāca īpašā veidā. Ja Muhameds bija gatavs runāt pēc Dieva pavēles, viņa seja kļuva starojoša un apgaismota. Viņa balss kļuva augstāka un spēcīgāka. Zvēru pie savas dvēseles, ka šo balsi nevarēja sajaukt ne ar ko citu kā vien svētāko būtni, kas nolaižas no paradīzes lejā uz šo pīšļu pasauli.

Kad pirmoreiz vēroju viņu šādā nemaņā, tas aizkustināja manu sirdi. Mēs Mekā visi neesam tumsoņas. Dodoties ar karavānu uz ziemeļiem no Jatribas, es redzēju, kā jūdi un

kristieši brīvi staigā pa ielām un pārdod preces tirgū. Kad es biju bērns, ieraudzīt kādu jūdu bija tas pats, kas skatīt seškājainu teļu. Pajautāju vienam vīram, un viņš man pastāstīja, ka tie ir sekotāji kādam priesterim, kurš ieradies Arābijā pēc Dieva pavēles. Prasīju, kāpēc. Lai sagatavotu ceļu pravietim. Tad es vaicāju, cik daudz ir to, kas tam tic. Vīrs, ar kuru runāju, iepleta rokas un teica: “Tik daudz, cik tiks uzņemti, pat daži arābi.” Tātad jūs redzat, ka Dievs

*       nebija tāds muļķis, lai mestu sēklu aizlaistā zemē.

Jautāju Muhamedam, vai viņš dzird vārdus, kurus runā, kad viņš top aizrauts. “Es tos dzirdu, un tie mani sajūsmina tāpat kā tevi. Es izjūtu tādu pašu godbijību.”

“Tad tu esi pravietis, kas var izjust to prieku, ko pats nes,” sajūsmināts atzinu.

Viņš mani uzlūkoja. Ne tāpēc, lai nosodītu. Viņš nolaida acis un teica: “Ne to pašu prieku. Man jājūt kauns, ka Dievs runā caur šādu ieplēstu trauku.”

Vēstījumi kļuva biežāki, un dažās dienās tie krita virsū kā siseņi spietošanas laikā. Bija dienas, kad varētu noķert vai duci ar vienu rokas vēzienu gaisā. Dievs nekad nerunāja, ja telpā nebija kāda, kas to dzirdētu un atcerētos. Sēdēju kā nolēmēts stundām ilgi. Pasauli nekad nav izdevies mainīt, sēžot istabā. Es to pietiekami labi zināju. Bet bija grūti rādīt seju bez maskas, līdz kādu dienu devos uz pilsētas sliktāko rajonu un pieklauvēju pie kādām durvīm.

Durvis atvēra Halīma, Muhameda vecā zīdītāja. Pirms dažiem gadiem viņa bija pārcēlusies šurp no tuksneša. Lepna sieviete melnā lakatā ar desmitiem ielāpu. Viņa bija pārdzīvojusi lielāko daļu Muhameda ģimenes locekļu ar tādu tērauda mugurkaulu, ka radās bažas, vai tik viņa nepārdzīvos arī pārējos no mums.

“Nāc man līdzi,” es aicināju.

Viņa atbildēja: “Neredzu tev rokā naudu. Kādu darbu tad man vajadzētu izdarīt?” Aizdomīgums pret bagātajiem bija viņas otrā iedaba.

“Kruķa darbu.”

Halīma joprojām bija atjautīga. Viņai patika mīklas. "Kādu kruķi vajag vīram, kam ir divas kājas? Aizdevumu? Tam es nebūšu īstā. Stundu mīlestības, lai paceltu savu pašcieņu? Es nepārdodu savu brāļu meitas.”

Pacēlu roku. “Man vajag tavu balsi, jo manējā ir pārāk vāja.” Halīma bija dzirdējusi Muhamedu runājam un bija ārkārtīgi aizkustināta. Sievietes seja staroja gandrīz tikpat gaiši kā viņam.

Kamēr gājām pa ielām, Halīma neuzdeva jautājumus. Viņa man sekoja līdz svētajai akai pilsētas vidū. Kā vienmēr tur pulcējās sievietes, kas pildīja ūdens krūkas un tenkoja. Viņas pieklusa, ieraugot mani. Dažas skatījās uz manām samta čībām, kas bija klātas dubļiem no brišanas pa netīro ielu pie Halīmas, tā bija gluži kā noteka.

“Runā ar viņām!” es pavēlēju.

Halīma vilcinājās. “Ko lai es saku?”

“Atkārto, ko mūsu skolotājs Muhameds mums teica vakardien!” Zināju, ka viņa to ir iegaumējusi.

Vecajai zīdītājai, kāda viņa bija, salīkusi un bez zobiem, nebija pamata domāt, ka viņai ir tiesības runāt. Bet esmu ievērojis, ka arī pazemīgi cilvēki, atkārtojot pravieša vārdus, dveš daļu viņa liesmas. Halīma piesaistīja visas sievietes, lēni uzlūkojot, un pēc tam viņa lasīja:

Dievs apsolījis ticīgajiem un ticīgajām Dārzus, kur palejās strauti plūst un kur viņi paliks mūžam, un tīksmes mājokļus Ēdenes dārzos,

tak pats lielakais Dieva labvēlība, tā dižens guvums.1

Neteikšu, ka viņa šad un tad neaizķērās aiz kāda vārda. Gaiss svilpoja spraugās starp viņas zobiem. Sievietes pie akas jutās apstulbinātas. Viņas pārsteigumā blenza cita uz citu. Puse no viņām neļautu Halīmai pat slaucīt putekļus zem savām kājām. Taču neviena arābu sieva vai meita vēl nekad nebija runājusi šādus vārdus. Un tik daudz! Halīma nezināja, kā izturēties, bet viņa ar sevi lepojās. Eņģelis lika Muhamedam lasīt, un tagad lasīs arī viņa sekotāji vēl un vēlreiz.

Aizskrēju un izstāstīju Muhamedam to, kas bija noticis. “Vai tā mēs mainīsim pasauli?” es jautāju. “Pa vienam ticīgajam?”

Muhameds atbildēja: “Vai tad jebkad ir bijusi kāda cita iespēja?”

1 Korāns, 9:72.

12

ZEIDS, PIEŅEMTAIS DĒLS

ES redzu vairāk, nekā viņi nojauš. Neesmu tikai zēns,  ko var aizsūtīt projām laist gaisā pūķi. Es pielavos pa ēnām un lūru pa šķirbām tēva guļamistabas durvīs.

Tas ir, mana jaunā tēva tā, kura acīs sariešas asaras, kad pieskaros viņa kājām.

Es redzēju, kā viņš sēž gultā. Viņa sieva mana jaunā māte sēdēja viņam blakus, pastiepusi glāzi. Viņš iedzēra malku. Klusā balsī viņa jautāja: “Vai tu viņu tagad redzi?” Tēvs pamāja. “Viņš ir manu acu priekšā.”

Māte paskatījās visapkārt. “Es neredzu neko.”

“Eņģelis ir šeit. Viņš parādījās, tiklīdz tu ienāci,” tēvs teica. “Viņš tagad ir ienācis jau vairākas reizes.”

“Bet viņš visiem citiem ir neredzams,” māte sacīja, ne gluži jautādama un ne gluži apgalvodama. Viņa bija kā cilvēks, kas pirms kāpšanas vannā pārbauda ūdeni, lai pārliecinātos, ka tas nav ne par siltu, ne par aukstu.

Neprasiet man, kas notika tālāk. Izdzirdēju, ka pa gaiteni skrien mazā Fātima. Viņa šņukstēja, un tas nozīmēja, ka nākamā skaņa no viņas mutes būs “ummī, ummī”, un māte nāks ārā, lai viņai atsauktos. Kad Fātima ieraudzīja mani ēnā, piespiedušos durvīm, viņas acis iepletās. Mani te pieķert nedrīkstēja. Es šņācu “ššš!” un apsolīju izvest viņu ārā paspēlēties. Fātima mirkli raudzījās manī ar aizdomām, bet spēlēties viņai patīk vairāk nekā pļāpāt.

Kad es tovakar jau biju gultā, manas domas atgriezās pie tā, ko jautāja māte. “Vai tu viņu tagad redzi?” Tā jautā

trakajiem. Ja tēvs ir traks, tad es atkal būšu viens. Tas bija pirmais, ko iedomājos, un šo domu vairs nespēju izdzīt no prāta. Varat ticēt es mēģināju. Esmu sapratis, ka man jābūt priekšzīmīgam puisēnam. Ja būšu tāds, viņi mani paturēs pat tad, ja visus kalpus padzīs un tēvu piesies pie gultas, lai viņš nevarētu spārdīties un kliegt, kā to dara trakie ubagi ielās.

Šī ir māja, kas pilna čalas un virtuves skaņu; klaudz

*     trauki un kalpones sunī nomadu, kas atnesis pienu, jo tas nav svaigs. Bet tad, kad tēvs atskrēja no kalniem, sākās kaut kas dīvains pār mums nolaidās klusums. Kāpēc tas ir tik biedējošs? Jo ir līdzīgs klusumam īsi pirms tam, kad cilvēku pakar vai tam nocērt galvu. Šajā pilsētā tā notiek ar slepkavām. Ar slepkavām un ar ienaidniekiem, kurus pieķer sirojot un laupot, ja vien kāds par viņiem neatsūta izpirkšanas maksu. Es reiz gandrīz vai redzēju galvas nociršanu, bet tad Džafars mani pieķēra un atvilka mājās. Lielāko laiku Džafars ir man vismīļākais brālēns.

Doma, ka tēvs ir kļuvis traks, darīja traku mani. Tad man kaut kas iešāvās prātā. Ko darītu priekšzīmīgs puisēns? Aizskrēju pie ķēkšas, kas ripināja mazas bumbiņas no datelēm ar medu un mandelēm. Kad es lūdzu, vai varu palīdzēt, viņa izskatījās pārsteigta un teica, ka ir taču meitenes, kas var darīt šādus darbus. Pats apsēdos viņai blakus un iebāzu pirkstus bļodā ar lipīgo, brūno mīklu. Ķēkša nopūtās un parādīja man, kā pareizi veidot bumbiņas, lai tās iznāktu tik gludas kā pērlītes.

“Tikai neēd nevienu. Vispirms lai dabū saimnieks,” viņa brīdināja. Es zināju ari, kāpēc tā. Māte domā, ka našķi saldinās viņa domas. Arī to es esmu dzirdējis. Izlūdzos, lai man ļauj aiznest saldumus uz tēva istabu. Ķēkša paskatījās pār plecu.

“Tur labāk neiet,” viņa čukstēja. Bet es sāku činkstēt, un tad, kad ķēkša palaida mani uz tēva istabu ar sudraba paplāti, kas bija pārsegta ar košsarkanu drānu, man šķiet, ka viņa jutās atvieglota. Vismaz nebija jāiet pašai.

Un tā es tiku tēva istabā. Viņš izskatījās ļoti noguris. Bārda bija pilnīgi savēlusies, un mati salipuši no sviedriem. Uz pirkstgaliem iegāju iekšā un noliku bļodu līdzās spilvenam, tad ļoti bikli pajautāju, vai viņš vēlas ūdeni.

“Tu vari runāt skaļāk. Es nemirstu,” viņš teica. “Nav tik vienkārši.” Kas zina, ko tas nozīmēja. Atnesu ūdeni. Viņš tam nepieskārās un arī neņēma nevienu dateļu bumbiņu. Kad tēvs pamanīja, ka es uz tām skatos, viņš pastūma paplāti uz manu pusi.

“Ķeries klāt. Viņi būs priecīgi, domājot, ka es esmu atsācis ēst.”

Apēdu piecas. Var taču būt priekšzīmīgs puisēns un tik un tā ēst dateļu konfektes, vai tad ne? Neesmu drošs, vai tās darīja manas domas saldākas, bet man bija mazāk bail. Un es jutos drosmīgāks.

“Vai tu to tagad redzi?” es jautāju.

Tēvs paskatījās uz mani. “Ko tu par to zini?”

Paraustīju plecus un gaidīju. Vai nu viņš metīsies man virsū par pielavīšanos un noklausīšanos aiz durvīm, vai arī pastāstīs, ko redzējis. Laikam gan tēvam nebija tāda oma kaut kur mesties, jo viņš nopūtās. “Es nevaru izvēlēties redzēt vai ne. Viņš atnāk, kad Dievs sūta.”

“Ko sūta?” jautāju, zinādams, ka manam tēvam vienmēr piemitušas īpašas spējas.

Te mazliet jāpārtrauc. Vispirms būs mīkla. Kas tas ir vārds no trim burtiem, kas padara zēnu neredzamu, ja to atņem, un padara viņu atkal redzamu, ja atdod atpakaļ? Es

vienmēr uzdodu cilvēkiem šo mīklu, bet neviens to nesaprot. Kad viņi padodas, eju prom.

“Ei, mīklai jēga taču ir tikai tad, ja tu pasaki atminējumu,” man sauc nopakaļ.

Es tikai pasmaidu. “Ja pateikšu jums atbildi, jūs varēsiet mani padarīt neredzamu.” Nevienam vairs neļaušu ar mani to izdarīt.

Atbilde ir ibn. Pat svešzemnieki zina, ka tas nozīmē “dēls”. Kad tu neesi neviena dēls, tu esi neredzams. Nekad nebiju gaidījis, ka ar mani varētu notikt kaut kas tāds. Es biju saistīts ar savu tēvu Harisu, tāpat kā viņš bija saistīts ar savu tēvu tikpat cieši kā ratu pakaļā piesieta kaza. Bet Allāham bija citi plāni, un viņš nolēma mani padarīt tikpat neredzamu kā Viņš pats.

Kādu nakti es gulēju zem siltas segas, un tad vienā mirklī tiku aizrauts projām. Mūsu pilsētā bija iebrukusi sirotāju banda. Divas rupjas rokas sasēja manus locekļus. Ar mutes aizbāšanu viņi nenoņēmās, bet vienkārši pārmeta mani aizmugurē pāri segliem.

Tas ir sapnis, es nodomāju.

Dzirdēju, kā zirga nagi klaudz uz akmeņiem, un dzelzs pakavi šķīla dzirkstis. Jātnieks, kas slējās virs manis, gribēja ātrāk tikt uz priekšu un sāka pātagot savu kumeļu. Pātagas gals trāpīja man sejā. Sāpes lika saviebties, un es sagaršoju asinis, kas plūda pār vaigu. Tas nebija sapnis. Pilsētas gaismas pazuda naktī mums aiz muguras. Es biju kļuvis neredzams.

Nevienam nav sīkumos jāzina, kas notika tālāk. Allāhs gribēja, lai es izdzīvotu, un es izdzīvoju. Kādu dienu mans jaunais tēvs ieraudzīja mani stāvam netīrā kreklā Mekas vergu kvartālā. Es neaizžmiedzu acis, kad viņi pacēla manu

kreklu, lai parādītu, ka varēšu vairoties. Nekāda kauna jau nav, ja zēns ir neredzams.

Jūs taču saprotat, kāpēc pārtraucu savu stāstu ar mīklu. Muhameds bija mani saredzējis. Un, ja mans jaunais tēvs varēja saskatīt mani, tad es vairs nebrīnos, ka viņš saskata ari citas neredzamas būtnes.

“Ko Dievs sūtīja?” es atkārtoju.

“Eņģeli. Eņģeļi ir viņa vēstneši,” tēvs teica.

“Un māte tos nevar redzēt?”

Viņš papurināja galvu. “Viņai ir jāprasa. Un, ja eņģelis ir te, es viņai parādu, kur tas stāv. Viņa man tic. Viņa saka man esot tāda slava, ka es runājot patiesību. Kāpēc gan lai es sāktu melot tagad? It īpaši tādus melus, kas man liek izskatīties trakam.”

Nu tēva sejā bija mazs, blēdīgs smaidiņš, un es sajutos labāk. Reiz, kad pastaigājos kopā ar Džafaru, viņš iedeva monētu kādam ubagam, kas bija nometies uz visām četrām un rēja kā suns.

“Vai tu zini, kāpēc viņu var uzskatīt par ārprātīgo?” Džafars jautāja, kad mēs gājām tālāk. Viņš vienmēr šādi nomet pa kādai monētai, un nekad nevarēja zināt, kam viņš izvēlēsies to nomest.

“Tāpēc, ka viņš rej kā suns?” es minēju.

“Nē, viņš ir ārprātīgs, jo viņš nezina, ka tāds ir.”

Paturēju to atmiņā, jo cilvēki dara visdažādākās trakās lietas, un ir noderīgi atšķirt tos, kas zaudējuši prātu. Tēvs uztraucās, ka viņš varētu būt traks, un tas nozīmēja, ka viņš tāds nav. Es viņam to pateicu, bet neizskatījās, ka tas viņu būtu īpaši nomierinājis.

Ļaunākais laiks viņam sākās neilgi pēc tam. Viņš joprojām redzēja eņģeli viņš nekad nezināja, kurā stūrī tas būs noslēpies bet Dievam nekas nebija sakāms. Bija tikai

divas vēstis. Pirmā: kad viņš bija nobijies un gulēja gultā, apsedzies ar apmetni. Dievs redzēja, ka tēvs tur palīdis, un kā gan ne? Viņš redz cauri sienām un sirdīm, un cilvēku teiktajiem meliem. Parādījās eņģelis, sacīdams:

Tu, kas ievīkstījies!

Celies un sludini!

Savu Kungu cildini, savas drānas turi tīras un nešķīstības vairies!

Neba, guvuma gaidīdams, dari labu, bet pacieties dēļ sava Kunga!1

Tēvs uzreiz atstāstīja šo vēsti mātei. Viņa sirds bija saplosīta. Katra diena spieda viņu apjēgt, ka ir izredzētais, bet kuru gan viņam vajadzēja brīdināt? Kurš klausītos viņa brīdinājumos? Māte ari bija savā veidā saņēmusi vēsti. Viņas brālēns ir vecais Varaka, kurš tagad bija akls un piesaistīts mājai. Es redzēju viņa seju tikai vienreiz, un viņa acis bija pārklātas ar bālu plēvi. Tomēr vecā vīra galva pagriezās manā virzienā, kaut ari nebiju teicis ne vārda. Viņš bija slepeni kļuvis par kristieti, tā teica māte. Es tādu vārdu nezinu, bet māte paskaidroja, ka Kristus esot bijis tikpat liels pravietis kā Mozus.

“Tad kāpēc cilts viņu ienīst?” jautāju, domādams veco vīru, kaut ari ar Kristu esot noticis tāpat.

Viņa atbildēja ar sakāmvārdu: “Ar aklām acīm var saredzēt vairāk nekā ar aklu sirdi.”

Nebiju kopā ar māti, viņai nejauši sastopoties ar Varaku, kad viņš bija Kaabas tuvumā. Varaka pieprasīja, lai radinieki

1 Korāns, 74:1-7.

vestu viņu uz turieni lūgties, lai ari kādi draudi krātos pār galvu. Kad Varaka izdzirdēja, ka pie tēva atnācis eņģelis, vecais vīrs nodrebēja un teica: “Hadīdža, pār viņu ir nācis svētais gars. Viņu sauks par meli, viņu vajās. Viņam jāturas stingri.” Māte redzēja, cik milzīgs prieks pārņēmis Varaku, bet baiļojās, kad viņa balss kļuva arvien skaļāka: “Svēts, svēts, svēts! Muhameds būs šīs tautas pravietis. Bet viņam būs jācīnās. Ja Dievs dos man dzīvot, es būšu viņam līdzās.”

Māte mēģināja viņu nomierināt. Viņas sirds bija prieka pilna, un viņa skrēja mājās, lai visu izstāstītu tēvam. Par spīti šai zīmei, eņģelis neatnesa vairs nevienu vēstījumu. Dienas vilkās kā nedēļas. Klusums mājā kļuva nemierīgāks.

“Ja Dievam ir kaut kas tev sakāms, kāpēc viņš to nesaka uzreiz?” es jautāju.

“Viņš grib būt drošs, ka es esmu pietiekami stiprs. Viss uzreiz var mani pazudināt,” tēvs atbildēja.

Ārpusē cilvēki nezināja, ko no viņa prasīja būt Dieva varā. Mēs visi esam Dieva varā. Es to zinu labāk nekā vairākums cilvēku. Bet manam tēvam tas bija daudz ļaunāk.

Biju pārguris būt priekšzīmīgs. Nekas, ko es vai kāds cits darīja, nespēja padzīt no tēva sejas īpašo skatienu, līdz kādu dienu viņš atdzīvināja māju ar skaļu kliedzienu. Mēs visi skrējām turp. Bija karsts rīts, un viņš bija pamodies, izmircis sviedros. Tobrīd bija nācis otrs vēstījums no eņģeļa. Tēvs to ātri nolasīja, gandrīz aizelsies, vārdu pa vārdam.

Tu, kurš ietinies!

Nu celies un paliec nomodā vai bezmaz visu šo nakti vai pusi nakts vai drusku noīsini,

vai pieliec klāt -

un skandē Korānu, kā Tas skandējams, jo paties, drīz Mēs liksim jo smagam vārdam pār tevi nākt!

Paties, naktsstunda i apņēmībā dziļāka,

i runā tiešāka,

bet dienu tev apkārt tekalēt!

Piemini sava Kunga vārdu un vērstin pie Viņa vērsies!

Rītu un Rietu Kungs nav cita dieva, tik Viņš…1

Māte un tēvs izskatījās atviegloti. Viņi lika man un meitenēm apsēsties kopā pie pusdienām kā īstai ģimenei. Tajā nakti neviens nejutās traks. Tēvs smaidīja tāpat kā pirms tam, kad bija atnācis Dievs. Bija tāda sajūta, it kā no mākoņiem atkal parādītos saule.

Bet tas viss apdzisa nākamajās nedēļās. Lielais vēstījums, smagais vārds tā ari nenāca. Mēs visi gaidījām. Tēvs izturējās vislabāk, kaut ari viņam bija visvairāk iemeslu būt nemierīgam un satrauktam.

“Dievs ir licis man dzīvot,” viņš teica. “Mans pienākums ir paklausīt.”

Viņš palika nomodā pusi nakts lūdzoties. Mans kambarītis ir tuvu viņa istabai, un, ja es atvēru durvis, varēju dzirdēt, kā viņš spēcīgā balsi atkal un atkal lasa jau saņemtos vēstījumus. Es šos vārdus nesapratu, bet viņam tie nesa mieru prātā. Tas nozīmēja, ka mēs visi varam pārstāt uztraukties. Es atkal skrēju ārā spēlēties. Meka ir gluži vai

1 Korāns, 73:1-9.

paradīze zēnam, kam patīk ķert žurkas, dzenāt suņus un lidināt pūķi. Gāja mēneši, un es gandrīz aizmirsu par eņģeli. Kādu dienu viņi slāpētās balsis man pastāstīja, ka tēvs ir sācis saņemt jaunus vēstījumus. Viņš bija gaidījis pusgadu, bija sācis atkal satikties ar cilvēkiem, un visi pieņēma, ka trakuma laiks ir pagājis. Visi uzelpoja brīvāk.

Es biju diezgan drošs, ka viņam tas nāk par labu atkal dzirdēt Dieva vēstis. Mājās māte teica, ka tas ir labi, bet es nedrīkstot par to runāt. Viņa redzēja raizes manās acis.

“Esi laimīgs! Dievs tur savus solījumus,” viņa uzmundrināja mani.

Pasmaidīju, izlikdamies nomierinājies, bet pie sevis atcerējos sakāmvārdu: “Solījums ir mākonis. Piepildījums ir lietus.” Skrēju ārā, kad dzirdēju, ka mani sauc brālēni. Vēl nelija. Bet man bija vienalga. Kad svešinieks taujās pēc mana vārda, teikšu visiem, kā tēvs man lika teikt: es esmu Zeids ibn Muhameds.

Es vairs neesmu neredzams.

13

ALĪ, PIRMAIS ATGRIEZTAIS

Cīņa pret Pravieti ir nežēlīga, un tā kļūst sīvāka ar katru dienu. Pagājuši jau septiņi gadi. Lai pasargātu dažus ncfsaviem sekotājiem, viņš sūta tos pāri jūrai uz Abesīniju, kur kristieši mūs uzņem kā brāļus, kas kalpo tam pašam Dievam. Tā nu reiz ir rūgta patiesība. Mūsu pašu miesīgie brāļi, kureiši, vajā mūs bez žēlastības. Es saglabāju pacietību, kā pavēl Pravietis. Visu laiku nēsāju līdzi dunci un gaidu to dienu, kad Dievs izraudzīsies īstos Ābrahāma dēlus.

Ir vēl kāds iemesls, kura dēļ es atsakos bēgt. Esmu zaudējis visu pasaulīgo, lai varētu iegūt visu svēto. Redzu to tikpat skaidri, kā jūs redzat savas rokas. Es vairs nekaunos no savas nabadzības. Agrāk aizgriezos prom, kad par mani ielās smējās slepkavnieki. Manas sandales bija saplosītas, es tik tikko varēju atlicināt kādu monētu, ko samaksāt veļas sievai, lai viņa izmazgātu manas drēbes ar ziepēm. Kad eju uz Kaabu lūgties Allāhu, es smaidu par ļaunajiem ļaudīm. Un kālab gan ne? Esmu nodrošinājis vietu debesīs, neviens cilvēks man to nevar atņemt.

Tāpēc, Išmaēla bērni, ņemiet vērā Pravieša brīdinājumu:

Tas nenonāks ellē, kam ir ticība kaut sinepju graudiņa svarā, un tomēr tas nenonāks debesīs, kam ir lepnība kaut sinepju graudiņa svarā.

Kaut man būtu tava drosme stāvēt pie elles vārtiem un neraizēties par to! Jūs aptraipāt Pravieša vārdu un

nospļaujaties zemē. Bet tā jūs viņam sagādājat labus biedrus. Esmu redzējis, kā cilvēki uzspļauj Dievam Kaabas paēnā. Jūs, lepnīgie kureiši, nepazīstat kaunu. Jūs esat noindējuši Muhameda kamieļus un izplatījuši ļaunas tenkas par viņa meitām. Jūsu sazvērestības ir iedarbojušās. Vai tad Zeinaba, viņa vecākā meita, neapprecējās ar vīru, kurš atsakās ticēt? Viņa mīl tēvu, bet vēl vairāk baidās no sava vīra.

Esmu turējis maza zēna roku, kurš sasists gandrīz līdz nāvei tikai baumu dēļ, ka viens no viņa brālēniem pielūdzot Allāhu. Kamēr tika apsaitēta zēna asiņainā galva, es mierināju viņu ar Muhameda solījumu: “Kas ir redzējis mani, tas ir redzējis patiesību.”

Nu tad apgāniet arī mani! es saucu. Tā es ātrāk tikšu pie savas balvas.

Ticīgie saka: man ir vistīrākās asinis no visiem Pravieša sekotājiem. Mana māte gāja garām Kaabai, kad pēkšņi viņai sākās dzemdības. Kautrības labad viņa iesteidzās iekšā, un tāpēc es piedzimu šajā svētajā vietā. Tas neko nenozīmē jums, kas izliekaties, ka Kaaba ir svēta, bet tirgojaties ar ielasmeitām kliedziena attālumā no tās sienām. Mana māte palika tur trīs dienas, līdz bija pietiekami atguvusi spēkus, lai varētu doties prom. Kad es atvēru acis, pirmais, ko redzēju, bija Muhameda seja. Viņš bija atnācis, lai aizsargātu manu māti, tiklīdz bija uzzinājis par viņas bēdīgo stāvokli. Es biju mazs, sarkans un krunkains kā mežābols, bet viņš paredzēja manu likteni. “Nosauc viņu par cildeno,” atteica Muhameds, un tā radās vārds Alī.

Mans tēvs ir šeihs tas pats Abū Tālibs, kuru jūs tik atklāti izsmejat. Viņš bija apmulsis par to, ka es piedzimu Kaabā, bet uztvēra to par varenu zīmi. Sākumā šī zīme nebija laba. Es barojos no nelaimes krūts. Atceros: man bija pieci gadi, kad iestājās bads. Sausums izdeldēja mana tēva

ganāmpulkus un iznīcināja sējumus uz visām debess pusēm no Mekas. Tēvs nevarēja atļauties mani pabarot, tāpēc kādu dienu viņš nosēdināja mani uz grīdas.

“Es nonākšu kaunā neatkarīgi no tā, kas notiks ar tevi,” viņš teica, tikko valdot asaras. “Kauns, tevi zaudējot, ir mazāks nekā kauns, liekot tev ciest badu zem mana jumta. Ja vari, sameklē sev labāku tēvu.”

Es lūdzos, kaut mani pieņemtu mans brālēns Muhameds. Pazinu viņa māju, kopš sāku staigāt. Tur man neviens neko nejautāja un nepārmeta, ja paķēru no trauka sauju dateļu un notiesāju tās kādā klusākā stūrī. Kad uzrados pie viņa durvīm, Muhameds mani apskāva un noskūpstīja uz vaiga. Tajā mirklī, nepārmijot ne vārda, kļuvu par viņa dēlu. Tas bija tā, it kā es saltu ziemā, bet pēkšņi sajustu saules siltumu uz muguras.

Ļaujiet pastāstīt, kā Pravietis atvēra manas dvēseles durvis, lai viņš varētu atvērt arī jūsējās. Man bija vienpadsmit gadu, kad viņam parādījās eņģelis. Muhameds pārskrēja no kalniem un paslēpās savā istabā, un es biju pārbijies, turklāt visvairāk mani biedēja Hadīdžas seja, kad viņa pirmoreiz iznāca no vira istabas.

Viņa paveda mani sānis un ļoti nopietni teica: “Tev jātic. Es to nesaku nevienam citam. Zinu, ka tu esi tikai zēns, bet tik un tā tev ir jātic.”

Es viņai prasīju, kāpēc. Hadīdža vilcinājās. “Tavs brālēns Muhameds tagad ir tavs tēvs. Dēla ticība sākas ar viņa tēvu.” “Mans tēvs? Abū Tālibs pat nespēja mani pabarot.” Hadīdža pašūpoja galvu. “Abū Tālibs to nezināja, bet viņš pildīja Dieva gribu. Tu tiki pamests likteņa varā, lai pakļautu tevi dievišķai aizsardzībai. Ielās klīstošie zagļi varēja tevi nodurt tāpat vien, joka pēc. Tomēr tevi atsūtīja šurp, lai tu būtu Pravieša dēls.”

Viņa nekad netika lietojusi vārdu “pravietis” sarunā ne ar vienu, izņemot mani, vismaz tajās pirmajās dienās. Muhameds man atzinās tas jau bija pēc vairākiem gadiem ka viņu pašu mākušas šaubas par to, kas viņš ir. Viņš slēpās gultā zem palagiem, kad Hadldža tos norāva un teica: “Dievs nesodītu tik taisnu vīru kā tu. No visas sirds es ceru, ka tu esi tik ilgi solītais Pravietis.”

Viņa neredzēja iemeslu neticēt eņģelim. Tātad pirmā, kas ticēja, bija sieviete, nevis es vai kāds cits vīrietis.

Galu galā ko gan sajēdz vienpadsmit gadus vecs zēns? Skraidīju pa ielām kopā ar savu jauno brāli Zeidu, apmētāju ar akmeņiem klaiņojošus suņus un lūrēju pa sētas šķirbām, kā pārojas kamieļi, nesaprazdams, kāpēc šis skats liek kaist manam ķermenim. Vēlu vakarā sāku uzdot jautājumus. “Tēvs, kāds izskatījās eņģelis?”

“Sākumā es iztēlojos, ka viņš izskatās kā gaismas ieskauts cilvēks. Bet drīz pēc tam viņš kļuva caurspīdīgs un aizpildīja visas debesis.”

“Ja neesmu redzējis eņģeli, kā es varēšu pazīt Dievu?” “Kad tu iepazīsi pats savu būtību, tu pazīsi Dievu.” “Bet tu saki, ka Allāhs ir visur. Ja es apceļotu visu pasauli, tik un tā Viņu neredzētu.”

“Tas Kungs man ir teicis: Mana zeme un mana debess nevar mani aptvert. Mana uzticamā kalpa sirds to var.’’

Un tā nu es noticēju bez jautājumiem, kā cilvēki tic saulei. Ja tu reiz esi sauli uzlūkojis, vai gan tu vari to apšaubīt? Sēdēt pie Muhameda kājām ir tāpat kā klausīties paradīzes strūklakās. Kad nāk iepazīties jauni ticībai pievērstie, viņš uzliek roku man uz pleca un saka: “Te ir mans pirmais sekotājs. Viņa seja ir tīra, jo tā nekad nav pieskārusies zemei, klanoties elku priekšā.”

Parasti nosarku, to dzirdot. Viņam aiz muguras citi apgalvo, ka es neesmu pirmais atgrieztais, jo neesmu pielūdzis nevienu citu pirms Allāha. Tāpēc no kā gan lai es būtu atgriezts? Ne no kā. Bet tas viss pirmos trīs gadus bija noslēpums. Muhameds savas atklāsmes stāstīja tikai mums trim. Tad nāca vēstījums, ka viss Hašīma klans būtu jāuzaicina pieņemt vienīgo Dievu. Man vēl nebija piecpadsmit gadu, bet Muhameds man uzdeva sarīkot krāšņas svinības. Tika sagatavotas četrdesmit porcijas, lai pietiktu visiem klana vīriem.

Izsūtot ielūgumus, ziņneši izklīda pa visu Meku. Muhameds deva ļoti precīzus norādījumus. “Nedodiet ielūgumus kalpiem! Gaidiet pie vārtiem, līdz tiekat iekšā vai ari pie jums iznāk nama saimnieks. Paklanieties ar cieņu un raugieties, lai pateiktu tieši šos vārdus: Muhameds nav taupījis izdevumus.”

Šis pēdējais teikums bija viltīgs. Daudzi bija kļuvuši aizdomīgi pret Muhamedu. Visi zināja vārdu “islāms” “pazemība”, ko viņš sludināja. Bet Pravieša ienaidnieki ikvienam atgādināja, ka tas pats vārds nozīmē arī “padošanās”. “Vai saprotat? Viņš grib būt visas pilsētas vadonis. Viņa Dievs ir tikai paša kailās godkāres izkārtne,” viņi ņirgājās. Tomēr pat vispiesardzīgākais no Hašīma dēliem neparko nepalaistu garām tik lielas dzīres.

Pienāca šis vakars, viesi spiedās cauri vārtiem. Muhameds pilnībā bija attaisnojis cerības. Bija tik daudz ēdienu un dzērienu, ka astoņdesmit vīru varētu pierīties. Kalpi bija nominuši kājas, visas meitenes nākamajā rītā pamodās vienos nobrāzumos no knaibīšanas. Skatījos apkārt, labi zinot, ka ikviens no dzīrotājiem ir šaubu pilns. Man bija žēl piebāzt viņus ar piparotu jērgaļu un saldu maizi, ja viņi jau rīt tikai vēl skaļāk sūdzēsies par Muhamedu.

Muhameds bija mierīgs un, lai remdētu manu satraukumu, atgādināja kādu vecu joku: “Kāds cilvēks, kurš pastāvīgi sūdzējās, nomira un tika nosūtīts uz elli. Tur ieradies, viņš palūkojās apkārt un nosodoši noteica: “Vai tiešām jums nav nekā labāka par slapju malku, ar ko kurināt?””

Kad šis viesu pulks bija pieēdies un visi vīri atgāzušies savos spilvenos, apmierināti kunkstēdami, Muhameds piecēlās. “Mutāliba dēli, Allāha vārdā es nepazīstu nevienu citu arābu, kas varētu sarūpēt šādas dzīres. Es jums esmu sagādājis labāko no viņpasaules un labāko no šīs pasaules labumiem. Allāhs ir licis man uzaicināt jūs ieiet debesīs.” Dzīru telpā šaudījās nemierīgi skatieni. Ja viņi nebūtu tā pierijušies, kāds būtu kurnējis, dzirdot, ka Muhameds piesauc Allāha vārdu. Bija izdots likums, kas to aizliedza.

Neņemot to vērā, Muhameds pacēla balsi. “Kurš man palīdzēs veikt šo cildeno pienākumu? Tas, kurš tagad iznāks priekšā, būs mans brālis, mans pēctecis un ticības vadītājs, kad es nomiršu.”

Viņa aicinājums bija tik kaismīgs, ka mana sirds sāka auļot. Es cieši skatījos visapkārt, bet Hašīma klana vīri lūrēja grīdā vai sačukstējās. Muhameds vēlreiz lūdza kādu iznākt priekšā un tad lūdza trešoreiz. Es nevarēju novaldīties. Pielēcu kājās un izsaucos: “Es tev palīdzēšu!”

Klusums.

Muhameds pārlaida acis telpai, uztverot katra tēvoča un brālēna skatu. Neviens no viņiem nekustējās, daži ķiķināja.

“Pēc Allāha gribas,” viņš nopietni teica, “pasludinu, ka Alī ir mans brālis, mans pēctecis un ticības vadonis pēc manas nāves. Jūsu pienākums ir izrādīt viņam cieņu, un jums viņš ir jāklausa.”

Tagad ķiķināšana pārvērtās atklātos smieklos. Viens no Muhameda tēvočiem, Abū Lahabs, pagriezās pret manu

tēvu. “Redzi, ko nozīmē pazemība? Kopš šā brīža Abū Hlibam būs jāklanās sava dēla priekšā.” To pavadīja vēl spēcīgāki smiekli, un es varēju lasīt viņu dusmīgajās sejās. Katram tēvocim šajā telpā nāktos klanīties sava brāļadēla Muhameda priekšā, ja tie atzītu viņu par Dieva vēstnesi.

Šīs dzīres notika pirms četriem gadiem, un notikumu gaita parādīja, ka Abū Lahabs ir kļuvis par mūsu ļaunāko ienaidnieku. Viņš rīkoja uzbrukumus ticīgajiem. Reiz viņš ’redzēja Muhamedu lūdzamies Kaabas tuvumā un tā saniknojās, ka paķēra upurētas kazas iekšas un Pravieti nomētāja ar tām.

Vai jūs tiešām domājat, ka viņš tā rīkojās, taisnīguma vadīts? Abū Lahabs jau reiz bija slepus atnācis pie Muhameda un jautājis: “Ja es pieņemšu tavu ticību, kāds būs mans ieguvums no tā?”

“Allāhs tevi svētīs kā visus ticīgos,” atbildēja Pravietis.

Abū Lahabs kļuva nepacietīgs. Hašīma klanam bija piešķirta desmitā tiesa par Zamzama ūdeni, ko dzēra svētceļnieki, un visi to pieņēma. Viņš vēlreiz jautāja, kādu īpašu priekšrocību viņš saņems, ja pievērsīsies šai ticībai. Šoreiz viņš bija divtik augstprātīgs.

“Pakļauties nozīmē kļūt pazemīgam Dieva labad. Tavs atalgojums būs sajūsma viņa acīs. Ko gan vairāk tu vari vēlēties?” sacīja Muhameds.

Abū Lahabs, protams, gribēja daudz vairāk. Viņš devās projām ārkārtīgi nikns un dubultoja savas apsūdzības. Viņš nebija vienīgais bagātais tirgotājs, kurš baidījās no islāma aicinājuma. Viņus šausmīgi biedēja tas, ka vergi sāk sekot Pravietim, kurš viņus slepeni apmeklēja. Tumšās mājās, kas bija pilnas dūmu un galējas nabadzības smakas, viņš pacēla rokas un teica: “Tāpat kā manu roku pirksti ir vienlīdzīgi, tā arī cilvēki ir vienlīdzīgi. Neviens nav pārāks par citiem.”

Kāds melnādains vergs, vārdā Bilāls, kļuva par dedzīgu ticības piekritēju. Kad par to padzirdēja viņa saimnieks, viņš lika kureišu rīkļurāvējiem izvilkt Bilālu tuksnesī, kur viņu piekāva un saslēdza metāla bruņās zem dedzinošas saules.

Visu laiku viņš murminājis: “Dievs ir viens, Dievs ir viens.” Kad to pastāstīja viņa saimniekam, tas pavēlēja Bilālu saspiest zem smagiem akmeņiem. Šī spīdzināšana bija tikko sākusies, kad garām iet gadījās Abū Bekram. Viņš aizskrēja uz saimnieka māju un lika galdā naudu, lai izpirktu Bilālu. Saimnieks vilcinājās protams, gatavodamies pārmācīt savu vergu bet beidzot padevās. Abū Bekrs atbrīvoja Bilālu un iesāka atpirkt arī citus vergus, kas bija pievērsušies ticībai.

Kureišu starpā izcēlās juceklis. Pēc pirmajiem trijiem gadiem Pravietis sāka sprediķot publiski. Taču ticīgo skaits joprojām nesasniedza četrdesmit. Bet vecajie nebija muļķi. Viņi saprata šīs vēsts bīstamību un baidījās no brāļu kara. Ir grūti ilgi pretoties Dievam, kurš tiem, kas viņu pieņem, dod pilnīgi visu. Viņu vienīgais glābiņš bija skriet pie Abū Tāliba, kura aizsardzība sniedzās pāri Muhamedam, jo viņš bija klana vecākais. Lai cik nikni bija kureiši, viņi nevarēja pārkāpt klana noteikumus. Aizsardzība bija neierobežota, un tā bija jāievēro. Ja ne, tad ielās valdītu nebeidzama vardarbība un asinis.

Abū Tālibs atteicās rīkoties. No reizes uz reizi viņš atbildēja kureišu vecajiem: “Stāviet klusu un saglabājiet cieņu! Ļaujiet pret Muhamedu izturēties tā, kā ir pareizi. Mūsu svētās tradīcijas nedrīkst graut.” Abū Tālibs nebija ar mieru lauzt solījumu rūpēties par brāļadēlu, kurš bija palicis bārenis, tāpat kā par savu dēlu.

Kureišu vecajie nepadevās. Viņi vergu tirgū atrada spēcīgu jaunu vīrieti un atveda to pie Abū Tāliba. “Ņem šo

par savu dēlu un atsakies no tā otra. Šāda maiņa nāks tikai tev par labu,” viņi centās iestāstīt. Abū Tālibs viņus ar nicinājumu izraidīja no savas mājas.

Es jums pateikšu, kas kureišiem dara vislielākās raizes. Tas ir vārda noslēpums. Kā gan šis Korāns, vienkāršam cilvēkam nodota vārdu virkne, var būt spēcīgāks par viņu zobeniem? Pat draudu un izsmiekla ielenkti, cilvēki pievērsās ticībai, jo Muhamedā viņi sadzirdēja Dieva balsi.

Ja ticētu baumām, ko izplatīja cilvēki, Muhameda sekotāji, pulcēdamies aiz slēgtām durvīm, veic dēmoniskus rituālus. Kaut viņi tikai zinātu patiesību. Muhameds sludina mieru. Viņš saka: “Visspēcīgākajam cīkstonim nav nekāda spēka salīdzinājumā ar cilvēku, kurš prot savaldīt savas dusmas. Dažkārt kāds no mums, musulmaņiem tā mēs saucam sevi, lai apliecinātu savu pakļāvību, cīnās pretī, kad tiek pārāk smagi apvainots. Kad viņš tiek atvests pie Pravieša, tas maigi norāj. “Radība ir kā Dieva ģimene. Viss, kas to satur, nāk no Viņa. Tāpēc viņš visvairāk mīl tos, kas izrāda laipnību viņa ģimenei.”

Nekad es to neteikšu Pravieša klātbūtnē, bet Abū Lahabs ir velna dēls. Viņš vēro no aizkulisēm kā čūska, gaidīdams, kad viņa upuris pienāks pārāk tuvu. Viņš sarīkoja to, lai pa nakti izposta Pravieša māju.

Kādu laiku bija nepieciešams pie vārtiem nostādīt bruņotu sargu, līdz kādu dienu pār Muhamedu nāca vēstījums sūtīt prom šo sargu. Dievs viņu sargās. Iespējams, šī sūra viens mazs pantiņš iedvesmoja Pravieti pieņemt jaunu rīcības virzienu.

Viņš teica: “Mūsu tēvs Ābrahāms sašķaidīja ļaužu elkus, kamēr tie bija prom. Viņš lika izsmieklā šos sīkos dieviņus kā māla pikas, kas ir aklas un kurlas pret elku pielūdzēju lūgšanām.”

Pēc tam Muhameds sāka apsmiet elkus, kas bija novietoti pa visu Kaabu kā ārpusē, tā iekšpusē. Rītausmā viņš devās sagaidīt jaunus svētceļniekus, kas ieradās Mekā svētajos mēnešos, un meta izaicinājumu elku pielūdzējiem sejās.

“Ja jūsu elki, kam nav ne acu, ne ausu, spēj pasargāt jūs no manas zaimošanas, lai tie izdara ar mani visļaunāko,” viņš paziņoja. “Tie jums neko labu nedarīs. Patiesībā tie paši ir tikai Dieva kalpi. Kāpēc gan uzticēties vergam, ja tu vari pieņemt pašu saimnieku? Vienīgi viņš uzklausa lūgšanas un dāvā aizstāvību.”

Kad svētceļnieki redzēja, ka neviens no viņu dieviem nespēj kaitēt Muhamedam, dažus tas pārliecināja, un viņi tapa atgriezti. Abū Lahabs to nespēja paciest, tāpēc katrreiz, kad padzirdēja, ka Muhameds dodas Kaabas virzienā, izsūtīja savus vīrus, kam bija jāsauc: “Aiztaisiet ausis! Tūlīt jūs te uzrunās ārprātīgais!” Viņu klaigas pārmāca Pravieša sprediķus. Pēc tam viņš pārstāja sprediķot publiski un sasauca sanāksmes naktī pazemē.

Abū Lahabs neko nebija zaudējis, un tagad viņu atbalstīja visa kureišu cilts. Pat viņš neuzdrošinājās iznīcināt visus ticīgos uzreiz, tāpēc nolēma izmantot mušu pletni. Par katru jaunu islāmam pievērsto tika nogalināts vai ar iebiedēšanu padzīts no Mekas viens vecais ticīgais. Muhamedu nedrīkstēja aiztikt, vismaz kamēr viņu sargāja Abū Tālibs. Bet gandrīz ikviens cits bija apdraudēts, it īpaši kalpi un vergi, kas uzdrošinājās piekopt citu ticību nekā viņu saimnieki.

Kādu dienu klauvēju pie kāda veca hanīfa durvīm, kurš bija pārnācis mūsu pusē. Durvis čikstēdamas atvērās. Iekšā neviena nebija. Vecais vīrs pa nakti bija pazudis, paņemot līdzi visu ģimeni. Uz sienas ar dzīvnieku asinīm bija uzzīmēts dēmonisks simbols.

Aizskrēju pie Muhameda un kliedzu, ka viņa ienaidnieku uzdarbošanās ir neciešama. “Ļauj man cīnīties pretī! Ko citu lai iesāk ar cilvēkiem, kas tevi ienīst?”

“Vai tu gribi pierādīt, cik ļoti mīli Radītāju?” viņš klusi jautāja.

“No visas sirds!” izsaucos.

“Tad vispirms mīli savus tuvākos,” viņš attrauca.

Pēc daudziem mēnešiem neviena naidīgā puse nespēja

*    izkļūt no strupceļa. Viens Dieva vīrs ar četrdesmit sekotājiem pret visām ietekmīgajām ģimenēm pilsētā. Muhamedam nebija citu iespēju kā vien lūgt Dievu sniegt viņam risinājumu.

Trešā daļa DIEVA KAREIVIS

14.

JŪDU SEKRETĀRS

Mēs nu gan esam savādas būtnes. Ja iesit sunim, tas ierauj asti un smilkst. Ja iesit zirgam, tas aizskrien.

Bet, ja iesit cilvēkam, dažkārt viņš sāk sapņot. Šādi sapņi var viņu aizvest uz tādām vietām, kuras nevar pat iedomāties.

Būdams jūds, es sapņoju vienmēr.

Mans mīļākais sapnis ir tas, kurā skrienu pakaļ putnu ķērājiem. Reiz es to darīju īstenībā, tas bija sen, sen. Katru pavasari pirms ausmas gulēju gultā savā tēva mājā un klausījos. Putnu ķērāji uzradās katru pavasari. Bija dzirdams, kā no klūgām pītajos būros dzied sagūstītie putni žubītes, cīruļi un zvirbuļi. Citi tirgotāji kāra mūļiem kaklā zvaniņus, lai jau no tālienes varētu zināt, ka viņi tuvojas. Putnu ķērājiem tas nebija vajadzīgs.

“Vai viņi tirgoja lakstīgalas?” Muhameds man vienreiz jautāja. Bija karsta diena dažus mēnešus pēc tam, kad viņš bija ieradies Jatribā. Kalpoju pie viņa kā parasts pierakstītājs, bet nebija nekā, ko pierakstīt. Neviens nesteidzās pie viņa uz mājām, lai iztiesātu šķiršanās lietu vai pazudušu kviešu maisu, ko kaimiņš “atradis” uz ielas.

“Varbūt arī tirgoja lakstīgalas,” es atbildēju. “Bet viņi iemērca putnus krāsā, lai tie izskatītos glītāki, tāpēc īsti nevarēja saprast, kas tie tādi ir.” Vismaz puika to nevarēja.

“Tuksneša putni ir pelēki, bet paradīzē tie būs mirdzoši sarkani un zaļi,” Muhameds prātoja. “Un to dziesmās nebūs ilgošanās. Nekādas ilgošanās nav, ja tu esi tuvu pie Dieva.”

“Vai putni ilgojas pēc Dieva?” es jautāju.

“Visa radība ilgojas pēc Dieva,” Muhameds sacīja.

Vai zināt, viņš ir sapņotājs, tāpat kā es. Bet viņa sapnis satur kopā cilvēku dzīvi. Šie musulmaņi mums ir jaunums. Viņi veica ilgu un grūtu ceļojumu no Mekas uz šo tālo Jatribas pilsētu divsimt jūdžu cauri tuksnesim. Dieva sūtīti, tā viņi apgalvo, tāpat kā jūdi tika sūtīti prom no Ēģiptes. Jaunatnācēji to sauc par savu hidžru jeb pārceļošanu. Man nav sava viedokļa. Varbūt tos sūtīja viņu Dievs, varbūt nogurdināja pastāvīgā pretestība un naidīgums.

Ir kāda anekdote par ienišanu. Kāda sieviete dzemdē, un vecmāte iznāk ārā, lai apsveiktu tēvu, kas uztraukts soļo šurpu turpu. “Labas ziņas,” vecmāte saka. “Tas ir puika, un viņš ir veselīgs.”

Bet tēvs tik un tā izskatās noraizējies. “Vai tu skaidri zini, ka viņš ir normāls?”

Vecmāte pamāj. “Viņam ir desmit pirkstu rokām un kājām. Viņam karājas mazs krāniņš. Ak jā, viņš ienīst jūdus.” Pirmais musulmanis, kuru satiku, smējās, kad es izstāstīju šo joku. Tas bija kāds Abū Bekra kalps, kurš atbēga šurp kopā ar Muhamedu. Mekā lietas no sliktām bija kļuvušas par šausmīgām. Naids bija virdis divpadsmit gadus pēc tam, kad Muhameds satika eņģeli. Abū Bekrs pie savas mājas uzcēla īpašu piebūvi lūgšanām, ko viņi sauc par mošeju. Bija skaidrs, ka neviens negrib, lai musulmaņi apgānītu svētnīcas, kurās viņi tur savus elkus. Mošeju veidoja tikai četras sienas, pret debesīm tā bija atvērta, un tur Abū Bekrs metās ceļos Dieva priekšā piecreiz dienā. Tieši tā bija ieteicis darīt Muhameds. Sienas bija zemas, un ikviens varēja paskatīties tām pāri, kas notiek, turklāt Abū Bekra skaļās lūgšanas piepildīja visu ielu. Cilts vecajie uztvēra to kā apzinātu izaicinājumu.

Muhameda ienaidnieki purpināja, ka ne ar kādu naudas daudzumu nepietiks, lai viņš paglābtos no soda. Muhameds jau bija pierādījis, ka vecie elki nespēj kaitēt nedz viņam, nedz viņa sekotājiem. Un tomēr šiem ienaidniekiem bija taisnība, ka ar naudu vien nepietiek.

Abū Bekrs bija dzīvību parādā zvērinātam aizstāvim, kurš turēja cilti pa gabalu. Šis aizstāvis, Dugunna, kādu rītu ieradās un prasīja atļauju Abū Bekram ieiet viņa mājā,

*      lai skaitītu lūgšanas. Abū Bekrs nevis atmaiga, bet gan uzlūkoja viņu ar smagu skatienu un pateica: “Es atbrīvoju tevi no zvēresta. Viss, kas man vajadzīgs, ir Allāha aizsardzība.”

Naids drīz sāka iet pāri malām. Cilts klani izperināja sazvērestību, lai tiktu vaļā no Muhameda, nesākot pilsētā asinsizliešanu. Katrs klans apņēmās izraudzīties vienu spēcīgu jaunekli, kas prastu apieties ar nazi. Visi kopā šie izvēlētie slepkavas uzbruktu Muhamedam, un katrs iedurtu viņam ar savu dunci. Tādā veidā vaina sadalītos vienādi starp visiem kureišu cilts klaniem. Tiktu samaksāta asinsnauda, lai izpirktu šo noziegumu. Jaunā reliģija izbalētu kā sakaltusi roze, kurai atņemts ūdens. Visi zināja, ka Muhameds ir islāma ūdens.

To man stāstīja kāds musulmaņu tirgotājs, un es viņu pārtraucu. “Vai tad tie nebija viņa paša ļaudis tie, kas gribēja viņu nogalināt?”

“Viņam nav ļaužu, kas būtu ārpus Dieva,” atbildēja šis vīrs.

Pienāca noteiktā slepkavības nakts. Slakteru banda stāvēja pie Muhameda mājas vārtiem, vaktēdama, kad saullēktā viņš iznāks savā ikrīta pastaigā. Viņi nebija pietiekami labi noslēpušies, tāpēc iekšā Muhameds un uzticamais brālēns Alī pamanīja viņus un draudošās briesmas.

Muhamedam un Ali bija maz laika. Muhameds ātri izdomāja atjautīgu plānu. Viņš paņēma zaļu vilnas apmetni, kādus valkā nomadi un kādā cilvēki bija pieraduši viņu redzēt. Muhameds ietina tajā Alī un lika gulēt viņa gultā, izliekoties par Pravieti.

Alī negribēja piekrist, jo šādi viņš atstātu Muhamedu neaizsargātu. Beidzot izdevās pierunāt viņu paklausīt. Palicis viens, Muhameds sāka lasīt sūru, kas viņam bija dota atklāsmē. Nonācis līdz vārdiem “esmu viņus ietinis miglā, lai viņi neredzētu”, viņš saprata, ko vēlas Dievs. Ietinies vienkāršā apmetnī, Muhameds iznāca no mājas un pagāja garām slepkavām, tā ka neviens nepamanīja.

Dažas ielas tālāk viņš satika kādu paziņu, kurš sveicinot pamāja ar galvu un steidzās uz priekšu. Bet šis paziņa bija sazvērestības līdzzinātājs, un viņš metās uz Muhameda māju, saukdams, ka tikko redzējis viņu uz ielas. Slepkavas bija gatavi apzvērēt, ka visas nakts laikā neviens nav varējis paiet tiem garām. Lai to pierādītu, viņi pielavījās pie Muhameda guļamistabas loga, kur viņš gulēja, ietinies savā slavenajā zaļajā apmetnī. Maldi atklājās tikai rītausmā, kad Alī iznāca no mājas un paziņoja, ka brālēns ir aizbēdzis.

Muhameds devās pie Abū Bekra. Nebija citas iespējas kā vien bēgt. Muhameds bija saņēmis vēsti par draudošām briesmām. Dieva griba bija skaidra. Palikt nozīmēja visiem iet bojā.

Vairākus apkrautus kamieļus līdzi vedot, Muhameds un Abū Bekrs kopā ar nelielu grupiņu pavadoņu steigā pameta Meku. Trīs dienas viņi nodzīvoja kalnu alā netālu no pilsētas. Alī bija atstāts nokārtot darījumus. Kad Muhameds bija pilnīgi pārliecināts, ka Dievs vēlas, lai viņš dodas prom, Muhameds piekrita šķērsot tuksnesi uz jaunajām mājām ziemeļos.

Kad biju noklausījies šo stāstu, virsroku manī ņēma ziņkāre. Kādu pēcpusdienu, kad redzēju Muhamedu atpūtušos un īpaši labā noskaņojumā, es jautāju viņam: “Vai tu vienmēr uzticies savām vēstīm?”

“Allāhs jau uzticas man,” viņš atteica.

“Bet viņš aizsūtīja tevi prom tuksnesī. Vai tā ir mīlestības zīme? Kāpēc viņš vienkārši nenogalināja tavus ienaidniekus?"

Muhameds mani uzlūkoja. Viņš par jūdiem zina vairāk, nekā varētu iedomāties, un šis skatiens teica: Tu runā par sevi. Viņš brīdi nogaidīja, it kā domās pārlikdams, vai var man to atklāt.

“Man bija sieva, kas man ticēja kā neviens cits,” viņš nopietni iesāka. “Viņa dzirdēja katru Dieva vārdu un pieņēma to pat tādējādi, ka tur, kur es beidzos, viņa sākās, un tur, kur viņa beidzās, sākos es. Mūsu ticība bija otrā laulība. Viņas vārds bija Hadīdža. Kādu dienu viņa nāca uz manu istabu ar zupas bļodu rokās. Tajā mirklī tieši tad, kad izdzirdēju soļus, Dievs runāja ar mani par viņu. Hadīdža ienāca istabā, un es sacīju: “Dārgā, Tas Kungs saka man, ka tu esi svētīta. Tevi gaida vieta Debesu dārzos, kur nav noguruma un ir tikai miers.” Viņa nesmaidīja, bet tikai skatījās uz mani. Mēs abi domājām vienu domu: šādi Allāhs uzmanīgi paredz nāvi."

Muhameda acis piepildījās skumjām. Mani aizkustināja tas, ka viņš man bija uzticējies, un pēkšņi gribējās viņu apskaut un mierināt. Bet nākamajā mirklī viņa ķermenis sastinga. Muhameds bilda: “Tas, ka Dievs man dara zināmus dzīves un nāves noslēpumus, nenozīmē, ka es esmu dzīves un nāves saimnieks. Tie ir lieli noslēpumi. Ar Dieva žēlastību esmu tiem tuvāk nekā parasti cilvēki. Tas izraisa tieši tikpat nelaimju, cik prieka.”

Viņš vairs nekad nav tā uzticējies, tomēr man bija stipra nojauta, ka viņš labi saprot jūdus, jo tieši tā Dievs pavēl dzīvot mums: tuvu klāt noslēpumam, tomēr nekad to neatklājot. Mūsu bēdas un prieki ir savijušies kopā. Vēlāk es dzirdēju, ka drīz pēc šī vēstījuma Hadīdža nomirusi. Tas bija pirms trim gadiem, kad musulmaņi aizbēga no Mekas. To gadu viņi sauc par Muhameda sēru gadu, jo ap to pašu laiku nomira viņa vecais tēvocis Abū Tālibs. Viņš tā arī nepievērsās islāmam, bet svētīja Muhamedu. Man stāsta, ka viņam pat nāves gultā mieru nelikuši radinieki, kas gribēja, lai Abū Tālibs izdod rīkojumus pret jauno ticību. Viņš vienmēr esot atteicies.

Viens gan par šiem musulmaņiem man ir jāatzīst. Viņi lūdzas klusām. Viņi attīrās un lasa pantus, ko viņiem iemācījis Muhameds. Un viņi nav likumnieki. Pirms viņi bija ieradušies, visu manu dzīvi aizpildīja likumnieki rabīnu pagalmā. Es sēdēju sakrustotām kājām ar savu rakstāmo galdiņu klēpī un pierakstīju bezgalīgus strīdus. Tiesneši klanījās uz sola, sizdami mušas, kas lidinājās ap sacukurotu augļu šķīvjiem. Prāvinieki nesa tiesnešiem saldumus, lai noskaņotu tos labvēlīgi. Likumnieki domāja, ka ir gudrāki par Toru. Viņi un viņu urķīgie prātiņi. Viens skops nelietis man atvilka stundas maksu, jo viņš teica, ka es esot notraipījis vienu rindiņu.

“Jūs notraipāt patiesību, un jums maksā vairāk,” es aizrādīju.

Viņš sāka baurot un izmeta mani no tiesas. Pēc tam bija grūtāk dabūt darbu pie rabīniem, tieši tāpēc es tā ar skubu piekritu musulmaņu piedāvātajam darbam. Jatribā krietna daļa ir jūdu, un pārāk daudzi no mums prot rakstīt.

“Tu tagad nepierakstīsi Pravieša svētos vārdus,” viņi teica. “Šādam nolūkam mums ir pašiem savi rakstītāji. Tavs

darbs ir sekot tiesas prāvām, strīdiem un ikdienišķajām darīšanām. Kad Pravietis izsaka spriedumu, pieraksti katru vārdu! Ja viņš dod kādu padomu par jebkuru tematu, pieraksti katru vārdu! Tas ir svarīgi. Vai saproti?”

Es pamāju. Gribēju taču dabūt šo darbu, vai ne tā? Daži musulmaņi bija palēnām iedzīvojušies Jatribā vairāku gadu garumā, bet neviens viņus nemanīja. Kad saulrietā Muhameds ienāca pa pilsētas vārtiem, viņi izveidoja nelielu, svinīgu pulciņu. Daži jūdi bija uzaicinājuši viņus patverties šeit. Arābijā, ja tu pielūdz vienu Dievu, tev ir vajadzīgi sabiedrotie. Tagad, kad Muhameds ir viņu vidū, šie ļaudis nevis vienkārši jūtas drošībā, bet gan jūtas tā, it kā Dievs būtu viņiem parādījis ceļu. Viņi pat ir paziņojuši, ka Jatribai vajadzētu jaunu nosaukumu: Medīnat an Nabī Pravieša pilsēta. Labprāt viņi saka vienkārši Medīna.

“Kristieši ari raksta, varbūt pat vairāk nekā jūdi,” Muhameds sacīja. Tā kā bija karsts, es nerakstīju, kā jau tiku teicis. Kad rakstīju, viņam patika mani vērot, viņa sejā bija gandrīz vai apbrīns. Uz brīdi viņš vairs nebija piecdesmit divus gadus vecs vīrs ar sirmu bārdu, bet atkal bērns.

“Kristiešiem bija jāraksta, lai izdzīvotu,” es ieminējos.

“Kāpēc tā?”

“Jo romieši ienīda viņu pravieti Jēzu, un tie būtu nogalinājuši viņus visus,” es stāstīju. “Viņiem par laimi, bagātie romieši bija slinki. Daudzi pat nepapūlējās iemācīties lasīt un rakstīt.”

Attapos, sapratis, ka Muhameds varētu apvainoties. “Es nedomāju jūs, kungs. Jūs neesat slinks. Jūs nostrādājaties gandrīz līdz nāvei.” Viņš pasmaidīja, un tas bija kaut kas neticams. Jebkurš cits bagāts vīrs Medīnā būtu man kārtīgi iespēris par tādu nepieklājību.

Es turpināju. “Pirmajiem kristiešiem bija pavēlēts lasīt savus rakstus. Viņi tos neatstāja priesteru ziņā. Pēc kāda laika tik daudzi jau mācēja lasīt un rakstīt, ka viņus varēja izmantot par pārrakstītājiem. Romieši provincēs viņus noalgoja. Gāja laiks, un, kad vien kādam jaunam imperatoram iešāvās galvā vajāt kristiešus, gubernatori iebilda: “To nevar darīt. Bez mūsu mazajiem draņķa kristiešiem sabruks visa nodokļu ievākšanas sistēma.” Dažu gadsimtu laikā visa impērija kļuva par kristiešiem.” Man patika šāds likteņa izsmiekls.

Muhameds bija ieinteresēts. “Vispirms viņi tevi vajā. Pēc tam tu esi viņiem vajadzīgs. Beigu beigās viņi pievēršas tavai ticībai.”

Todien viņš to pie sevis atkārtoja vairākkārt. Vēlāk es sapratu, kāpēc. Nevienam, kurš ir pie varas, musulmaņus nevajag, pagaidām vēl ne. Viņu nav daudz ne tik daudz, lai izveidotu kārtīgu bruņotu cilti. Muhameds raizējas par to, kā viņi izdzīvos. Dievs pavēlēja viņam izplatīt labo vēsti, līdzīgi kā Jēzum, bet kādā veidā?

Musulmaņi man pastāstīja, ka Mekā katru rītu Muhameds sēdējis pie pilsētas akas, mācīdams savus sekotājus. Ja garām gāja kāds kalps, tas varējis apsēsties un klausīties kopā ar visiem citiem. Pat vergs drīkstējis piesēsties un mācīties.

Augstdzimušajiem tas nepatika, un viņi netuvojās, jo nav pieņemts runāt ar cienījamu cilvēku, kad visapkārt ir vergi. Visbeidzot pie Muhameda pienāca viens no vecajiem, teikdams: “Es gribu ar tevi pārmīt kādu vārdu, brāli. Sūti prom vergus!”

Muhameds pamāja par piekrišanas zīmi, bet pēkšņi vairs nespēja parunāt un uz viņa sejas izspiedās sviedri. Nesaņēmis atbildi, vecajais metās prom. Pēc maza brītiņa

Muhameds saņēma vēstījumu: “Nedzen projām ticīgos, vai arī tu būsi starp ļauna darītājiem!” Tā nu viņam nebija izvēles. Viņam bija jāglābj visi elku pielūdzēji Mekā gan bagātie, gan nabagie. Šis uzdevums šķita neizpildāms. Kad Muhameds devās pie turīgajiem savas cilts vecajiem, viņi izsmēja uzskatu, ka viens no viņu pašu ļaudīm būtu Dieva izredzēts. Kad viņš gāja pie nabagajiem, tos pārliecināt bija pārāk viegli. Tie cerēja uz labvēlību un naudu no bagāta

*     tirgotāja, kas pēkšņi viņiem pievērsis uzmanību.

“Vai viņš atrada atbildi?” jautāju kādam musulmanim.

Šis vīrs paraustīja plecus. “Vai viņš būtu šeit, ja jau būtu atradis?”

Satieku jūdus, kas ir aizdomīgi pret jaunpienācējiem. Es viņiem stāstu, ka Muhameds ir kā Mozus, kas ved savus pazudušos bērnus, bet viņi par to smejas: “Un Jatriba būtu viņu apsolītā zeme? Kur tad ir piena un medus upes? Viņiem laikam gan būtu jāiet tālāk.”

Gāju pie Muhameda un prasīju, vai šī ir viņu apsolītā zeme.

“Es par to nedomāju,” viņš atbildēja. “Dievs var atrast savu apsolīto zemi jebkur zemes virsū. Ir kaut kas svarīgāks.” Viņš norādīja uz rakstu ruļļu kaudzi uz grīdas. “Šī ir Dieva grāmata. Tā ir kļuvusi biezāka nu jau divpadsmit gadu garumā. Nav nekā dārgāka par to. Jūs esat Grāmatas ļaudis, tad jau jūs saprotat.”

Es piekāpos. Ja es teiktu jā, saprotu vai tāpēc es būtu slikts jūds? Vai grēkoju, strādādams pie musulmaņa, kura grāmata nav mana grāmata? Šādas balsis čukst manā galvā, tālab Toras ļaudīm man būs, ko sacīt. Ja rītdien atnāks mesija un iedzīs gojus jūrā, varbūt viņš pagriezīsies pret mani un teiks: “Elī, mīļo zēn, sēdies man pie labās rokas! Es būšu aizņemts ar Dāvida tempļa atjaunošanu. Tu parūpējies

par pārējām lietām, kamēr būšu prom!” Tad es valdīšu pār pasauli, un neviena cita Dievs nebūs pārāks par manējo.

Bet mesijas nav, tempļa nav, un nav iespēju apiet gojus. Man jāklīst kā Jāzepam starp neticīgajiem, tikai es neraudu. Es pielāgojos. Un, ja šie musulmaņi ir atraduši savu Eliju vai pat Mozu, tad kāpēc gan man spert govij, kas dod pienu? Mans darbs ir rakstīt, nevis tiesāt. Nekad neesmu redzējis Muhamedu, kad viņš saņem vēstījumus, kuri, kā runā, turpina pienākt. Ap viņu uzrodas jauni rakstu ruļļi. Ir tādas dienas, kad mani nelaiž iekšā pa durvīm. Dažreiz es redzu, kā Muhameds sāk pārvērsties. Viņa acis izbolās uz augšu, viņš viegli trīc kā zvirbulis, kad to saņem saujā. Līdz ar šīm pirmajām pazīmēm mani izdzen no istabas.

Vienu gan es zinu. Muhameds nosaka viņu likumus, gluži kā to ir darījis Mozus. Ja Pravietis saka: “To man teica Dievs,” un viņa sekotāji saka: “Mēs tev ticam,” kā gan kāds varētu pierādīt, ka tā nav? Kad esmu drošībā pats aiz savām durvīm, varu aizdegt sveces, pieminot Makabijus, kas mira varoņa nāvē, aizstāvot jūdus, un es varu nolādēt mūsu ienaidniekus. Tam laika pietiek. Tam laika vienmēr pietiek.

Muhameds nav nodzīvojis vairāk par piecdesmit gadiem, neiemantojot zināmu izmanīgumu, un viņš noprata domas, kas cīnījās manā prātā. Kādu dienu viņš pavēlēja man nolikt malā rakstāmo galdiņu. “Paskaties man acīs! Vai tu redzi krāpnieku un meli?”

Biju pārāk izbrīnīts, lai atbildētu.

“Ja tu neredzi krāpnieku un meli,” viņš teica, “tad es runāju taisnību. Dievs ir padarījis mani par savu vēstnesi.”

Biju apjucis un kaut ko purpināju, neatceros pat, ko īsti.

Muhameds kļuva bargs. “Neapdraudi savu dvēseli! Dievs liek man glābt jūdus, Viņš grib, lai es glābju visu pasauli.”

Muhameds apklusa, un kādu mirkli es baidījos, ka viņš liks man izvēlēties tepat un tūlīt. Bet viņš novērsa skatienu un turpināja:

“Trīs gadus es pat nevarēju to pateikt saviem tēvočiem un brālēniem. Vai saproti, kādu satraukumu es izjutu? No Dieva mutes uzzināt, ka visi grēcinieki ir nolādēti. Viņš redz visu. Viņš atzīmē katru darbu, ko mēs darām šeit uz zemes, un pastardienā nolādētie ar savu muti liecinās paši

•  pret sevi. Vai tā diena vairs var būt tālu?”

Mana sirds strauji sitās. Viņam runājot, balsi jautās tērauds, bet tas nebija ārprātīga cilvēka tērauds. Muhamedam šo spēku deva kaut kas ārpus viņa ķermeņa. Kāds spēks, līdzīgs zibenim, kurš var pārvērst dvēseli pelnos vai sadedzināt kā ēzē.

Es stostījos: “Neprasi man ticēt. Bet es saprotu. Tu esi izdzīvojis ugunī.”

Viņš izskatījās pārsteigts. “Vai tu to tiešām saproti? Jo tā ir patiesība.”

Guļu nomodā, domādams, vai pasaules gals pienāks pirms nākamā saullēkta. Manas domas joprojām aizklīst atpakaļ bērnībā, kad gaidīju putnu ķērājus. Dažkārt kāds putns pēkšņi nomira. Varbūt tam bija iedota nepareizā barība, varbūt salūza sirds, jo tas bija šķirts no sava dzīvesbiedra. Putnu virs tad izplūca beigtā lidoņa spalvas un noauda sev fantastisku cepuri, kas laistījās visās iespējamās krāsās, spožāk par varavīksni. Bija grūti atšķirt ķērāju no viņa guvuma.

Ceru, ka Muhameds dabūs redzēt putnus paradīzē, kā ir solījis Dievs. Un es ceru, ka arī mani neatstās ārpusē, kad tā diena pienāks.

15

FĀTIMA, MUHAMEDA JAUNĀKĀ MEITA

Ticīgie gatavojas karam. Tajā naktī, kad to uzzināju, es redzēju murgus. Hiēnu bars pieveica lauvu un sāka plosīt, kamēr tas vēl bija dzīvs. Izraudamas tā iekšas, hiēnas smējās, bet lauva pretodamies rēca, līdz nomira. Es pamodos trīcēdama un spēju izdvest tikai vienu vārdu: Tēvs.

Pati to neapzinādamās, laikam biju kliegusi, jo Alī, kas gulēja man līdzās, pagriezās uz otriem sāniem un kaut ko noburkšķēja. Es biju ļoti klusa, kamēr viņš atkal iemiga.

Vai šis gaidāmais karš ir Dieva uzlikts pārbaudījums?

Vasaras karavānas, kas dodas ceļā no Mekas, visas kā viena uz Sīriju iet caur Medīnu. Tās ir kureišu karavānas, vismaz lielākā daļa, un garākajās ir tūkstoš kamieļu. No augšas tā droši vien izskatās kā skudru taka, kas stiepjas no apvāršņa līdz apvārsnim. Vairākums mūsu musulmaņu ir nabadzīgi. Daži apstrādā niecīgus zemes pleķīšus, kas tiem ar nepatiku atvēlēti. Daudzi citi mēģina tirgoties, bet svešajā pilsētā cīnās kā pa celmiem, kur neviena cilts nav viņējā.

Izsalkušam musulmanim, kas velk uz tirgu mazus ratiņus ar labību, nezinādams, vai izdosies jelko nopelnīt pa visu nedēļu, uz ceļa garām paiet ar zīdu, dārgakmeņiem un garšvielām apkrauti kamieļi. Kārdinājums tos aplaupīt ir liels.

Kad pirmoreiz sākās uzbrukumi, tie ne ar ko neatšķīrās no nabadzīgo arābu paražām, kas nosmēla bagātniekiem

mazliet lieko tauku. Karavānas tika aizturētas uz kādu stundu, pēc tam tās virzījās tālāk. Alī uzjautrinājās. “Katru otro reizi viņi nespēj atrast karavānas un atgriežas tukšām rokām. Tuksnesim vajadzētu būt mazākam.”

Tā bija izprieca, spēle. Nomadi to ir spēlējuši jau kopš sentēvu laikiem. Ja tiek saņemti gūstekņi, tos var izpirkt. Tikmēr gūstekņi un gūstītāji sēž pie viena ugunskura un dzied dziesmas. Nekad nav dzirdēts par nogalināšanu, jo *tad sāktos asinsatriebība, un tas nozīmē nepatikšanas abās pusēs.

Tagad viss ir mainījies. Tas sākās, kad viens no mūsu īstajiem kaujiniekiem, Abdallāhs ibn Džahšs, devās uz dienvidiem tuvu pie Mekas, nebaidīdamies iekļūt lielākās briesmās. Viņa laupītāju grupa atrada mazu karavānu, kas bija apmetusies palmu birzī. Trīs bikli tirgotāji apsargāja dažus kaulainus kamieļus. Kad Abdallāha banda viņiem uzbruka, pirmā bulta no viņa loka caurdūra viena tirgotāja sirdi. Tas bija tīšs šāviens. Abi pārējie satriekti krita pie zemes padodamies. Viņus atveda uz Medīnu, un Alī uzjautrināšanās laiks beidzās. Pūlis sagaidīja Abdallāhu nevis kā varoni, bet gan kā miera lauzēju.

“Paskaties uz tiem salašņām!” Alī rādīja ārā pa logu uz kurnošajiem cilvēkiem ielās jūdiem un arābiem, kas reiz mūs bija laipni uzņēmuši. Viņi bija uzbudināti un nikni. Izpriecas bija gājušas pārāk tālu. Kā meža ugunsgrēks izplatījās baumas, ka Abdallāhs ir apgānījis svēto mēnesi radžabu, kad nav atļauta nekāda karošana. Viņa uzbrukums bija nešķīsts, un daudzi domāja, ka viņam ir bijusi Muhameda svētība rīkoties vardarbīgi. Uzticība Pravietim bija stipri iedragāta.

“Tas nav mūsu svētais mēnesis,” Alī apstrīdēja. “Tāds tas ir elku pielūdzējiem. Kā gan mēs varam ievērot mūsu

ienaidnieku paražas?” Ali skaitās, kad sākās runas, ka daži dzejnieki tirgū sacer dziesmas, kurās izsmej Pravieti.

Mēs bijām precējušies tikai gadu. Visu šo laiku es izlikos neredzam sirojumus un nekad nejautāju, vai Alī tajos piedalās. Tad viņš izstāstīja man jaunumus. Tēvam bija atnācis vēstījums no Allāha: “Ir atļauts karot.” Vēstījums bija garāks un runāja par tiem, kuri ir netaisnīgi vajāti par viena Dieva pielūgšanu un padzīti no dzimtajām vietām. Dievs atbalstīja Abdallāha sirojumu. Musulmaņa mazākais noziegums tiek piedots, kad tiek apspiesti vājie, jo Dieva priekšā tas ir lielāks noziegums. Bet es dzirdēju tikai vienu teikumu, kurš mainīja mūsu dzīvi. Ir atļauts karot. Alī sajūsma bija tikpat liela kā manas bailes.

“Ticība, šķīstība, lūgšanas,” viņš teica. “Ar tām nepietiek, lai sakautu ļauno. Dažkārt vajadzīgas asinis.”

Mierinādams viņš paspieda manu plaukstu, bet mani nebiedēja viņa vārdi. Biedēja viņa skatiens. Nespēju paskatīties pretī. Kauja. Kad vien tuvojās kauja, viņš steidzās cīnīties priekšējās rindās. Ticības aizstāvis nedrīkst darīt mazāk. Es nekad neesmu vērojusi kauju, bet tas nemaz nav vajadzīgs, lai saprastu, kuri mirst pirmie. Atvilku roku, lai viņš nesajustu manas bailes.

“Vai tad mēs neesam šeit, lai nestu mieru?” es jautāju.

“Ja mūs iznīcinās, miera nebūs nekad. Tā nav ļauna izvēle, jo izvēles nemaz nav. Ienaidnieks ir izlēmis nākt mums uzbrukumā.”

Kad biju vēl meitene, reiz kāds aizelsies cilvēks dauzījās pie vārtiem, pieprasīdams satikt tēvu. Viņa seja bija asiņaina, un viņš bija netīrs no tā, ka skrējis visu ceļu no kalniem līdz Mekai. Neliels ticīgo pulciņš bija meklējis kādu klusāku un attālāku vietu, kur mierīgi pielūgt Dievu, bet kureiši viņus izsekojuši. Lūgšanu laikā viņiem uzbruka ar

nažiem un rungām. Tēvs nobālēja un apmulsināts klausījās atskrējušā stāstījumu. Ticīgie bija jauni, spēcīgi cilvēki, un viņi izlēja tikpat daudz asiņu, cik paši zaudēja. Kureišiem nepietika ar to, ka viņi aizliedza tirgoties ar katru, kurš uzdrošinājies sekot Pravietim. Viņi ķērās pie spīdzināšanas, it īpaši, ja ticīgais bija vergs. Manas mātes pieņemtais dēls tika sadurts pašā Kaabā.

To visu man atsauca atmiņā Ali acis. Es lūdzos, lai Dievs man dod īstos vārdus. “Vismaz tev nenāksies atpirkt savu vairogu.”

Viņa seja tumši nosarka. Bija cietsirdīgi atgādināt šādas nepatīkamas atmiņas. Man bija kauns. Bet, kad kareivji cits citu sakapā gabalos, tas taču ir vēl daudz cietsirdīgāk.

Stāsts, kā Ali zaudēja savu vairogu, ir šāds. Kad mēs pagājušogad ieradāmies Medlnā, tēvs sāka apvienot ļaudis. Viņš nodibināja mieru starp jūdu un arābu ciltīm, kas bija karojušas trijās paaudzēs. Jūdiem tas nozīmē aci pret aci, arābiem asinsatriebību. Abas puses nepavisam nevarēja piedot nekādu kaitējumu, kas nodarīts to klanam. Bet simts vardarbības gadi bija visus nokausējuši. Viņi vērsās pie tēva, kas uz jaunajām mājām līdzi bija atnesis savu taisnīga cilvēka slavu. Tika sastādīts miera līgums, un abas puses sadevās rokās, apsolot uzturēt drošību pilsētā un aizsargāt nabagos.

Kad visi bija aizgājuši, tēvs pakratīja galvu. “Ar zvērestiem nepietiek. Ar sarunām un līgumiem nepietiek.” Bija jābūt citiem veidiem, kā saistīt Medīnas ciltis, jo tēvs zināja, ka reiz kādu dienu kureiši nāks. Viņš katram musulmaņu vīrietim izvēlējās pārinieku no šīs pilsētas arābiem, veidojot brālību. Tomēr viņš zināja ari, ka visstiprākās ir asinssaites, un asinis nozīmē laulības. Es neko no tā nejēdzu. Septiņpadsmit gadu veca meitene domā par viru, to es zinu,

bet tēvs pēc mātes zaudējuma slīka sērās. Sēdēju pie viņa kājām katru dienu. Kaut arī viņš vēlāk atkal apprecējās, viņš nevienu tā nemīlēja, kā bija mīlējis manu māti. Mums visiem tas bija saprotams.

Cik dīvaini: kādu dienu ienācu viņa istabā, un Abū Bekrs man uzsmaidīja. Viņš allaž smaidīja, mani ieraugot, bet sieviete jūt atšķirību. Viņš nesmaidīja kā tēvocis. Tikai daži vīrieši mēdza uzkavēties mūsu mājās vīrieši, kuriem tēvs ticēja, ka viņi tam vienmēr teiks patiesību. Omārs, kas ir ļoti gudrs, arī sāka smaidīt, kā arī Alī, brālēns, kas ir bijis mūsu saimes loceklis, cik vien es spēju atcerēties.

“Smaids bija vienīgais, kas man piederēja,” Alī mēdza atcerēties saviebjoties.

Viņš tik tiešām bija nabadzīgs. Padzirdējuši, ka tēvam vajadzīgs znots, lai stiprinātu ticību, Abū Bekrs un Omārs atklāti izteica bildinājumu. Tēvs pacēla roku un turēja to gaisā. Visi gaidīja. Gāja laiks, bet lēmuma joprojām nebija. Alī tik tikko spēja to izturēt. Es vairs nebiju bērns, kas lūdz viņam palīdzēt atrast lelli, un viņš jau astoņus gadus bija atradies padomē kopā ar citiem vīriem. Bez naudas viņš pat nespēja sarūpēt kāzu dāvanu. Kādu dienu viņš tēva klātbūtnē smagi nopūtās.

“Kas ir?” tēvs jautāja.

Alī izbijās. “Es neko neteicu, kungs.”

“Ak tā, un es domāju, ka tu lūdzi pēc Fātimas rokas.” Tēvs sirsnīgi mīlēja Alī, un viņš neuzbāzīgi aizrādīja, ka Alī pieder viena vērtīga lieta ar sudrabu apmalots vairogs. Viņš varētu to pārdot un iegūt naudu kāzu dāvanai. Alī kļuva možāks un paklausīja. Tad tēvs atnāca pie manis un paziņoja, ka tā ir Dieva griba, lai es precētu Alī. Vai es piekritīšu?

Kaut kas sasaistīja man mēli. Bailes pamest mīļoto tēvu? Neziņa par to, kas notiek starp vīru un sievu? Aiz cieņas

pret tēvu Ali bija slēpis savu iekāri tik pilnīgi, ka viņš pat nebija uzdrošinājies skatīties uz mani valgām acīm. Pirms paspēju aptvert, ko atbildēt, tēvs pasmaidīja. “Dievs liek tev ciest klusu. Es zinu, ka savā sirdi tu esi ar mieru.” Sapratu, ka viņam ir taisnība.

Mēs apprecējāmies šeit, Medlnā, gadu pēc Hidžras. Musulmaņi, būdami svešinieku ielenkumā, priecājās par katru iespēju kaut ko nosvinēt. Mana māsa Rukaija sapulcināja visas sievietes, lai gatavotu mielastu. Uz grīdas paklājiem rindojās dateles, vīģes, jērgaļa un vīna krūkas, it kā mēs atkal būtu mājās. Tas raisīja tikpat daudz asaru, cik prieka. Visi klātesošie smējās, kad visbagātākais viesis, Osmāns, kas bija apprecējis Rukaiju, piecēlās, lai pasniegtu dāvanu līgavainim. Ar plašu vēzienu viņš pastiepa uz priekšu Alī vairogu. Osmāns par to bija samaksājis, bet atteicās to paturēt. Tēva acis mirdzēja. Pastāv iespēja kaut ko pārdot un tomēr nezaudēt.

Manam vīram nepatika atgādinājums, ka viņš pats nav varējis izpirkt savu vairogu. Es nopūtos. Tas pats vairogs viņu sargās, kad pienāks kauja. Cik gan dīvaini ir Allāha ceļi, izpildot viņa gribu.

“Nespēju tevi aizkavēt,” es teicu. “Ja tu esi gāzī, Dievs būs ar tevi.”

“Ko tev nozīmē gāzi?” Alī jautāja. Kā lai atrodu vārdus, ar kuriem atbildēt, viņu neaizvainojot? Jau jutu karstumu no viņa kaistošajiem vaigiem.

“Gāzī ir kāds, kas nopūlas Dieva labad.”

“Un vai šādām pūlēm ir robežas?”

Nolaidu acis. “Nē, dārgais vīrs.”

“Nu tātad. Lai miers ar tevi!”

“Un ar tevi!”

Alī šķita apmierināts. Es saprotu: svešinieku šāda saruna būtu samulsinājusi, kā arī viss, ko tā nozīmēja nākotnē. Varbūt mūsu liktenis ir atkarīgs no kāda nejauša vārda. Gāzi nozīmē censoni, bet tas apzīmē ari to, ko mēs saucam par sirotājiem. Tas bija nevainīgs vārds, kamēr Abdallāha bulta nebija to iemērkusi asinīs. Neviens necenšas Allāha labā ar mieru. Gāzi izraisa kaujas ar kureišiem. Tiek atzīts, ka to darīt pavēl Allāhs, un pēkšņi sirojumi kļūst svēti. Cilvēku prātu ir grūti atšķetināt no Dieva prāta. Viņš noteikti redz jēgu šai vardarbībai.

Juzdama nemieru, aizskrēju pie tēva, kad viņš bija mājās viens pats. Kad tēvs neatrodas padomē, viņš sēž, gremdēdamies smagās pārdomās. Medīna likusi viņam ne tikai nosirmot, bet ari kļūt bargam. Viņa izturēšanās ir tik stingra, ka daži ticīgie baidās no viņa tikpat stipri, kā tie bīstas Allāha.

“Kāpēc Dievs vēlas asinis?” es izmocīju.

“Drosmīgs jautājums no tik bikla bērna,” viņš klusi noteica. Tas bija vistuvāk rājienam no visa, ko biju jebkad dzirdējusi no viņa lūpām. Bet man labāk patiktu, lai mani mīl par patiesību, nevis par lēnprātību. Jautāju viņam vēlreiz.

“Dievs negrib asinis. Viņš grib karotājus, kad netaisnie vajā taisnos. Ticīgie tiek padarīti stipri, aizstāvot savu ticību. Citādi viņus izkaisīs kā lapas, kad atnāks nākamā vētra.”

“Bet gāzī izaicina ienaidniekus.”

“Viņi sit, pirms ir saņēmuši sitienu. Dievs viņiem piedod. Viņš zina, ka ienaidnieki ir rīkojušies varmācīgi pret mums jau četrpadsmit gadu. Viņš grib, lai atjaunotos līdzsvars.”

Bija grūti uzklausīt šādus vārdus no tēva. Bija tā, it kā viņš runātu mošejā. Bet tad, kad paskatījos viņa acīs, tās nebija niknas tās bija lūdzošas. Viņš piegāja pie loga un aizvēra pēdējo atvērto slēģi, un istabā iestājās nakts.

“Nemēģini nolasīt manas domas, bērns. Tās vairs nav manējās. Dievs vada visu, pat manas domas. Man ir jāpaklausa.”

Aizskrēju prom, lai rastu mierinājumu. Tēva ienaidniekiem ir tik viegli teikt, ka viņš slēpjas aiz Dieva. Cik ērti, ka šiem sirojumiem, kas sanikno kureišus, ir Dieva svētība! Man vajadzēja zināt patiesību. Kauna lieta, ja meita netic tēvam. Es joprojām viņam ticu. Bet gara acīm es redzēju, kā Ali līķi velk pa kaujas lauku un aiz viņa paliek asiņaina sliede. Man bija jāuzzina.

Briesmu sajūtas mākta, ielauzos Abū Bekra istabā. Viņš darīja kaut ko tādu, ko negribēja, lai redzu, un viņam tik tikko pietika laika to paslēpt.

“Zobens?”

Viņš nokaunējies izvilka zobenu, ko bija aizbāzis sev aiz muguras. “ŠI vecā roka knapi var pavēzēt zobenu. Es vingrinos katru dienu.”

Abū Bekrs man ir otrs tēvs. Viņš nolasīja manas domas. “Pravietis nav šeit, lai atnestu vēstījumus. Viņš ir šeit, lai atnestu taisnību. Paskaties apkārt! Pilsētas ciltis ievēro mieru. Mums ir likumi un drošas vietas, kur pielūgt Dievu. Dievs sargā Ābrahāma dēlus, kamēr tie klausa viņam un īsteno viņa vārdus.”

Jutu cerības dzirksti. “Tad jau viņš neatļaus nogalināt nevienu musulmani?”

Abū Bekrs veltīja man greizu smaidu. “Noteikti jau nu ne tik stipru un drosmīgu viru kā Ali.”

Nosarku. “Es nejautāju tikai sevis dēļ.”

“Tad uzklausi mani! Ja mēs cīnāmies taisnības labad, tā nav vardarbība. Tas ir taisns darbs. Ja taisnie neko nedara, netaisnie rīkojas bez žēlastības. Ļaunuma dabā ir izplatīties gluži kā sērgai.”

Tā bija gara runa, bet viņš to nebija iemācījies. Es pazīstu Abū Bekru. Mekā viņš pakļāva briesmām it visu, lai tikai paliktu līdzās tēvam. Viņš sarāva asinssaites un staigāja starp slepkavām augsti paceltu galvu. Ja nu ir kāds, kurš zina, kas ir taisns darbs, tad tas ir viņš.

Abū Bekrs svārstījās. “Šķiet, ka tu nesaproti. Pravietis vadīja vienu no pirmajiem uzbrukumiem. Viņš kļuva par gāzī, kad Dievs viņam pavēlēja.”

Biju satriekta, tomēr gribēju zināt patiesību. Abū Bekrs pārliecināja mani, ka nevienā no pirmajiem uzbrukumiem asinis netika izlietas, un tāds ari nav bijis to nolūks. Tēvs bija devies sirojumā, jo vienam no lielākajiem ticības ienaidniekiem piederēja karavāna. Līdzīgi daudziem citiem, arī šis sirojums beidzās ar neko, jo izlūki nespēja atrast karavānu tuksneša plašumos.

Tas lika man izjust pateicību, bet tikai uz mirkli. Allāhs sāka aust noslēpumu ap mums, un kā tumsā klunkurojoši cilvēki musulmaņi devās iekšā notikumos, kuru iznākums bija zināms tikai Viņam. Tie sākās, kad pienāca ziņas, ka gada bagātākā karavāna virzās mājup uz Meku. Tās vadītājs Abū Sūfjans ienīda Pravieti, apsūdzot par to, ka viņš gribot iznīcināt cilšu kārtību. Taču mēs visi zinājām Abū Sūfjana slepeno aizvainojumu. Kad neliela grupiņa izbiedētu musulmaņu aizbēga pāri jūrai uz Abesīniju, lai meklētu tur patvērumu, tajā bija arī viņa meita. Kureiši nosūtīja vēstnesi, lai pārliecinātu Abesīnijas karali Negusu raidīt bēgļus atpakaļ uz Meku. Pie viņa kājām tika liktas bagātīgas veltes, un kādu dienu ļaunums būtu varējis uzvarēt. Ja vien bēgļu vadonis nebūtu lasījis Korāna vārsmas priekšā Negusam, kas, izrādījās, bija kristietis. Dzirdēdams Dieva vārdu un zinādams, cik augstu musulmaņi godā pravieti Jēzu, karalis ar nicinājumu aizsūtīja vēstnesi mājās.

Abū Sūfjans nekad nespēja aizmirst šo zaudējumu, jo uzskatīja, ka par to atbildīgs ir tēvs. Viņš vajāja tēvu bez žēlastības. “Bet tagad viņš ir mums pa rokai,” Alī teica. Viņš piespieda tēvu uzbrukt šai karavānai. Ar vienu sitienu viņš atriebtos savam ienaidniekam Abū Sūfjanam un sagrābtu bagātības daudzcietušajiem musulmaņiem. Savā garajā ceļā karavānai bija jāpiestāj pie Bedras akas pēc ūdens. Tā bija vislabākā vieta, kur gaidīt slēpnī.

Pēkšņi ielas bija trokšņa pilnas, it kā cilvēki gatavotos svētkiem. Es slēpos iekšā, lūgdamās, lai tēvs nepiekrīt šādam asiņainam piedzīvojumam. Tas bija ne tikai viņa lēmums. Viņš nebija karavadonis, viņam bija jāprasa citu valdošo vīru padoms. Gaiss bija pilns griezīgu kara saucienu. Brīvprātīgie skrēja uz galveno laukumu. Būdami pārņemti ar sapni kaut ko salaupīt, pieteicās septiņdesmit musulmaņu, kas bija nākuši no Mekas. Visiem par lielu brīnumu, pieteicās arī divsimt vīru no Medīnā ticībai pievērstajiem.

Alī ieskrēja mājā, līksmes pilns. “Kareivji ir sadīguši kā kvieši, kas sēti ar Dieva roku.” Pirmoreiz īstenticīgajiem bija kaut kas vairāk nekā tikai dievbijība. Viņu pusē bija pārsvars.

Muļķa sapņotāji. Viņi izsoļoja no Medīnas kā nomadu puikas, kas izliekas par romiešu armiju (patiesībā neviens jau nebija redzējis romiešus, kas, cik mums bija zināms, varēja tikpat labi būt neredzami dievi). Sievietes stāvēja pie vārtiem, izdziedādamas beduīnu kaujas saucienus, lai padarītu savus vīrus stiprākus kaujā. Es gulēju tumšākajā telpā ar spilvenu uz sejas, bet tik un tā dzirdēju viņus kliedzam, un tas izklausījās pēc savvaļas dzīvniekiem.

Kādi gan mēs esam muļķi, domādami, ka rīkojamies paši, kaut gan vienīgais virzītājs ir Dievs. Viņš sāka spēlēt kaķos un pelēs, nevienai pusei nepasakot, kurš ir kaķis. Abū

Sūfjanam bija labi spiegi, un viens no viņiem, redzēdams, kā no Medinas iziet karotāji, atgriezās uz karavānas takas un brīdināja par slēpni pie Bedras. Abū Sūfjans bija izveicīgs un gudrs. Viņš uzreiz pagrieza karavānu nost no takas uz jūras pusi, cerēdams apiet Bedru un iegūt ūdeni, tirgojoties ar nomadiem, kas pārvalda piekrastes ceļus. Vienlaikus viņš nosūtīja ziņnesi uz Meku.

Šis ziņnesis, atgriezies Mekā, izraisīja jūkli. Viņš saplēsa savu kreklu un sāka vājprātīgi kliegt: “Mekas tirgotāji, uzklausiet mani! Jūsu preces vairs nenonāks pie jums. Muhameds zog jūsu naudu un kamieļus. Uzklausiet mani, vai arī būsit pazuduši!”

Meitene nekādā gadījumā nedrīkst izrādīt, cik daudz viņa zina par zēniem, vai sieviete par vīriešiem. Bet mēs visas zinājām, ka Mekas iedzīvotāji nav karotāji, ja nu vienīgi lai izrādītos. Kauja bija kā deja, un miera sarunas parasti sākās, pirms vēl bija izcēlies īsts slaktiņš. Izmanība atnesa vairāk uzvaru nekā zobens. Taču šis tiešais drauds viņu pārticībai saniknoja kureišus, un viens no tēva galvenajiem mocītājiem, Abū Džahls, aizkavēja jebkādas sarunas par salīgšanu. Viņš steigšus savāca tūkstoš kareivju, lai dotos uz Bedru. “Cik gan vīru var būt Muhamedam!” Abū Džahls centās pārliecināt. “Piecdesmit? Simts?” Pēkšņas drosmes iekvēlināta, kureišu armija atstāja Meku ar tādu pašu svētku satraukumu un laizdami apkārt vīna maisus, tāpat kā mūsu vīri devās ceļā no Medīnas. Dievs lika abām pusēm ticēt, ka tās spēlēs kaķi.

Kad tēvs un mūsu vīri ieradās pie Bedras akas, neviena tur nebija. Visi satraukti gaidīja, līdz parādījās divi ūdens nesēji, kas nāca piepildīt krūkas. Viņi tika sagūstīti un sasieti, un tad aizvesti pie tēva pēc tam, kad kārtīga iekaustīšana bija atraisījusi viņiem mēli.

“Kur ir karavāna, kurai jūs nesat ūdeni?” tēvs prasīja.

Abi ūdens nesēji bija ārkārtīgi apmulsuši. “Karavāna? Mēs nākam pa priekšu Abū Džahla armijai, kas ir dažu dienu attālumā.”

Te nu musulmaņi gandrīz zaudēja dūšu. Viņi saprata, ka nebūs nekādas aplaupīšanas, vēl ļaunāk tā vietā, lai pievārētu trīsdesmit vai četrdesmit sargu, kas ceļo kopā ar Abū Sūfjana karavānu, viņiem uzbrukumā nāk asinskāra

*  armija. Gudrākās galvas pirmoreiz aptvēra, ka Dievs dara kaut ko noslēpumainu. Vai tās ir lamatas? Abū Bekrs piecēlās un apgalvoja, ka Dievs grib sarīkot kauju, lai iznīcinātu kureišu apdraudējumu.

“Viņi izdzina mūs no cilts. Viņi apzīmogoja mūs kā nodevēju baru,” Abū Bekrs norādīja uz tēvu, kas sēdēja klusēdams, kamēr vecajie apspriedās. “Pat mūsu Pravieti viņi apsmej un izsmej. Dievs nevar paciest šādas ļaundarības. Mums jāstāv un jācīnās.”

Abū Bekra runa sapurināja septiņdesmit musulmaņu no Mekas. Visiem par pārsteigumu, jaunie ticībai pievērstie solīja cīnīties bez padošanās. Tikai daži balsoja par došanos mājās, atgādinot, ka viņu mērķis bijis karavānas aplaupīšana, nevis karš.

Tēvs pateicās vīriem un viens atgriezās savā teltī. Līdz šim brīdim Dievs nebija lūdzis viņu vadīt armiju. Viņš izjuta milzīgu vainas apziņu kā cilvēks, kas atbildīgs par daudzu cilvēku dzīvību. Vienlaikus tēvs ticēja, ka Dievs vadīs viņa soļus un turēs aiz rokas.

Kad Abū Džahls šķērsoja pēdējo kāpu un skatīja Bedras oāzi, viņš neredzēja musulmaņu spēkus. Viņi bija izveidojuši nometni nostāk, un daudzi kureiši jutās atviegloti. Viņi bija saņēmuši ziņas, ka preces ir drošībā, karavāna nebija Muhamedam sasniedzama. Būdami patiesi pieķērušies tikai

naudai, viņi neredzēja iemeslu cīnīties, ja viņu manta nav apdraudēta. Viens pulks griezās atpakaļ uz Meku, tajā bija daži no Hašīma klana un vēl citi, kurus uztrauca izredzes cīnīties ar pašu radiniekiem un draugiem. Jauna ticība jau nepadara brālēnu par svešinieku.

Dieva spēle sniedzās tālāk par asinssaitēm. Abū Džahlam bija milzu godkāre. Viņš jau bija varens, bet, izglābjot sava sāncenša Abū Sūfjana karavānu, viņš būtu ieguvis pilnīgu varu. Drīz vien visi klejojošie dziesminieki Arābijā skandētu, ka Sūfjans ir kureišu aizstāvis un dievu mīlulis. Šādu veikumu varētu pārspēt vienīgi tad, ja Abū Sūfjans sakautu musulmaņus un nospiestu uz ceļiem viņu Pravieti. Viņš aicināja karot, un ar negribīgu ņurdēšanu klanu vadoņi piekrita palikt.

Viņi dzēra vīnu savās teltīs, lai nomierinātos, kamēr kāds izlūks, vārdā Omeirs, uzrāpās kāpā, no kurienes varēja redzēt musulmaņu nometni. Omeirs atgriezās, sejā bāls un izbiedētu skatienu. Septiņdesmit vai simts vīru vietā Muhameds bija sapulcinājis trīsreiz vairāk. Mekas karapulks sāka satraukti murdēt. Abū Džahls tomēr ietiepīgi palika pie sava, norādīdams, ka kureišu armija ir divreiz, teju trīsreiz lielāka pat pēc nesenās atkritēju aiziešanas.

“Es redzēju šo musulmaņu sejas,” iebilda Omeirs. “Viņi ir noskaņojušies mirt. Neizdosies nogalināt nevienu no viņiem, kamēr viņš nebūs nogalējis kādu mūsējo.”

Abū Džahls visu klātbūtnē izsmēja šo pareģojumu, taču sirds dziļumos viņš saprata, ka vecās beduīnu spēlītes ar ķildām un ārišķīgu pacīnīšanos ir cauri. Jaunais ienaidnieks cīnīsies un nekad neiesaistīsies sarunās. Bija vēl kas, ko apzinājās tikai viņš un citi vadoņi. Mans tēvs bija ieņēmis ieleju un ielencis akas. Bez ūdens kureišiem nebija citu iespēju kā vien karot, kaut arī viņiem nācās kāpt kalnā pret

sauli, lai nonāktu līdz kaujas vietai. Kā gan dievi varēja viņiem ko tādu nodarīt?

Kureišiem bija viena cerība, kā izvairīties no lielas asinsizliešanas. Visas arābu kaujas sākās ar divcīņu. Pirms uzbruka galvenie spēki, no katras puses iznāca trīs vīri, kas bija izvēlēti labākie no labākajiem visā armijā, lai cīnītos aci pret aci. Bieži vien ar to pietika, lai nesaskaņas izbeigtu, un, ja arī tad ne, Abū Džahls ticēja, ka viņa trīs labākie kareivji nogalinās pretiniekus un iedvesīs ienaidniekos bailes.

Zinu: jūs brīnāties, kā sieviete var runāt par šādām lietām, tāpēc man jāatzīstas, ka bija piepildījies ļaunākais, par ko baiļojos. Alī bija viens no tiem trijiem, kuri bija izraudzīti cīnīties zobu pret zobu. Viņš izsoļoja pretī ienaidniekam rīta saulē ar zobenu un to pašu vairogu, kas bija atvedis viņa mīlestību uz manu gultu. Līdzko bija noskanējis kaujas signāls, viņš steidzās uz priekšu un pēc dažiem mirkļiem ar savu asmeni jau bija caurdūris Vālida ibn Utbas ķermeni.

Es raudāju, kad viņš man izstāstīja visu, ko tikko stāstīju jums. “Dievs vadīja manu roku, un viņš veica šo dūrienu,” Alī teica. Viņa nogalinātais bija nesamierināms ticības ienaidnieks un dēls Utbam, kura naids bija vēl lielāks.

Vai viens dūriens var izšķirt visas kaujas likteni? Varbūt tieši šis to paveica, jo tika nogalināti visi trīs kureišu labākie cīnītāji un tikai viens musulmanis, kas saņēma ievainojumu, kurš izrādījās nāvējošs. Bija jātiekas abām armijām. Abū Džahls zināja, ka viņam tik un tā ir vairāk nekā divi kareivji uz katru musulmani. Bet ar manu tēvu bija notikusi varena pārvērtība. Naktī Dievs bija viņam iemācījis būt karotājam. Tika pavēstīts, ka musulmaņiem jāizveido blīva vienība, kas apbērs ar bultām kureišus, tiem klumburējot pa nogāzi, kamēr tos, spīdot tieši acīs, apžilbinās saule. Tikai pašā

pēdējā brīdī, kad ienaidnieks būs jau tuvu, musulmaņiem jānomet loki un jāuzbrūk ar zobeniem.

Abū Džahlam nebija ne jausmas par šādu karamākslu. Viņš iepriekš bija cīnījies tuksnesī nelielās sadursmēs. Pat visniknākajās no tām katrs karotājs bija par sevi un nebija nekādas izmaņas, tikai tuvcīņa tikpat neprātīga kā puišeļu dubļu kaujās. Viņa vīrus atsita atpakaļ bultu lietus. Viņi centās lauzties uz priekšu, un viņus ķēra vēl viena bultu gāzma. Musulmaņi uzbruka, joprojām turēdamies kopā. Kureiši izbīlī nosvieda ieročus un metās bēgt. Visa kauja bija galā, pirms saule paspēja noiet pusceļu vakara debesīs. Kad tika saskaitīti ienaidnieku kritušie, daudzi no tiem bija izcilākie vadoņi, un viens no viņiem bija pats Abū Džahls.

Uzvarētāji uzreiz sāka vākt kritušos, lai viņus piebeigtu, bet Dievs atsūtīja tēvam vēsti, ka nevienu nedrīkst nogalināt. Pietiks ar to, ka viņus aizvedīs uz Medīnu un pieprasīs izpirkumu. Viņš apturēja mežonīgo ienaidnieku kamieļu un ieroču laupīšanu, noteikdams, ka ieguvumu var sadalīt līdzīgi starp visiem klaniem, kas tik drosmīgi cīnījās.

“Tā bija līksmes diena,” es klusi noteicu. Vismaz mans Alī bija izdzīvojis, un tas bija pietiekams iemesls būt priecīgai. Līdz nākamajai reizei.

Alī saprata, kāpēc es biju nopietna. “Mīļā sieva, tavs tēvs neizjuta gaviles. Viņš zināja, ka tagad kureišiem ir iemesls jaunai atriebībai un jauniem uzbrukumiem. Neviens nevarēja asaras uz viņa vaigiem noturēt par prieka asarām.”

Pravietis bija paredzējis pretsitienus. Allāhs viņu pārbaudīja ar neziņu, šaubām un asinsizliešanu. Tikai pēc tam Viņš atklāja, kurš bijis kaķis un kurš pele. Dievs, visvarenais un visgudrais, plānoja katru gājienu abās pusēs. Viņš vienīgais zināja, kas vajadzīgs, lai īstenticīgie uzvarētu. Tāpēc bija pieņemama tikai un vienīgi pilnīga pakļaušanās

Viņa gribai. Bez tā ienaidnieks nekad nebūtu padevies. ŠI uzvara pie Bedras būtu musulmaņu gals, ja tēvs nebūtu paklausījis ikvienai atklāsmei līdz pēdējam burtam.

“Vai esi dzirdējusi par eņģeļiem?” Ali jautāja. Uzvaras sajūsmas pārņemti, kareivji bija sākuši runāt, ka, viņiem cīnoties, virs galvām parādījies eņģeļu bars, norādot, ka Allāhs ir viņu pusē. Kad tēvs izdzirdēja, ka tiem piebiedrojies pats Gabriēls, viņš pamāja un pasmaidīja.

“Vai tu vari tam noticēt?” Ali jautāja. Man nebija ne jausmas, kāda varētu būt viņa atbilde. Zināju, ko būtu teicis iepriekšējais Ali pirms došanās kaujā. Viņš atklātu savas šaubas. Tomēr atgriezās cits Ali, un kaut kas lika viņam izskatīties pēc svešinieka.

“Eņģeļi ir noderīgi karapulkiem,” viņš atbildēja. “Neviens no viņiem nebēga, kaut ari mēs bijām mazākumā. Tikai Dievs var iedvesmot cilvēku cīnīties šādos apstākļos. Allāhs ir atklājis to, kā mēs varēsim izdzīvot.”

Mana sirds pamira. “Karojot?”

Ali pakratīja galvu. “Ne jau vienkārši karojot. Izcīnot svēto karu!”

Viņš lietoja īpašu vārdu, kas bija nedzirdēts manām ausim. Džihād.

16

IBN UBEIJĪ, LIEKULIS

Eju pa Medīnu, un viena vienīga atskārta man nedod miera. Es piedzimu tāpēc, lai šeit valdītu. Tā vairs nebūs. Tagad ir tikai Muhameds. Es smaidu, un no visām pusēm man smaida pretim. Izrāda cieņu, gluži tāpat kā agrāk Neviens neredz, kā domas mani grauž un grauž.

Līdzās man ir viens no pēdējiem hazradžu cilts vadoņiem, kam varu uzticēties. Es viņam saku: “Pravietis ir radījis paradīzi. Liec lietā iztēli! Tā ir mums visapkārt.”

Izsmiekls viņam nav svešs. “Drīz kamieļi taisīs mannu. Skaties, ka neiekāp!”

Cik ilgs laiks bija vajadzīgs, lai es zaudētu visu? Četri īsi gadi. Toreiz musulmaņi karājās mata galā. Es biju uz viļņa, jo karojošās ciltis pilsētā gaidīja, ka ieviesīšu mieru. Jūdi bija gatavi noslēgt savienību ar arābiem. Ja varētu pielikt punktu nebeidzamajam asinsnaidam, es kļūtu par vadoņu vadoni. Daži pat čukstēja pārdrošus vārdus: karalis Ubeijī.

“Mošeja,” mans biedrs bilst, piesardzīgi rādīdams uz priekšu. Mēs abi dodamies lūgties. Nav droši par Pravieti runāt sliktu tik tuvu pie mošejas.

Dzirdu, ka jūs smejaties. Ibn Ubeijī musulmanis? Jūs nejēdzat. Pievēršanās ticībai nozīmē varu. Muhameda Dievs ir nogāzis Arābijas dievus. Tie ir satriekti pīšļos.

Atceros to dienu, kad karotāji pārradās no Bedras, tas bija pirms diviem gadiem. Mēs gaidījām, nostājušies gar pilsētas sienām, gatavi skatīt satriektu cīnītāju kolonnu, nesot kritušos un ievainotos. Nespējām noticēt savām acīm, kad tā vietā ieraudzījām Abū Džahla līķi, ko uz asiņainām nestuvēm vilka aiz mūļa. Tajā dienā mainījās vējš. Sajutu, kā man pār muguru pārskrien pēkšņs drebulis. Ja viņu Dievs ar saujiņu kareivju var satriekt Mekas karotājus, tad iespējams ir pilnīgi viss. Pēc pusgada es jau ar pieri skāru zemi mošejā.

Kad mēs tuvojamies durvīm, ejot uz lūgšanu, mans ceļabiedrs nemierīgi skatās apkārt. Šorīt mums veicas. Neviens mums neuzbrūk un nespļauj mums uz kājām. Dažs nomurmina kādu lāstu. Munafik “liekulis”. Sadzirdot tos, es pazemīgi noliecu galvu. Vai tad tieši to Dievs neliek īstenticīgajiem darīt pakļauties?

Mezdamies ceļos vēsajā, pustumšajā telpā, kur Pravieša vārds ir likums, jūtos vientuļš. Reiz mani ļaudis man bija kā apmetnis, aptīts jo cieši. Es kāpu augstāk soli pa solim, uzmanīgi turēdams acis vaļā. Godkāre nav karogs, ko vicināt virs galvas, ejot pa ielu. Tā ir kāpnes tieši tik garas, lai nozagtu visus augļus no koka. Vislabāk naktī. Muhameds to apzinās, un arī es to apzinos.

Lūgšanas laikā man apkārt ir simtiem cilvēku. Mums skaitot lūgšanas Allāham, pūlim pārskrien ņirboņa. Acis piesardzīgi šaudās pa labi un pa kreisi. Ir ienācis pats Pravietis. Nevienam tas nav jāsaka. Pietiek ar viņa klātbūtni.

Esmu pietiekami drosmīgs, lai paceltu acis, kad viņš iet garām. Vecums viņu nav saliecis, un raizes nav viņu nogurdinājušas. Un kāpēc gan lai tā būtu? Viņš ir uzvarētājs. Viņa tērps ir spoži balts, ar rokas mājienu viņš dod svētību. Pusducis miesassargu veido vairogu ap viņu, bet pa spraugām Muhameds pamana mani un viegli pasmīn. Es neesmu vienīgais liekulis viņa paradīzē. Patiesībā mēs veidojam veselu pulku. Arābi, kas pārmetušies uz jauno

ticību, jo nebija citas iespējas. Es nespēju mainīties, lai izdabātu Pravietim. Viņš saka: es esot ērkšķis viņa sānā.

Reiz, kad viņu izaicināju, viņš kļuva pārāk nikns, lai runātu.

“Nenovērsies no manis!” es saucu. “Apskauj mani! Es esmu tas, kurš tev jāglābj.”

“Vispirms tev jāgrib būt izglābtam,” viņš atcirta. “Tavām acīm jāatveras pret Dievu.”

“Vai tāpēc tik daudziem, kas guļ ielās, acis ir ciet?” situ pretī. “Vai arī tāpēc, ka viņi ir miruši?”

Aizgāju prom, paturēdams savu niknumu pie sevis, bet mēle mani bija nodevusi. Cilvēki bija dzirdējuši, kā es saku vienam no brālēniem: “Redz, kas sanāk, ja ielaižam savā vidū svešiniekus.”

Līdz šim nav nācis vēstījums no Dieva, kas liktu man pazust, kā tik daudzi citi jau ir pazuduši. Es domāju jūdus. Kad Muhameds ieradās, Medīnā bija trīs jūdu ciltis. Ja viņi nebūtu iesējuši viena Dieva sēklu, Muhameds nebūtu atnācis šurp. Jūdi viņam izveidoja dārzu tuksnesī. Vienu dienu es biju viņu aizstāvis tiesnesis, kas nesīs mieru visām ciltīm. Nākamajā dienā pamodos, bet viņu durvis man bija slēgtas. Viņu tiesnesis būs Muhameds. Miera nesējs bija Muhameds.

Tad notikumu gaita pavērsās pret jūdiem. Ļaudis stāsta kādu atgadījumu, kas varētu būt tiesa. Reiz kāda musulmaņu sieviete esot atnākusi uz tirgu jūdu kvartālā. Tirgotāji no savām vietām viņai uzsaukuši: “Rādi savu seju! Kas vainas, vai tu esi pārāk neglīta, lai tevi uzskatītu?” Viņi bija pieraduši pie koķetēšanas. Musulmaņu sievietes valkā sejas aizsegu.

Todien zeltkalis saķēris šo sievieti un atmetis atpakaļ viņas plīvuru, atklājot viņas seju. Tad viņš nogāzis šo sievieti zemē, un, kad viņa cēlusies augšā, viņas drānas tikušas

norautas, un viņa palikusi kaila. Kāds musulmanis izdzirdējis šo kņadu, atskrējis uz notikuma vietu un ar savu nazi nodūris šo zeltkali. Jūdu tirgotāji savukārt nogalinājuši viņu. Sācies asinsnaids.

Muhameds ielenca jūdu kvartālu. Pēc piecpadsmit dienām valdošā cilts kainuki padevās. Sapratis, ka cīņā pret viņu iespējams sasaukt vairākus simtus bruņotu jūdu, Pravietis viņu starpā jutās apdraudēts. Viņš izraidīja kainukus no Medīnas. Kā gan jūdi tagad lai jūtas, mēģinot sagrabināt sev iztiku tukšajos lauku apvidos un retajos ciemos?

Devos pie Muhameda un aizstāvēju kainukus. “Mums ir bijušas sīvas cīņas, pirms tu ieradies Medīnā,” es klāstīju. “Vienā kaujā tika nogalēti abu pušu vadoņi, un es izglābos tikai tāpēc, ka kainuku cilts jūdi mani aizstāvēja. Viņi ir stipri. Viņi palīdzēs tevi aizstāvēt, kad uz pilsētu nāks Mekas karapūļi.”

Muhameds tikko bija atgriezies no Bedras, un šis nebija īstais brīdis, kad ar viņu runāt. Viņš bija piepūties uzvaras augstprātībā. Kāpēc viņam vajadzīgi jūdu karotāji? Tie bija īstais ērkšķis viņa sānā, nevis es. Viņu kvartāls Medīnā bija kā gatava plūme, Pravietim viegli noplūcama. Muhameds atsavināja viņu īpašumus un sadalīja tos starp īstenticīgajiem.

Kopš tās dienas es iemantoju pavārdu Liekulis. Kādu gan vārdu man vajadzētu likt pie Pravieša kājām? Pēc kāda laika tika izraidīta otra jūdu cilts. Trešās cilts ļaudis tika nosaukti par nodevējiem, tāpēc ka viņi esot pieslējušies Mekas arābiem. Vai tā bija taisnība? Viņi bija tirgotāji. Viņu pārticība bija atkarīga no došanās uz Meku, kur ir lielais tirgus. Varbūt jūdi tikai gribēja, lai dzīve turpinātos tāpat kā viņu tēvu un vectēvu laikos. Varbūt viņiem nepaveicās vērpa sazvērestību pret musulmaņiem un zaudēja. Pēkšņi

ielās tika cirstas galvas. Nodevējiem bija jāmirst. Viņu sievietes un bērni bija jāpārdod verdzībā. Es biju šausmās.

Neviens nevar pateikt, vai Pravietis pavēlēja īstenot šādu vardarbību. Viņš vienkārši novērsās un skatījās citā virzienā. Vismaz to viņš tiešām darīja, un mans uzdevums ir viņam to atgādināt.

“Es studēju Korānu,” saku viņam. “Vai tas neapgalvo, ka islāms apstiprina to, kas bija pirms?”

Muhameds piekrītoši pamāj.

“Vai tas neapgalvo, ka Dievs sūtīja Toru un pēc tam arī evaņģēlijus? Es te redzu sūru, kurā Jēzus salīdzināts ar Ādamu, jo viņi bija vienīgie cilvēki, kam nebija tēva zemes virsū.”

Muhameds vēlreiz pamāj, nekādi neizrādot, ko viņš jūt pret mani.

Es turpinu: “Un tomēr tu padzen jūdus un sauc tos par ienaidniekiem un nodevējiem. Lūdzu, kliedē manu apjukumu, dārgo skolotāj. Vai tad arī viņi nav Grāmatas cilvēki?”

Jums jāsaprot: es to visu saku, citiem klātesot. To pulciņš, kas vienmēr ir ap viņu, jūtas neērti. Uz mirkli Pravieša skats pazib uz viņu pusi. Vai viņš grib teikt: Ja jūs mani mīlat, izraujiet šo ērkšķi?

Bet runājot viņš ir mierīgs un iecietīgs. “Dievs ir visvarens. Viņš visu redz un visu zina. Viņš redz tos, kas viņam pretojas, un tie saņems pēc nopelniem. Pretoties ticībai nozīmē, ka cilvēka sirds ir noskaņota pret Dievu, pat ja viņa lūpas apliecina kalpošanu Grāmatai.”

Viņa tuvāko loks kaut ko murmina par atbildes gudrību. Uzskatu, ka man paveicies tikt cauri ar slēptiem draudiem.

Lai ko par mani domā, es nekad neguļu. Diena, kuru paredzēju, pienāca. Gadu pēc Bedras kureiši savāca jaunu armiju un nāca mums uzbrukumā. Šoreiz ienaidnieka spēki

bija lielāki un tie bija labāk bruņoti. Viņu zobenu mirdzums pievilināja putnus no jūdzēm tālas apkārtnes. Ienaidnieki alka atriebības. Viņi nebija aizmirsuši Abū Džahlu un visus radiniekus, kas tika nogalināti līdz ar viņu. Muhameds sasauca padomi, un, tā kā piedalījās visi vadoņi, viņš nevarēja neaicināt arī mani.

Pravietis runāja pirmais. “Mēs nedrīkstam doties ārā pretī kureišiem. Labāk būtu aizstāvēt pilsētu no tās sienām.” Zinot, ka mūsu spēki ir mazāki, es viņam piekritu. Šāds plāns nepatika jaunajiem, nemierīgajiem musulmaņiem. Viņi negribēja sēdēt mājās kā sievietes. Viņu balsis sauca pēc kara, un tas nozīmēja doties atklātā kaujas laukā. Viņi domāja, ka Allāhs deva mums uzvaru iepriekš un Viņš mūs aizsargās arī tagad.

Muhameds gaidīja, ka pārējie viņu atbalstīs, un vecākie vadoņi tā ari darīja. Bet balsis, kas sauca pēc kara, bija pārāk skaļas. Pēc divām dienām septiņsimt vīru liels karaspēks izgāja no pilsētas. Es jāju blakus Pravietim, un mēs abi gara acīm jau skatījām trīs tūkstošus kureišu, kurus sastapsim.

Vēl bija redzamas Medīnas sienas, kad Muhameds pagriezās pret mani ar drūmu skatienu. “Kas tie tādi?” viņš jautāja, norādīdams uz nelielu grupiņu manu kareivju. Kad pateicu viņam, ka tie ir jūdi daži no maniem uzticamākajiem sabiedrotajiem -, Muhameds iesaucās: “Atpakaļ! Jūs visi! Šodien mēs cīnīsimies bez jums.”

Jutos apstulbināts, tomēr mans prāts nepārstāja darboties. Ja Pravieša armija uzvarētu, es tiktu izslēgts no Dieva brīnuma. Ja tā ciestu sakāvi, mani vainotu kā tās cēloni.

“Es gribu būt kopā ar tevi,” sacīju. Ne tik daudz tāpēc, ka tā bija patiesība, cik tāpēc, ka man vajadzēja vēl kādu zīmi par viņa patiesajiem nolūkiem.

Muhameda balss kļuva laipnāka. “Tevi neviens nevainos. Manām vēlmēm jau tāpat nepaklausīja.”

Pēkšņi es izpratu viņa nodomu. Viņš gribēja, lai mani spēki aizsargā pilsētu no iekšienes. Mēs bijām pēdējā cerība viņa plāna īstenošanai. Pacēlu roku un iesvilpos. Mani vietnieki izskatījās apmulsuši, tomēr tad, kad norādīju uz pilsētas vārtiem, viņi nodeva pavēli tālāk, un mēs griezāmies atpakaļ uz Medīnu.

Visi redzēja, ka mani vīri dodas prom, tomēr daži palika. Viens no maniem izlūkiem pastāstīja, ka abas armijas viena otru ieraudzījušas pirmajā vakarā. Muhameds ieņēmis labāko vietu, uzceldams nometni augsta pakalna nogāzē, kas pazīstams ar nosaukumu Uhuds. Stāvā, klinšainā nogāze viņam aizmugurē pasargāja karaspēku no ielenkšanas. Muhameds bija labās pozīcijās, ja vien nepadodas kāds flangs. Šādā gadījumā viri būtu gan atklāti, gan ielenkti.

Skatoties lejup no pakalna, Muhameds redzēja, ka pretinieks ir trīskāršā pārsvarā. Tas viņu neuztrauca, jo viņš pazina ticības spēku. Jebkurā citā karā musulmaņi zaudētu, bet svētajā karā viņi gūs virsroku.

Kureišus vadīja Sūfjans, bagātais tirgotājs, kura karavāna bija briesmās pirms Bedras kaujas. Viņš bija pats bagātākais no kureišiem, un par viņa naudu bija nopirkta milzu kavalērija. Tā pārspēja Muhameda bruņoto kamieļu skaitu piecdesmit reižu. Muhameds izdzirdēja sieviešu dziesmas. Kureiši bija atveduši līdzi savas ģimenes. Viņus nevarēja sakaut, neiedzīvojoties kaunā. Tas bija viss, kas manam izlūkam bija sakāms. Rītausma rādīs, kas notiks turpmāk.

Nākamās dienas vidū atskrēja vēl viens izlūks, sajūsmas pārpilns. “Allāhs ir iedvesmojis Pravieti! Nekas nespēj viņu apturēt!” Kad viņš bija nomierinājies, es viņu izjautāju, un ziņas bija satriecošas. Muhameds, zinādams, ka nevar

pieļaut, lai kavalērija viņu ielenktu, paņēmis piecdesmit loka šāvēju un izvietojis tos uz atsevišķa zema pakalna. Viņš pavēlējis tiem apbērt kureišus ar bultām. Viņi nekādā gadījumā nedrīkstēja mesties iekšā kaujā ne tālab, lai palīdzētu saviem radiniekiem, ne tālab, lai sagrābtu laupījumu, ja ienaidnieks zaudētu.

Mekas karapulks uzbruka pirmais. Turēdami pozīcijas pie Uhuda kalna, musulmaņi meta akmeņus, bet strēlnieki flangos šāva bultu zalves. Kureiši apjukumā atkāpās. Kaujas burzmā nokrita viņu karogs, un karognesējs tika nogalināts. Piesteidzās viņa brālis, lai atkal paceltu karogu. No musulmaņu rindām iznāca Alī. Visi sastinga. Viņš bija Bedras varonis. Alī izaicināja jauno karognesēju uz divkauju un nogalināja viņu ar pirmo cirtienu.

Tad priekšā iznāca vēl viens karognesēja brālis, lai atgūtu karogu, un arī viņš tika nogalināts cīņā aci pret aci un pēc tam arī viņa dēls. Viņu līķi veidoja šausminošu ainu. Šīs divkaujas bija sagrāvušas kureišu kaujas garu. Sūfjans nespēja viņus uzmundrināt. Centieni ar sieviešu kara dziesmām un tērauda zvanu skaņām viņus paskubināt bija gluži veltīgi.

“Un tu redzēji uzvaru?” jautāju savam izlūkam.

“Nē, kungs. Tā kā par uzvaru šaubu nav, brāzos, lai izstāstītu jums. Allāhs ir iedvesmojis Pravieti.”

Aizsūtīju viņu prom. Diezgan. Mani vīri tie, kuri sargāja pilsētas vārtus, bija savās vietās, saspringti un gaidoši. Viņiem nedziedāja neviena sieviete. Visus bija pārņēmušas šausmas. Es būtu varējis pavēstīt viņiem labās ziņas. Tomēr devos mājās, lai pārdomātu likteni. Kad Muhameds pirmoreiz ieradās Medīnā ar triumfu, viņš atņēma man varu. Šoreiz, tiklīdz viņš apsūdzēs mani bēgšanā no kaujas lauka, man tiks atņemta dzīvība.

Pārguris iekritu trauslā miegā. Mani pamodināja dauzīšanās pie durvīm, un es dzirdēju vienu no saviem izlūkiem aurojam, cik jaudas. Vai tas ir viss? Vai visi dievi mani pametuši? nodomāju pie sevis un atrāvu vaļā durvis, un izsaucos: “Lai slavēts Allāhs!”

Bet ieraudzīju šā vīra nobālušo seju un asaru pēdas putekļos uz viņa vaigiem.

“Zaudējām!” viņš kliedza, noslīgdams ceļos.

Es negaidīju sīkāku izklāstu. Ja Muhameds ir sakauts, tas nozīmē, ka trīs tūkstoši kureišu, kas ir kā bez prāta pēc atriebības, aplenks Medīnu. Steidzos uz vaļņiem, lai pastiprinātu savu vīru spēkus ar puikām un pat ar sievietēm, kas varētu mest akmeņus un liet verdošu ūdeni virsū ikvienam ienaidniekam, kurš mēģinātu rāpties pilsētas sienās.

Ir tik dīvaini, kad tu gaidi drīzu nāvi un nezini, kam lai lūdzas. Mani vīri bija vienkārši. Viņi ar kvēlu sirdi pielūdza Allāhu. Kāda saujiņa vērās debesīs, nevis krita pie zemes. Domāju, ka viņi lūdzās savu tēvu dieviem. Ja runājam par mani, es nelūgtos līdz pat brīdim, kad kāda kureiša zobens grasītos iedurties man krūtīs. Tajā brīdī vajadzētu skaidri saprast, kurš dievs mani grib ņemt pie sevis.

Tomēr uzbrucēji tā arī netuvojās. Pirms tumsas iestāšanās pie apvāršņa parādījās jātnieks. Devu atļauju atvērt vārtus. Nonācis manā priekšā, viņš izstāstīja kaut ko tādu, kam es tik tikko spēju noticēt. Uhuda kauja bija uzvarēta. Musulmaņi bija nokāvuši ienaidnieku drosmi, un, lai paglābtu savus kritušos, kureiši pametuši nometni. Redzot, ka laupījums ir viņiem tik viegli sasniedzams, loka šāvēji nespēja pretoties kārdinājumam. Neklausīdami Muhameda pavēlēm, viņi atstāja savu posteni, lai izlaupītu ienaidnieka teltis un nozagtu viņu kamieļus.

Kāds vadonis ienaidnieka pusē, Hālids, Vālida dēls, bija atbildīgs par kavalēriju. Viņš uzreiz pamanīja pārrāvumu un pavēlēja savam karaspēkam uzbrukt atsegtajam Muhameda flangam. Pēkšņi viņu graujošais skaitliskais pārsvars gāzās pār musulmaņiem. Tie tika ielenkti, un viņu vienīgais glābiņš bija atkāpties augšup uz Uhuda kalnu. Šajā sajukumā uzbruka arī Pravietim un gandrīz nogalināja, iekams vīri paspēja aizvilkt viņu drošībā, nopietni ievainotu.

lās bija beigas. Viss, ko kureišiem vajadzēja darīt, bija sekot musulmaņiem. Bet neizskaidrojamā kārtā viņi nevirzījās uz priekšu. Kureiši atļāva Muhamedam un viņa armijai izglābties.

Izbrīnīts es jautāju: “Kur viņi ir tagad?”

“Nāk mājās,” atbildēja jātnieks, joprojām elsodams no briesmām un noguruma. “Vai redzat putekļus?” Viņš norādīja uz horizontu, kur gaisā izplūda netīri brūna švīka. “Vai viņi bēg un kureiši dzenas viņiem pakaļ?”

Viņš pakratīja galvu. “Ienaidnieks paliek savā nometnē. Neviens mūs nevajā.”

Kā tas var būt? Varbūt Allāhs tiešām ir Pravieša pusē un apmiglojis ienaidnieku prātus. Varbūt Sūfjans pārāk daudz spriež kā tirgotājs, nevis kā karavadonis. Viņš negrib, lai Medīna pārvērstos par ienaidnieka cietoksni, kas ar viņu vairs nekad netirgosies. Lai nu kā, putekļu mākonis auga arvien lielāks, līdz sniedzās augstu pāri galvai. Tajā ietinusies, nāca musulmaņu armija, nesot mājās savu ievainoto Pravieti.

Vai man vajadzētu rīkoties tā, lai no jauna sagrābtu varu? Es to gribēju, bet man necēlās roka. Pārāk daudzi bija pievērsušies islāmam. Viņi vairs nesekos neticīgajam. Un ir vēl kas. Muhameda Dievs pasargāja pilsētu no uzbrukuma. Vajadzēja tikai sakāvi, lai tas tā notiktu.

Es lūdzu, lai mani pieņem ievainotais Pravietis, gribēdams pats pārliecināties, vai viņš patiešām ir dzīvs vai arī uz nāves sliekšņa. Pagāja divas dienas, pirms man atļāva ieiet viņa istabā, un tur jau viņš sēdēja, nosaitēts pārsējiem, vājš, bet gatavs atkal kļūt stiprs.

“Kas notika?” es jautāju, turot pieri pret zemi, lai manās acīs viņš nepamanītu ko tādu, ko es negribēju, lai viņš redz.

“Viņi neklausīja Dievu,” Muhameds drūmi sacīja. “Viņi pārtrauca cīnīties Viņa pusē.”

“Vai Dievs tev to teica?”

“Viņam tas nebija jādara. Katrs, kas nekaro Dieva pusē, sakauj sevi.”

Jutu, kā Muhameds pieliecas un paceļ manu seju no grīdas. “Ieskaitot tevi. Esmu gatavs zaudēt jebkuru kauju, lai tikai iegūtu dižu dvēseli.”

Es neko nevaru sev padarīt, dzirdu šos vārdus atkal un atkal. Ar pusi sirds es tiešām slavēju Allāhu. Neesmu tāds liekulis līdz sirds dziļumiem, par kādu mani uzskata. Ar otru pusi sirds es bīstos Allāha. Varbūt viņš ir visu zinošs un visvarens. Vai arī viņš vienkārši ir tik viltīgs, ka to pat nevar iedomāties?

17

OMĀRS, TUVS LĪDZGAITNIEKS

Tas nekad nebeidzās. Sīkas sadursmes, kautiņi, sirojumi un uzbrukumi. Šīs cīņas mūs nogurdināja. Kādu dienu pienāca vēsts, ka mūsu nesamierināmais ienaidnieks Mekā, Abū Sūfjans, ir visu vienas karavānas peļņu ieguldījis, nopērkot ieročus un algotņus. Nelaime nenāk viena.

Nākamajā dienā mēs padzirdējām, ka Taifas kalnu cietoksnis pretosies islāmam līdz pēdējam vīram. Par Pravieti izplatītu melu apmāta, Sīrija noraidīja miera noteikumus. Piekrastes beduīnu virsaiši aizplūda no mums Mekas pusē kā viļņi liedagā.

Un tomēr viņš turpina. Pār viņa lūpām nāk nesenas atklāsmes vēstījuma vārdi: “Allāhs nevienu dvēseli nepārbauda pār mēru.”

Es esmu sahabi, viens no līdzgaitniekiem, kuri ir bijuši līdzās Pravietim kopš paša sākuma. Neviens cits nav viņu vērojis tuvāk. Tuvums tomēr neatklāj viņa noslēpumus. Varētu gaidīt pazīmes, kā skatoties uz lauvu, kas šķiet aizmidzis un tad vienreiz viegli notrīs, pirms lec. Pirms dažiem mēnešiem iestājās īslaicīgs apsīkums sirojumos, slepkavībās un nodevībās. Es atradu Pravieti, nometušos ceļos savā dārzā. Papriekš turējos atstatu, lai netraucētu viņu lūgšanā. Viņš pacēla skatienu un māja man ar roku.

“Skaties,” viņš teica, norādīdams uz zemi.

Priekšā bija maziņš skudru pūznltis. Pravietis tam blakus uzmanīgi nolika maizes lodīti. Vispirms no pūžņa iznāca tikai viena vai divas skudras izlūkos. Hs pieskārās maizei ar saviem taustekļiem un tad iesteidzās atpakaļ. Pēc brīža no tā izsprāga desmitiem skudru, lai ķertos pie nomestās pārtikas. Jāsaka: es šajā skatā neatradu neko neparastu. Pravietis vēcināja zaru, un ar to viņš viegli atstūma skudras malā. Katrreiz, kad viņš to izdarīja, no pazemes izsteidzās arvien jaunas skudras, aizpildot spraugu.

“Tāds ir mūsu stāvoklis,” viņš murmināja. “Lai cik ienaidnieku mēs padzenam, pēc viņiem nāk vēl vairāk.” Viņš jautājoši piešķieba galvu uz manu pusi. “Kā tev šķiet, ko man vajadzētu darīt? īstenticlgie vairs nespēj stāties pretī uzbrukumiem.”

“Vai gribi, lai es tev parādu?” savukārt jautāju es. Viņš pamāja. Ar sandali aizspēru skudru pūzni pa gaisu, piemīdīju zemi līdzenu, un caurums pazuda. Skudras ap maizes lodīti apmulsušas sāka šaudīties.

“Ja Dievs vēlas, lai mēs cīnītos pret saviem ienaidniekiem, tad viņš vēlas, lai mēs tos satriektu. Sarīko lielu uzbrukumu,” es ieteicu. “Visi musulmaņi, kas ir zem saules, steigsies cīnīties. Nedari neko, un kureiši savāks vairāk sabiedroto nekā mušas uz pūstošu gaļu.” Pa ausu galam bijām dzirdējuši par varenām ciltīm, ko uzpērk Mekas iedzīvotāji, piesolot kara laupījumu. Izraidītās jūdu ciltis visu laiku tirgojās ar ienaidniekiem un loloja tumšās alkas atriebties.

Pravietis pacēla skudru uz pirksta gala un pētīja to. “Rīt no zemes iznāks vēl vairāk. Nevar nogalināt tās visas.”

“Es varu nogalināt pietiekami daudz. Es varu nogalināt, līdz Allāhs man liks rimties.”

Jau biju pa pusei uzkurinājis sevi dusmās, bet Pravietis skatījās uz iznīcināto skudru pūzni ar skumjām. “Dievam ir kas labāks padomā,” viņš nomurmināja.

“Labāks par pilnīgu uzvaru?”

Pravietis pagriezās un iegāja atpakaļ mājā. Tieši to es biju gribējis, runājot par viņa domas pavediena satveršanu. Tiklīdz tu tādu pamani, tas tiek aizplīvurots. Tuvākajā laikā notikumi attīstījās tā, kā biju paredzējis. Tikai tā, kas uzsāka lielo uzbrukumu, bija Meka, nevis mēs. Tas bija pavasari, divus gadus pēc kaujas pie Uhuda. Šoreiz kureiši gatavojās ilgam Medīnas aplenkumam. Pienāca baumas par desmit tūkstošiem kājnieku, ko pavada sešsimt zirgu kavalērija. Mūsu armija bija tikai trešā daļa no šā skaita. Drosmīgi musulmaņi devās pie miera, lai pielēktu sēdus nakts vidū, jo murgos bija dzirdējuši dzelzs pakavu klaudzoņu.

Mani murgi bija tikpat biedējoši, bet daudz patiesāki. Kad mūs sakāva pie Uhuda, vajadzēja sakopot visus spēkus līdz pēdējam, lai droši izvestu ievainoto Pravieti no kaujas lauka. Vilkdamies šī atkāpšanās gājiena aizmugurē, es paskatījos pār plecu. Ar spalgiem kara saucieniem sievietes no Mekas, kas pavadīja savus vīrus karagājienā, bija atskrējušas asiņainajā kaujas laukā un ņēmās sakropļot un apgānīt kritušos. Tās bija maitu lijas cilvēku veidolā, un to vadone nebija vis kāda mežone, bet gan Hinda, paša Sūfjana sieva. Diez vai mani viņa pamanīja, bet seja viņai bija kā pašam nelabajam. Redzēju, kā sieviete paceļ mazu, līku nazi, un, kad viņa to nolaida, kāds ievainots musulmanis palika bez ausīm un deguna. Man kļuva nelabi, es pagriezos un aizauļoju prom. Vēlāk dzirdēju, ka dažām sievietēm, atgriežoties Mekā, ap kaklu bijušas krelles no mirušajiem un mirstošajiem nogrieztām ķermeņa daļām.

Pēc šis sakāves pilsētā izplatījās ielu kautiņi. Bija vajadzīgas visas Pravieša prasmes, lai nomierinātu ķildīgos virsaišus. Viena nikna kliķe gribēja sodīt pārsteidzīgos jaunos karotājus, kuri nebija ievērojuši Pravieša plānu pilsētas aizsardzībai. Vēl lielāks naidīgums vērsās pret strēlniekiem, kas bija pametuši savu posteni, lai laupītu ienaidnieka nometnē. Bet Pravietis klusi noteica: “Viss, kas ir labs, nāk no Allāha. Viss, kas ir slikts, ir mana vaina.” Šāda pazemība aizgrāba virsaišus, kaut arī naktīs šķērsieliņās joprojām lija asinis klanu starpā.

Mēs sapulcējāmies padomē, lai spriestu par to, kā sagaidīt lielo karapūli, kurš nāca šurp. Bija atjājuši izlūki, kas brīdināja, ka mums ir tikai nedēļa laika, lai sagatavotos. Sliktākās ir tās nekārtības, kuras rada panika. Pravietis sēdēja klusu, kamēr klanu vadoņi plosīja cits cita plānus. Viena daļa kliedza, ka Bedras kauja uzvarēta, uzbrūkot ienaidniekam tieši, ar pilnu spēku un paļaujoties uz Allāhu. Klusākie un piesardzīgākie norādīja, ka, paliekot mājās un aizstāvot Medīnu no iekšpuses, nebūtu notikusi pazemojošā sakāve pie Uhuda.

Pravietis vērsās pie šiem klusākajiem: “Vai jūs nelūdzat Dievu, lai Viņš dāvā mums uzvaru?”

“Es pateiktos Dievam, ja Viņš dāvātu mums iespēju izdzīvot,” norūca viens no vadoņiem.

Pravietis kļuva bargs. “Kur paliek jūsu ticība?” Bet viņš pietiekami labi zināja, ka jau tagad pilsētā gandrīz iestājies bads. Lasītāji klīda pa ielām, skandēdami Korāna pantus, lai uzlabotu noskaņojumu. Cilvēki klausījās, bet tik un tā joprojām trīcēja.

Es piecēlos sapulcējušos vidū. “Pravietis ir mācījis mums, ka ticībai ir trīs daļas. Viena daļa ir sirdī, otra ir mūsu vārdos, bet pēdējā mūsu darbos. Katra darbība ir svēta. Tāpēc

šai jābūt svētai kaujai, nevis baiļu kaujai. Mums jāpriecājas par to, ka mūs pārbauda.”

Varbūt ar šādu pārdrošību man izdevās uzmundrināt dažus, kas bija zaudējuši drosmi. Tomēr mēs visi zinājām, ka ir vēl arī ceturtā ticības daļa un tā pieder tikai Pravietim vienīgajam cilvēkam, kas tieši var sadzirdēt Dievu. Mēs gaidījām satraukti čaukstošā klusumā. Viņš cēlās kājās.

“Mūsu ienaidnieki cīnās pret Dievu, un tāpēc viņi jau iepriekš ir sakauti. Nesaprotot to, viņi veltīgi ir savākuši lielu armiju. Bet desmit tūkstoši aklo nevar sakaut saujiņu redzīgo. Tad ļaujiet jums jautāt ko redzat jūs? Ja jūs teiksiet, ka redzat ienaidniekus, kas bezcerīgi pārspēj mūsu skaitu, tad vai jūs neesat tikpat akli kā viņi?”

Šie vārdi tika uzņemti ar samulsumu un neapmierinātību. Kāds izsaucās: “Pastāsti mums, ko redzi tu!”

Pravietis paraustīja plecus. “Vakar izgāju pastaigā ārpus pilsētas. Es redzēju tādus pašus kalnus, akmeņus un kokus, kādus redzat jūs. Bet šoreiz Dievs lika man tos skatīt jaunām acīm, un es tapu iepriecināts.” Viņš svētlaimīgi pasmaidīja. “Vai nav brīnumaini, kā Dievs dāvā mums uzvaru ar savu paša radīto?”

Pēc šiem vārdiem sanāksmē iestājās vēl lielāks samulsums nekā iepriekš. Daži no sahabī, kuri labi pazina Pravieti, saprata, ka viņš gatavojas atklāt kādu mācību.

“Allāhs ir žēlsirdīgs. Viņš no mūsu dvēselēm neprasa neko citu kā vien to, ko viņš tajās jau iedēstījis,” Muhameds sāka runāt skaļāk, lai apklusinātu murdošos apšaubītājus. “Es došu jums plānu, bet nekad neaizmirstiet manus vārdus. Dievs ir visžēlīgs. Tas ir vērts vairāk nekā uzvara, vairāk nekā dzīvība.”

Muhameds skaidroja, kā klintis, kalni un birzis, kurās viņš mīlēja pastaigāties, ietver pilsētu no trim pusēm.

Armija nevar iziet tiem cauri, lai netiktu apšauta pa vienam vien, un zirgi nevar auļot tiem cauri, lai nesalauztu kājas. Medinai bija atvērta tikai viena puse ziemeļu puse. Ja mēs tur varētu apturēt ienaidnieka zirgus, tas zaudētu lielāko daļu savu priekšrocību. Pārsvars būtu mums, jo kureišu kājnieki zina, ka tuvcīņā musulmanis, ko sargā viņa ticība, atsver trīs algotņus, kas cīnās laupījuma dēļ.

“Viņu kara zirgi ir redzējuši asinsizliešanu. Viņi nebēgs nedz no tērauda mirdzuma, nedz no zobenu šķindas,” teica Pravietis. “Tāpēc mums viņiem jāliek priekšā kas tāds, ko viņi nekad iepriekš nav redzējuši. Kara zirgu spēj izbiedēt tikai kaut kas nepazīstams.”

Šajā brīdī sapulcējušies jau kāri tvēra ikvienu viņa vārdu. Nezinu, vai Dievam patīk radīt intrigu, bet, ja patīk Pravietim, tas nav liels grēks. “Mums vajadzīgs pats vienkāršākais. Ir rakstīts, ka senos laikos persieši pārbiedējuši ienaidniekus, izrokot priekšējā kaujas līnijā dziļu grāvi. Ja tā sienas būs pietiekami stāvas, neviens zirgs nelēks tādā grāvī. Tie pašā pēdējā brīdī bailēs rausies atpakaļ. Mēs aizsargāsimies pret aplenkumu, cīnoties aiz grāvjiem.”

Šī stratēģija tika pasniegta tik meistarīgi, ka neviens nepaspēja aptvert to milzīgo darbu, kāds būs vajadzīgs, lai izraktu kaut vai vienu grāvi, dziļāku par zirga augumu, kaut vai tikai pilsētas ziemeļu pusē. Ienaidnieka karapūļi būs klāt pēc septiņām dienām, un tas nozīmēja, ka mums ir tikai sešas dienas laika, lai sagatavotu nocietinājumus.

Es teikšu: tās sešas dienas bija dižākās manā mūžā. Visa Medīna strādāja plecu pie pleca, rokot dienu un nakti. Katram bērnam tika iedota lāpsta, lai tas strādātu līdzās savam tēvam. Sievietes ar groziem nesa prom izrakto zemi un pēc kārtas pienesa mums pārtiku un ūdeni. Pašu Pravieti varēja redzēt rokam, viņa baltās drānas bija notraipījušās un seja

pārklājusies putekļiem. Un tas tikai mudināja mūsu vīrus rakt, līdz viņu rokas dega un trīcēja no pārguruma.

Tā mokoties, man sirdī visu laiku skanēja iedrošinošie vārdi, ko Dievs devis savā grāmatā:

Bet nē! -

zvēru pie vakarblāzmas un pie nakts, un visa, ko tā apklāj, un pie pilnmēness, kad tas vaigu atklāj, jūs izkāpaļāsities!'

Vai es to nedarīju jau tagad? Parasta mirstīgā acīs biju tikai nosvīdis kareivis, kas iespiests grāvī starp tūkstošiem citu kareivju. Bet savā dvēselē es kāpu uz augstāku pasauli. Cilvēkam nav stiprāka dzinuļa iet uz priekšu. Naktī, iekritis gultā, es sapņoju par paradīzi. Mani vairs nemocīja šaušalīgie skati, kā sievietes apgāna kritušo līķus.

Pravietis uzraudzīja darbus, sūtot svaigus papildspēkus, ja kāda grāvja daļa atpalika. Šķita, ka viņam patīk šī darba pārcilvēciskais vēriens.

Par viņu jau klīst leģendas, un es atcerējos vienu no tām. Pravietim ir liels zirgu bars, un viņš tos ļoti mīl. Būdams tuksneša bērns, viņš uzauga kopā ar beduīniem, kas savas mīļākās ķēves naktī ņēma līdzi teltī, baidoties, ka sirotāji varētu tās nozagt, kamēr viņi guļ.

Kādu dienu Pravietis bija izlaidis savus zirgus izskrieties tālu tuksnesī bez ūdens. Tālumā parādījās kāda oāze. Dzīvnieki bija ārkārtīgi izslāpuši un, tiklīdz tie saoda oāzi,

' Korāns, 84:16-19.

metās turp. Pravietis skatījās, kā tie aizskrien. Pirms zirgi sasniedza ūdeni, viņš pacēlās kāpšļos un asi iesvilpās, liekot tiem griezties atpakaļ.

Lielākā daļa zirgu neievēroja šo svilpienu, bet piecas ķēves pagriezās un atskrēja atpakaļ pie viņa. Ganāmpulka pavairošanai viņš izvēlējās tikai šīs ķēves. Viņš teica: “Lai zirgs skrietu ātrāk, tam var uzšaut ar pātagu. Ar stingrību var panākt, ka tas cīnās kaujā. Bet Dievs visaugstāk vērtē pilnīgu uzticību, un tā parādās tikai tad, kad dvēsele saskaras ar vissāpīgākajiem pārbaudījumiem.”

Vai saprotat? Mēs bijām uzticamas ķēves izmisuma brīdī, un tāpēc viņš kļuva jo priecīgāks, jo mežonīgākas bija briesmas.

Visbeidzot apvārsni piepildīja tumši plankumi, kas virzījās uz priekšu zem plāna, brūna putekļu slāņa. Šie plankumi auga lielāki un ieguva cilvēku aprises. Mazāk nekā pēc dienas mūsu skatam pavērās kājnieku, kavalērijas un kamieļu jātnieku rindas. Sākās aplenkums. Mēs bijām apgrūtinājuši iebrucēju dzīvi, agrāk novācot labības ražu un aizvācot no apkārtnes visu lopbarību. Pravietis izveda no pilsētas visus vīrus un zēnus, kas vecāki par piecpadsmit gadiem, un izvietoja viņus pakalnā, kas slējās pāri grāvim. Nevienam neļāva naktī iet mājās. Visiem bija pavēlēts skaitīt lūgsnas skaļā balsī un izkārtot apmetnes ugunskurus garās rindās, lai kureišiem būtu jādomā, ka mūsu ir vairāk nekā patiesībā.

Pirmajā uzbrukumā ienaidnieki tika apstulbināti. Viņu zirgi baidījās mesties grāvī, un tad, kad daži pārgalvji piespieda mēģināt tos pārlēkt, tie iekrita iekšā, pārbīlī locīdamies un zviegdami, bet otru malu nesasniedza. Pēc tam otrs uzbrukums nesekoja. Divas nedēļas neviena puse neko nepasāka. Alī divkaujā nogalināja vienu no viņu vadoņiem. Citādi bija viens vai divi kritušie dienā. To redzot, Pravietim

vajadzēja justies iedrošinātam, bet viņš stundām ilgi sēdēja, iegrimis drūmās pārdomās.

Devos uzmundrināt viņu un ari pats sevi. Nākotne bija atkarīga no viņa noskaņojuma. “Kā gan lai es būtu priecīgs?” viņš teica. “Dievs ir devis mums visu, bet Viņš nespēj mainīt cilvēka dabu, vismaz ne nedēļas laikā, un grēciniekiem varbūt pat nekad.”

Viņš bažījās par nodevību, un, jo ilgāk turpinājās aplenkums, jo lielāks kārdinājums bija liekuļiem un neticīgajiem vērsties pret mums. Naktis kļuva aukstākas, lietus mākoņi krāsoja debesis pelēkas. Mani aizsūtīja slepenā uzdevumā, un pēc dienas es atgriezos ar ļaunu vēstošām ziņām.

“Viņi ir atraduši pietiekami daudz nodevēju, lai uzbruktu mums no iekšienes. Es pielīdu divdesmit soļu attālumā no telts, kur kaulēšanās notiek pilnā sparā. Cilvēki jau zina. Visur klīst baumas, ka mūsu sievietes un bērnus nolaupīs pa nakti, kamēr vīri ir uz vaļņiem.”

Kad es klāstīju savu drūmo ziņojumu, Pravietis tikai klausījās. Galvenie nodevēji bija kureizas dēli pēdējā jūdu cilts Medīnā, kas ievēroja miera līgumu ar musulmaņiem. Visi citi jūdi bija izraidīti.

Pravieša skatiens bija rūpju pilns. “Ko ienaidnieki runā, lai jūdi mūs nodotu?” Viņš pacēla roku. “Nemaz nestāsti man! Pietiktu jau ar visnenozīmīgāko vārdiņu.”

Viņš zināja, ka izraidītie jūdi ir pievienojušies ienaidniekiem. Daži no tiem atnāca pie kureizas cilts un izklāstīja neapšaubāmo patiesību, ka tik milzīgai armijai nevar pretoties mūžīgi. Viens ienaidnieku sūtnis ietekmīgs vadonis no Heibaras, uz kurieni bija aizbēguši daudzi jūdi, lai glābtu savu bagātību, atmeta vaļā kureizu vadoņa telts atloku.

“Ko tu redzi?” šis sūtnis vaicāja. “Tikai un vienīgi mūsu spēkus, jūdzēm tālu. Tomēr pietiktu ar viena vīra -

Muhameda mazu untumu, lai noslaucītu jūs no zemes virsas, ja viņa Dievs viņam tā liktu. Vai tad viņš jau tagad nesludina, ka jūdiem un kristiešiem jāatsakās no savas ticības un jāpievēršas islāmam?”

Sūtnis bija izvēlējies pareizo indi. Kureizas svārstījās. Kurā pusē viņi gribētu būt, ja Medīna kristu? Līdz šim vienošanās ar Pravieti tikusi ievērota. Apmaiņā pret iespēju būt malā no nesaskaņām Medīnā palikušie jūdi bija sūtījuši grozus un lāpstas grāvju rakšanai.

Pa to laiku aplenkums jau bija kļuvis par saspringtu izturības pārbaudi. Katru dienu abas puses stāvēja pietiekami tuvu viena otrai, lai izkliegtu savstarpējus apvainojumus, tomēr gana tālu, lai bultas nespētu aizsniegt nevienu. Abas nometnes smagi skāra pārtikas trūkums. Lietus un aukstums deldēja cīņas sparu. Tieši tad, kad bija visgrūtāk, mēs saņēmām ziņas, ka kureizas ir lauzuši līgumu ar mums. Viņi atvēršot pilsētas dienvidu malu, kuru uzraudzīja, un, tiklīdz tas notiktu, grāvis pilsētas ziemeļos kļūtu nederīgs. Vairāk nekā nederīgs, jo šajā pusē izvietotie vīri, kas tur nīka dienu un nakti, bija pārguruši.

Sēdēju apspriedē ar uzticamajiem izsūtāmajiem, kas bija atnesuši šo vēsti Pravietim. Klusām viņš deva divas pavēles. “Nesakiet nevienam, ka kureizas ir novērsušies no mums, citādi ielās izcelsies bailes un sajukums! Ievediet pilsētas vidū vairākus simtus kareivju ar zirgiem, lai aizsargātu no uzbrukuma sievietes un bērnus!”

Stāvoklis bija drausmīgs. Muhameds vērsās pie gatafaniem klejotāju cilts, kura nesen bija izraisījusi musulmaņu dusmas, galvenokārt jau ar to, ka pievienojās kureišiem un deva tiem ievērojamu karotāju skaitu un ieročus, bet arī ar savu nevaldāmo alkatību. Dievs bija paudis Pravietim, ka viņam jāsalauž ienaidnieku savienība. Meklēdams

vājāko ķēdes posmu, viņš atdūrās pret gatafaniem, jo tos bija iespējams uzpirkt. Pravietis piedāvāja trešo daļu dateļu ražas, ja viņi pametīs karalauku.

Tas bija pārmēru devīgs piedāvājums, tā vismaz šķita Ali un pārējiem karotājiem, bet tad gatafani iespļāva mums sejā, pieprasot par samaksu nevis trešdaļu, bet gan pusi gada ražas. Tajā brīdī Dievs runāja neizprotami. Viņš lika Pravietim piekrist. Šāds lēmums tika uzņemts ar apdullinošu klusēšanu.

Mani izraudzīja par pārstāvi un uzdeva nogādāt šo vienošanos gatafanu vadoņiem. Tas bija pazemojošs uzdevums, un mana sirds bija smaga. Pirms doties prom, aizgāju uz Pravieša telti, lai pārliecinātos, vai tāda tiešām ir viņa griba. Viņš klusēdams pamāja. Tomēr tad, kad jau gāju laukā, viņš tikko sadzirdami teica: “Cieņas pēc parādi vienošanos musulmaņu vadoņiem.” Tas izklausījās tā, it kā būtu tikai parasts atgādinājums.

Devos uz cietoksni pilsētas sirdī, kur drošības labad bija savākušies musulmaņu vadoņi. Kad es viņiem parādīju pergamentu, uz kura bija rakstīta vienošanās, viņi aizsvilās dusmās un saplēsa to. Pravietis daudzu acīs bija apkaunojis sevi, un šķita, ka sakāve ir vēl par kādu dienu tuvāk, jo gatafani joprojām bija pret mums.

Kad visi izklīda, zaudējuši pēdējās drosmes paliekas, Pravietis pasauca mani malā. “Vai atceries to skudru pūzni, kuru tu dusmās samīdīji?” viņš jautāja. “Vai tu joprojām domā, ka vari visas nogalināt?”

Nokāru galvu.

“Nekauninu tevi, mīļais draugs,” viņš čukstēja. “Bet vai tu arī atceries, kā es turēju uz pirksta gala vienu skudru?”

Es pamāju. “Vai tas kaut ko nozīmēja?”

Pravietis pasmaidīja. “Toreiz ne. Bet Dievs tagad ir devis man uzvaras atslēgu, un tā ir viena skudra.”

Kamēr es pārsteigts blenzu, viņš paskaidroja. Pagājušajā naktī Nueims, gatafanu cilts vecajais, bija pārlavījies pāri ienaidnieka līnijai. Viņš pieprasīja iespēju satikt Pravieti, bet ar apvainojumiem tika noraidīts. Nueims palika pie sava, līdz beidzot nonāca Pravieša svētajā tuvumā. Viņi abi slepeni bija sarunājušies, un tad, kad Nueims gāja prom, Pravieša sejā bija iegūlis plats smaids.

“Dievs pārbauda mani ar skudru armiju, bet tad viņš man atsūta to vienīgo, kura ir no svara.”

Izrādās, ka Nueims, nevienam nezinot, bija pievērsies islāmam. Viņš varēja brīvi iet pie visām ienaidnieku grupām, un tie viņam uzticējās. Tagad viņš sāka sēt nesaskaņas, kā Pravietis viņam slepeni bija ieteicis.

Kureizām Nueims sacījis šādi: “Pirms pārejat kureišu pusē, apdomājiet šo. Ja zaudēs kauju, viņi atgriezīsies mājās un pametīs jūs šeit. Prasiet, lai apmaiņā pret jūsu sadarbību viņi dotu kādus no saviem vadoņiem jums par ķīlniekiem. Ja būsit izvēlējušies pareizo pusi, viss būs kārtībā. Ja nebūsit, jūs varēsit šos ķīlniekus iztirgot Muhamedam pret jūsu atbrīvošanu.”

Kureizas pateicās viņam par padomu un nosūtīja ziņu kureišiem, ka ir vajadzīgi ķīlnieki, pirms viņi var jebko izlemt galīgi. Nueims bija klāt, kad tika saņemta šī prasība. Mekas vadoņiem viņš čukstējis: “Kāpēc gan viņi prasa ķīlniekus no saviem aizstāvjiem? Tas var būt vienīgi tālab, lai tos iztirgotu Muhamedam tajā brīdī, kad viņi jūs nodos.” Abējas puses viņam noticēja, un nākamajā reizē, kad tās satikās, tas notika ar samiegtām acīm un aizdomām prātā. Kureiši atteicās dot ķīlniekus. Kureizas atteicās cīnīties pret musulmaņiem, atjaunojot neiejaukšanos, kas tiem šķita

labākā iespēja. Dievs saskatīja arī citus labāk paslēptus ienaidnieku vājos punktus. Lai kur Nueims gāja, viņam neradīja grūtības uzplēst vecās rētas un iedēstīt aizdomas. Vēl nekad viena pati skudra nebija sacēlusi tādas jukas.

Tonakt pūta stiprs vējš. Stāvot uz pilsētas sienām, es redzēju, kā izdziest ienaidnieku apmetnes ugunskuri. Milzums kareivju gulēs uz zemes caurā miegā bez uguns. Ja to viņiem nedara Dievs, kurš gan, pēc viņu domām, to dara? Bet es nepavisam nebiju gaidījis, ka ieraudzīšu to ainu, kas pavērās mūsu acīm rītausmā, tukšs lauks, kur iepriekšējā dienā bija apmetušies tūkstoši. Bija tā, it kā eņģelis Gabriēls būtu nolaidies un noslaucījis zemi tīru. Ienaidnieki bija pametuši savus ievainotos kamieļus un zirgus, un to žēlabainos brēcienus mums atnesa tas pats vējš, kas bija aizpūtis ienaidnieku atpakaļ uz Meku.

Kritu pie Pravieša kājām. “Tas ir brīnums!” es izsaucos.

Bet viņš pakratīja galvu. “Mūs dziļi ienīst tikai daži, kā Abū Sūfjans. Pārējie nāca laupīt. Vājākās niedres noliecas vēja priekšā.”

Patiesībā tie, kam tiešām bija vajadzīgs brīnums, bija kureizas, jo tiem nebija glābiņa no musulmaņu bariem, kas viņiem uzbruka, saucot par nodevējiem. Jūdi atkāpās savā cietoksnī un tur braši turējās. Kad bija pagājis gandrīz mēnesis un bads apdraudēja viņu dzīvību, viņi sasauca apspriedi. Bija trīs iespējas, kā izbeigt šo aplenkumu. Viņi varētu pāriet islāmā un atteikties no jebkādām saistībām ar savu jūdu dievu. Otra izvēle būtu nogalināt savas sievas un bērnus, lai neatliktu iemesla dzīvot, un mesties pašnāvnieciskā uzbrukumā musulmaņiem. Visbeidzot viņi varētu izlikties, ka svin sabatu, un pārvērst šo dienu par negaidīta uzbrukuma dienu. Neviena no šīm izvēlēm nebija

pieņemama, tāpēc palika tika viena iespēja pilnīga padošanās. Kureizas izvilkās ārā pretim savam liktenim.

Pūlis alka asiņu. Ko Pravietim bija darīt ar nodevējiem? Viņš izvēlējās tādu piegājienu, kādu neviens nebija gaidījis. “Lai izšķir tiesnesis, kas no sava sprieduma neko nevar iegūt.” Virs, kuru viņš izvēlējās, bija Saads ibn Muads, kurš nebija nekas vairāk kā cienījams tirgotājs. Kad tika pasludināts viņa vārds, pūlis noelsās un atkāpās, jo viņu iznesa laukumā uz nestuvēm, ko sedza asiņaini palagi. Saads bija cīnījies pie grāvja un guvis ievainojumu, no kura viņš lēnām mira. Visas puses piekrita, ka šāds virs nav ieinteresēts savtīgā spriedumā. Jūdu gūstekņi saņēma dūšu, jo Saads bija viņu agrākais sabiedrotais. Likums un paražas viņu saistīja ar jūdiem, pat ja viņi bija darījuši ļaunu visiem pārējiem.

Pravietis atkāpās, paziņodams, ka tiesneša lēmums būs galīgs. Kureizas lūdzās, lai tiesnesis ir saudzīgs, un piedāvāja visas savas bagātības un savas sievietes un bērnus par vergiem, ja viņus varētu atstāt dzīvus. Citi sabiedrotie arī metās ceļos Saada priekšā, saucot pēc žēlastības. Kaut ari kureizas bija radījuši tik lielu uztraukumu un izbailes, viņi nekad tā īsti nebija pievienojušies ienaidniekiem.

Saads klausījās, kamēr viņa apsēji lēni suloja. Viņš bija bāls un vārgs. Čerkstošā balsi viņš pavēstīja savu lēmumu, un es aizskrēju nodot to Pravietim.

“Nāve visiem vīriešiem. Verdzība sievietēm un bērniem.” Tas bija visbargākais iespējamais spriedums. Pravietis par to neizteicās, vienīgi norādīja, ka soda izpildītājiem jānāk no visām Medīnas ciltīm, tādējādi nodrošinot, ka nebūs viena, uz kuru gultos vaina, un visi būtu vienādi vainīgi. Pāri par četriem simtiem jūdu tika sasieti un zaudēja galvu. Pravietim nebija nekādas atklāsmes nedz par to, lai viņus

saudzētu, nedz par to, lai sodītu. Viņš kļuva stoisks un drūms. Šķita, ka pēc aplenkuma spriedzes viņš arvien vairāk ieiet sevī, un laiks, kad viņš bija cilvēkos, tas lielākoties tika pavadīts kopā ar sievām, it īpaši Āišu, jaunāko, kas bija iemantojusi viņa patiku.

Pēc dažiem mēnešiem es sastapu Āišu un pavedu sāņus. “Ko viņš īsti domā par to spriedumu?” es jautāju.

Aiša neteica neko, bet laikam gan bija aizskrējusi pie Pravieša. Nākamajā dienā, redzējis, kā es minstinos lūgšanu laikā, viņš teica: “Nāc, paiesimies!”

Klusēdams paklausīju. Man pietiek dūšas jebkurai kaujai, bet kureizu asinis bija pavisam kas cits.

“Vai tev ir kāds jautājums?” Pravietis prasīja, kad mēs bijām sasnieguši vēsu birzīti mežā.

Es vilcinājos. “Vai man ir tiesības uzdot jautājumu?” “Laba atbilde. Allāhs jābijā. Viņš ir arī jāmīl. No mirkļa uz mirkli es nevaru būt pārliecināts, ko viņš vēlas vairāk. Vai saproti?”

“Diezin vai.” Es neizvairījos no jautājuma. Pravietis runāja par šaubām, tomēr viņš mācīja, ka šaubas iznīcinās mūs ātrāk nekā jebkurš ienaidnieks.

Viņš teica: “Dievs nedod visu patiesību uzreiz. Viņš dod patiesību tā, kā savvaļas puķe izkaisa sēklas, palaižot tās uz visām pusēm. Dzīve sniedz tūkstošiem gadījumu, un katram no tiem jābūt kādai patiesībai, kas tam der.” Pravietis pameta skatu sānis uz mani. “Vai tu sāc saprast?” “Laikam gan. Katram mirklim ir atklāsme. Kas ir patiess vienā reizē, ne vienmēr ir patiess nākamajā.”

“Jā. Bet, ja šodien ir patiess miers un rītdien karš, tad kā lai īstenticīgie dzīvo? Izvēli nevar atstāt katram no mums. Mēs esam vāji un akli. Mēs esam grēku samaitāti. Ko gan mums darīt?”

Iedomājos to stāstu, kuru biju dzirdējis. “Mēs varam skriet, kad Dievs uzsvilpj.”

Pravietis pasmaidīja, un tas bija pirmais smaids, ko es redzēju mēneša laikā. "Tev viņa spriedums var šķist pretīgs, bet Saads deva man cerību.”

“Nogalinot Dieva ienaidniekus?”

“Nē. Tam, kurš mīl šo dzīvi, jebkura nāve ir iemesls sērot. Saads būtu varējis pieslieties savai ciltij. Tas bija vieglākais ceļš un tas ceļš, pēc kura arābus pazīst jau laiku laikos. Viņš tā nedarīja. Viņš pieslējās savai dvēselei, proti, vēlāk viņš man pastāstīja, ka nebūtu varējis stāties sava Radītāja priekšā, ja būtu palaidis vaļā tos, kuri ienīst Allāhu.

Vai tu redzi cerības dzirksteli? Ja cilvēks spēj lemt par dzīvību vai nāvi nevis tāpēc, ka alkst atriebības, bet tāpēc, ka domā par Dievu, cilvēka daba mainās. Es biju domājis, ka tas ir neiespējami vai arī ka tas var prasīt divdesmit paaudzes. Bet ar Allāha žēlastību mēs to pieredzam jau mūsu dzīves laikā.”

Es klausījos. Es sapratu. Es pieņēmu. Taču savā sirdī aptvēru, ka patiesi mainījies ir tikai viens cilvēks viņš. Pravietis ir kļuvis par savām atklāsmēm. Viņš redz pāri dzīvei un nāvei, un viņa apziņai rūp tikai tas, lai tā būtu daļa no Dieva nolūka. Turpretī mēs, pārējie, mēs vēl ilgi, ilgi izbradāsim skudru pūžņus.

18

JASMĪNA, SIEVIETE PIE AKAS

Kopš savas piedzimšanas es tikai vienu reizi esmu izmirkusi līdz ādai. No kalniem uz Medīnu virzījās melni mākoņi. Parasti tie nes tikai vilšanos. Es redzu lietus švīkas, kas izzūd gaisā, tā arī nesasniedzot zemi. Taču tajā dienā, kad tika dots solījums, pērkons dārdēja virs galvas kā kalēja veseris uz laktas. Lija tik stipri, ka pa ielām plūda upes.

Es būtu paslēpusies kādos vārtos, līdz vētra pāriet, bet pēkšņi manī pamodās kaut kas tāds, kam nevarēju pretoties. Izskrēju lietusgāzē, bradādama pa dubļaino ūdeni, kas šļakstījās man līdz pat jostasvietai un notraipīja manu kleitu brūnu. Pārējās sievietes pie akas blenza uz mani tā, it kā es būtu ķerta.

Biju nevis ķerta, bet gan iedvesmota. Ja ne uzreiz, tad drīz jūs sapratīsiet.

Kad lietusgāze beidzās, es vilkos atpakaļ uz savu mazo istabiņu. Tai nebija logu, tāpēc man bija jāatver durvis, lai ielaistu gaismu. Stāvēju durvis, ģērbdama nost kleitu, kas bija ūdens piemirkusi tik smaga, ka tik tikko spēju pārvilkt to pāri galvai. Kautrīga sieviete nekad tur kaila nestāvētu, atklāta vīriešu skatieniem. Kautrība ir greznība, kuru es nevaru atļauties.

Dzīvojot uz ielas, tevi iznīcina tā vai citādi. Es būtu mirusi, ja nebūtu šīs smacējošās istabiņas patvēruma. Tā tika pielipināta mana brāļa mājas aizmugurē.

Kad brālis atnāca pie akas un paņēma mani aiz rokas, biju izbrīnīta. Varat iedomāties? Kādreiz viņš bija ar mieru ļaut man ciest badu. Un te pēkšņi, nesakot ne vārda, viņš aizved mani uz savu māju.

“Iekšā tu nevari nākt. Mana sieva nelaidīs mājā tādas sievietes kā tu. Tava vieta ir dibengalā.”

Veltīju viņam apmulsušu skatienu, un viņš teica: “Nejautā man, kāpēc. Tā ir dāvana no Allāha.”

Es esmu pateicīga. Es neprasu, kāpēc Allāhs nevarēja pielikt klāt vēl ari.logu. Bet, esot kopā ar dažiem vīriešiem, kad viņi ķerstās un grābstās, tumsa ir tikai par svētību. Kādu dienu aiz mājas atnāca viens, kurš bija citāds.

Šis vīrs bija jauns un satraukts. No viņa izrunas es nopratu, ka viņš ir beduīns, tikko ieradies no laukiem. Liku viņam apsēsties gultā, tad nometos ceļos un sāku noaut viņa sandales.

“Nevajag,” viņš noburkšķēja.

Tieši tobrīd pa durvju šķirbu iespiedās pēdējais saules stars, un es ieraudzīju sīku, sarkanu atblāzmu, it kā no debesīm būtu nokritusi dzirkstele un nolaidusies uz viņa galvas. Jau pēc mirkļa šī blāzma bija pazudusi.

Tā kā šis jaunais cilvēks nekustējās, satvēru viņa roku un uzliku sev uz krūtīm. Viņš to atrāva. Prasīju, kas vainas. Viņš vilcinājās, neko neteica, un es aizturēju elpu. Vīrietis bija izskatīgs. Bārda vaigos cirtojās, un tas piešķīra viņam untumainu izskatu, kā dzejniekam. Man nav gadījies gulēt ar daudziem dzejniekiem. Taustījos pēc dunča, ko es turu zem matrača. Jauks izskats nesniedz drošību, ka viņš nav atnācis šurp mani aplaupīt. Tad viņa roka atgriezās uz manas krūts. Viņš klusi iekunkstējās, un es nomierinājos.

Viss būtu gājis dabas noteikto sviedraino gaitu, bet es nebiju pierāvusi durvis gana cieši. Bija palikusi šaura

šķirbiņa, pa kuru tika iekšā skaņa sauciens uz vakara lūgšanu. Tiklīdz jaunais cilvēks to izdzirdēja, tā pielēca kājās ar izbiedētu kliedzienu. Musulmanis, tāpat kā mans brālis. Viņš atritināja mazu paklājiņu, ko nesa uz muguras, un nometās ceļos uz grīdas.

Es viņu tumsā īsti nevarēju saskatīt. Dzirdēju tik, kā viņš, klusi murminot, skaita vārdus: “Lai slavēts Allāhs, radības kungs, līdzcietīgais, žēlsirdīgais!"

“Tātad Dievs tev ir svarīgāks par mīlestību?” jautāju, vērodama viņu no gultas.

“Dievs ir svarīgāks par dzīvību,” viņš attrauca. Es iedomājos, vai izsmiekla dēļ viņš man neiesitīs. Tomēr notika gluži pretējais. Viņš apsēdās man blakus un sāka raudāt. Nezināju, ko iesākt. Kaut kas viņa asarās mani aizkustināja.

“Apgulies,” nomierinoši teicu. “Mums nekas nav jādara, bet, ja tu gribi, es varu tev iemācīt kaut ko no mīlestības.”

Jutu, kā viņa kakls saspringst zem maniem pirkstiem. “Mīlestība? Tu taču esi tikai parasta…” viņš atģidās un apklusa.

“Varbūt nemaz ne tik parasta. Tu neesi devis man iespēju.” Todien es neko nebiju ēdusi. Būtu žēl zaudēt tās dažas monētas, ko viņš varētu samaksāt.

Jaunais cilvēks rupji atgrūda manu roku, piecēlās un devās pie durvīm. Tomēr viņš nevis izgāja, bet gan kādu laiku stāvēja, raustīdams ausi. Pēc tam viņš iespieda man saujā kaut ko mazu un asu.

“Paglabā! Kādu dienu es atgriezīšos pēc tā, un tad es tev kaut ko iemācīšu par mīlestību.”

Pēc mirkļa viņš jau bija prom. Atvēru plaukstu. Cik pārsteidzoši! Sveces gaismā ieraudzīju mazu, brīnišķīgu rubīnu. Tas bija izveidots asaras formā un iestrādāts auskarā. Tātad šī bija sarkanā dzirksts, kas bija iemirdzējās tumsā.

Tajā nakti gandrīz nespēju aizmigt, domājot par jauno cilvēku ar cirtainajiem matiem.

Nākamajā dienā es uz mirkli viņu redzēju. Pirms gāju uz aku, nekaunīgi biju ielikusi ausi auskaru. Tā spīdumam būtu jāpiesaista vairāk vīriešu. Izrādījās: nevienam nebija laika mani uzskatīt. Kareivji malās pa laukumu. Kājnieki bija cieši sajaukušies ar zirgiem un kamieļiem. Tik cieši, ka tad, kad pamanīju savu jaunekli, nevarēju izspiesties cauri pūlim pie viņa. Viņš aizgrieza galvu, pirms mūsu acis sastapās. Es saucu, bet troksnis bija pārāk liels. Tad kāds uzmācīgs cilvēks sakūdīja pārējās sievietes kliegt: “Padauza!” Viņas domāja, ka esmu atnākusi, lai pagrābtu sev svēto kareivi modžahedu.

Ieročiem šķindot, skaļu kaujas saucienu pavadīti, modžahedi devās karā, un laukumā iestājās klusums. Stāvēju nomaļus, laukuma stūri pie pusnokaltušas palmas, kur bija paredzēta vieta man līdzīgajām. Pirksti aizceļoja uz ausi un pieskārās rubīnam, ko bija iedevis mans kareivis. Mans kareivis? Viņš nebija man pat piedūries, izņemot to pieskārienu caur kreklu. Un tomēr es nespēju izdzīt viņu no sava prāta. Atmiņas nesniedza man mierinājumu. Gluži pretēji ar katru dienu es kļuvu arvien vientuļāka. Gulēju tumsā, skūpstot rubīnu, it kā viņš būtu šeit, un pēdējie vārdi, ko dzirdēju, bija: “Kad atgriezīšos, es tev kaut ko iemācīšu par mīlestību.”

Mana kaislība pieņēmās spēkā kā vēja uzpūstas ogles. Nevienam es to nedrīkstēju stāstīt. Nolēmu sagatavoties, pirms armija atgriezīsies mājās. Tā bija devusies tālu prom uz SIriju. Paies daudzas dienas vai nedēļas. Dieva vara ari sniedzas tālu, un viņš atalgo katru vīru, kas cīnās Viņa vārdā. Mans kareivis nobērs zeltu man pie kājām, un tad viņš mani apprecēs. Zinu, ka ielasmeitas saprašana ir vērta

mazāk par izsmieklu, ar kādu to nonicina. Slepeni es sekoju saucējiem ielās. Viņi bija pieņēmuši Korānu par savu darbarīku. Ļaudis klausījās kā apmāti. Labākie lasītāji panākot to, ka spēcīgi vīri raud un neticīgajiem uzreiz liek atgriezties.

Bet es es neraudāju pēc Dieva. Vismaz sākumā ne. Es raudāju pēc sava kareivja mani pāršalca spēcīgas trīsas, kad vien iedomājos par viņu. Un tad arī aicinājumi uz lūgšanu mani vairs nekaitināja. Tajos jautās tāds kā mierinājums, it kā mani sauktu kāda tāla balss. Un es sapratu, kas man darāms.

Diena, kad uznāca lietusgāze, bija tā, kurā es zināju kaut kam ir jāmainās. Lietus bija zīme, un prieks, ko izjutu, ceļš uz kaut ko tādu, kas vēl ir jāatklāj. Kad biju apžuvusi, pasniedzos zem gultas pēc maza maisiņa ar sudraba monētām, ko biju sakrājusi daudzu gadu garumā. Nopirku sev pieticīgu kleitu un plīvuru. Aizslēdzu savas durvis vīriešiem. Vienīgā atlikusī iespēja bija ubagošana. Devos pie akas un ieskatījos acīs pārējām sievietēm.

“Es gribu izpirkt grēkus. Palīdziet glābt manu dvēseli! Lai kāds netīrs un nepatīkams darbs jums būtu darāms, dodiet to man! Nav svarīgi, cik tas būs mokošs vai pretīgs.”

Viņas vienkārši skatījās tās, kuras pazemojās tiktāl, lai mani uzlūkotu. Bet kāda veca sieviete manā balsī kaut ko saklausīja. Viņa iežēlojās un aizveda mani uz savu māju. Mēs kopā uz ceļiem berzām grīdu. Viņas stīvās locītavas neļāva šo darbu paveikt vienai pašai. Pēc tam kad vecā sieviete bija pārliecinājusies Dievs viņu nenositīs par to, ka ievedusi savā mājā nešķīstību, viņa aicināja mani vēl. Viņai bija radinieki, un pēc kāda laika es tīrīju atejas un lasīju gnīdas no bērnu matiem. Es kļuvu pazīstama ar gatavību darīt darbus, ko darītu tikai vergi. Ja iegāju mājā un pazinu

kādu no vīriešiem, tas palīdzēja. Viņi tūlīt ļoti vēlējās mani noalgot, lai tikai es turētu muti.

Vecās sievietes vārds bija Hallma, un viņu laikam gan bija sūtījis Dievs. Viņa ne tikai mani nolīga, bet viņa bija bijusi Muhameda zīdītāja. Vecuma dēļ viņa pametusi tuksnesi un sekoja Pravietim uz Medlnu.

“Pirmoreiz viņš redzēja eņģeļus, kad bija kopā ar mani. Divus eņģeļus, kas aizsniedza viņa sirdi, bet viņam tad vēl nebija pat septiņu gadu,” viņa stāstīja.

Pēc tam es sāku alkt pēc kaut kā vairāk. Biju manījusi Muhamedu ielās. Viņu varēja redzēt ikviens. Kad Muhameds gāja garām, viņš bija kā ēna. Es nezināju, ka viņš runājis ar eņģeļiem. Vecā aukle nebija gatava neko atklāt, pagaidām vēl ne.

“Es vēl saožu to, kas tu esi bijusi, un vēl ir par agru, lai saprastu, par ko tu vari kļūt,” viņa teica, atstājot mani pie grīdas beršanas.

Tad kādu dienu Halīma piedāvājās pavadīt mani atpakaļ uz manu istabu. Ceļā mēs neko nerunājām, līdz mūsu skatam pavērās kāda bagātnieka māja. Vienā pusē bija dārza nojume, kurā ģimenei baudīt svaigu gaisu vakara vēsumā. Hallma apstājās un skatījās uz to. Pievilcīgs, balts kupols balstījās uz četrām kolonnām, kas bija izgrebtas no koka, atdarinot savijušos vīnogulājus.

“Man nekad nav bijis laika atpūsties, un neviens mani nekad nav uzaicinājis šādā skaistā vietā,” vecā sieviete klusi noteica.

“Vai tu viņus apskaud?” es jautāju.

“Tu domā: vai es jūtu to pašu, ko tu? Nē.” Viņa piešķieba galvu uz manu pusi. “Debesu kupols balstās uz piecām kolonnām. Man tās pieder. Šeit.” Viņa pielika roku pie sirds un nepaskaidrojot steidzās tālāk. Mēs šķīrāmies pie mājas

stūra. Laikam gan arī mana istabiņa pārāk stipri oda pēc tā, kas es biju bijusi.

Medīnu sasniedza ziņas par Sīrijas karagājienu. Pēkšņi bija nežēlīgi uzbrukts musulmaņu spēkiem. Kāds esot brīdinājis imperatora pārstāvi Damaskā, un bizantieši sagatavojušies. Tā bijusi asiņaina sadursme. Daudzi krituši. Es to sadzirdēju no sarunu druskām, vējam atnesot vārdus no akas puses, kur sapulcējušās sievietes izskatījās satrauktas un nobijušās. Ari es biju nobijusies. Ilgojos ne tikai pēc viņa klātbūtnes. Bija vēl kaut kas, un es nezināju, kā to atrast. Pateicu Halīmai, ka mani sāk pārņemt izmisums. Tad viņa mani pārsteidza.

“Es to jau zināju. Es sajutu tavu izmisumu, pirms tu pati to sajuti.”

“Kā?”

Palūkojos augšup. Viņa stāvēja, pārliekusies man pāri un pūlēdamās iztaisnot stīvos ceļgalus.

“Grēka alga ir izmisums,” viņa teica. Nekāds sprediķis nesekoja. Toties viņa iemācīja man lūgties, pavēršot seju pret Meku, jo tur ir Dieva mājas, to pašu lūgšanu, ko es biju dzirdējusi murminām savu kareivi. “Lai slavēts Allāhs, radības kungs, līdzcietīgais, žēlsirdīgais!” Biju iepriecināta par to.

Halīma norādīja, ka man jālūdzas tieši noteiktajās dienas stundās, kad sauc muedzins, un tad vēl pēdējo reizi, pirms eju pie miera. Es pamāju, izgriezu pēdējās ūdens piles no beržamās lupatas un taisījos jau aiziet.

Halīma nošūpoja galvu. “Tu nepajautāji, kāpēc mēs lūdzamies.”

Nosarku. Es nevarēju viņai teikt, ka lūdzos tā kareivja dēļ, kuram pat nezinu vārdu.

“Mēs lūdzamies aiz pateicības Dievam. Viņš ir devis mums visu. Atceries to, bērns!” Viņa notvēra manu skatienu. “Tu man netici. Jo tu domā, ka Dievs neko daudz tev devis nav.”

Neuzdrīkstējos runāt un pat ne palocīt galvu. Ja viņa aizsūtītu mani prom, man vairs nebūtu ne darba, ne maizes.

“Es tev pateikšu, kas tu esi,” viņa teica.

Man teju apstājās sirds. “No visiem cilvēkiem tieši no tevis es to gaidīju vismazāk.” Dzirdēju, kā dreb mana balss.

Halīma saņēma manu roku. “Paklausies, dārgā. Tu neesi tā, kas varētu šķist. Tu esi Dieva bērns. Liktenis tevi ir aizvedis tālu prom no Viņa, lai parādītu, kā ir būt pazudušam. Bet Dieva griba ir tevi atvest atpakaļ, lai vēl vairāk iepriecinātu.”

Kaut kas manī salūza. Drebēju kā jaunava, kas izģērbta kaila svešinieka priekšā. Halīma un es raudājām kopā, un tas bija sākums. Es mācījos, kas man jādara, lai izpelnītos Dieva žēlastību, lūdzos, atgādināju sev domās un vārdos, ka Dievs ir šeit. Pasaule rauj mūs prom, grēka balss nekad neklusē. Bet, ja atceramies par Dievu visas dienas garumā, mūsu dvēseles tuvojas viņa svētlaimei.

Gāju līdzi Halīmai viņas gaitās un vēroju. Viņa ietina maizes gabalus un katrā no tiem iespieda mazu monētiņu. Viņa deva šos sainīšus ubagiem ielās. Tā es iemācījos atcerēties par nabagajiem, kā mums liek Korāns. Bija rudens, un, kad pienāca ramadāns, Halīma lielāko daļu dienas nosēdēja savā istabā. Es viņai atnesu paplāti ar ēdienu, bet viņa tik tikko pieskārās tam un ūdens krūzei, ko noliku pie viņas gultas. Viņai nebija jāsaka man, ka gavē un ka to liek darīt Korāns, bet man bija jāzina, kāpēc.

“Vienu mēnesi mēs atceramies, kas esam,” viņa skaidroja. “Mēs neesam šis ķermenis, ko baro pārtika un ūdens.

Mēs esam radīti Dievam, un tāpēc ir pareizi nožēlot ķermeni un atteikties no miesas kārībām.”

Hallma pasmaidīja kā bērns. “Protams, ir kārības, no kurām es atteicos jau ļoti sen. Nerunāsim par to.”

Viņas vienkāršība mani aizkustināja. Hallma man uzticējās. Es biju laipni gaidīta viņas mājās bez aizdomām un nicinājuma. Nekas no manis netika noslēpts aiz atslēgas. Tāpēc bija viegli pieņemt viņas ticību Dievam.

Bet, runājot par manu kareivi, viņš tā ari neatgriezās. Modžahedi pārnāca mājās. Bizantiešu uzbrukuma posts bija ierakstīts viņu sejās. Viņi vilka nopakaļus kritušo līķus, ievīstītus baltos palagos. Es nespēju skatīties. Ja mans kareivis bija starp tiem, būtu nepanesami to redzēt. Hallma, protams, pamanīja, bet neko neteica, kad atrada mani stūrī raudam.

Kādu dienu, kad ierados berzt grīdu, viņa pārsteidza mani ar uzklātu viesību galdu.

“Kāpēc tu man neteici, ka nedrīkstu nākt?” es jautāju.

“Kāpēc gan lai es to darītu? Viešņa esi tu.”

Nekad agrāk viņas pieliekamajā nebiju redzējusi jērgaļu un aprikozes, un svaigā eļļa, kuru viņa pārlēja mīkstai, siltai maizei, smaržoja kā augļu dārzs pavasari.

“Kāpēc tas viss?” brīnījos. Nespēju iedomāties, kur viņa dabūjusi naudu, un pēkšņi es sajutu asu raižu dzeloni. Varbūt šī bija viņas atvadu maltīte. Vai vecā sieviete gatavojās mirt?

Halīma neatbildēja man, bet gan jautāja pati: “Kas ir labāk sapņot par mielastu vai to ēst?”

“Ēst,” es nedomājot atbildēju.

Halīma padeva man paplāti ar sagrieztu jērgaļu, kas bija sautēta rīsos ar garšvielām. “Nāksies tev to saprast.”

Pagāja kāds laiks, līdz sapratu viņas mācību. Tobrīd es vienkārši biju priecīga, ka esmu viņas viešņa. Pagātnē izsalkums bija mans pastāvīgais pavadonis ramadāna mēnesī, kas tikko bija galā. Musulmaņi šajā laikā dzīvo tik klusu, ka es gandrīz nevienam nebiju vajadzīga. Halīma bija beigusi maltīti ilgi pirms tam, kad es biju pieēdusies, bet viņa labprāt vēroja mani. Kad paņēmu salveti un noslaucīju no mutes pēdējās jēra tauku paliekas, viņa pasmaidīja.

“Tagad sāksies mielasts.”

Izskatījās, ka Halīmu uzjautrina mans apmulsums. “Kad ķermenim pietiek, prāts joprojām alkst pēc sava mielasta. Līdz šim tu esi apmierinājusies ar vēlmēm. Tu sapņo būt tikpat pieēdusies šeit,” viņa pielika roku pie sirds, “cik tu esi te.” Viņa pārbīdīja plaukstu uz vēderu. “Bet, kā jau tu teici, labāk ir mielastā ēst, nevis par to sapņot. Vai esi gatava?”

“Es nezinu.” Viņas vārdi bija mani mazliet izbiedējuši.

Viņa turpināja. “Tu pirmoreiz stāvi pie durvīm. Nav skaidrs, kas tevi gaida. Bet ar tevi runā eņģelis, kas bija ieradies pie Pravieša. Viņš runā kā vējš. Viņš runā starp zvaigznēm. Kas zina, ko saka vējš? Izplatījums starp zvaigznēm ir mēms. Tāpēc mums ir Korāns. Eņģeļa vēstījums dzīvo Grāmatā. To spēj saprast ikviens.

Pasaule ir atvērusies saskaņā ar Dieva gribu. Ir bijuši daudzi pravieši un vēstneši. Bet cilvēki drīz vien aizmirst, un tad Dievs sūta tos, kuri brīdina par briesmām. Cilvēki tik un tā uzgriež muguru, un visbeidzot Dievs sūta šķīstu patiesības vārdu. Kad tas notiek, vairs nav attaisnojuma. Tā ir zelta stunda.”

Viņa bija iegaumējusi dažas rindas no Korāna un ar pietvīkušiem vaigiem tagad nomurmināja vienu no tām:

Piesauciet Viņu ar bailēm un cerību paties, Dieva žēlastība tiem tuvu, kas labu dara.'

Mūsu starpā nolaidās klusums. “Ar bailēm? Kāpēc man Dievs jāpiesauc ar bailēm?”

“Jo tavs jaunais kareivis varbūt ir miris. Nešaubos, ka tev ir vēl ari citas bailes. Kurš gan tev tās atvieglos?” Halīma nekad iepriekš nebija viņu pieminējusi, un man nebija ne jausmas, kā viņa to uzzinājusi. Pārvilku plīvuru pāri sejai, lai noslēptu viņas acīm bēdas, kas pārņēma mani. “Vai Dievs var atgriezt atpakaļ mirušos?” es nočukstēju.

“Ja Viņš to grib, tad jā. Bet tas nav galvenais.” Halīmas balss kļuva asāka, it kā viņa vilktu mani atpakaļ pie manis pašas. “Piedzimt nozīmē ciest un grēkot. Arābi nepievērš uzmanību žēlsirdībai. Dzīve šeit ir smagāka nekā jebkur citur. Nav labākas vietas, kur aizmirst par Dievu, kā tuksnesī. Kāda gan jēga ciest, ja ne izturēt?

Tad kādu dienu Dievs iesēdināja mazā laiviņā savu uzticamāko eņģeli Gabriēlu. Dievs ielika viņam rokās Korānu, un mazā laiviņa devās jūrā. Tā piestāja pie Arābijas krastiem, un vai zini, ko eņģelis teica? “Šī cietā zeme ir padarījusi cietas ari sirdis. Es atradīšu vienu cilvēku, kas uzklausīs Dieva vārdu. Es stāvēšu viņam līdzās ik dienu, dodot patiesību pa pilienam, kā māte dod piena lāses brēcošam bērnam. Ar laiku šīs cietās sirdis atkusīs.””

Nekad neaizmirsīšu to dienu un ari mācību, ko tā atnesa. Halīma iemācīja man, ka eņģelis ir tuvu, un, lai kur viņš ietu, tiek klāts dzīru galds.

Es kļuvu dievbijīga un pārstāju ilgoties pēc sava kareivja. Pagāja laiks, un citi pamanīja šīs pārmaiņas. Man deva vietu pie akas, un visbeidzot kāds pajautāja manu vārdu.

1 Korāns, 7:56.

“Jasmīna.”

Tagad es smaidu, kad no kalniem šurp veļas melni mākoņi. Lietus strūklas, kas nokarājas no to pavēderēm, stāsta par manu dzīvi, pirms biju ielaidusi savā sirdī žēlastību.

Tik un tā es kopā ar citām sievietēm skrienu pie vārtiem, kad atgriežas modžahedi. Šajās dienās viņi dodas arvien tālāk un tālāk. Pasaule ir gatava krist ceļos. Ir laiks. Un es atzīstu es lūkojos ikviena kareivja sejā.

Kad pagājušomēnes gulēju gultā, atvērās durvis. Izdzirdot eņģu čīkstoņu, es cieši aizvēru acis. Liktenis ir tāds viesis, ko nekad nevar aizraidīt prom.

Vīrieša seja noglāstīja manu vaigu, pirms man pieskārās viņa rokas. Iedomājos, ka sajūtu viņa bārdas sprogas.

“Esmu atgriezies pēc rubīna,” viņš čukstēja. “Vai tad es nesolīju?”

Man sirds sitās tik ātri, ka šķita es nomiršu. “Tu apsolīji man iemācīt mīlestību. Bet es jau zinu.”

“Vienmēr var iemācīties ko vairāk.”

Jutu, kā viņa pirksti izņem rubīna auskaru no manas auss. Viņš turēja to paceltu, un, lai gan bija nakts vidus, akmens sāka spīdēt kā debesu dzirksts. Ar pēkšņu kustību viņš strauji un spēcīgi laida to lejā pret manām krūtīm. Jutu, kā rubīns iegrimst miesā. Tas nogrima līdz pat sirdij. Pārsteidzoši, bet es joprojām to redzēju. Sarkanā blāzma pletās, līdz bija piepildīts ikviens sirds stūrītis, un tā nomierinājās.

Eņģes nočīkstēja vēlreiz, un viņš jau bija aizgājis. Vai es to tikai nosapņoju? Neviens nepiespiedīs mani tam noticēt. Es nēsāju sev sirdī pestīšanas dārgakmeni un ar katru savas būtības daļiņu zinu, ka mans kareivis bija atgriezies pie manis.

19

ABŪ SŪFJANS, IENAIDNIEKS

ES to saucu par veiklu politiku. Māņticīgie to sauc par brīnumu. Ja gribat, varat to saukt par Dieva pirkstu.

Bet pirms savas pēkšņās nāves pagājušajā gadā Muhameds sasniedza pilnīgu uzvaru. Ar spēku viņu vairs nevarēja apturēt ne vairāk kā var apturēt smilšu vētru, izslejot gaisā dūri.

Mekai nebija citas iespējas kā vien padoties. To es jums izstāstīšu pēc mirkļa. Daudzi teica: Pravietis ir ļaunuma neskarts. Es pats tam pa pusei ticēju un, kad mani atveda viņa priekšā, trīcēju pie visām miesām kā gūsteknis, kas gatavs izdzirdēt savu spriedumu. Muhameds nemaz neizskatījās pēc iekarotāja. Viņš bija nomākts. Viņš uz mani gandrīz neskatījās. Kam gan viņa acis bija pievērstas citai pasaulei, citai atklāsmei? Klusi viņš noteica: “Atkal esmu mājās. Es neturu ļaunu prātu. Ja tu vēlies mums pievienoties, lai pagātne paliek pagātnē.”

“Vēlies” kāds jauks vārds, maigs vārds. Viņš varēja atļauties būt maigs, kad tūkstoš zobenu noturēja Mekas ielas.

Vairāk par visu viņš bija gribējis gūt Meku. Bāreņa puikam tā joprojām bija pasaules naba. Bez tās Muhameda iekarojumi būtu kā kaklarota bez dārgas pērles. Tomēr kā gan viņš pēc desmit nesaskaņu gadiem varētu iekarot Meku, ja kureiši bija zvērējuši asinsatriebību? Viņš to darīja, Dieva vadīts vienīgajā veidā, pret kuru mēs nespējām cīnīties.

Tas viņam prasīja trīs gadus un sākās ar sapni. Muhameds redzēja sevi ar noskūtu galvu, kādi izskatās svētceļnieki pēc tam, kad veikuši hādžu uz Meku. Kad viņš izstāstīja savu sapni, viņa padomnieki bija satriekti. Hādžs piederēja vecajai reliģijai pirms islāma. Visi to zina. Kā gan viņu jaunajam Dievam var būt tie paši rituāli kā vecajiem dieviem? Sākumā Muhameda sekotāji viņam pretojās. Jaunie džihādī, norūdījušies kaujās, bija kļuvuši stūrgalvīgi. Muhameds nespēja pierunāt viņus pakļauties, bet beigu beigās viņš par savu vīziju ļāva uzzināt cilvēkiem ielās.

Cilvēki sāka klaigāt par atgriešanos Mekā. Šī vēlēšanās visu laiku bija dzīvojusi trimdinieku krūtīs. Vai saprotat, ko es biju domājis ar veiklu politiku? Mierīgs svētceļojums atvestu trimdiniekus mājās un vienlaikus pārliecinātu mūs Mekā par to, ka mūsu svētās vietas neizputēs. Tās bija mūsu dzīvības spēks. Galu galā katrs svētceļnieku veiktais riņķis ap Kaabu līdzinājās vērša slāšanai pa apli, velkot ūdeni no akas. Mums to vajadzēja, lai izdzīvotu.

Un tā nu musulmaņi nāca, ietinušies dievlūdzēju audekla kreklos un šallēs, vilkdami līdzi simtiem upurējamo dzīvnieku un nevienam nerādot ieročus. Es samaksāju jātnieku grupai, ko vadīja mūsu labākais kaujinieks Hālids, lai tie viņus pārtver. Diemžēl viņi pilnīgi pazaudēja Muhamedu un viņa ticības brāļus, kas ar nolūku bija novirzījušies pa citu klinšaināku ceļu.

Sēdēdami padomē, puse no kureišu vecajiem gribēja piekāpties. “Lai viņi ienāk pilsētā un pielūdz! Kaaba tik un tā joprojām piederēs mums. Vai tad tas nenorāda, ka mēs esam uzvarējuši?”

Piecēlos, cenzdamies neizsmiet šo vārgo izpratni. “Ja jūs ielaižat viņus Mekā, jūs atzīstat, ka Muhameds ir jums līdzīgs, ikviens no jums. Šis cilts vietā, kas ir vienojusi

mūs kopš Ābrahāma laikiem, arābus vienos kāds iznirelis saskaņā ar savām atklāsmēm. Ticiet man pirmā atklāsme liks iznīcināt elkus.”

Man izdevās pārliecināt pietiekami daudz vecajo par to, ka Muhamedam jāapstājas ārpus pilsētas. Kad musulmaņi bija piespiedu kārtā apturēti, viņš centās uzsākt sarunas. Lai ari cik atšķirīgs no mūsu senču ticības ir islāms, par vienu mēs esam vienisprātis: Mekas svētajās sienās nav vietas vardarbībai. Svētceļnieki nevar cīnīties svētajā karā. No tā ir atkarīga svētā žēlastība.

Kad Muhameda sūtņi lūdza mieru, es tik viegli nepadevos piespiedu vadoņus pieprasīt, lai musulmaņi dodas prom uz vienu gadu, pirms pielūdz savu dievu pilsētā. Mēs savukārt uz desmit gadiem pārtrauktu karadarbību pret viņiem. Zinu, ka piekāpšanās bija pārāk liela. Es atzinu sakāvi karā. Bet Mekas kareivji patiesībā visi pilsoņi ticēja, ka musulmaņi kaujās izmanto īpašu burvestību, kas viņus aizsargā. Ja valda šāds uzskats, tad ienaidnieks ir uzvarējis, pirms vēl ir izdarīts pirmais cirtiens.

Kad Hudeibijas līdzenumā vietā, kur viņi bija apmetušies, bija parakstīts līgums, Muhameda nometne dūca aizvainojumā. Viņi bija nākuši četras dienas, lai apmeklētu Svēto namu un veiktu upurēšanu. Kāpēc gan viņiem jāgriežas atpakaļ, kad viņi jau var saskatīt pilsētas sienas?

Omārs, viens no niknākajiem, piecēlās un izteica pārmetumus Muhamedam tieši sejā. “Vai tu neesi Dieva pravietis? Vai mūsu pusē nav taisnība un kureišu pusē netaisnība? Vai tu nesolīji mums, ka mēs veiksim septiņus riņķus ap Kaabu?” Muhameds lēnprātīgi pamāja pēc katra jautājuma, bet tad, kad Omārs tika līdz pēdējam, viņš atbildēja: “Es solīju jums, ka varēsiet pielūgt Dievu Kaabā, bet vai es teicu, ka tas būs šajā gadā?”

Viltīga atbilde, bet Omārs apsēdās, un dumpja nebija. Muhamedam tomēr vajadzēja atklāsmi. Un tāda ari nāca. Dievs viņam pateica, ka ir izcīnīta pārliecinoša uzvara (alfath). Tāpēc Muhameds pavēlēja dzīvniekus upurēt ārpus pilsētas sienām. Viņš izgāja platiem soļiem no nometnes un pirmais ziedoja augstvērtīgu kamieli. Daži no viņa sekotājiem kurnēja, bet, kad viņš nostājās to priekšā, lai nodzītu matus par zīmi, ka svētie rituāli bijuši veiksmīgi, viņi pakļāvās. Nocirptos matus vējš aiznesa pie Mekas vārtiem. Mati paslīdēja zem tiem un paši izkaisījās pa svētajām vietām. Muhameds zināja, kam viņš gatavojās.

Man jau bija bažas, ka pamiers būs gaužām trausls. Daži nakts sirojumi no vienas puses, dažas slepkavības no otras. Arābi barojas no nesaskaņām, un no šī pupa viņus nekad nevar atraut. To, ko tuksnesis liek izciest mums, mēs liekam izciest saviem ienaidniekiem. Bet es biju zaudējis gribu cīnīties pretī. Es kļuvu par pārrunu vedēju, cerot iegūt dažus priekšrocību krikumus mazliet vairāk vietas brīvai elpošanai, pirms nāk pēdējais trieciens.

Bijām atraidījuši musulmaņus, kad viņi nāca pielūgt Dievu pirmo reizi, bet otrajā reizē, pēc gada, nekādu viltību vairs nevarēja izdomāt. Nosūtīju ziņu, ka Muhameds un viņa piekritēji drīkst ienākt Mekā, bet tikai pēc tam, kad visi kureiši būs to atstājuši. Mēs sēdēsim augšā kalnos trīs dienas, nogaidot viņu apmeklējuma laiku pilsētā. Tas tika piedāvāts kā miera mājiens, nodrošinot, ka svētceļnieki neuzdursies vardarbībai. Muhameds saprata, ka tā vienlaikus ir ari nievājuma zīme.

Muhameds ienāca pa pamestas pilsētas vārtiem un gāja, līdz Kaabu jau varēja saskatīt. Pietuvojies tai, viņš klusēdams ar savu zizli aizskāra Melno akmeni un pateicās Allāham. Dievlūdzēju pulks bija dziļi aizkustināts, visiem

bija prātā tas, cik daudz gadu ir pagājis, iekams viņš atkal to varēja izdarīt. Tomēr tad, kad Muhameds piegāja pie durvīm, tās bija aizslēgtas. Mans darbs, atzīstu. Es būtu nolādēts, ja ļautu viņam apgānīt iekštelpu svētumu. Viņa piekritēji saniknojās. Man pat likās, ka viņi izārdīs pilsētu. Skatīdamies lejup no kalna virsotnes, es pa pusei jau gaidīju, ka ieraudzīšu Meku, tītu ugunsgrēku dūmos. Saglabādams mieru, Muhameds lika bijušajam vergam Bilālam uzrāpties uz Svētā nama jumta un saukt īstenticlgos uz pusdienlaika lūgšanu. Kad pār Mekas jumtiem atskanēja musulmaņu dziedāšana, piekritēji bija apmierināti.

Mans nicinājums jebkurā gadījumā bija bezjēdzīgs. Jaunā ticība izplatījās kā drudzis, aptverot katru namu. To nevarēja redzēt, tomēr tā pārņēma ar katru elpas vilcienu. Paša meita Ramla bija man zudusi. Atteicos no meitas, kad viņa aizbēga ar kādu musulmani hidžrā. Kādu dienu neilgi pēc tam es atradu savu sievu raudam.

“Kas noticis?” es jautāju.

“Ramlas vairs nav. Tagad viņa ir Umm Ablba.”

Pakratīju galvu. “Viņas virs nomira. Viņš bija stulbenis un nodevējs. Un tagad viņai ir tiesības atkal kļūt par sievu.” “Tu tā domā? Nu tava vēlēšanās ir piepildījusies. Tagad viņa ir Muhameda sieva.”

Visas asinis aizplūda man no sejas, un es aizstreipuļoju līdz krēslam. Visu atlikušo dienu un visu nākamo nakti paliku tur kā triekas sists. Remdējot sēras, domas aizklīda atpakaļ pagātnē, kad uz ielas es varēju paiet garām Muhamedam un pat neveltīt skatienu. Bet es esmu reālists. Vārgais līgums ir kļuvis bezvērtīgs. Mani aizsūtīja uz Medīnu, cerot, ka izdosies piemuļķot Muhamedu, lai viņš to paraksta vēlreiz. Nevienu neizdevās piemuļķot. Visa vara tagad ir viņa pusē.

Varbūt es Medīnā biju vientuļš. Kaut kas lika man pieļaut kļūdu. Aizgāju pie savas meitas uz istabām, kurās uzturoties viņa bija Muhameda tuvumā. Ko gan es domāju, kas labs no tā varēja iznākt? Viņa bija satraukusies un stīva, skopi paklanījās, tikko skarot grīdu, mani sveicinādama. Ieraudzīju krēslu un taisījos apsēsties.

“Ai nē!” viņa bikli iesaucās un norāva nost segu, ar ko bija pārklāts krēsls.

Valdīju dusmas. “Vai tu savam tēvam neatvēli nekādu cieņu? Tā taču ir tikai vilnas sega, nevis izšūts zīds no Ķīnas.”

“Bet uz tās sēž Pravietis,” viņa stostījās. Kādu brīdi skatījos uz viņu, tad apcirtos uz papēžiem un aizgāju, neteicis vairs ne vārda.

Runā, ka pagāja trīs gadi, kamēr Muhameds aprija Meku. Beigu beigās pilsēta krita bez pretošanās. Pirms musulmaņi te iesoļoja, viņi atsūtīja paziņojumu. Visi pilsoņi, kas paliks mājās aiz slēgtām durvīm, tiks saudzēti. Un tieši tā mēs arī darījām. Nogriezu lampas liesmiņu mazāku, kad izdzirdu musulmaņu zirgu dzelzs pakavu šķindoņu uz bruģakmeņiem. Nespēju pilnībā uzticēties šiem karotājiem par Dievu. Pavēlēju, lai lampas tiktu turētas pavisam vājas, tā ka iebrucēji domātu, ka mana māja ir tukša. Tumsā nespēju saskatīt neko vairāk kā baiļu spīdumu sievas acīs. Nekad neesmu jautājis, ko viņa saskatīja manējās.

No likteņa izvairīties nevarēja. Man bija jātiekas ar viņu.

“Es pievērsīšos ticībai,” teicu, neizvirzot nekādus nosacījumus. Aplaizīju lūpas, gatavodamies skūpstīt viņa sandales, bet Muhameds ar vieglu rokas mājienu mani apturēja.

“Tev tikai jāapliecina divi likumi. Pirmais ir tāds: nav cita dieva kā vien Dievs.”

Atkārtoju šos vārdus. Ja esi nodzīvojis tik ilgi kā es, tavi uzticības apliecinājumi ir slideni. Tā ir viegli pāriet no viena dieva pie cita.

“Un otrais?” jautāju.

“Nav cita dieva kā vien Dievs, un Muhameds ir Viņa pravietis.”

Šie vārdi raisījās viņam no lūpām tik vienkārši. Viņš nepiepūtās kā imperators. Zināju, ka dzīves cīņas viņu ir

*     darījušas pazemīgu. Viņam bija mazs dēliņš, Ibrahīms, kas piedzima Medīnā. Muhameds bērniņu neprātīgi mīlēja, bet kādu dienu zēns dabūja drudzi un nomira. Tad viņš nosūtīja vienību savu labāko kareivju uz Sīriju, bet tiem no slēpņa uzbruka bizantiešu algotņi. Tika nogalināts viņa audžudēls Zeids un līdz ar viņu arī brālēns Džafars. Abi Muhamedam bija ļoti mīļi. Parasts cilvēks pēc tā tik ļoti nemīlētu savu Dievu. Un nepaļautos uz viņu.

Viens no Muhameda biedriem, kas stāvēja viņam aiz muguras, nokremšļojās. “Nav cita dieva kā vien Dievs, un Muhameds ir Viņa pravietis.”

Šķiet, viņš mani mudināja. Ja neatkārtošu šos vārdus, kas zina, kas būs tālāk? Lai cik Muhameds būtu žēlsirdīgs, es taču biju sīvi cīnījies pret viņu karagājienā pēc karagājiena.

Neizrādīdams savas jūtas, piecēlos kājās. “Dod man laiku apdomāties!”

Izsoļoju no viņa telts neatskatīdamies. Pēc manas saprašanas, man galvā itin viegli būtu varējis iedurties duncis.

Šeit, Mekā, nav daudz to, kuri vēl atceras veco Mutālibu, Pravieša vectēvu. Ja arī atceras, tad tikai tāpēc, ka viņš dievināja savu mazdēlu, šūpodams to uz ceļgala, kamēr mēs dzērām un strīdējāmies viesu namos Kaabas tuvumā. Bet es atceros vēl kaut ko.

Atgriezos Muhameda teltī nākamajā dienā.

“Tu esi izlēmis," viņš teica. “Es nejautāšu. Tu neatrastos te, ja nebūtu gatavs pakļauties.” Viņš pamanīja, kā es mazliet novēršu skatienu. “Tu jau nepakļausies man.”

Biju tērējis pietiekami daudz laika. Nometos ceļos Muhameda priekšā un pasludināju: “Nav cita dieva kā vien Dievs, un Muhameds ir Viņa pravietis.”

Muhameds apmierināts viegli pamāja, un es piecēlos kājās.

Varēju iet ārā, taču es jautāju: “Kad Dieva mīlestība ir tik spēcīga, ka tā šķiet kā naids?”

“Mans vectēvs, Mutālibs, mēdza uzdot šo jautājumu,” Muhameds atturīgi atteica.

“Zinu. Esmu to dzirdējis. Es jau biju gandrīz pieaudzis vīrietis, kad tu vēl sēdēji viņam uz ceļgala. Bet tas nav svarīgi. Tavs vectēvs iedēstīja sēklu. Tas nav noliedzams. Viņš raizējās par savu dvēseli, kamēr mēs, pārējie, raizējāmies tikai par naudu un sievietēm. Tevī ir tā pati dīvainība. Nav jau nekāds brīnums.”

Muhameds pamāja. “Un es vēl joprojām uzdodu to pašu jautājumu. Tu neesi mans brālis, vēl ne. Allāhs tev neko nenozīmē. Es pieņemu, ka tu esi tas, kurš mēģināja mani pazemot pie Kaabas.”

“Varbūt.”

Viņš nomira pēc diviem gadiem, sešdesmit divu gadu vecumā. Nebija nekādas nopietnas kaites, viņš vienkārši pamazām izdzisa zaudēja spēku, kā liels koks zaudē sulu. Savus pēdējos brīžus, tā stāsta, viņš pavadījis ar galvu savas mīļākās sievas Aišas klēpī. Beigas bija mierīgas. īstenticigie bija droši, ka Pravietis viņus gaidīs paradīzē, kur koki ir zaļāki nekā jebkur Arābijā, jaunavas skaistākas un kristāla upes mirguļo saulē.

Pat nāvē Arābija pieder viņam. Drīz kritīs Sīrija un Ēģipte. Persijas imperators dreb, kad viņa troņa priekšā parādās Pravieša pilnvarotie. Muhamedam Dievs vēlējis nosūtīt vēstules visiem pasaules valdniekiem, pavēstot, ka tiem jāuzklausa Dieva vārds un jāpievēršas islāmam. Viņš bez kavēšanās nosūtīja šīs vēstules. Iedomājieties tik!

Pravietis nomira Medīnā, un tika uzskatīts, ka vislabāk būs viņu apglabāt tur, tās mājas pagalmā, kur viņš dzīvoja.

•   Es nolūkojos bērēs bez naida. Man līdzās bija Abū Bekrs. Reiz mūs vienoja cilts un amats, pirms kļuvām par mūža ienaidniekiem. Tagad viņš mierīgi pieņem manu pāriešanu islāmā. Mūs saista ticība, un Abū Bekram ir iemesls par to pasmaidīt. Apjukumā, kas radās pēc Muhameda nāves, vairākas kliķes pieprasīja šo vadoņa vietu. Pirms daudziem gadiem tika izraudzīts Alī, bet viņš toreiz bija tikai puika. Spēcīgas grupas vadīja Omārs un Osmāns. Domāju, ka viņiem reiba galva, domājot par izredzēm valdīt pār pasauli, ko viņiem dāvājis Allāhs. Bet galu galā tas, kuru izvēlējās vadoņi, bija Abū Bekrs. Viņu sauc par kalifu, Pravieša varas mantinieku debesīs un uz zemes. Laba izvēle. Abū Bekru visi mīl. Viena no viņa patīkamākajām īpašībām ir viņa vecums. Vecais vīrs tronī nesēdēs ilgi. Jaunajiem sāncenšiem vēl ir cerība.

Es staigāju starp viņiem brīvi ticībai pievērsta trofeja un nekaitīgs suns ar izrautiem zobiem. Mans gals nav vairs tālu. Sieva ir slima, un drīz viņa mani atstās. Viņa ir jau pa pusei akla un neredz mani, kad es sēžu pie lampas un lasu Korānu. Ko viņa darītu, ja to redzētu? Mans skats uzduras vārdiem, ko Dievs laikam gan sūtījis īpaši veciem cilvēkiem:

Ik dvēsele nobaudīs nāvi,

un paties, Augšāmcelšanās dienā mums samaksās pilnu

atalgu.

Un kas gan ir šīssaules dzīve kā vien viltota prece?1

Es esmu iepazinis gan maldus, gan baudas abus visā pilnībā. Vai tā ir mana patiesā saikne ar Pravieti?

Kad guldīju savu sievu zemes klēpī, Āiša atnāca mani apraudzīt. Viņa apprecējās tik jauna, vēl gluži bērns, tā ka viņa vēl joprojām ir skaista. Viņa ienāca manā mājā tik cēla, un uz mirkli viņas acis un pērles viņai ap kaklu padarīja nespodro, pret saules gaismu aizslēģoto telpu gaišu.

“Tu viņu atkal satiksi paradīzē,” Āiša klusītēm sacīja, saņemdama manu roku. Tā viegli trīcēja viņas plaukstā. Nesapratu, vai pie vainas bēdas vai vecums. Laikam gan abi.

“Mana sieva nepārgāja islāmā,” es teicu. “Vai tad tas nozīmē, ka viņa ir pazudusi?”

“Mīlestība viņu aizvedis pie tevis. Tas būs viņas ceļš pie Dieva.”

Tie bija mierinājuma meli, bet man bija patīkami tos dzirdēt. Āiša brītiņu pasēdēja pie manis. Saules gaisma, kas spiedās cauri slēģiem, atspīdēja viņas krellēs, pārvēršot tās mirdzošās asarās.

“Es gribu, lai tu kaut kam notici.” Āiša redzēja, kā es sastingstu. “Neesmu nākusi šurp sprediķot. Tas ir stāsts, kas manai sirdij ir vistuvākais. Kādā vēsā naktī Mekā Pravietis gāja uz mājām, kad pēkšņi viņu pārņēma miegs. Viņš atgūlās pie kāda nama durvīm Kaabas tuvumā. Nākamais, ko viņš atjauta, bija eņģelis Gabriēls, kas parādījās, sūtīdams savu gaismu Pravieša krūtīs. Šo sajūtu spēks saasināja visas maņas, un Pravietis saprata, ka viņa sirds ir šķīstīta kaut kam brīnumainam. Gabriēls norādīja uz ielas galu,

1 Korāns, 3:185.

kur stāvēja spārnots dzīvnieks. Tas bija balts un izskatījās pēc ēzeļa, tikai lielāks. Nosaucis šo radījumu par Buraku, eņģelis aicināja Pravieti kāpt tam mugurā. Tiklīdz viņš to bija izdarījis, tā atjauta, ka Buraks ir zibens rumaks. Katrs tā solis sniedzās līdz pat apvārsnim. Pravieti sastindzināja godbijība un bailes. īsā laikā viņi veica ceļu līdz pat vistālākajai mošejai, kas atradās Jeruzalemē. Tajā laikā tur mošejas nebija, bet Gabriēls pārliecināja Pravieti par viņu

*    galamērķi. Mošejā bija daudzi svētie tēvi un pravieši, kas bija sludinājuši pirms viņa. Pēc kopīgas lūgsnas Pravietim atkal lika kāpt Buraka mugurā, jo viņa nakts ceļojums esot vēl tikko sācies.”

Aišas balss tumsā cēlās un atkal noplaka. Viņas acis tumšajā telpā dzirkstīja. Arābu vidū neviens netiek cienīts vairāk kā dzejnieki. Neesmu dzirdējis, ka būtu kāda dzejniece sieviete, bet Aiša tāda varētu būt. Jutu, kā mani pilda rožu smarža.

“Kad Pravietis uzkāpa atpakaļ Buraka mugurā, viņš palūkojās uz apvārsni, kur viņus aiznesīs nākamais solis. Bet tā vietā ar skanīgu pakava piesitienu klintij zem viņu kājām šis radījums pacēlās debesīs. Zvaigznes pienāca tik tuvu kā ugunskurs Pravieša pagalmā. Viņi devās cauri debesu kristāla kupolam arvien augstāk un augstāk. Kā gan tas iespējams? Viņš vēl joprojām bija dzīvs, tomēr Pravietis devās iekšā septiņos debesu lokos. Katrs no tiem žilbināja acis un lēja svētlaimi sirdī. Kad viņi sasniedza septītās debesis, ceļu aizšķērsoja koks. Tas bija svētais koks, aiz kura nevienam eņģelim nebija ļauts spert kāju. Tomēr Pravietim ļāva ieiet. Viņš pārmija svētus vārdus ar dižajiem islāma priekštečiem, vispirms Ābrahāmu, tad Mozu, visbeidzot Jēzu. Beidzamā dāvana bija tikt ielaistam pie Allāha. Visugaišā priekšā Pravietis tikai godbijīgi klusēja. Allāhs runāja

un deva viņam norādījumus īstenticīgajiem. Viņu galvenais pienākums, teica Dievs, ir lūgties piecdesmit reižu dienā. Pravietis padevīgi paklanījās un izgāja. Kad viņš nonāca atpakaļ pie vecajiem praviešiem, Mozus jautāja, ko Dievs teicis. Kad Mozus dzirdēja par pienākumu lūgties piecdesmit reižu dienā, viņš papurināja galvu. “Tas nav iespējams. Ej atpakaļ un lūdz kaut ko vieglāku!” Pravietis atgriezās pie Allāha ne tikai vienreiz, bet vairākas reizes, līdz viņa lūgumi tika uzklausīti. Dievs atļāva, lai ticīgie lūdzas nevis piecdesmit, bet gan piecas reizes dienā.”

Tumšā Aiša izdzirdēja manu ķiķināšanu. Viņa pārtrauca stāstu.

“Nedusmojies,” es teicu. “Tu mani sasmīdināji. Es vienmēr esmu zinājis, ka Pravietis ir viltīgs. Viņš pat Dievu atrunāja no tā nodoma.”

Es neredzēju, kā Aiša uztvēra manis teikto, bet viņa mani nerāja. Varbūt ari viņa pasmaidīja. Bet stāsts beidzās strupi. Zibens rumaks atnesa Muhamedu atpakaļ uz zemes, un viņš, drebēdams nakts vēsumā, pamodās tajā pašā vietā, kur bija aizmidzis.

“Vai tas bija sapnis?” es jautāju.

“Daudzi tā domāja, pat daudzi no viņa atbalstītājiem. Viņi bija satriekti. Pravietis bija saņēmis atklāsmes, bet viņš vienmēr bija uzstājis, ka ir cilvēks starp cilvēkiem, nevis brīnumdaris. Viens no viņiem aizsteidzās pastāstīt šo stāstu manam tēvam Abū Bekram.”

“Ak!” Tolaik es izvairījos no Abū Bekra un tik tikko atcerējos, ka viņš ir Āišas tēvs. “Un vai viņš noticēja?”

“Bez šaubīšanās. Viņš teica: “Ja Muhameds mums apliecina, ka viņa ceļojums nebija sapnis, man nav citas iespējas kā vien noticēt viņam. Es taču jau esmu pieņēmis to, ka viņu apciemo eņģelis.” Tieši no sava tēva es dzirdēju šo stāstu.”

Sajutu, kā Aišas roka atkal paspiež manējo. “Bet tu iesāki, sakot, ka izdzīvo šo stāstu,” ierunājos.

“Katru dienu. Es veicu ceļojumu uz debesīm, vai saproti. Tas ir dārgums, ko Pravietis devis mums visiem. Viņš atklāja šo ceļu, lai mēs visi varētu viņam sekot. Mums nav vajadzīgs Buraks, lai nonāktu pie Dieva. Mūsu rumaks ir dvēsele.” Piedodiet man, bet es biju uzvarēts. Tas bija par daudz. Mana sieva bija mirusi. Ļoti drīz mans ķermenis gulēs viņai blakus. Kas gan man bija atlicis, ja ne ceļojums uz debesīm, ja tāds ir iespējams? Turēju Āišas plaukstu ciešā tvērienā. Asaras plūda man pār vaigiem un sakrājās to dziļajās grumbās.

“Allāhu Akbar," es čukstēju. “Dievs ir dižens.”

“Allāhu Akbar,” viņa atkārtoja un izslīdēja no istabas, atstājot aiz sevis tikai pērļu mirgojumu un vieglu rožu dvesmu.

Pēcvārds

..

PASTAIGA AR MUHAMEDU

Tikai retais var lasīt Muhameda dzīves stāstu, nejūtoties vienlaikus sajūsmināts un satraukts. Es domāju, ka arī viņam pašam droši vien bija tās pašas pretrunīgās izjūtas. Islāms dzima juku laikos, un Allāha parādīšanās, kas pārspēja simtiem seno arābu dievu, radīja apvērsumu.

Vienam pašam cilvēkam bija jānes varmācības nasta ar atklāsmes godbijību.

Muhameds sevi neuzlūkoja kā Jēzus, kuru sauca par Dieva Dēlu, vai kā Buda princis, kas sasniedza cēlu, kosmisku apgaismību. Indiāņu sakāmvārds liecina, ka pietiek ar vienu dzirksteli, lai nodedzinātu visu mežu. Muhameds aizšķīla šo dzirksteli.

Ja Pravieša dzīve būtu pasaka, viņš nokāptu no savas kalnu alas, izplestu rokas kā jaunlaiku Mozus un pastāstītu cilvēkiem, ko Dievs vēl viņiem darīt. Reālajā dzīvē Muhameds izjuta izbailes un šausmas. Arī jūs un es būtu tuvu ārprātam, ja žilbinošas gaismas uzliesmojumā parādītos eņģelis Gabriēls un teiktu mums, ka mūsu uzdevums ir izpirkt grēcīgo pasauli.

Dievs neatstāja Muhamedu vienu. Kad atklāsme bija tuvu, Muhameds nonāca transa stāvoklī, kas laupīja viņam paša gribu. Viņa seja piesarka, viņš stipri svīda. Vēstis, ko viņš saņēma, bija drausmīgas. Arābu liktenis bija atkarīgs no viņa. Muhameda dievišķais uzdevums bija pārliecināt

savu tautu atteikties no senču elku pielūgšanas un māņticīgās daudzo dievu godāšanas. Ja viņi to nedarītu, Allāham bija padomā apokaliptisks sods. Nevienam grēciniekam netiktu piedots. Izglābsies tikai tie, kas bīstas Dieva un paklausa viņam līdz pēdējam burtam. Kas attiecas uz pašu Pravieti, viņa izvēles brīvība tika pastāvīgi atņemta, līdz vienīgais atlikušais ceļš bija kā parunā par bārdas naža asmeni: katrs vārds, darbs un doma bija pakļauta Dievam.

Drausmīgāku likteni grūti iedomāties. Muhameds daudzkārt un dažādās situācijās teica: “Labākais dzīvē nāk no Allāha. Sliktākais ir mana vaina.” Viņš pieņēma šo attieksmi, visu slavu dodot Dievam un visu atbildību uzņemoties uz sevi. Ne jau katru brīdi bija runa par dzīvību un nāvi. Dievs atrada veidu, kā atrisināt Muhameda ikdienas problēmas. Viena no viņa mīļākajām sievām Aiša reiz viena pati apstājās kādā oāzē. Garām jāja straujš musulmaņu jātnieks un piedāvājās viņu pavadīt ceļā. Naktī viņi palika divatā, un ļaunas mēles sāka kulstīties. Beigu beigās sīkas baumas izvērtās par milzu skandālu. Pravietis lūdza Allāhu, un nāca atklāsme. Aiša ir nevainīga. Katrs, kurš runāja viņai par ļaunu, bija noperams.

Līdzīgā veidā Muhamedam bija noderīgas atklāsmes, ka viņa daudzajām sievām jābeidz savstarpējā ķildošanās. Dievs lika sievietēm paklausīt vīram visās lietās. Visvarenais Korānā dažreiz nosauca Pravieša ienaidniekus vārdā un pilnīgi nosodīja tos. Viņš deva norādes, kā runāt ar kritiķiem un noliedzējiem. Kad musulmaņu trimdinieki mēģināja atkal iekļūt Mekā un tika aizsūtīti atpakaļ, nāca atklāsme, kas viņiem pauda, ka šķietamā sakāve patiesībā ir uzvara.

Muhameds varēja rēķināties ar to, ka Dieva padoms atbrīvos viņu gandrīz no jebkura strupceļa. Zinātnieki

iedala atklāsmes, kuru skaits sniedzas tūkstošos atsevišķu vēstījumu, divās galvenajās daļās. Tās, kas saņemtas Mekā, pievēršas galvenokārt teoloģijai. Savukārt tie vēstījumi, kas saņemti Medīnā pēc hidžras jeb pārceļošanas m. ē. 622. gadā, lielākoties koncentrējas uz jaunās ticības un jauno ticīgo vadīšanu.

Korāns runā par pestīšanu un apokalipsi gluži tāpat kā Jēzus dzīves laikā, un tie, kas sākumā pievērsās islāmam, uzskatīja, ka pasaules gals ir tuvu. Bet Korāns runā arī par karu, politiku, iekšējām cīņām, līgumiem, greizsirdību un ikdienas likstām, vadot valdību Medīnā, ieskaitot pat nodokļu ievākšanu.

PRAKTISKĀ ATPESTĪŠANA

Visas reliģijas cenšas vest pielūdzējus tuvāk Dievam, bet nav daudz to, kurās runātu tik skaidri kā Korānā. Slavenie “pieci islāma pīlāri” nosaka īstenticīgā pienākumus.

Ticības apliecinājums, paziņojot, ka Allāhs ir vienīgais

Dievs un Muhameds ir Viņa pravietis.

Lūgšanas, kas jāveic piecreiz dienā, vēršoties pret Meku -

vissvētāko vietu zemes virsū.

Labdarība, dodot žēlastības dāvanas nabadzīgajiem.

Gavēšana ramadāna mēnesī.

Svētceļojums uz Meku vismaz vienreiz mūžā.

Katrs no šiem pienākumiem ir atgādinājums, ka zemes dzīvei ir viens mērķis atgūt zaudēto cilvēcību. Piecos pīlāros var saskatīt vienojošu pavedienu: ar lūgšanām, savas ticības apliecināšanu vai mēneša atvaļinājumu, lai vērstos sevī, dievlūdzējs atliek malā ikdienas darīšanas, radot vietu,

kur ienākt Dievam. Atpestīšana ir kļuvusi par praktiski darāmu darbu, un var paskatīties pa logu, redzot, kā tavi kaimiņi dara to pašu, un tāpat viņi var paskatīties uz tevi. Tas kļuva ārkārtīgi svarīgi, kad pirmajiem musulmaņiem vajadzēja aizstāvēties pret vajāšanām, sapulcējoties ciešā ticīgo kopienā Ummā. Vienotas frontes veidošanas tēls pret naidīgo pasauli saglabā savu spēku arī mūsdienās.

Ciešā ticīgo vienošana ietvēra arī teoloģiju. Ir seši galvenie ticības stūrakmeņi, par kuriem ir vienisprātis pat sektas, kas citādi norobežojas cita no citas pa stingri noteiktiem virzieniem, kā sunnīti un šiīti. Šie postulāti ir šādi.

Ticība Allāham kā vienīgajam patiesajam Dievam.

Ticība Dieva sūtītiem praviešiem, kā arī mazāk nozīmīgiem vēstnešiem un bildinātājiem.

Ticība eņģeļiem.

Ticība Dieva sūtītām grāmatām: Torai, Psalmiem un Korānam.

Ticība tiesas dienai un mirušo augšāmcelšanai.

Ticība liktenim, lai tas būtu labs vai slikts.

Šie uzskati cieši pārklājas ar jūdaisma un kristietības uzskatiem. Bet neviena reliģija nevar izvairīties no pretenzijām, ka tā ir pārāka par visām citām, la ir ari islāmā, kas sevi izvirza par pagātni “apliecinošu”, un tas nozīmē, ka Dievs atjaunojis savus vēstījumus, kas bija ietverti Torā un Jaunajā Derībā. Viņš sūtīja jaunu pravieti, kura vārds ir pēdējais. Tāpēc jūdiem un kristiešiem būtu jāieklausās un jāpāriet islāmā. Tas parādītu viņu patieso ticību vienam Dievam. Protams, šādai idejai radās liela pretestība, un tās rezultāts ir ilga un skumja reliģisko konfliktu vēsture.

Allāhs gribēja, lai atjaunotā vēsts būtu pilnīga. Tāpēc islāms kļuva par daudz ko vairāk nekā reliģija tas ir dzīvesveids, kurš ir tik visaptverošs, ka nekas nepaliek gadījuma varā. Dievam ir priekšraksts itin visam. Ja ir kaut kas izlaists, pastāv tūkstošiem hadītu, kas vada ikviena ikdienas gaitas. Hadīts ir stāsts vai atgadījums no Pravieša dzīves. Tie rāda, kā viņš reaģēja vai rīkojās, kad cilvēks pie viņa ieradās ar kādu problēmu, tiesas prāvu vai jautājumu par to, kas ir pareizi vai nepareizi. Āiša, Muhameda mīļākā sieva, kuru viņš apprecēja, kad viņa vēl bija maza meitene, nodzīvoja daudz ilgāk par viņu. Viņa devusi apmēram divi tūkstoši hadītu. Tiem ir likuma spēks pat mūsdienās. Tāpēc, kamēr kristieši var prātot: “Nez ko gan Jēzus darītu?”, musulmaņiem uz līdzīgu jautājumu ir precīza atbilde. Nav daudz tādu dzīves sarežģījumu vai nu lielu, vai mazu, lai īstenticīgie precīzi nezinātu, ko darītu Muhameds.

Jāņem vērā, ka liela tiesa islāma doktrīnu attīstījās pēc Pravieša nāves, kas bija negaidīta. Arī Jēzus mācekļi viņu zaudēja pēkšņi pēc krustā sišanas. Muhameda sekotāji bija samulsuši, bet viņi ātri sāka apkopot pilnīgu, autorizētu Korānu no visām esošajām sūrām. Šī kompilācija, protams, gāja cauri cīņām un strīdiem, atstājot tik daudz līdz galam neatrisinātu jautājumu, ka to pietiks, lai nodarbinātu zinātniekus un interpretētājus paaudzēm ilgi.

PAKĻAUŠANĀS CEĻŠ

Tā kā Pravieša dzīvi piepildīja Dieva norādījumi, nosakot gandrīz ik minūti, mūsdienu musulmaņiem ceļš uz pareizu dzīvi nerada nekādas šaubas. Augstākais tikums islāmā ir padevība jeb pakļaušanās. Tiem, kas ir ārpus ticības, varētu būt grūti saprast šo tikumu. Mēs nepieņemam brīvas izvēles

neesamību. Lielākā daļa no mums grib, lai viss notiktu abējādi paklausīt Dievam kādu laiku un tad atkal pārējo laiku lemt pašiem pēc sava prāta. Islāms, atklāti runājot, to uzskata par ceļu uz pazušanu. Kāpēc gan lai kāds labprātīgi savas grēcīgās vēlēšanās liktu pretī vērtīgajam Dieva vārdam? Kāpēc gan lai cilvēks izvēlētos dzīvot kaut mirkli atrauti no dievišķā?

Nav iespējams paiet garām šai būtiskajai atšķirībai, un

*      tā daudz ko izskaidro. Pirmām kārtām tā izskaidro islāma izplatīšanos, kas dažos gados pēc Muhameda nāves notika tik strauji kā meža ugunsgrēks. Muhameda sabiedrotie tā saujiņa, kas kopā ar viņu izceļoja uz Medīnu, sāka savu dzīvi kā tirgotāji Mekā. Bet Alī, Omārs un Osmāns mūža beigās bija kalifi valdnieki tādā impērijā, kas stiepās no Ēģiptes līdz Persijai. Šī plašā izplatība nebija karadarbības iznākums, kaut arī musulmaņi bija nikni karotāji. Tā vietā islāms piedāvāja tuvību Dievam. Cilvēki ilgojas būt tuvu Dievam, un šīs ilgas ir jāpiepilda. Islāms tās piepildīja nevis teorijā, bet praktiskā darbībā.

Vienkāršie ļaudis bija pieraduši pielūgt elkus un upurēt tiem, par to saņemot pretī tādus elementārus labumus kā bagāta raža un pietiekams ūdens daudzums. Allāhs pārņēma funkcijas no simtiem elku, un klāt vēl nāca solījums doties uz paradīzi pēc nāves un mūžam mājot tās dārzos.

Šis solījums ir brīnišķīgs, bet tā pretstats ir biedējošs. Dzīve pēc saviem untumiem, neņemot vērā Dieva norādījumus, noved elles liesmās. Tieši tāpēc modernizācija visā islāma pasaulē ir saskārusies ar spītīgu pretestību. Sērfošana internetā, televīzijas skatīšanās vai naktskluba apmeklēšana var apdraudēt tavu dvēseli. Ortodoksija vienmēr ir šāda neatkarīgi no ticības. Musulmaņi nebūt nav vienīgie, kas baidās no lienošās sekulārisma infekcijas.

Fundamentālistiem visās ticībās ir tādas pašas aizdomas. Viņu skatījumā pasaulīgais vienmēr ir bijis pārpasaulīgā ienaidnieks.

Ja palūkojamies uz Arābiju pirms Muhameda, dzīve tur bija tik skarba, ka noteikti bija milzīgs atvieglojums atklāt dzīvesveidu, kas solīja ne tikai mūžīgo dzīvošanu, bet ari daudz risinājumu ikdienā: asinsnaida izbeigšanu, piederības izjūtu, mierinošo apziņu, ka vienai tautai ir viena ticība, kā arī vienkāršus noteikumus sadzīvei. Korāna diktētā dzīve nebija cietums, kas atņem brīvo gribu, tā bija kārtība haosa vietā.

Centrālais šeit ir atgadījums ar Muhamedu un piecām ķēvēm. Kā atstāstīts romānā, Muhamedam bija zirgu pulciņš, kuru viņš mīlēja. Viņš bija ieradis izvest tos tuksnesī izskrieties. Kādu dienu viņš aizveda tos tik tālu no Medīnas, ka dzīvniekiem uznāca ārkārtīgi stipras slāpes. Tie saoda oāzi tālu priekšā un sāka auļot uz to. Muhameds ļāva zirgiem gandrīz jau sasniegt ūdeni, un tad viņš asi iesvilpās, liekot tiem atgriezties. Lielākā daļa zirgu turpināja skriet, bet piecas ķēves atgriezās atpakaļ pie Pravieša. Viņš izmantoja šīs piecas ķēves, lai izveidotu arābu zirgu cilts līniju, kas mūsdienās ir ļoti augstā vērtē.

Šī ir alegorija par reliģisku paklausību, un, to stāstot, morāle ir tāda, ka Dievam par visiem citiem tikumiem tīkamāka ir uzticība.

PAZUDUŠO ATGRIEŠANĀS

Jāpatur prātā, ka arābi Muhameda laikā jutās kā novārtā atstāta tauta. Tuksnesis viņus norobežoja gandrīz pilnībā, dodot drošību no iebrukumiem, bet arī padarot nesasniedzamus reliģiskām ietekmēm. Es biju pārsteigts, lasot,

ka Muhameda bērnības laikā visā Arābijas pussalā nebija atrodama neviena Bībele. Mekā valdošā cilts kureiši uzskatīja sevi par Ābrahāma bērniem. Tomēr viņi ari zināja, ka Ābrahāma reliģija ir zudusi, viņi mantojuši tikai druskas un apputējušas atliekas. Tieši tāpēc tik svarīgs bija mīts par Zamzamu avotu, ko Dievs radījis, lai tas nestu ūdeni viņa bērniem. Kad Zamzams tika zaudēts, zuda ari dzīvības ūdens. Kad to atkal atrada kureišu vadonis Mutālibs,

*   dzīvības ūdens atgriezās.

Muhameds bija tiešs Mutāliba pēctecis, viņa mazdēls. Vēsture raksta sevi no mūsdienām uz senākiem laikiem, un, tiklīdz islāms uzplauka, rakstītāji steigšus pievērsās Pravieša dzīves sākuma posmam un piepildīja to ar pareģojumiem un zīmēm. Par aptuvenu paraugu viņi pieņēma Kristu. Mums tiek rādīts vientuļš, mistisks eremlts, kas uzliek rokas uz galvas Muhamedam puikas gados un pareģo, ka viņš būs Bībelē minētais pravietis. Medīnā ierodas vēl viens mistiķis jūdu rabīns, kas pasludina, ka pēdējais pravietis jau ir tuvu. Mekā saujiņa monoteistu, ko apzīmē ar vārdu hanīf, māca jaunajam bārenim savu izpratni, un visatklātākais no viņiem Varaka ir pietiekami drosmīgs, lai pie pašām Kaabas durvīm pasludinātu Muhamedu par izredzēto.

Tas ir aizraujoši, bet nav tālu jāmeklē arī nepatīkamais. Medīnas jūdi bija pirmie, kas uzņēma savā vidū Muhamedu un nelielo viņa sekotāju pulciņu. Jaunā ticība vēl bija visai trausla. Divpadsmit gados kopš pirmās atklāsmes bija radušies ne vairāk par duci ciešu sekotāju, sabiedroto. Pirmos trīs gadus Muhameds par savu aicinājumu nevienam ārpus ģimenes nestāstīja. Izjūtot pastāvīgu apdraudējumu no kureišiem, jaunajai ticībai pirms hidžras pievērsās, iespējams, no četrdesmit līdz simtam cilvēku. Ievērību pelna fakts, ka Medīnas jūdi bija ar mieru pieņemt Muhamedu par

tādu, kas izšķir to strīdus un izveido plānu miera ieviešanai starp visām naidīgajām ciltīm pilsētā.

Tomēr dažos turpmākajos gados, pieaugot īstenticīgo skaitam, Dievs vēlēja Muhamedam padzīt jūdu ciltis no Medīnas, aizsūtot tās trimdā uz nomaļiem, neauglīgiem apvidiem. Vēlāk, kad vairojās jūdu aizvainojums un pēdējā atlikusī cilts sadarbojās ar iebrucēju armiju no Mekas, Muhameds īstenoja nežēlīgu atmaksu. Visiem vīriešiem nocirta galvu, visas sievietes un bērnus sadalīja kā kara laupījumu, pēc tam daudzus pārdeva verdzībā. Islāma vēsturnieki slavē šo šausmīgo lēmumu, jo tas nācis atklāsmes ceļā. Tikai pēdējā laikā daži revizionisti nosauc to par barbarisku noziegumu, kāds tas patiesībā arī ir.

Te sastopamies ar Pravieša misijas tumšo pusi. Ikvienu viņa vārdu un darbu balsta Dieva spēks aiz tā (izņemot varbūt vienīgi “sātaniskos pantus” Korānā, ko tā sauc tāpēc, ka tos iedvesmojuši dēmoniski spēki, kas īslaicīgi maldināja Muhamedu un noveda viņu neceļos, bet viņš drīz to izprata un atgriezās pie Allāha vadības). Diez vai Muhameds pats sevi uzskatīja par nekļūdīgu. Mums ir zināmi aizkustinoši stāsti par viņa pazemību. Viņš atzina savas kļūdas un nebūt ne vienpersoniski deva pavēles sarežģītos laikos, sēdēja apspriedēs ar saviem vadoņiem un uzklausīja viņu viedokļus.

Pēc Muhameda nāves notika saliedēšanās ap absolūto patiesību, un tas nozīmēja, ka par ticības pārbaudījumu kļuva uzdevums jebkuru Pravieša darbību, pat ja tā būtu galvas ciršana ienaidniekiem, pārvērst par kaut ko pareizu un labu. Šajā ziņā Muhameda kritiķi atsaucas uz viņa laulību ar Aišu. Viņa bija tirgotāja Abū Bekra, kas bija viens no pirmajiem un visdedzīgākajiem jauno musulmaņu pulkā, jaunākā meita. Sešu gadu vecumā Āiša tika saderināta ar

kādu vīrieti, bet tad Muhamedam nāca atklāsme, ka šī meitene ir paredzēta viņam. Topošo vīru pārliecināja atteikties no meitenes. Notika laulības ar Muhamedu, bet tās netika piepildītas miesīgi līdz laikam, kad Āišai bija deviņi gadi. Ārpus islāma šī epizode šķiet vairāk nekā riebīga. Savukārt šīs reliģijas iekšienē tā tiek slavēta. Neviena no pārējām Muhameda sievām nebija jaunava, un loģiskais pamatojums ir tāds, ka Āišai ir tāda kā Jaunavas Marijas loma, un vēl jo šķīstāku viņu padara tas, ka viņa bija tik jauna. Pārējai pasaulei ārpus islāma šī ir akla fanātisma recepte.

PLAISAS AIZVĒRŠANA

Jākonstatē, ka mēs nevaram identificēties ar paražām, no kurām mūs šķir tāds milzu bezdibenis. Kā jau minēju: katra ticība apvienojas ap savu versiju par absolūto patiesību. Islāma ekstrēmisms nav nekāds izņēmums, un diemžēl šis skaļais mazākums ir samaitājis mūsu viedokli par islāmu.

Dievs, kas runā Korānā, nav vienkārši Vecās Derības Dievs, kam prātā atriebība un sods un kas kaprīzi izlemj, kuru atalgot un kuru sodīt. Korāns atzīst jūdaismu un kristietību. Visnozīmīgākais mistiskais notikums Muhameda dzīvē bija nakts ceļojums uz Jeruzalemi, ko viņš veica zibens rumaka mugurā. Muhameds tur pielūdza Dievu kopā ar saviem priekšgājējiem, un tad viņš tika pacelts septītajās debesīs, kur viņš runājās ar Ābrahāmu, Mozu un Jēzu un pēc tam tika pielaists pie Allāha.

Korāna mērķis, runājot Jēzus vārdiem, bija piepildīt likumu, nevis to pārkāpt. Bija jākaro, lai izplatītu jauno ticību, bet tepat aiz apvāršņa bija paradīze, kurā vienīgais Dievs gaidīja visus ticīgos. Mēs varam teikt, ka islāms

ieviesa monoteismu, aizstājot ar to politeismu, arābi dabūja vienu dievu daudzu vietā. Bet šī vēsts bija vispārīgāka. Allāhs nebija kaftanā ietērpts Jahve. Viņš bija Viens Vienīgais, visu caurstrāvojošais, kas balsta Visumu.

Visi musulmaņi mīl Pravieti, bet viens īpašs islāma novirziens ir attīstījis spēcīgu, mistisku mīlestību pret Allāhu tie ir sūfiji. Viņu pieejā Dievam var saskatīt Muhameda mantojuma ārkārtīgo spēku un skaistumu. Bērnībā mani veda uz sūfīju svētvietām, parasti tie bija svēto kapi, kuriem izlūdzās brīnumus. Tur notika dzejas lasījumi un dejas visas nakts garumā patiesi saviļņojoši sarīkojumi. Man šie sūfiji ar savu ārkārtīgo laipnību citam pret citu un vienmēr klātesošo atgādinājumu par Dieva mīlestību simbolizēja islāmu balti kupoli uz debesu fona, romantiskas pasakas par prinčiem un princesēm un hipnotiskie muedzinu saucieni no minaretiem.

Šo ainu piemīlīgums ir reāls, kaut arī vēsture tām ir pievienojusi mazliet rūgtu pēcgaršu. Sūfiji tiecās pēc vienotības ar Dievu, un viņu ceļš uz apgaismību bija mīlestība. Dievbijība veda pie aizgrābtības, un aizgrābtība veda pie Bezgalīgā. Tā ir galējā dvēseles mīlestība, nav nekā spēcīgāka par to, kā to šajā dzejolī apliecina lielais sūfiju mistiķis Rūmi:

Jūs, brīnumu meklētāji, kas allaž raugāt pēc zīmēm, Jūs raudādami ejat pie miera un asarās mostat.

Jūs lūdzat pēc tā, kas nenāk,

Līdz tas aptumšo jūsu dienas.

Jūs ziedojat visu, pat gaišo prātu,

Jūs sēstaties gunī, gribot tapt par pelniem,

Ja ceļā sastopat šķēpu,

Metaties krūtīm uz tā.

Ierodiet darīt tik liekus neprāta darbus -

Tad saņemsiet gaidīto zīmi.

Šīs rindas nav tikai iztēles lidojums tās apraksta to, ko sūfiji patiesi ir darījuši, lai sasniegtu Dievu. Skaistums vienībā ar Vienīgo bija neatkārtojams, bet tā meklētāji sadega pelnos, pirms spēja sasniegt savu Mīļoto.

Muhameds atvēra durvis uz Dievu, savukārt sūfiji bija tie, kas metās caur tām, akli kliedzot kaislē. Šīs kvēlojošās alkas ir labākā džihāda interpretācija, un es ceru, ka tieši tā ņems virsroku. Tā nes gaismu tumsā, kā sludina Rūmī:

Mīlā, kas atnāk no jauna, tā tava mirstamā vieta.

Kur ceļš sākas otrā pusē.

Izkūsti debesīs un izlauzies

No cietuma, kura sienas tev jāsatriec.

Sveic dienas gaišumu,

Kas laužas no tumsas un miglas.

Ir pienācis laiks!

Muhameda īstais mantojums bija dot laiku pārlaicīgajam. Vienīgajam nav robežu ne laikā, ne telpā. Viņam nevar piešķirt nekādu seju, nedz ķermeni, tieši tāpēc islāms aizliedz attēlot Dievu. Salīdzinājumā ar Allāha transcendentālo realitāti šī pasaule te lejā ir nenozīmīga ilūzija. Tāpēc islāma būtība aicina ticīgos raudzīties pāri ilūzijai, lai atrastu realitāti. Sūfijiem bailes no Tēva sodītāja pārauga mīlas dēkā ar neredzamo Vienīgo, kura būtība ir žēlastība, līdzcietība un visa dzīvā svētums.

Par Muhamedu var spriest vai nu pēc sliktākajiem viņa sekotājiem, vai pēc labākajiem. Viņu var vainot par fanātisma un džihāda sēklas iesēšanu vai slavēt par Dieva vārda atnešanu tuksnesī. Savā pastaigā ar Muhamedu es uzzināju, ka jebkuri iepriekšēji aizspriedumi ir nepatiesi. Tas, ko Pravietis atstāja šai pasaulei, ir savijies ar labāko un ļaunāko mūsos visos.

Šaubos, vai eņģelim Gabriēlam ir paredzēta tikšanās ar mani žilbinošas gaismas uzliesmojumā. Bet, ja tā ir, es gaidītu cīņu ar atklāsmēm ik dienas. Dievs neatviegloja Muhamedam dzīvi. Viņš padarīja to daudz grūtāku, un viņa stāsta brīnums ir tas, kā viņš radīja gaismu tumsā ar visu savu “cilvēka starp cilvēkiem” maldīgumu. Vēsts, ko viņš nesa, nebija skaidra, tā nekad nav skaidra. Kamēr vien mūsu alkas pēc Dieva būs lielākas par mūsu spēju dzīvot svēti, Pravieša sarežģītā mistērija būs arī mūsu mistērija.

Content

Čopra Dīpaks Muhameds

AUTORA PRIEKŠVĀRDS

HRONOLOĢIJA

Muhameds: ģenealoģija

MUHAMEDS

Ievads

ATKLĀSMES EŅĢELIS

Pirmā dala DZĪVĪBAS ŪDENS

ABDELMUTĀLIBS, VERGS

BAŠIRA, VIENTUĻNIEKS

HALĪMA, ZĪDĪTĀJA

VARAKA, TICĪGAIS

BARAKA, AFRIKĀŅU VERDZENE

HATĀBS, VECAJAIS

KLEJOJOŠS UBAGS

Otra daļa EŅĢEĻA APSKĀVIENS

HADĪDŽA, PRAVIEŠA SIEVA

DŽAFARS, ABŪ TĀLIBA DĒLS

RUKAiJA, MUHAMEDA TREŠĀ MEITA

ABŪ BEKRS, MEKAS TIRGOTĀJS

ZEIDS, PIEŅEMTAIS DĒLS

ALĪ, PIRMAIS ATGRIEZTAIS

Trešā daļa DIEVA KAREIVIS

JŪDU SEKRETĀRS

FĀTIMA, MUHAMEDA JAUNĀKĀ MEITA

IBN UBEIJĪ, LIEKULIS

OMĀRS, TUVS LĪDZGAITNIEKS

JASMĪNA, SIEVIETE PIE AKAS

ABŪ SŪFJANS, IENAIDNIEKS

Pēcvārds

PASTAIGA AR MUHAMEDU

PRAKTISKĀ ATPESTĪŠANA

PAKĻAUŠANĀS CEĻŠ

PAZUDUŠO ATGRIEŠANĀS

PLAISAS AIZVĒRŠANA