Giberts Vitālijs

Nākotnes modelēšana

Vitālijs Giberts

Nākotnes modelēšana

.

Beigas

Grāmatu es gribu sākt ar beigām, un šīs beigas ir ciešanu izbeigšanās, gals nezināšanai, visiem ierobežojumiem un stereotipiem, kurus esam pieraduši respektēt, visiem mūsu dzīves ieradumiem un dzīvei bez mīlestības.

Es iesaku katram nojums šeit un tagad atstāt pagātnē visas pārestības, ko jums nodarījusi dzīve, apkārtējie cilvēki… Aizmirst visas nožēlas un pārdzīvojumus par to, kas jums nav izdevies līdz šim, par to, ka esat palaidis garām kādu iespēju, par to, ka esat zaudējis mīlestību, darbu, naudu, veselību…

Es iesaku to visu atstāt šeit un tagad… Un kopā ar šo grāmatu un tajā paustajām domām doties uz brīnumaino sevis un dzīves iepazīšanas pasauli no citas, bērnībā skatītās un sen aizmirstās puses, lai nonāktu prieka, mīlestības un pašreizējā brīža pārdzīvojuma skaistajā pasaulē.

Pirms pieciem gadiem man bija ļoti daudz problēmu. Es tolaik biju melīgs manipulators, kas bez jebkādiem sirdsapziņas pārmetumiem spēlējās ar citu cilvēku jūtām, īpaši to, kuri mani mīlēja. Tiklīdz es manīju, ka esmu kādam vajadzīgs, tā tūdaļ pat centos pacelties šim cilvēkam pāri, nomācot viņu. Man šķita, ka tad,

ja es pazemošu cilvēku savās un apkārtējo acīs, visi uzreiz ieraudzīs, cik «spics puisis» esmu.

Tā es iestigu problēmās, kuras pats radīju… Novedu cilvēku, kurš mani patiesi mīlēja, gandrīz līdz nervu sabrukumam. Un tikai tad, kad paliku viens un šis cilvēks pat atteicās runāt ar mani, es sapratu… Sapratu to, cik dārga viņa man ir, jo pat sev pašam baidījos atzīties, cik stipri viņu mīlu… Taču viņa aizgāja, un visi mēģinājumi viņu atgūt bija veltīgi.

Es raudāju, cietu, vai prātu zaudēju. Es sapratu, cik tukša un nenozīmīga ir mana pasaule, kurā biju dzīvojis līdz šim. Sapratu, cik tukšs un nelietīgs esmu bijis pats, tā izrīkodamies ar cilvēkiem un sevi. Es zināju, ka viņa ļoti mīl mani, un jutu, cik stipri viņu mīlu es.

Un es viņu atguvu. Sāku strādāt ar sevi, atteicos no vecā «Es». Tas deva man stimulu attīstīties. Taču drīz vien sāku apjaust, ka viņa mani nodod. Nonācu pilnīgā emociju varā… Jutu, kā tās saplosa mani tūkstoš gabalos… Es nespēju noticēt, ka sieviete, kuru tik ļoti mīlu, mani krāpj.

Kad viņa no kaut kurienes atgriezās, tad allaž sacīja, cik stipri mīl mani. Mana sirds juta, ka tieku krāpts, bet prāts gribēja iemīļotajai ticēt. Un es ticēju… Taču sajūtas kļuva aizvien asākas, spilgtākas, šajā sievietē notiekošo redzēju pat vissīkākajās detaļās. Un tomēr gribēju viņai ticēt. Tā nu novedu sevi līdz neirozēm, gandrīz līdz nervu sabrukumam, lauzu mēbeles, astoņpadsmit gadu vecumā gribēju sev padarīt galu tik lielā mērā biju iedzinis sevi izmisumā.

Taču tas palīdzēja man nonākt līdz zemākajam punktam un atsperties no tā.

Līdzība par temu…

Kādu dienu ēzelis iekrita akā un sāka skaļi brēkt, saucot pēc palīdzības. Viņa kliedzienus izdzirdējis, atsteidzās saimnieks un tikai noplātīja rokas izvilkt ēzeli no akas nebija iespējams.

Tad saimnieks nosprieda: «Mans ēzelis ir jau vecs, ilgi vairs nedzīvos, turklāt es jau grasījos pirkt jaunu. Aka ir gandrīz sausa, es taču sen gribēju to aizbērt un izrakt citu. Tad kāpēc gan lai es nenošautu divus zaķus uzreiz aizbēršu veco aku un pie viena aprakšu ēzeli.»

Ilgi nedomājis, viņš paaicināja savus kaimiņus un visi, paņēmuši lāpstas, sāka mest akā zemi. Ēzelis tūlīt saprata, kāpēc tā tiek darīts, un sāka brēkt vēl skaļāk, bet cilvēki nepievērsa tam nekādu uzmanību un turpināja iesākto.

Taču drīz vien ēzelis apklusa. Kad saimnieks ielūkojās akā, viņš ieraudzīja, ka lopiņš katru zemes piku, kas uzkrita tam uz muguras, nokratīja un ar kājām piemina. Pēc kāda laika visiem par lielu izbrīnu ēzelis bija augšā un izlēca no akas! 'la, rau…

Mūsu dzīvē mēdz būt daudz dažādu nepatikšanu, un nākotnē jūs varat pievilkt sev aizvien jaunas un jaunas. Taču ikreiz, kad jums uzkritīs kārtējais kukurznis, atcerieties, ka varat to nokratīt un tādējādi pacelties nedaudz augstāk. Tā jūs pakāpeniski izkļūsit no visdziļākās akas.

Un vēl atsauciet atmiņā sevi tad, kad bijāt mazs, pavisam, pavisam mazs, un spērāt pirmos soļus. Vai tas jums uzreiz izdevās? Varbūt sākumā daudzas reizes kritāt, tad piecēlāties un atkal kritāt, piecēlāties un no jauna kritāt? Un tikai pateicoties tam, ka nebaidījāties krist un vienmēr cēlāties augša, jūs iemācījāties staigāt.

Tas pats notiek ari jūsu dzīvē: tieši pateicoties kļūdām, mēs atrodam citas, labākas stratēģijas savai dzīvei. Tikai mēģinot un kļūdoties, mēs iegūstam reālu laimīgas, mīlestības pilnas dzīves pieredzi!!!

Grūtos dzīves brīžos es nedevos pie zīlniecēm, kā to dara daudzi. Nemeklēju psihologus. Es sapratu, ka tikai pats varu sev palīdzēt. Un nolēmu, ka tā, kā esmu dzīvojis līdz šim, nevar dzīvot, jo tas man uzdzen nelabumu un nes vienīgi nelaimes. Es sāku apmeklēt psiholoģijas kursus un maģijas skolas.

Tur man dažādiem vārdiem stāstīja, kā ir iekārtota pasaule, stāstīja par cilvēka superspējām un domu materializēšanos, mācīja, kā pareizāk dzīvot. Taču no tā visa man labāk kļuva tikai kādu laiku. Mans prāts apjuka šo skolu idejās.

Un sākās jaunas problēmas. Es vairs nesapratu, kur ir Dievs, kāpēc katrai mācībai un reliģijai tas ir savs. Sāku daudz eksperimentēt. Mani eksperimenti bija saistīti galvenokārt ar paša dzīvi, ar to, kā es dzīvoju. Ja kaut kas neizdevās, realitāte nekavējoties sodīja mani. Es sapratu, ka kaut ko daru nepareizi. Man tā bija saikne ar zemapziņu caur realitāti. Sapratu, ko daru ne tā, kā vajag, un sāku labot, turpināju eksperimentēt.

Tolaik es iepazinu ļoti daudzas materializācijas tehnikas un sapratu, ka tās visas darbojas, visas… Cits jautājums, ka visas šīs tehnikas līdzinājās vecam, nolietotam zaporožecam. Jā, tas brauc, smird, ir vecs, galīgi sagrabējis, kustas uz priekšu lēni, tomēr tā vai citādi aizved tevi pie mērķa, uz to galapunktu, kurp esi gribējis. Ne viss man uzreiz izdevās, es nemitīgi eksperimentēju, nemitīgi kļūdījos, taču mēģināju atkal, jo esmu ļoti neatlaidīgs; man atkal neizdevās, tomēr es mēģināju atkal un atkal…

Es eksperimentēju, gribēju padarīt savu dzīvi labāku. Un, pateicoties tam, izstrādāju piecus noteikumus. Šos piecus noteikumus es salīdzinu ar ferrari. Ja netiks ievērots kaut viens no noteikumiem, nekāda vizināšanās ar šo automobili nebūs iespējama, jo izrādīsies, ka tam ir vecas, nobrauktas riepas vai nav ieliets īstais benzīns, ferrari vispār neizkustēsies no vietas vai noslāps, vai būs sarūsējis un galīgi nolietots.

Kopumā ņemot, šie pieci noteikumi ir kā ferrari dārgs, skaists, ātrs, efektīvs automobilis. Brauc ar to un pats galvenais izbaudi ne tikai galapunkta tuvošanos, bet arī pašu braukšanas procesu… Proti, tas ir ātrums, tu ļoti ātri, ļoti efektīvi sasniedz galapunktu, izbaudot tagadnes mirkli. Ikreiz, kad sēdies pie šā ferrari stūres, tu izbaudi visupirms procesu, kas tevi aizvedīs pie galamērķa.

Tieši par to stāsta mana grāmata.

-1. nodaļa. Spējas, kuras devis Dievs

Mīnus pirmā nodaļa ir par to, ka es patiesi ticu: katram no mums ir dotas spējas, ikviens cilvēks, nonākot uz šīs Zemes, ir apveltīts ar bezgala daudzām iespējām un talantiem. Kopš pašas dzimšanas ikviens no mums ir apskaidrotais. Mums nav jākļūst par kaut ko, lai kļūtu

par apskaidroto. Mēs jau tāpat priecājamies par katru mirkli, pastāvīgi piepildot to ar jēgu, novērtējot katru dārgo šīs dzīves sekundi. Ikviens no mums piedzimstot jau zina, kas ir Dievs, un redz Viņu visā esošajā. Un tas jau liecina par apskaidrību. Pirmajā dzīves gadā mēs pat nenošķiram māti un tēvu mums viss ir vienots.

Kad esam mazi, mēs redzam pasauli kā kaut ko vienotu, veselu un nedalām to sastāvdaļās. Mēs mīlam pasauli nevis par to, kāda tā ir, bet gan tikai tāpēc, ka tā ir. Jūsmojam par šo pasauli un pieņemam to tādu, kādu redzam, nešaubīgi mīlēdami visu esošo. Ar tīrām acīm un atvērtu sirdi mēs raugāmies uz to, priecājamies par to… Nevis vērtējam, bet gluži vienkārši baudām… Mūs pārņem mīlestība tīra kā kalnu strauts, dziļa kā bezdibenīgs okeāns, visīstākā mīlestība bez jebkādiem nosacījumiem, turklāt nevis par kaut ko, bet gluži vienkārši tāpat vien…

Tāpat vien mēs varam apskaut jebkuru garāmgājēju, nevis tāpēc, ka viņš ir skaists. Tāpat vien… Nevis par konfektēm, kā tas gadās ar mums vēlāk… Bet tāpat vien… Mēs esam tīri un ļoti smalki jūtam šo pasauli tādu, kāda tā ir.

Atceros bērnībā piedzīvoto gadījumu, kad par mani vecāki zēni dedzināja skudru pūzni. Mani pārņēma neizturamas iekšējas sāpes. Bet daudziem pieaugušajiem tobrīd tie bija vien sīki kukaiņi. Taču manī bija šīs sāpes sāpes, kuras cieta skudras… Sajūta, ka esmu ar tām saistīts kādā dziļākā līmenī, mani neatstāja. Joprojām spilgti atceros savas toreizējās izjūtas un asaras, ko izraisīja cietsirdīgā pasaule.

Atsauciet atmiņā savu bērnību un esmu pārliecināts, ka atcerēsities līdzīgus gadījumus. Varbūt sajutāt mirstošās vecmāmuļas sāpes, bet vecāku strīds izraisīja dziļu iekšēju pārdzīvojumu. Vai arī pretēju gadījumu, kad visi priecājās un, redzot smaidām savu māti vai tēvu, jūs pārņēma milzīga sajūsma.

Visa noslēpuma izskaidrojums ir pasaules vienotība. Bērnībā ikviens to zina. Kad izaugam lieli, mēs to aizmirstam. Pievērsiet uzmanību saviem vai radu bērniem vai atcerieties sevi. No jums neko nevarēja noslēpt. Jūs allaž zinājāt, kad dzirdat melus un kāds noskaņojums ir vecākiem. Tas liecina, ka jums dzīves agrīnajos gados piemita ekstrasensorās spējas. Kad vecākiem bija lielisks garastāvoklis, jūs bez grūtībām dabūjāt no viņiem saldumus vai saņēmāt atļauju iziet ārā paspēlēties. Savukārt tad, kad vecāki bija satraukti, noraizējušies, jūs vai nu netuvojāties viņiem, jo zinājāt, ka tas būs veltīgi, vai iedarbojāties uz abiem ar savu mīlestību: apskāvāt tēti un mammu, no sirds teicāt, cik ļoti viņus mīlat…Un tad mamma, vai kusdama no maiguma, jums visu atļāva.

Par dziednieciskajām spējām bērnībā. Kad mātei vai tēvam kaut kas sāpēja, jūs intuitīvi piegājāt viņiem klāt un uzlikāt savas rociņas uz sāpošās vietas vai apskāvāt mammu (tēti), apgūlāties viņiem līdzās. Un vecāki, jums par lielu prieku un laimi, izveseļojās.

Kad mamma pirms Jaungada noglabāja konfektes vai Salavecīša dāvanas, jūs vienmēr zinājāt, kur tās ir un kādas… Un tad, kad spēlējāties ar lellēm vai robotiem, jūs zinājāt, ka tie ir dzīvi. Jums tie bija labākie draugi. Tā rīkojas šamaņi, iedzīvinot savus priekšmetus.

Un vēl: ja jums ir mazi bērni, pievērsiet uzmanību tam, ka viņi laiku pa laikam raugās kādā punktā un ļoti priecājas, redzot eņģeļus un dažādas labestīgas būtnes, vai ari sabīstas un sāk raudāt, ieraugot ne visai labestīgus atnācējus.

Un tas viss diemžēl pamazām zūd tieši tad, kad mūsu brīnišķīgie vecāki, kuriem mēs bezgalīgi ticam, sāk mūs mācīt. Bērnībā vecāki mums ir gluži kā dievi, un mēs ar prieku uzņemam jebkurus viņu vārdus, uzskatus un ticējumus. Mums kopš bērnības stāsta, kā ir iekārtota pasaule, ko drīkst un ko nedrīkst darīt. Iepotē savas bailes ari mums: sak, tur neej, pasaule ir briesmu pilna…

Manī patiesu izbrīnu rada tas, ka četrdesmitgadīga sieviete, ļoti nelaimīga laulībā, sāk mācīt savai meitai, kā kļūt laimīgai. Nekad neesmu spējis saprast to, kā cilvēks, kurš, pieņemsim, dzer un smēķē, savam bērnam var teikt: «Nedzer, nesmēķē!»

Kad tas notika ar mani, es biju neizpratnē: kāpēc? Viņi paši taču visu to dara… Kāpēc es nedrīkstu? Kas tas par argumentu: «Tu vēl esi mazs!»

Bērni taču visu atkārto, viņi skatās, kā uzvedas vecāki. Bērns no paša sākuma saprot, ka vecāki viņam melo, un ari sāk melot. Bet, kad bērns melo, vecāki viņu par to rāj, tāpēc rodas sarūgtinājums, jo viņi paši tnču rīkojas tāpat.

Ka cilvēk:;, kuram pašam kaut kas nepiemīt, var l<> icniMi'il olram? Ka nelaimīgs cilvēks var kādam ieii>.n il Iml hiiiniļ'.uii, bet nabadzīgs iemācīt kļūt bai;nluin ' Nmn'kliļ',1 Taru daudzi diemžēl šādu stra-

tēģiju izmanto attiecībā uz saviem bērniem, pat neapzinādamies, ka nodod tālāk nevis savas zināšanas, bet gan to, kam paši gluži vienkārši noticējuši. No mutes mutē vienu un to pašu, vienu un to pašu… Taču pasaule mainās un ir svarīgi mainīties tai līdzi.

Man katrs bērns, kas ienāk šajā pasaulē, šķiet kā milzīga, strauja, varena upe tik bagāta ūdeņiem, tik dzīvelīga! Tā neticamā ātrumā traucas… Nav svarīgi, kurp! Gluži vienkārši strauji, apejot savā ceļā jebkurus šķēršļus, plūst… Šie šķēršļi var būt akmeņi, koku zari, kas iekrituši ūdenī… Upe plūst…

To sasilda saules stari, ūdeņu šļakstos uzdzirkstī varavīksne. Upei nepastāv nekādi noteikumi! Tā plūst, kā pati grib, bez gultnes, bez jeb kā. Gluži vienkārši plūst, gluži vienkārši izbauda katru akmeni savā ceļā… Izbauda sauli, kas sasilda ūdeņus un zivtiņas tajos… To iepriecina viss! Tā izjūt prieku, laimi, mīlestību.

… Bet tad parādās mūsu mīļotie vecāki, kas paziņo, ka «to drīkst, to nedrīkst, pasaule ir iekārtota tā, nevis citādi». Bāž bērnam galvā savas stratēģijas, uzskatus par to, kā jādzīvo. Sāk viņa pasauli padarīt tādu, kāda ir pašiem.

Un, pateicoties viņu ierobežojošajiem uzskatiem par to, ko drīkst, ko nedrīkst, šajā milzīgajā, ūdeņiem bagātajā upē sāk veidoties lieli aizsprostojumi, kas neļauj tās ūdeņiem brīvi plūst. Enerģija sāk noplakt, arī mīlestības enerģija, kas plūst cilvēkā, sastopas ar šķēršļiem. Parādās nosacījumi arī mīlestībā: par to mīlu, bet par to nemīlu.

Un tad šī milzīgā, ūdeņiem bagātā upe, daudzo aizsprostojumu apspiesta un ierobežota, pārvēršas par sīku upeli. Tās ūdeņu kļūst aizvien mazāk un mazāk.

Nu šī upe cenšas rast kaut sīku iespēju kaut ko izbaudīt. Vietām tā jau pārpurvojusies, palikusi bez enerģijas, īsti nepazīdama mīlestību un prieku, tā pārvērtusies par mazu tērcīti…

Tāpat cilvēks augot pārvēršas par «garīgu invalīdu», kurš baidās lieku reizi kaut ko izdarīt un jau iepriekš nolemj sevi neveiksmei ar domām par sakāvi. Kautrēšanās, pastāvīga nedrošība… Cilvēks sāk līdzināties cālēnam olā. Viņš dzīvo čaumalā, caur to skatās uz pasauli, nezinādams, kāda tā īsti ir.

Bet viss, kas vajadzīgs attīstībai, manuprāt, ir kļūt par to, kas tu esi. Noņemt visus aizsprostojumus, kurus uzspieduši vecāki, skola, sabiedrība, visus ierobežojošos uzskatus. Beidzot izlauzties no šīs čaumalas un kļūt par īstu, mērķtiecīgu cilvēku. Ir jānoņem aizsprostojumi un tu atkal kļūsi par lielu, varenu, ūdeņiem bagātu upi. Tas arī viss. Un viss ir ļoti vienkārši.

Līdzība par tēmu…

Indijā dzīvojastudents,kasvēlējāssasniegtapskaidribas stāvokli. Viņš pameta ģimeni un devās meklēt guru. Nonācis pie viena no tiem, jauneklis pajautāja, ar kādu paņēmienu sasniedzama apskaidrība. Guru sacīja:

-    Apskaidrību var sasniegt ļoti vienkārši. Viss, kas tev darāms, ir atgriezties mājās un katru vakaru sēdēt spoguļa priekšā pusstundu, uzdodot sev vienu un to pašu jautājumu: «Kas es esmu? Kas es esmu? Kas es esmu?»

Students izbrīnījās:

-   Nevar būt, ka tas ir tik vienkārši.

-   Jā, tas patiešām ir vienkārši, atbildēja guru, bet, ja gribi dzirdēt citu viedokli, šajā ielā dzīvo vēl citi guru. Pajautā viņiem.

-   Liels paldies, sacīja students, tā arī darīšu.

Un viņš devās pie citiem guru ar to pašu jautājumu. Otrais guru atbildēja:

-   Tas ir samērā grūti un prasīs daudz laika. Tev jāapvienojas ar saviem domubiedriem kopienā un jāstrādā vaiga sviedros, nesaņemot nekādu atlīdzību.

Students bija ļoti satraukts šā guru filozofija vairāk atbilda viņa paša priekšstatam par ceļu uz īstenu apskaidrošanos. Viņš allaž bija dzirdējis, ka tas ir grūti sasniedzams mērķis. Guru studentam pateica, ka kopienā vienīgā brīvā darba vieta ir govju kūts tīrīšana. J;f jaunā cilvēka nodoms panākt apskaidrību patiešām ir nopietns, tad guru viņam atļaus novākt mēslus un uzturēt kūti tīru. Jauneklis pieņēma piedāvājumu, būdams pārliecināts, ka ir uz pareizā ceļa.

Pēc pieciem gariem kūts tīrīšanas gadiem students juta, ka zaudē ticību, un sāka izrādīt nepacietību savas apskaidrības sakarā. Viņš atnāca pie guru un sacīja:

-    Godājamais skolotāj, es no sirds un uzticīgi kalpoju jums jau piecus gadus, izpildīdams visnetīrāko darbu jūsu kopienā. Es neesmu izlaidis nevienu dienu un nekad neesmu sūdzējies. Vai jūs nedomājat, ka man pienācis laiks iegūt apskaidrību?

Guru atbildēja:

-   Nu ja, man šķiet, ka tu esi tam gatavs. Tagad klausies, kas tev jādara. Dodies mājās un katru vakaru, pusstundu sēdēdams spoguļa priekšā, uzdod sev daudzas reizes vienu un to pašu jautājumu: «Kas es esmu? Kas es esmu? Kas es esmu?»

Pārsteigtais students iesaucās:

-    Piedodiet man, taču apstipriniet savus vārdus vēlreiz, jo tieši to pašu pirms pieciem gadiem man sacīja cits guru, kas dzīvo šajā pašā ielā.

Kā tad, viņam bija taisnība, atbildēja guru.

Katrs cilvēks ir kā dārgs dimants, taču laika gaitā to pārklāj putekļi. Un zem putekļiem ne vienmēr var saskatīt, kas atrodas iekšienē. Bet ir tikai jānoslauka tā skaldnes un tad atkal var ar patiku skatīt, kā mirdz šis brīnišķīgais dārgakmens.

Cilvēki tik lielā mērā ieslīgst viņiem uztieptajās idejās, ka aizmirst, kas ir paši savā būtībā. Bet tā vienmēr paliek ar mums. Ir tikai jāatceras, kas tu esi patiesībā. Ir tikai jānovāc visi aizsprostojumi un jānoslauka putekļi. Un tad tevī atkal sarosīsies neiedomājami daudz enerģijas. Un tev atkal būs bezgalīgi daudz prieka un laimes, un tam visam vēl klāt nāks dziednieciskās spējas, spēja materializēt domas, sajust pasauli, intuīcija…

Gluži dabiski rodas jautājums: kā novākt visus šos aizsprostojumus?

Kā atcerēties, kas tu esi patiesībā?

Te nu ir svarīgi iemācīties rīkoties apzināti. Cilvēki bieži vien visu dara neapzināti ieraduma vadīti. Ir svarīgi vērot savas domas un rīcību, pastāvīgi uzdot sev vienu un to pašu jautājumu: tās ir manas vai kāda cita domas? Vai es to patiešām vēlos vai tikai paraduma pēc? Vai tās ir manas vēlmes vai varbūt manu vecāku vai draugu vēlmes? Un drīz vien jūs redzēsit, cik daudz no tā visa nav jūsu.

Mēs sastāvam galvenokārt no aizsprostojumiem. Un tad sākam tēlot bebrus. Kad esam apzinājuši vienu aizsprostojumu, mēs domās sākam to nojaukt, cenšoties konstatēt, no kurienes tas uzradies, un atdodam atpakaļ. Pēc tam vajag nevis ierasti doties pa vecā aizsprostojuma gultni, bet gan izraudzīties jaunu ceļu.

Proti, ja esat apzinājis tādu plaši izplatītu aizsprostojumu kā «nauda ir jānopelna sūrā darbā» (daudzi vecāki tā saka, balstoties uz savu pieredzi), tas jānoņem un šīs pārliecības vietā jāliek cita, piemēram, tāda, kāda ir man: «Nauda manā dzīvē ienāk viegli pa dažādiem ceļiem, turklāt vislabākajā un visefektīvākajā veidā.» Līdzīgi jānomaina visi vecie, ierobežojošie aizsprosti ar jauniem tiltiem, kas palīdz mums plūst strauji un brīvi, paver iespēju priecāties par dzīvi.

Vēl viens no visvairāk izplatītajiem aizsprostojumiem… Atšķirībā no pārējiem to visbiežāk uzceļam mēs paši: «Dievs mani nemīl.» Paskaidrošu, kādu es redzu mijiedarbību ar Dievu, un tad šis aizsprostojums sabruks pats no sevis, bet kopā ar to arī viss pārējais, pat netieši saistītais.

Man Dievs ir tāda kā milzīga bļoda ar ūdeni, bet mēs visi dažādas krāsas, lieluma un tilpuma trauki. Un mēs, tik dažādi, esam iegremdēti šajā milzu bļodā, kas piepildīta ar ūdeni. Arī mēs esam piepildīti ar to. Mums ir dažādas krāsas āda, paši esam atšķirīgi lieluma ziņā, daļa no mums ir vīrieši, daļa sievietes, tomēr mums ir arī daudz kopēja. Mēs visi sastāvam no viena un tā paša… No Dieva mīlestības, no Viņa prieka! Viņš ir itin visur un itin visā… Gluži vienkārši cilvēks ir vai nu nepareizi palūdzis, vai nepareizi saskatījis zīmes, interpretējis tās pēc sava prāta. Daudzi cilvēki bieži mēdz būt ar visu neapmierināti savas šaurās pasaules uztveres dēļ.

Piemērs. Cilvēks iet tāds cienīgs, ģērbies uzvalkā. Viņam paredzēta lietišķa tikšanās, un vīrietis domā par to. Pēkšņi viņu pagrūž garām braucošs velosipēdists. Vīrietis nokrīt un notraipa savu uzvalku. Šā cilvēka pirmā doma ir: «Ak Dievs, par ko gan? Ar ko esmu to nopelnījis?»

Viss ir vienkārši. Cilvēks dažkārt neredz ainu visā tās veselumā. Tā kā šis vīrietis domāja par gaidāmo tikšanos, attiecīgajā brīdī viņš nebija «šeit un tagad». Bet situācija tobrīd veidojās šāda: luksoforā mirgojot dzeltenajai gaismai, lielā ātrumā tuvojās furgons… Un, ja velosipēdists nebūtu pagrūdis un notriecis šo cilvēku, tad diezin vai vēl kādreiz viņš ietu uz kādu tikšanos.

Līdzība par tēmu…

Kuģa katastrofā vienīgais pasažieris, kas izglābās, nokļuva uz neapdzīvotas salas.

No kuģa atlūzām, ko viļņi izskaloja krastā, viņš kā nebūt sameistaroja sev pajumti, salika tajā visu, ko jūra izsvieda smiltīs un kas varēja viņam noderēt. Pasažieris slavēja Dievu un pateicās viņam par izglābšanos.

Aizritēja daudzas dienas, taču salai netuvojās neviens kuģis. Katru dienu vīrietis apstaigāja salu, meklēdams ēdamo. Kādudien, kad viņš kārtējo reizi bija devies pārtikas meklējumos, viņa miteklī izcēlās ugunsgrēks. Liesmas pārņēma visus apkārtējos kokus. Un vīrieša pieticīgā būda ar visu tajā esošo pārvērtās pelnos. Tikai melni dūmi pacēlās augstu debesīs.

Atgriezies un ieraudzījis sava mitekļa vietā pelnu kaudzi, nabadziņš pacēla rokas pret debesīm un iesaucās:

-   Kā tu varēji man to nodarīt? Par ko?

Viņš pavisam zaudēja dūšu, taču pēkšņi izdzirda neparastu troksni un ieraudzīja kuģi, kas tuvojās salai.

-   Kā jūs mani ieraudzījāt? viņš pajautāja jūrniekiem.

Mēs ieraudzījām ugunskuru, ko tu biji iekūris.

Meditēšana un katras darbības apzināšanās ļauj padari! mii: 11 pasauli plašāku, just un saredzēt Dievu

visā esošajā, palīdz panākt, ka atkal spējam uzticēties Viņam un priecāties par katru mirkli, palīdz atkal kļūt spontāniem un brīviem no dažādiem noteikumiem un šabloniem kā tālajā bērnībā, kad bijām dabiski un laimīgi.

Ikviens cilvēks, lai gan pats to neapjauš, ir vesels bezgalīgs Visums. Tikai tad, kad ar meditēšanas (es vēlāk sīki paskaidrošu, kas tā tāda ir) palīdzību cilvēks nokļūst savā iekšējā telpā, viņš sāk apzināties, cik pats ir liels un bezrobežīgs… Cik daudz viņā ir zvaigžņu un zvaigznāju… Viņš kļūst pavisam cits cilvēks, kad apjauš šo varenību. Kļūst gudrāks un gaišāks, jo saprot, ka viņam vairs nav neviena priekšā jālien uz vēdera, lai dabūtu treknāku kumosu. Viņš taču ir bezrobežīgs, pašpietiekams. Viņš staro… Šī iekšējā gaisma sāk lauzties uz āru.

Taču tad, kad šis bezrobežīgais, noslēpumu un mīklu pilnais Visums kļūst par maziņu «Es» un, pats briesmīgākais, sāk dzīvot kā maziņš «Es», parādās daudzas problēmas, kas saistītas ar alkatību, greizsirdību, sīkām vajadzībām, kādas raksturīgas mazam cilvēciņam. Vajag tikai atklāt savu Visumu un pasaule kļūs gaišāka un siltāka gan tev pašam, gan visiem apkārtējiem.

Vairums cilvēku ir aizmirsuši, ka pats lielākais brīnums uz planētas ir viņi paši. Mēs meklējam brīnumus visā pasaulē, braucam uz spēka vietām, dodamies pie guru, skolotājiem vai vēl kā cita tikai tāpēc, ka esam aizmirsuši, kas esam. Ir svarīgi katru rītu pieiet pie spoguļa, uzsmaidīt sev, pateikt visus labākos vārdus, kas ir tevī, ar mīlestību un maigumu paskatīties sev acīs.

Kā jūs domājat: vai šāda diena paies kā parasti ar problēmām un ķildām vai arī sāksies ar smaidu un labu garastāvokli un Visums pagriezīsies uz jūsu laimes un mīlestības pusi?

Agrāk, ilgi pirms tam, kad kļuvu plašāk pazīstams, es eksperimentēju. Centos panākt, lai mani pārņem laimes sajūta, un, kad tas notika, es smaidīdams gāju pa Ņevas prospektu. Tā es ar savu pozitīvo noskaņojumu uzlādēju tūkstošiem cilvēku. Cilvēki, kas tajā brīdī nāca pretī, arī sāka līdz ar mani smaidīt. Vai varat iedomāties, cik viegli ir mainīt pasauli: vajag tikai sajust prieku sevī un nebaidoties to izpaust! Jā, daudzi nodomāja: «Ir gan muļķis iet un smaida!» Bet vai tad tas ir svarīgi, ko citi par tevi domā? Svarīgi ir, lai cilvēki smaida un pasauli piepilda viņu laimīgo seju gaisma un skaistums.

Ikreiz, kad skumstat, kad sūrojaties par dzīvi un jums ir slikti, jūs pagriežat savu Visumu ne uz to labāko pusi. Nākotnes nav, tā ir mainīga. Un šis fakts raisa milzīgu sajūsmu. Sajūsmu par to, ka jebkurā mirklī var apturēt savu realitāti, pateikt negatīvajiem notikumiem «stāt» un kā uz burvja mājienu mainīt savu realitāti: gan tagadnē, gan nākotnē.

Visa apkārtējā pasaule sākas ar domu par to. Un, ja domas par sevi un pasauli ir negatīvas, tad nav nekāds brīnums, ka tev nemitīgi rodas problēmas…

Saņem sevi rokās, uzticies Dievam… Un kopā ar Viņu ej pa dzīvi. Priecājies un baudi! Nemeklē jēgu tās gluži vienkārši nav. Visa dzīves jēga ir tā, ka dzīve jāaizvada, to baudot. Bet tas nenozīmē dzert un lietot narkotikas, pārmērīgi nodoties seksam… Nē, runa ir par ko citu.

Es runāju par dzīves baudīšanu visās tās izpausmēs.

Priecājies par pirmajiem saules stariem, kas tevi apspīd, piepildot ar gaismu un sasildot tavu ķermeni un dvēseli. Atļaujies kā bērnībā iekrist zālē un apbrīnot mākoņus, domājot par to, ko gan tie atgādina… Starp citu, tas attīsta intuīciju.

Aizej uz parku un pavēro, kā krīt rudens lapas, veidodamas zeltainu paklāju. Prieka pārņemts, pabaksti to ar kāju…

Vai gluži vienkārši aizej pašūpoties…

Svarīgi ir atbrīvoties, atslābināties, atkal kļūt par brīvu un bezrūpīgu bērnu. Viedā stāvoklis tas ir šķīsta un pasaulei atvērta bērna stāvoklis.

Tā ka varat tūlīt pat pārtraukt šīs grāmatas lasīšanu. Neko jaunu es jums nepateikšu. Jūsu zemapziņā ir visa šī informācija. Es būšu patiesi priecīgs, ja jūs tagad nevis lasīsit grāmatu, bet gan dosities priecāties par dzīvi. Lasīšana taču vēl nevienam dzīvē nav palīdzējusi… Jūs arī bez manis zinājāt par domu materializēšanos. Jautājums vienmēr ir par zināšanu izmantošanu praksē.

Tā ka rosieties pa pasauli un iegūstiet pieredzi. Tas ir vērtīgi! Tas palīdz dzīvē. Svarīgs ir nevis tas, ko jūs šeit izlasīsit, bet gan tas, ko izdarīsit pēc lasīšanas.

Varat izmest šo grāmatu un nospriest, ka tie ir kārtējie fantastikas jomas murgi, un es cienīšu jūsu izvēli.

Jūs esat brīvi un varat darīt, ko vēlaties. Tad nu pamēģiniet… Par mēģināšanu pa pieri nesit! Vienmēr var to izbeigt. Taču uzsākt tomēr ir vērts.

Visi ceļi, pa kuriem esat līdz šim gājuši, tā arī nav nesuši jums prieku. Kālab atkal pa tiem iet? Vai varbūt jūs domājat, ka, ejot pa vienu un to pašu ceļu, brīnumainā kārtā nonāksit citā vietā? Tā diemžēl nemēdz būt.

Iesaku atmest vecos ceļus… Un izraudzīties jaunu ceļu sirds un prieka ceļu. Un lai tas katru no jums aizved pie galapunkta laimes.

Viss, ko es saku, domāts tam, lai cilvēki tik daudz neieciklētos uz ārējo. Ārējais ietinamais papīrs ir labs tikai tad, ja tajā ietītā konfekte ir garšīga, nevis otrādi. Domāju, ka daudzi no mums ir apdedzinājušies (arī es), kad metās uz skaistiem konfekšu papīriņiem, bet tajos tā arī nekā neatrada…Tas noveda pie vilšanās.

Un tas viss ir tikai tāpēc, ka kopš bērnības mums iestāsta, it kā viss, ko mēs redzam no ārpuses, ir būtība. Bet kā mēs varam izbaudīt garšīgu konfekti, vien pakošļājot tās ietinamo papīriņu?

Godīgi sakot, es daudzreiz esmu tos košļājis un kopš tā laika iemācījies paraudzīties pasaulē dziļāk. Iekļūt tās dvēselē caur ietinamo papīru. Tas man palīdzēja

saskatīt visu lietu būtību, jo mēs taču esam radīti pēc vien ģīmja un līdzības. Kopš tā laika esmu sapratis galveno: nav svarīgi, kas ir cilvēkam mugurā, ko viņš ārēji dara. Arēji viņš var šķist ļoti ļauns un agresīvs, var pat uzbrukt, iebaidīt vai, gluži otrādi, aiz skaistas maskas sevī kaut ko slēpt. Kad vairs nepievērsīsi uzmanību šiem ietinamajiem papīriņiem, tu ieraudzīsi pasauli tādu, kāda tā ir.

Un tad es sapratu, ka nav sliktu, tumšu cilvēku, ir tikai ļoti aizvainoti cilvēki. Un šie aizvainojumi veido ap viņiem melnu čaulu.

Es patiesi ticu, ka katram, jūsuprāt, pat visnelietīgākajam un nekrietnākajam cilvēkam ir gaišs kodols. Ieskatoties šajā cilvēkā, viņa kodolā, es visupirms sajūtu viņa dvēseles šķīstību. Es nepievēršu uzmanību tam, kas šim cilvēkam uzspiests, viņa čaulai. Roku dziļāk un vēršos pie gaišā, kas ir viņā. Un cilvēks jūtas pārsteigts par to, ka ir kaut viens, kas viņu mīl, neraugoties uz nejaukajām izpausmēm. Viņš atplaukst. Un viss liekais pats atkrīt nost.

Pamēģiniet. Un arī jums tas izdosies. Esmu pārliecināts, ka katram no mums tuvumā ir kaut viens šāds cilvēks. Tā vietā, lai dusmotos, aizvainotos uz viņu, pievērsieties šā cilvēka būtībai un ieraudzīsit citu rezultātu.

Kad jūs pievērsīsities tieši cilvēku būtībai un viņi sāks atplaukt jums līdzās, tad drīz vien atklāsit, ka jūsu dzīve līdzinās ziedošam dārzam, kurā aug un smaržo visdažādākās puķes. Esiet dārznieks savā dzīvē! Neiznīciniet nezāles, bet palīdziet tām pārvērsties par brīnišķīgām rozēm. Tas ir ļoti vērtīgi… Ļoti…

Un šīs nodaļas beigās gribu izteikt tikai vienu atziņu…

,

0. nodaļa. Miljoniem cilvēku to dara

KATRS NO MUMS KOPŠ BĒRNĪBAS TIC SAPŅIEM. Bērnībā mēs sapņojām par velosipēdiem un lellēm. Mēs sapņojām par to, ka mamma agrāk izņems mūs no bērnudārza, jo gribējām vairāk laika pavadīt kopā ar mīļotajiem vecākiem. Nebija lielākas laimes par šo ieslīgt fantāzijas un izdomu pasaulē. Tagad esam izauguši un turpinām sapņot. Bet arī sapņi ir izauguši. Dažs sapņo par lepnu automobili, cits par mīlošu ģimeni un prieku, ko tā dod, vēl cits par lielu, plašu māju… Tomēr dvēseles dziļumos mēs visi esam un paliekam bērni. Mēs sapņojam…

Arī es joprojām esmu mazs bērns, kas plaši atvērtām acīm raugās pasaulē. Man, tāpat kā visiem, kopš bērnības ļoti patīk sapņot, tāpēc maģijā pirmām kārtām meklēju iespēju iemācīties piepildīt vēlmes.

Tas ir satriecoši, kad tu aizver acis un tava iekšējā skatiena priekšā parādās kaut kas tāds, kas līdz sirds

dziļumiem saviļņo tevi. Paiet nedēļa vai mēnesis un ar Dieva palīdzību… tas kļūst par tavu realitāti! Man šādos brīžos pa visu ķermeni pārskrien trīsas. Es jūtos absolūti laimīgs, apzinoties, ka Dievs dzird mani. Un nekavējoties pateicot viņam par to.

Ko man nozīmē modelēt nākotni?

Man tas ir ar Dievu kopīgs radošs darbs… Mijiedarbība ar Viņu dvēseles līmenī…

Kad es kaut ko modelēju, acu priekšā allaž ir viens un tas pats tēls: es stāvu pie sniegbalta, neticami liela audekla gabala. Turpat ir daudz spilgtu, sulīgu krāsu visas varavīksnes krāsas un to toņi. Man rokā ir milzīga ota… Sev aiz muguras es jūtu Dieva klātbūtni, Viņš tur mani pie rokas. Un mēs kopīgi sākam zīmēt manas dzīves ainu. Proti, Dievs tik ļoti un bez jebkādiem nosacījumiem mani mīl, ka ļauj jebkurām manām vēlmēm ienākt manā dzīvē.

Vajag tikai gribēt. Ir no visas sirds jāiekļaujas šajā mijiedarbībā, šajā sadarbībā un sapņi kļūs par realitāti.

Daudzi tagad nodomās: «Kā tas ir iespējams? Dievs dod tikai to, kas ir nepieciešams…» Ir arī citi, tie, kas tic, ka par to ir jāmaksā.

Gan vieni, gan otri, uzdodiet sev jautājumu: vai tikai tie nav jūsu aizsprostojumi? Un mēģiniet atcerēties, kas un kad jums tos uztiepa.

Dievs mums dod visu, ko mēs palūdzam. Cita lieta, ka ir jāiemācās kvalitatīvi, pareizi palūgt. Par to ir šī grāmata. Es patiesi ticu: Dievs ir tik visuvarens, ka patiešām var visu.

Un manu ticību stiprina manu vēlmju īstenošanās. Lai tas notiktu, ir jāatmet šaubas un jādodas uz brīnumaino pasauli, kurā visi sapņi piepildās.

Lai panāktu, ka tā notiek, visupirms ir jāsāk kaut ko darīt ar sevi pašu. Atkal jākļūst par mīlestības un prieka pilnu mazu bērnu! Un atkal jāsāk ticēt visa esošā Radītājam.

Un vēl… Jāpārstāj ticēt visam, ko ļaudis runā. Jāmācās sajust, kas ir tavs, bet liekais jāatmet.

Kas tad ir reāls un kas iespējams?

Viss ir atkarīgs no jūsu fantāzijas. Apple radītājiem tā ir iespēja attīstīt jaunas paaudzes tehniku, labam mūziķim radīt jaunu mūzikas virzienu, bet režisoram jaunu filmu. Viss ir iespējams, taču īstenosies vienīgi tas, kam būsit patiešām ar visu sirdi noticējuši bez bailēm un šaubīšanās.

Ar modelēšanas palīdzību var piesaistīt mīļoto cilvēku, vairāk naudas. Var modelēt dzīvokli, uzlabot veselību vai nodibināt ģimeni. Var atrisināt jebkuras problēmas vai radīt citu iespējamās nākotnes atzaru. Sieviete var palikt stāvoklī pretēji ārstu diagnozēm. Tādu gadījumu manā praksē ir desmitiem…

Pirmām kārtām ir jāsaprot, ka neatkarīgi no tā, kādi ir pašreizējie apstākļi, visas jūsu problēmas nav galapunkts. Jūs vienmēr šeit un tagad pretēji jebkādai loģikai varat pieņemt lēmumu un mainīt savu dzīvi uz labāku pusi. Ar mani tā ir noticis tūkstošiem reižu. Un esmu pārliecināts: ja jūs padomāsit un atsauksit atmiņā pagātnes notikumus, tad pārliecināsities, ka arī ar jums tā bieži ir gadījies.

Ir vienkārša tehnoloģija, ar kuras palīdzību jūs varēsit panākt vēlamo ikvienā savas dzīves brīdī. Gluži vienkārši uzticieties Dievam… Ielaidiet Viņu savā dzīvē… Un jūs pārliecināsities, ka brīnumi notiek.

Ļoti daudzi tagad varbūt teiks: «Es domāju, sapņoju, bet tā arī nekas nesanāca… Domas esot materiālas… Tas viss ir blēņas…»

Tad nu līdzība jums…

Bija sausa vasara, un fermeri, neliela ciemata iedzīvotāji, bažījās par ražu. Kādu svētdienu pēc mesas viņi vērsās pie sava draudzes gana, lūdzot padomu:

-   Tevs, mums kaut kas jādara, citādi zaudēsim ražu!

-   Viss, kas jums jādara, ir lūgties absolūtā ticībā. Lūgties bez ticības tā nav lūgšana. Lūgšanai jānāk no sirds, atbildēja mācītājs.

Visu nākamo nedēļu fermeri divas reizes dienā sapulcējās un lūdzās, lai Dievs sūta viņiem lietu. Kad pienāca svētdiena, viņi atkal aizgāja pie mācītāja.

-Nekas neiznāk, tēvs! Mēs katru dienu sanākam kopā un skaitām lūgšanas, bet lietus kā nav, tā nav.

-Jūs patiešām lūdzaties, ticības pilni? pajautāja mācītājs.

Fermeri dedzīgi apgalvoja, ka tā dara. Bet draudzes gans to apšaubīja:

-  Es zinu, ka lūdzaties bez ticības, jo neviens nojums, šurp nākdams, nav paņēmis līdzi lietussargu!

Šādā gadījumā svarīgs ir patiesums līdz sirds dziļumiem… Ir svarīgi ticēt un vēlēties no visas sirds… Man ir daudz piemēru gan no savas paša, gan no manu draugu dzīves par to, ka tas ir reāli. Mana dzīve vispār ir viens vienīgs apliecinājums tam, ka viss ir iespējams…

Mazā pilsētiņā uzaudzis vienkāršs zēns, kurš vienīgi nolēma atteikties no visām savām problēmām un noticēja Dieva spēkam. Un, rau, nezin kāpēc jūs tagad lasāt manu grāmatu. Mana dzīve ir kļuvusi par brīnumiem pilnu pasaku!

Vēl manu draugu piemērs. Tas ir ļoti spilgts, un es to nenogurstoši atkārtoju atkal un atkal, jo tas parāda Dieva diženumu.

Vai atceraties Sterlitamakā dzīvojošo Elīzu, kuras meitiņu izmeta pa divpadsmitā stāva logu? Ārstu diagnozes vairākus gadus apliecināja, ka Elīza ir neauglīga. Lai kā abi ar vīru pūlējās, viss bija velti.

Mēs ar viņu praktizējām modelēšanu. Un pavisam nesen šī sieviete dzemdēja dēlu. Dievs mātei iedeva to, ko viņa tik ļoti gribēja, par spīti ārstu prognozēm.

Paturiet prātā, ka arī ārsti ir tikai cilvēki un nevar jums neko simtprocentīgi garantēt. Ticiet Radītājam, Viņa spēkam. Un jums tiks dots pēc jūsu ticības.

Reiz pie manis vērsās sieviete, kurai bija dzemdes mioma. Tas ir audzējs. Šī sieviete ļoti baidījās no operācijas un tās rezultāta. Es ieteicu pievērsties modelēšanas praksei, un viņa piekrita. Sieviete tik ļoti vēlējās atbrīvoties no audzēja, ka pēc stundu ilgas modelēšanas ar patiesas ticības un Dieva palīdzību audzējs gluži vienkārši bija izzudis.

Tā ka Dieva spēks ir bezrobežīgs. Vajag tikai gribēt un ticēt. Es nenoguris atkārtoju Jēzus vārdus par to, ka jums tiks dots pēc jūsu ticības.

Pats galvenais ir neierobežot sevi savos sapņos, nesašaurināt apziņu, bet, gluži otrādi, ļaut tai iziet ārpus kosmosa robežām.

Taču lieli brīnumi sākas ar kaut ko mazu. Man ticība ir tas, ko uzkrāj pa sīkam graudiņam. Sāciet izmēģināt savus spēkus kopīgā radošā darbā ar Dievu pamazītiņām un ar laiku jūs atklāsit, ka vairs nevienu dienu nevarat iztikt bez brīnuma.

Brīnumi notiek, un vēža slimnieki tam ir labākais piemērs. Kad ārsti pārvelk šiem slimniekiem krustu un saka: «Piedodiet, jums atlicis dzīvot tikai vienu mc nesi. Pamazām atvadieties no visiem…» cilvēkam

jāizdara konkrēta izvēle: vai nu atnākt pie Dieva fiziskajā ķermenī, vai jau bez tā.

Esmu redzējis, kā daudzi padodas, zaudē dūšu un aiziet no dzīves ātri, liedami asaras un pauzdami nožēlu.

Un mani ļoti iepriecina tas, ka daži cilvēki ar patiesas un dziļas ticības palīdzību sāka iepazīt sevi un dzīvot savu dzīvi.

Viņiem vairs nebija ko zaudēt. Un tad, kad vairs nav ko zaudēt, viņi sāk priecāties par dzīvi un dzīvot! Jā, sāp… Jā, nav viegli… Taču soli pa solim šādu cilvēku dzīve sāk uzlaboties. Un cilvēks, kurš izveseļojies, vairs nav tas cilvēks, kurš slimoja…Tas ir miris. Viņa vietā, nu jau pārveidojies, ir piedzimis jauns. Šis cilvēks augstu vērtē savu dzīvi un tic Dievam.

Esmu pieredzējis izdziedināšanās gadījumus. Vienīgi Dievs dod šo iespēju. Cilvēks tikai izlemj: padoties un nomirt vai vēl kādu laiku padzīvot par godu Dievam.

Minēšu reālu gadījumu. Manas labas draudzenes tēvam, kad viņam jau bija pāri sešdesmit, izmeklēšanas laikā atklāja vēzi. Sākumā šī slimība viņu ļoti nomocīja. Tā saēda viņu no iekšienes. Taču šis vīrs piederēja pie tiem, kuri tik viegli nepadodas. Un viņš gluži vienkārši sāka ticēt. Bez jebkādām tehnikām, reliģijām un mācībām. Tikai noticēja, ka Dievs dos viņam iespēju vēl padzīvot. Un viņa veselība sāka uzlaboties. Draudzenes tēvs dzīvo un pienācīgi novērtē savu dzīvi tādu, kāda tā ir… Tagad viņš vairāk laika pavada kopā ar ģimeni, un tas vecajam vīram sagādā lielu prieku… Bet mīlestība un prieks šādos gadījumos ir labākās zāles.

Līdzība par temu…

Taisnprātīgais nonāk paradīzē… Pie tās vārtiem viņu sagaida apustulis Pāvils un aizved pie Dieva…

Taisnprātīgais:

-       Kungs, es visu mūžu esmu ievērojis Tavus baušļus… Es ticēju Tev… Ticēju Tavām iespējām, bet tu pat nepapūlējies man zaporožecu iedot…

Dievs, ne vārda neteicis, aizveda taisnprātīgo uz milzīgu garāžu, kurā atradās neskaitāmi bentliji, ferrari, mersedesi un citas ekskluzīvas un dārgas mašīnas…

Taisnprātīgais:

-   Dievs, kam domātas visas šīs mašīnas?

Dievs atbildēja:

-       Tas visas ir domātas tev… Bet tu tik vienā laidā skandināji par zaporožecu… Piedod, es vēlu tev tikai to labāko, taču manā autoparkā zaporožeca diemžēl nav…

Gluži vienkārši ļaujiet sev bez jebkādiem noteikumiem un aizspriedumiem pasapņot. Sajūtiet, kā jūs piepilda šīs domas, cik tas ir lieliski vēlēties un saņemt… Cik brīnišķīgi ir priecāties par Dieva radīto, ko viņš ar prieku mums sūta!

Vēl viens piemērs par kādu manu paziņu. Šis cilvēks vērsās pie manis, kad viņam bija radušās nopietnas finansiālas problēmas. Mans paziņa ir kādas lielas holdingkompānijas īpašnieks. Viņa bizness bruka, un viņš gribēja to vismaz noturēt uz ūdens. Es teicu, ka mērķis noturēt uz ūdens pats par sevi ir vājš, un pastāstīju par tādu lietu kā modelēšana.

- Vai gribi palielināt savus ienākumus un uzlabot savas kompānijas stāvokli?

-   Protams! viņš atbildēja.

Un sāka ar mīlestību un prieku katru dienu meditēt un domās paplašināt savu biznesu. Līdz ar šīm domām prātā ienāca jaunas idejas par sava biznesa attīstību. I'ēc diviem mēnešiem viņš bija atguvis savas pozīcijas, bet pēc pusgada divkārt palielinājis ienākumus. Un krīzes laikā šis cilvēks nevis atlaida darbiniekus, kā sākumā bija nodomājis darīt, bet gan pieņēma vēl jaunus, dodams darbu daudziem.

Ir svarīgi ļaut tam visam ienākt jūsu dzīvē! Bailes un šaubas nav labākie padomdevēji šādās lietās. Ir svarīgi no tām atbrīvoties… Atbrīvoties no nedrošības, no vecās pieredzes, kas bijusi negatīva… Un par spīti visam sapņot! Turklāt nevis tāpat vien sapņot, bet gan modelēt ar Dieva palīdzību radīt paralēlas pasaules, kurās jums viss vēlamais jau ir. Un pēc tam paša radītajā pasaulē ieiet ar sajūsmu, ko raisījis brīdis šeit un tagad, ar mīlestību un prieku. Tā ir iekārtota veiksmīgo, laimīgo un bagāto cilvēku pasaule.

Es ļoti ilgi pētīju dažādu veiksmīgu un bagātu cilvēku dzīvi, viņu likteņus, kontaktējos ar viņiem personiski. Un sapratu, ar ko šie cilvēki atšķiras no visiem pārējiem…

Vienīgais, ar ko bagātie, veiksmīgie, populārie un laimīgie cilvēki atšķiras no nabagajiem, trūcīgajiem, ir tas, kā viņi domā un rīkojas. Daudzi no viņiem ir ieradušies no mazām pilsētiņām, taču katram jau bija liela sirds un lieli sapņi. Viņi nebaidījās rīkoties, sapņoja un ar prieku tiecās īstenot savus sapņus. Viņi visi dažkārt kļūdījās… Daži bija spiesti mesties ceļos, un viņiem bija ļoti grūti… Taču gara spēks un ticība palīdzēja šiem cilvēkiem atkal piecelties kājās un iet tālāk. Viņi ticēja un viņiem tika dots pēc viņu ticības.

Un kas traucē jums? No kā jūs tik ļoti baidāties? Jā, sirds ceļš domāts tikai stipriem un drosmīgiem cilvēkiem!

Es ticu jums un tam, ka jums viss izdosies. Es patiesi ticu, ka katrs var īstenot savu ilgoto sapni… Ticu, ka tad, kad esat uz pareizā ceļa, katrs mirklis nes prieku.

Tikai jāatmet visas bailes un šaubas. Jāizmet no galvas visas sliktās domas par sevi… Un jāsāk gluži vienkārši dzīvot. Dzīvot tā, lai katrs mirklis jūs pārsteigtu un piepildītu ar tādu mīlestību un prieku, ka jūsu enerģijas pietiktu, lai apgaismotu lielu pilsētu.

Es ticu jums. Tagad atliek jums noticēt sev. Atcerieties: tie, kas ir laimīgi un veiksmīgi, paši sevi tādus padarīja. Viņi nebaidījās nostāties aci pret aci ar savām bailēm un pārvarēt tās. Un arī jums viss izdosies. Soli pa solim… Soli pa solim…

Vēl viens piemērs no manu draugu dzīves, kas ļoti izmainījās, kad viņi iepazinās ar šo brīnišķīgo praksi. Sievietei, kas vērsās pie manis, kad viņas dzīvē bija iestājusies dziļa krīze, bija tikai trīsdesmit gadu. Viņa strādāja nemīlamu darbu, atgriezās no tā mājās pie vīra sarūgtināta, skandalēja, jo jutās ļoti slikti.

Mans vienīgais jautājums viņai bija: «Par ko tu sapņo? Par kādu darbu?»

Šis jautājums jauno sievieti ļoti samulsināja viņa taču bija atnākusi pēc palīdzības, nevis tāpēc, lai stāstītu par saviem sapņiem. Noskaidrojās, ka viņas sapnis kopš bērnības bija audzēt puķes, taču, paklausot mīļotās mātes padomam, iestājusies juristos…

Vecāki parasti domā, ka zina, kas mums būs vislabākais. Es ieteicu šai sievietei uzticēties savam sapnim… I In viņa aizgāja no darba, jo vairs nespēja tur atrasties. Nemīlamais darbs nomāca viņu un grāva attiecības ar mīļoto cilvēku.

Sieviete iekārtojās darbā par stažieri vienā no puķu veikaliem. Un tas viņai deva neaprakstāmu prieku. Viņa ar tādu mīlestību rūpējās par puķēm, sarunājās ar tām, sniedza tām savu sirds siltumu, ka veikaliņa noiets krasi uzlabojās. Pēc diviem mēnešiem viņu iecēla par vecāko floristi. Tagad sieviete vakaros nāca mājās ļoti laimīga. Sāka nokārtoties viņas attiecības ar mīļoto cilvēku, turklāt tā, ka drīz vien viņiem piedzima bērniņš, lai gan iepriekš vīrs pret to kategoriski iebilda… Sieviete tik ļoti iedvesmoja savu vīru, ka viņš tagad uz savu dzīvesbiedri raudzījās pilnīgi citām acīm. Bet visa pamatā bija vien tas, ka viņa noticēja savam sapnim. Nodevās tam… Un ar Dieva palīdzību viss izdevās.

Kad sāku savu ceļu, es izvēlējos to, jo gribēju iemācīties atrisināt savas problēmas. Bet pēc tam atcerējos, ka jau kopš dzimšanas mani burtiski apbūra viss, kas bija saistīts ar maģiju un mistiku.

Sešu gadu vecumā es palūdzu māsas draugam grāmatu par balto maģiju, kuru nejauši ieraudzīju viņa istabā. Un katru dienu burtoju tajā publicētos buram vārdus un lūgšanas. Nekas labs man nesanāca… Tolaik es nezināju, ka ir svarīgi, lai tas tiktu darīts īpašā apziņas stāvoklī. Tomēr pats galvenais ir tas,

ka man patika šo grāmatu lasīt. Tas mani satrauca un iedvesmoja… Filmas par mistiku, citplanētiešiem un maģiju man vienmēr ir bijušas vismīļākās. No tām es jau mazotnē mācījos to, ka ir iespējams absolūti viss.

Pēc vairākiem gadiem sapratu, ka tā ir daļa manas dzīves. Tolaik es strādāju dažādus darbus… Dažreiz iesniedzu atlūgumu un caurām dienām meditēju. Visi mani tuvinieki bija pret to. Tēvs vispār ir ateists. Viņš uzskatīja, ka es nodarbojos ar muļķībām…

Taču man tas viss patika, es sāku just vairāk, redzēt vairāk. Es redzēju rezultātus, sākumā gan nelielus, kā manas domas kļūst materiālas. Visi centās mani atrunāt… Gribēja, lai es aizeju no šā ceļa. Bet man jau bija skaidrs, ka tas ir mans ceļš. Un es paliku pie sava… Es zināju, cik man tas ir svarīgi. Un, rau, kur mani aizveda mans sapnis.

Kad uzvarēju «Ekstrasensu cīņā», tēvs un visi pārējie tuvinieki saprata, ka viņiem nav bijusi taisnība, liedzot man iet savu ceļu. Tad, kad sirds pasaka priekšā, ka tas ir tavs, viss tev palīdzēs šajā ceļā. Kopš tā laika, kad es atradu sevi, ir nokārtojusies gan mana dzīve, gan finansiālā sfēra, gan attiecības ar savu ģimeni, kuru es ļoti mīlu.

Vienkāršs jautājums: kāds ir tavs sapnis, cik liels tas ir? Ja izvirzi sīkus mērķus, arī guvums ir sīks.

Jau sen esmu sapratis vienu mācību: ja tu maz prasi, tad arī maz saņem. Ja tu centies uzkāpt vien 1000 metrus augstā kalnā un pat izdari to, tas tik un tā ir daudz mazāk nekā tad, ja tu būtu mēģinājis uzkāpt 5000 metru augstumā, bet pieveicis tikai 4500 metrus.

Paraudzīsimies, kā ir finansiālajā jomā, jo tā spilgtāk atspoguļo mūsu dzīvi. Ja tu tiecies pēc 200 latu lielas algas un pat saņem tādu, par šādu naudu uzturēt ģimeni nebūs viegli. Bet, ja tu tiecies pēc 1000 latiem un esi panācis 800 latus, tad… Tā ir vienkārša matemātika. Tu esi saņēmis četrreiz vairāk un spēj uzturēt savu ģimeni, pat palīdzēt kādam tuviniekam.

Jebkurā gadījumā jāizlemj katram pašam. Bet man ir tā: ja jādzīvo, tad viengabalainā Visumā; ja jāpriecājas, tad par katru mirkli… Ja jāmīl, tad sadegot šīs mīlestības ugunī!

Sākam domāt plašāk, dziļāk, vairāk… Sākam ticēt sev un Radītājam, kura palīdzīgā roka vienmēr ir līdzās. Sākam, visbeidzot, gluži vienkārši dzīvot. Un šī dzīve mums šķitīs kā svētlaime. Tad mums nebūs jāgaida paradīze pēc nāves, jo mēs to baudīsim jau šeit.

Un vēl kāds brīnišķīgs stāsts no manu paziņu dzīves. Meitene lūdza, lai palīdzu viņai savstarpējās attiecībās ar savu puisi. Es precizēju, kas viņu neapmierina, un sarunas gaitā sapratu, ka meiteni pie šā puiša notur

vienīgi atmiņas par skaisto pagātni. Bet mīlestības, un tas ir ļoti svarīgi, viņu attiecībās, manuprāt, tā arī nav.

Es ieteicu saraut attiecības ar nemīlamo puisi un modelēt variantu, ka viņas dzīvē ienāk gan sirdij, gan dvēselei mīļš cilvēks.

Meitene aprakstīja, kādām vajadzētu būt šā cilvēka rakstura īpašībām, ietverot šajā tēlā to, ko uzskatīja par visvērtīgāko. Pēc tam aprakstīja viņa ārējo izskatu un sāka modelēt, proti, iztēloties viņu vissīkākajās detaļās, sajust, ka viņš atrodas līdzās un jau tagad abiem ir pilnīga saskaņa.

Nākamajā dienā meitene man zvana. Klausulē dzirdu ļoti satrauktu balsi… Izrādās, ka pēc mūsu tikšanās viņa devusies uz darbu, proti, uz bāru, kur strādāja nakts maiņā par viesmīli. «Un tad,» viņa stāsta, «kādas sešas stundas pēc modelēšanas, bārā ienāk puisis, ļoti līdzīgs tam, kuru es aprakstīju savā vēlmē. Mēs sākām runāties… un tagad es esmu laimīga!»

Lūk, kā mēdz gadīties! Turies pie kaut kā veca, kas jau sen tev nesagādā prieku un ko jau sen vajadzēja palaist vaļā. Ja kaut kas tev nesagādā prieku, atstāj to… Nebaidies… Iespējams, ka tad, kad tu pārstāsi klauvēties pie aizslēgtām durvīm, tev pavērsies tūkstošiem citu, daudz labāku.

Bet, ja esi atdūries pret vienām un tāpēc ciet… Tā ir tava izvēle.

Tikai neaizmirsti, ka tu jebkurā brīdī vari visu mainīt.

Es no sirds ticu, ka pat tad, ja tev ir pāri astoņdesmit (es nerunāju par svaru), nav par vēlu visu mainīt. Nedrīkst krist izmisumā! Tu vari gadu vai divus, kas zina, cik Dievs mums katram atvēlējis, varbūt pat vairāk, nodzīvot pēc sirds patikas, bez bailēm, priecājoties par katru mirkli un īstenojot savus sen lolotos sapņus!

Un man ir ārkārtīgi žēl to cilvēku, kuriem ir tikai četrdesmit, bet viņi jau gaužas, ka ir veci un slimi, nekam nederīgi… Jums ir tikai četrdesmit! Tas, manuprāt, ir pusaudžu vecums! Pienācis īstais laiks iemīlēties un vēl laist pasaulē bērnus! Pats īstākais laiks mainīties un atļauties būt laimīgam!

Visa mūsu pasaule sākas ar domām par sevi. Tāpēc uz priekšu! Domājiet par sevi kā par jaunu, ziedošu rozi un drīz vien ieraudzīsit, ka apjums sāks lidināties bites, mēģinot ievākt medu.

Kāds mans paziņa sapņoja par jaunu poršu. Taču tobrīd viņa finansiālais stāvoklis nebija pats labākais. Es šim paziņam ieteicu ne tikai sapņot, bet pirmām kārtām modelēt: «Un tad varianti paši par sevi sāks iezīmēties sapņa īstenošanās virzienā. Tavi sapņi kļūs par realitāti!»

Viņš smaidīdams precīzi izdarīja visu tā, kā es biju mācījis. Pagāja pusgads, mēs abi jau bijām aizmirsuši par šo gadījumu… Un pēkšņi paziņam piedāvāja par nieka naudu nopirkt viņa sapņu mašīnu! Tās īpašniekam steidzami bija vajadzīga nauda, un viņš automobili pārdeva. Bet mans paziņa priecājās, ka ticis pie mīļotās automašīnas.

Līdzība par temu..

Dievs izveidoja cilvēku no māliem, un viņam palika pāri neizlietots to pikucis.

-   Ko vēl tev izveidot? Dievs pajautāja.

-   Izveido man laimipalūdza cilvēks.

Dievs neko neatbildēja, tikai ielika viņam rokās pārpalikušo mālu gabalu.

Jā, sapņi piepildās. Jebkuri! Ļaujiet tam notikt ar jums, ielaidiet tos savā dzīvē un jūsu dzīvi piepildīs tas, ko jūs vēlaties. Jūsu dzīve kļūs tāda, par kādu sapņojat. Līdz šim maz bijis to, kuri apzināti izlēma veikt radošu darbu kopā ar Dievu. Lielākā daļa cilvēku padevīgi ticēja liktenim.

Nu, ne gluži padevīgi. Ikreiz, kad kaut kas nenotika tā, kā jums gribējās, jūs aizvainojāties uz likteni. Paši tam neticējāt, paši ticējāt, ka vainīgi ir apstākļi, kas jums traucējuši dzīvot… Un šādi apstākļi gadījās aizvien biežāk un biežāk.

Iesaku vairs neticēt apstākļiem, kuri jums pastāvīgi traucē. Ir jāizbeidz šādā veidā attaisnot sevi. Sāciet rīkoties un ticēt iespējām, kuras jums allaž paver Dievs.

Ir jāmācās iespējas pamanīt. Un tās ir jārada apzināti! Jūsu dzīve ir vienīgi pašu rokās. Un tad jūs būsit laimīgi un jūsu dzīve būs prieka pilna. Jūsu sejā pastāvīgi rotāsies smaids, ar savu gaismu iedvesmodams citus cilvēkus.

1. nodaļa. Atbildība. Vienīgi tu esi atslēga uz savu laimi .. Piedošanas prakse

Ir tikai viens, kas var jums liegt būt laimīgam. Un tas esat jūs pats.

DOMAS IR MATERIĀLAS. Visi kopš dzimšanas to zina. Taču svarīga ir prasme uzņemties atbildību par savām domām tāpat kā par savu rīcību. Domas bieži vien vairāk ietekmē mūsu dzīvi nekā nepareiza rīcība. Mēs tik bieži pārmetām sev par savu rīcību, nesaprazdami, ka tā vienīgi atspoguļo mūsu domas. Kāda jēga ir cīnīties pret problēmu sekām? Tās vienmēr atkārtosies atkal un atkal, ja nebūs likvidēts cēlonis.

Tāpēc pirmais likums tā ir mūsu ferrari stūre, kas ļauj mums vadīt automobili. Tā ļauj mums braukt pa to maršrutu, kuru esam nosprauduši, turklāt ātri un droši nogādā mūs galapunktā.

Lai sāktu apzināti vadīt savu dzīvi, pavērst to jebkurā virzienā, braukt pa jebkuru maršrutu, jāapbruņojas ar vienu vienīgu pārliecību: «Visa mana dzīve ir manu pagātnes domu un rīcības rezultāts.» Kad balstāmies uz šo atziņu, mēs sākam apzināties, ka visas nelaimes, visas traģēdijas mūsu dzīvē notiek mūsu baiļu un negatīvo domu dēļ… Bet viss labais, visas mūsu uzvaras, visi jaukie brīži nākuši, pateicoties mūsu pozitīvajām domām, labajiem darbiem un sapņiem.

Tev vienīgi jāuzņemas atbildība par visu, kas ar tevi notiek. Ir jāatsauc atmiņā visi negatīvie savas dzīves brīži un jānoskaidro, kādas bailes un negatīvās domas tevi noveda pie šīs situācijas. Ir jāsaprot, ka, izņemot tevi, neviens cits pie tā nav vainīgs… Tad jāatceras visi pozitīvie brīži savā dzīvē un tu redzēsi, ka ar tevi ir noticis tas, par ko esi sapņojis. Tavi sapņi ir kļuvuši par realitāti.

Lielāko daļu nelaimju cilvēki piedzīvo tāpēc, ka nav gatavi pievērsties savām problēmām un noskaidrot to patiesos cēloņus. Viņi šajās nelaimēs parasti vaino visus apkārtējos, izņemot sevi… Arī tas nāk no agrīnās bērnības. Ja bērns sasitās pret krēslu, vecāki parasti teica: «Krēsls ir vainīgs. Norāj to…», nevis izskaidroja bērnam patiesību: «Esi kārtīgs un uzmanīgs un tev ar krēslu nebūs nekādu problēmu…»

Kad bērns pārnāk no bērnudārza vienos zilumos, daudzi vecāki sāk viņu aizstāvēt, vainot citus bērnus savējā problēmās, nenoskaidrojot, kā viņš pats izprovocēja attiecīgo situāciju. Bērni kopš maziem gadiem mācās pārlikt atbildību uz citiem par visu, kas ar viņiem atgadās. Tāpēc viņu problēmās vainīgi ir visi citi, tikai ne viņi paši.

Kad bērns izaug… Jā, tad gadījumā, ja ir problēma savstarpējās attiecībās ģimenē vai darbā, visi kļūst par neliešiem, bet viņš par taisnīguma cīnītāju!

Tāpēc ir svarīgi ikreiz, kad tev rodas kāda problēma (ar naudu, veselību, ģimenē), vispirms dziļi ielūkoties sevī: kādas domas, kādas bailes un pārliecības tevi pie tās noveda? Kāpēc no miljardiem cilvēku tas atgadījās

tieši ar tevi? Sākumā nebūs viegli atzīties un atklāt problēmas sevī. Taču, kad papraktizēsities, drīz vien tas izdosies gluži labi. Kad esam noskaidrojuši problēmas cēloni, mēs ātri to novēršam. Mēs gluži vienkārši šeit un tagad izlemjam, kādā virzienā vēlamies darboties, un radām jaunu savas nākotnes varbūtības atzaru, aizmirstot par problēmu.

Jūs taču piekritīsit, ka mums ir ērti visā vainot citus, jo tad ir vienkāršāk dzīvot. Ne par ko nav jāatbild. Ja rodas problēma, jūs apzvanāt visus draugus un draudzenes, pasūdzaties viņiem, ka jums ir nodarīts pāri. Jūs pažēlo un jūs jūtaties laimīgs. Saņēmāt uzmanības devu un nomierinājāties. Pazīstams gājiens? Tā rīkojas bērni…

Atbildība lūk, kas ir svarīgi.

Jāuzņemas atbildība par visu, kas ar jums notiek. Ir jāiemācās apzināti vadīt savas domas, kas haotiski rosās jūsu galvā, kritiski izanalizēt visas bailes un negatīvās domas. Ir jāmācās būt labestīgākiem un domāt par labo. Tad jūsu dzīvē ienāks laime… Un tikai tad jūs spēsit virzīt savu dzīvi tieši uz to punktu, kur patiešām vēlaties nokļūt.

Tiem, kuri nešaubīgi tic liktenim, kuri ir pārliecināti, ka viss jau ir iepriekš nolemts, es iesaku rīkoties šādi: esot mājās, apsēdieties un atslābinieties… Neko nedariet… Es paskatīšos, kā jūs atradīs jūsu liktenis…

Nekad savā mūžā nebija peldējis, vienmēr baidījās no ūdens… Bet tad pēkšņi izlēma, ka viņa liktenis ir kļūt par pasaules čempionu peldēšanā… Sēž šāds Vasja mājās un gaida, kad beidzot liktenis viņu atradīs. Pēkšņi pie durvīm klauvē ieradusies olimpisko čempionu komisija un paziņo: «Jūs tagad esat pasaules čempions peldēšanā. Lūk, jūsu medaļa!» Vai arī meitene sēž

mājās un neko nedara, gaida princi… Pie durvīm klauvē un tur jau viņš ir, baltā zirgā, kroni galvā, uzjājis septītajā stāvā un saka: «Precies ar mani!» Liktenis taču tā lēmis…

Es ticu tikai tādam liktenim, kuru mēs paši veidojam…

Nākotne nepastāv nekādos variantos. Tā ir tīra papīra lapa…Tas mums dod milzīgu priekšrocību: mēs varam veidot savu dzīvi, kādu vien vēlamies, mēs varam kļūt par jebko, veikt daudzus eksperimentus… Gluži vienkārši sapņot un būt brīvi…

Diemžēl daudzi no jums uz savas tīrās papīra lapas, to neapzinādamies, raksta vārdu «maita»… Jūs domājat par problēmām, no visa baidāties, pastāvīgi esat neapmierināti. Vai jūs uzskatāt, ka ar šādām domām veidojat savu dzīvi? Kurp jūs tādā gadījumā virzāties? Ar šādu attieksmi pret sevi un pasauli vienīgi radāt vēl vairāk problēmu un negatīvu notikumu savā dzīvē. Jūs tikai pastiprināt pagātnes ainas, ievelkat savu pagātni domās un uz tīrās lapas izgāžat visus pagātnes dubļus.

Pastāstīšu savu iemīļoto anekdoti, kas ļoti spilgti ataino to, kā domas kļūst par mūsu realitāti.

Vīrietis brauc tramvajā un domā: «Sieva ir muļķe, draugi sabiedrības padibenes, dzīve mēslu bedre,

naudas nav, veselība slikta.» Viņam aiz muguras stāv milzīgs, skaists eņģelis ar lieliem, pūkainiem spārniem un tur rokās sniegbaltu bloknotu un skaistu pildspalvu… Eņģelis vārds vārdā pieraksta vīrieša domas, bet pats domā: «Kādas dīvainas vēlmes, turklāt katru dienu vienas un tās pašas! Bet neko nevar darīt: ja reiz lūdz, ir jāizpilda.»

Lūk, tā mēs ik dienas radām savu realitāti.

Visu nosaka neapzināšanās un nevēlēšanās atbildēt par savām domām un rīcību… Katru dienu domājam par vienu un to pašu… Katru dienu mūsu pasaule veidojas caur mūsu prāta prizmu. Mēs pastāvīgi savā dzīvē izmantojam melnbaltās krāsas un nezin kāpēc pārsvarā melno…

Kāpēc neliekam lietā visu krāsu paleti? Kāpēc neizdaiļojam savu dzīvi ar visām varavīksnes krāsām? Kāpēc negribam atsaukt atmiņā, ka esam mazi bērni un, notraipījuši rokas ar krāsām, atstājam spilgtus nospiedumus savā dzīvē un varbūt pat vēsturē? Var taču noklāt rokas ar spilgtām krāsām, paņemt vēstures mācību grāmatu un atstāt tur savas pēdas?! Jokoju… Taču viss ir iespējams. Vajag tikai gribēt. Ir svarīgi paplašināt savu dzīves uztveri, pievienot tai krāsas un ienirt pilnīgi jaunā pasaulē.

Bet viss sākas ar atbildību. Austrumos mēdz teikt: «Padomā, pirms sāc domāt.» Austrumnieki labāk par citiem zina, cik tas ir svarīgi… Mēs nejūtamies atbildīgi par savām bailēm un vēlmēm. Un tāpēc ciešam.

Piemērs no dzīves. Es jau stāstīju par savu skaisto un vienlaikus traģisko mīlestību. Tas viss bija sekas. Stāsts par šīm attiecībām sākās daudzus gadus pirms tām…

Kopš mazotnes manī mita bailes no nodevības. Proti, es ļoti baidījos, ka mīļotā sieviete būs man neuzticīga. Pēc daudziem gadiem, kad es iemīlējos, programma, kas manī mājoja jau ļoti ilgi, nostrādāja. No kā baidījos, to arī dabūju. Proti, kad tas sāka ar mani notikt, pirmās domas, tāpat kā visiem, bija: viņa ir tāda un šitāda. Ir taču tik bezgala daudz vārdu, kurus var attiecināt uz sievieti, kas pievīlusi vīrieti. Tā parasti rīkojas, kad uz citu noveļ atbildību par visu, kas notiek.

Tolaik es jau, paldies Dievam, strādāju ar sevi, tādēļ nevis vainoju viņu, bet gan izdzēru rūgto patiesības biķeri: manas daudzus gadus uzturētās bailes par to, ka mīļotā meitene būs neuzticīga, ir materializējušās. Šādos brīžos pats svarīgākais ir no tīras sirds pateikties Dievam (ko es arī izdarīju) par saņemto mācību.Un vēl par to, ka visas, absolūti visas manas domas ir materiālas. Problēma ir manī es nebiju spējis tās kvalitatīvi vadīt, biju vājš, tāpēc arī tā notika.

Atcerieties: jūs esat savu nelaimju cēlonis, bet arī savas laimes cēlonis. Jautājums ir vienīgi par to, uz ko jūs koncentrējaties un vai apzināti vadāt savas domas.

Esmu pārliecināts, ka šāda situācija ir bijusi daudziem. Atsauciet tikai atmiņā savas attiecības… Es bieži esmu redzējis, kā cilvēki, uzsākot jaunas attiecības, ievelk tajās vecās. Ko es ar to domāju? To, ka visus negatīvos notikumus neuzticību, ķildas, kaušanos, bailes, ka partneris dzers, viņi diemžēl ienes arī jaunajās attiecībās. Paiet pusgads un jaunās attiecības jau pilnīgi līdzinās iepriekšējām. Tā taču notiek, vai ne?

Tad nu tas, kurš vēl nav uzņēmies atbildību par visu, kas ar viņu notiek, pilnīgi dabiski secina, ka visas sievietes ir muļķes, bet vīrieši nelieši, di'aņķi un laulības pārkāpēji, nesaprotot, ka pats pie visa vainīgs.

Bet vajadzīgs tikai viens uzņemties atbildību un atbrīvoties no visa vecā. Atbrīvoties no pagātnes bailēm, saprast, ka jūsu priekšā ir tīra papīra lapa. Nevajag to notraipīt ar pagātnes zīmējumiem! Ir svarīgi uz šīs tīrās lapas uzzīmēt kaut ko skaistu.

Uzzīmēt kaut ko jaunu. Tas taču ir pilnīgi cits cilvēks, un ar viņu var izveidoties pilnīgi citādas attiecības.

Mēs pievelkam savai dzīvei cilvēkus caur savu baiļu un šaubu prizmu, caur savu pārliecību prizmu. Tieši tāpēc vienām gadās «draņķi» un «nelieši», bet citām tikai mīlošie un galantie… Un pat tad, ja cilvēks pēc dabas būs ļoti labs, jūs ar savu uztveres prizmu panāksit to, ka jums viņš kļūs par «draņķi».

Tāpēc dzīvosim apzināti, uzņemsimies atbildību par visu, kas ar mums notiek. Un būsim laimīgi, jo diezin vai atkal gribēsim radīt sev problēmas.

Pastāstīšu jums kādu līdzību. Es to dzirdēju pirms daudziem gadiem, vēl sava ceļa sākumā. Tā pašos pamatos mainīja manu pasaules uztveri un uz visu mūžu iekrita sirdī. Kopš tā laika, lai cik grūti man būtu klājies un lai cik grūta izvēle būtu jāizdara, es vienmēr esmu paturējis to atmiņā. Šī līdzība man iedeva atslēgu rīcībai.

Līdzība par tēmu…

Sensenos laikos dzīvoja kāds gudrais. Cilvēki no visas apkaimes un pat no citām zemēm nāca pie viņa pēc

padoma. Un neviens neaizgāja prom bēdu nomākts. Slava par šā vīra gudrību izplatījās visā valstī.

Par to izdzirdēja arī kāds skaudīgs cilvēks un nodomāja: «Es par viņu pazobošos!»

Šis cilvēks noķēra tauriņu, ielika to starp sakļautajām plaukstām un devās pie viedā vīra. Iet un uzjautrinās: «Jautāšu viņam: kāds tauriņš ir manās rokās miris vai dzīvs? Ja izslavētais gudrinieks teiks, ka dzīvs, es tauriņu saspiedīšu. Un visi redzēs, ka viņš ir kļūdījies. Ja teiks, ka miris, es tauriņu palaidīšu vaļā. Un atkal visi redzēs, ka šis gudrinieks var kļūdīties.»

Atnācis pie gudrā vīra, viņš sacīja:

-  Tev viss ir redzams, viss ir skaidrs. Saki, kādu tauriņu tev esmu atnesis dzīvu vai mirušu?

Gudrais pavērās uz atnācēju un sacīja:

-   Viss ir tavās rokās!

Tā ari visa mūsu dzīve ir atkarīga vienīgi no mums pašiem. Ne no apstākļiem, ne no radiem vai draugiem, ne no tā, vai nākam no bagātas vai trūcīgas ģimenes, ne no mūsu piederības pie noteiktas reliģijas. Visa mūsu dzīve ir atkarīga no mūsu lēmumiem šeit un tagad… Jebkurā mirklī var visu mainīt. Jebkurā… Dievs mūs neapšaubāmi mīl un atbalsta jebkuras mūsu vēlmes un jebkuru rīcību. Atliek vienīgi uzņemties atbildību par savu dzīvi un sākt dzīvot pajaunam, no tīras lapas.

Svarīgi ir vairs nebūt vergam apziņā. Svarīgi ir atbrīvoties no pastāvīgajām bailēm un šaubām un ļaut dzīvē ienākt brīnumam. Un tad kādā jaukā brīdī sapratīsit, ka visa jūsu dzīve ir pilna brīnumiem, kurus ar Dieva palīdzību esat radījis pats… Ir svarīgi saprast, ka ne jau jūs esat tik izmanīgs un ka tāpēc jums viss tā izdodas, tādu ceļu diktē ego, un šis ceļš ir ciešanu pilns, un brīnumi drīz vien izzudīs. Jāapzinās, ka jūsu labā to visu ar lielu mīlestību dara Dievs. Jums radās vēlme, jūs no sirds palūdzāt un tā īstenojās.

Vēl viens piemērs no dzīves, kad manas domas kļuva materiālas, kad es pats sev radīju problēmas un saņēmu to, no kā baidījos. Man tolaik bija divdesmit gadu, un es ļoti gribēju dzīvot patstāvīgi, nodoties biznesam, lai būtu daudz laika un varētu brīvi baudīt dzīvi.

Savu biznesu veidoju kopā ar draugu. Es aizņēmos naudu un ieguldīju to uzņēmumā. Tā kā nauda bija mana, ideja mana un man bija svarīgi būt sava biznesa saimniekam, es, gribēdams, lai man būtu daudz brīva laika, paņēmu palīgos draugu, iecēlu viņu par direktoru, bet nenoformēju attiecīgos dokumentus. Es no sirds ticēju, ka tagad viss ies kā smērēts: draugs vadīs biznesu, es kontrolēšu, un viss būs lieliski…

Mani tuvinieki attiecībā uz to sāka izteikt savas bažas kā jau tas parasti mēdz būt: viņš tevi iegāzīs, tu viņu lāgā nepazīsti un tā tālāk… Un daudzi nojums var nodomāt tāpat, jo šādos vārdos ir zināms «patiesības» grauds. Viss šajā biznesā un mūsu abu attiecībās bija labi līdz tam laikam, kamēr es neticēju tuvinieku argumentiem un nešaubījos par draugu. Taču kādudien es patiešām sāku baidīties: ja nu viņiem ir taisnība un draugs mani nodos? Un ko jūs domājat?

Nepagāja ne mēnesis, kā Dievs lika man noticēt Viņa varenībai. No kā baidījos, to arī dabūju… Bez strīdiem un skandāliem atlaidu draugu un atbrīvojos no biznesa, un pateicos Dievam par to, ka absolūti visas manas domas ir materiālas.

Tā es kļuvu vēl stiprāks un gudrāks.

Visas situācijas, kuras mēs sev radām, vienīgi vairo mūsu gudrību, spēku un pieredzi. Ja mēs nemācītos no šādiem maziem sīkumiem kā šie, kas zina, pie kā vēl novestu mūsu bailes. Un vai vispār mēs paliktu dzīvi un veseli.

Diemžēl cilvēkiem patīk aplaimot citus ar savām «kakiņām». Kontaktējoties viņi pastāvīgi un nekontrolēti translē citiem savas bailes un neveiksmju programmas. Bet mēs, to neapzinādamies, visu uzņemam sevī. Uztveram šīs programmas kā savējās un dzīvojam pēc tām, brīnīdamies, kā gan rodas visādas problēmas… Bet viss ir vienkārši. Ir tikai jāapzinās, ko tu runā un domā. Ko tu dod pasaulei. Ja tu tai veltīsi smaidus, arī ap tevi būs veiksmīgi un laimīgi cilvēki. Tu sniedz šiem cilvēkiem labo, viņi to uzņem sevī un tev līdzās sāk augt kā labā augsnē tikuši.

Ikreiz, kad manā dzīvē parādās padomdevēji, es viņiem gluži vienkārši neļauju izdarīt savus triepienus manas dzīves ainā.

Ne tik sen es sadomāju doties uz Peru, lai padzīvotu šamaņu vidū pilnīgi mežonīgos džungļos. Un uzreiz uzradās dažādi padomdevēji. Viņi stāstīja neiedomājami neprātīgas lietas, piemēram, ka nesen šajos džungļos divus cilvēkus apēduši jaguāri. Šie dzīvnieki džungļos patiešām uzbrūk cilvēkiem, taču ne par to ir runa… Kā šo divu nelaimīgo piedzīvotais attiecas uz mani? Kāpēc vajag to visu man stāstīt, iebiedēt mani?

Es pats apzināti veidoju savu dzīvi, pats esmu atbildīgs par to. Un es pilnīgi droši zinu, ka ar mani viss būs labi. Dievs mani mīl un sargā.

Tāpēc nevadieties pēc citu pieredzes. Jūs taču nezināt, ar kādām domām notikumus piesaistīja viņi. Izmēģiniet visu pats, pastāvīgi eksperimentējiet… Lai jūsu dzīve pastāvīgi ir jaunrade. Tikai tā jums iemācīs, kā kaut ko pareizi darīt. Ja redzat, ka jūsu dzīve ievirzās citādi, nekā jums gribētos, pirmais jautājums, kas jāuzdod sev, ir: kā es to izprovocēju? Kad to sapratīsit, gluži vienkārši mainiet domas un visa dzīve ievirzīsies pa to ceļu, kuru esat izvēlējies…

Ir jāsaprot, ka tu katru mirkli stāvi izvēles priekšā, tikai visbiežāk šī izvēle ir neapzināta. Ko lai iedzer kafiju, tēju vai vīnu? Bēdāties vai priecāties vienā un tajā pašā situācijā? Braukt ar tramvaju, trolejbusu vai autobusu? Būt laimīgai kopā ar mīļoto cilvēku vai nelaimīgai ar nemīlamo?

Es vienīgi iesaku allaž izdarīt apzinātu izvēli, nerīkoties pēc paraduma. Ir jāiemācās apzināti atbildēt par savu izvēli. Tieši tad tu esi laimīgs. Pamēģini! Akli netici man… Pamēģini gan! Visi ceļi, pa kuriem esi gājis līdz šim, nav aizveduši tevi līdz laimei. Bet ja nu šis pēkšņi aizved? Netici rīkojies.

Un nu parunāsim par vēl kādu ļoti izplatītu atbildības novelšanas paņēmienu. Manu iemīļoto… Ļaudis diemžēl ļoti bieži to izmanto, lolojot ilūzijas par īpašiem cilvēkiem. Es runāju par ekstrasensu un psihologu apmeklēšanu.

Kad man bija daudz problēmu sava ceļa sākumā, arī es stāvēju izvēles priekšā: varbūt aiziet pie burves, lai viņa manā vietā veic brīnumu?

Taču es intuitīvi neizvēlējos šo ceļu, jo uzskatu, ka cilvēki tad zaudē savu gribu un kļūst vāji, nespēj atbildēt par savu rīcību. Un pats galvenais viņi nav gatavi paši veidot savu dzīvi tādu, kādu to vēlas. Cilvēki, kuri piestaigā pie zīlniecēm, ir ļoti amizanti. Iet pie kāda pēc tamlīdzīgas palīdzības ir tas pats, kas atdot sava automobiļa stūri svešam un, iespējams, piedzērušam šoferim… Šādos brīžos tu nezini, kurp tevi var aizvest šis ceļš, vai tas vispār kaut kur aizvedīs un kāda būs reālā maksa par šo ceļu. Un visa tā cēlonis ir nevēlēšanās uzņemties atbildību, sak, lai kāds manā vietā visu izlemj, bet es iešu, kurp man teiks… Un ja nu šis «kāds» kļūdās un iesaka negatīvo variantu, kā visbiežāk arī notiek? Ko tad? Jūs taču noticēsit un pats ieprogrammēsit savu dzīvi uz nelaimēm un neveiksmēm, bet pēc tam vēl teiksit, ka zīlniecei bija taisnība.

Gribu pastāstīt par kādu gadījumu, kas spilgti parāda, cik svarīgi ir pašam sēsties pie sava autiņa stūres, ja gribi nokļūt līdz galapunktam dzīvs un vesels. Kādā seminārā pie manis vērsās meitene, kurai pirms septiņiem gadiem ekstrasenss bija izgatavojis amuletu, uzzīmēdams uz papīra kaut kādus simbolus. Ekstrasenss pateicis, ka tad, ja meitene pazaudēs šo amuletu vai izmetīs to ārā, viņas tēvs pakārsies…Vai varat iedomāties pateikt kaut ko tādu? Meitene pamatīgi izbijās, jo tēvs viņai bija ļoti dārgs, un, gluži dabiski, nešķīrās no šīs papīra lapiņas veselus septiņus gadus, dzīvodama vienās bailēs. Kad jaunā sieviete beidzot saprata, ka viņas dzīve ir pašas rokās, bet tēva dzīve viņa rokās, šī meitene semināra laikā sadedzināja amuletu

un saka dzīvot laimīgi, atbrīvojusi sirdi no smaga sloga.

Vai saprotat, ko es domāju, runādams par iereibušo autovadītāju?

Var ticēt īpašiem cilvēkiem, kuriem patiešām piemīt spējas, taču jūsu vietā viņi jūsu dzīvi nenodzīvos. Vai piekrītat? Jūsu dzīve jādzīvo tikai jums. Šo dzīvi jums ir devis Dievs, tāpēc pienācīgi novērtējiet un veidojiet to, uzņemoties tādu atbildību, kādu vēlaties. Paši kļūstiet īpaši! Un vēl: ja jūs paši veidojat savu dzīvi, tad kāpēc iet pie zīlniecēm, ja tik un tā zināt, ko paši uzzīmējāt?!

Par neveiksmīgu staigāšanu pie burvjiem man pastāstīja arī kāda laba paziņa. Kad viņa bija maza (bet bērnībā, kā zināms, cilvēku ir viegli psihiski ietekmēt), viņas māte aizgāja pie zīlnieces. Tā pateica: «Jūsu meita agri nomirs, jau četrdesmit gadu vecumā.» Māte, protams, ārkārtīgi satraucās un pastāstīja par pareģojumu meitai… Meiteni, kas bija vēl bērns, šī informācija ļoti iespaidoja, un viņa savu apziņu ieprogrammēja uz jebkāda veida nāvi zīlnieces pareģotajā vecumā… Viņa laiku pa laikam atsauc atmiņā seno pareģojumu, tādējādi aizvien vairāk nostiprinādama savā apziņā šo programmu. Tagad viņai ir jau pāri divdesmit, taču zīlnieces pateiktais joprojām dzīvo un gaida savu stundu…

Vai jums ir vajadzīgas šādas «interesantas» programmas? Varbūt tomēr labāk pašiem veidot savu dzīvi: atcelt vecās programmas un izvirzīt to vietā jaunas. Viss ir atkarīgs no atbildības sajūtas un izvēles… Izvēle

vienmēr ir jūsu rokās. Izlemiet, kur un kā jāiet, un ejiet, izbaudīdami katru mirkli šajā ceļā.

Es saprotu, ka bieži vien gribas uzzināt, vai ej pareizo ceļu, vai tas ir tavs ceļš. Bet kā to jūsu vietā var noteikt cits cilvēks? Un pats galvenais kā jūs varat šādu atbildīgu izvēli uzticēt kādam citam, nevis sev? To es nesaprotu… Manuprāt, katram pašam ir jāizdara izvēle un pašam par to jāatbild.

Es jau sen esmu sapratis, kā izraudzīties savu ceļu. Tavs ceļš ir tas, kur ir tava sirds. Proti, tas, kas tev nes prieku, kas nav prāta diktēts, kas rada kaifu un apmierinājuma sajūtu nevis naudas vai slavas dēļ, bet gluži vienkārši tāpēc, ka tu jūties labi un tev patīk to darīt.

Kad tu atteicies no vecajām, nevajadzīgajām attiecībām, kurās jau sen nav mīlestības, kad tu atteicies no darba, kuru darīji naudas dēļ, kad tu pārstāji dzīvot prāta diktētā izdevīguma dēļ… Un sāki dzīvot ar sirdi… Šajā ceļā ir daudz laimes un mīlestības. Ejot šo ceļu, tev paveras visi ceļi, dzīve tevi paceļ līdz debesīm, lai tu varētu izbaudīt lidojuma sajūtu. Šajā ceļā ir daudz puķu un krāsu… Jo tas ir tavs ceļš.

Ir vēl viens paņēmiens, kā tiek pārlikta atbildība uz citiem, un tas ir saistīts ar piebūrumu un lāstu.

Esmu vadījis seminārus daudzās pilsētās un ievērojis kādu likumsakarību: absolūti katrā Krievijas (un pasaules) pilsētā ir noslēpumaina un ar neticamu spēku apveltīta «Marijas tante», kas ik dienu no rīta līdz vakaram dara, rau, ko: izklāj uz galda jūsu pilsētas karti un sāk sūtīt lāstus un pieburtas indeves uz dažādiem tās rajoniem.

Amizanti… Tomēr daudzi cilvēki patiešām tic, ka viņu likstās vainojami lāsti un piebūrumi, nevis viņi paši.

Kā jau saprotat, tā ir tikai vēlēšanās kārtējo reizi novelt atbildību uz citiem, lai nebūtu jātiekas aci pret aci ar savām bailēm.

Cilvēku, kurš tic piebūrumam, es ikreiz lūdzu atsaukt atmiņā visas ar attiecīgo situāciju saistītās bailes un domas, un noskaidrojas, ka viņi paši piesaistījuši sev nelaimi. Viņu domas, paldies Dievam, ir materiālas. Un daudzi no jums var tagad iebilst, sak, vai tiešām nekas tāds vispār nepastāv?

Atbilde ir vienkārša: pastāv, taču tas ir viens gadījums no miljona. Un arī tad cilvēks vispirms piesaistīja sev šādu situāciju, bet pēc tam viņam piebūra kaiti (nelaimi). Kad cilvēks tic, ka viņa nelaimēs ir vainojami visi, izņemot pašu, viņš tādējādi paraksta līgumu ar visiem par to, ka tie var viņu ietekmēt… Un tad šāds cilvēks visas negatīvās domas un enerģijas aprij vienā paņēmienā.

Es vienīgi iesaku uzņemties atbildību par visām savām domām, saprast, ka jūsu dzīve ir jūsu pagātnes domu un rīcības rezultāts un ka Dievs jūs mīl un rūpējas par jums. Tad visi piebūrumi izzudīs paši no sevis, izšķīdīs jūsu apzinātībā un Dieva mīlestībā.

Piemērs. Kāda paziņa, ne visai lielas tūrisma aģentūras īpašniece, vērsās pie manis pēc palīdzības. Pie viņas strādāja ekstrasense, no kuras nekāda liela labuma nebija, tāpēc sieviete viņu atlaida. Taču pēc kāda laika bizness vairs nevedās. Un te nu mana paziņa nonāca pretrunās ar sevi, teikdama, ka ekstrasense, kas līdz

šim nebija nekam derīga, pēkšņi kļuvusi tik spējīga, ka sākusi slikti ietekmēt viņas biznesu… Kas īsti bija noticis? Manu paziņu bija pārņēmušas bailes un negatīvas varbūtības, kas sarosījās viņas apziņā. Kad šī sieviete beidzot ieraudzīja un saprata, ka tikai pati (precīzāk sakot, viņas domas) ir savu nedienu radītāja, bizness atkal normalizējās… Un viņa pilnīgi citādi sāka raudzīties uz savu dzīvi…

Ko es domāju ar šiem vārdiem? Jūsu labākais skolotājs ir dzīve. Un, ja kaut kas neiet, kā vajag, tas nozīmē, ka jūs kaut ko darāt vai par kaut ko domājat nepareizi. Mainiet savu domāšanas un rīcības veidu, apejiet ar līkumu savu iemīļoto un jau sen ierasto «grābekli» un dzīve izdosies!

Daudziem var rasties jautājums: kā lai pārstāj programmēt sevi uz neveiksmēm, kā atbrīvoties no negatīvajām domām un bailēm? Lai to panāktu, ir jābloķē vecā programma, jānospiež stoppoga, jāaptur vecais scenārijs un tā vietā jārada jauns. Kā to izdarīt?

Kā savulaik noskaidroja izcilais zinātnieks Pavlovs, mums visiem ir refleksi. Iesaku tos izmantot savā labā. Ikreiz, kad galvā uzrodas negatīva doma vai pārņem bailes, kodiet sev rokā. Tādējādi jūs radāt galvas smadzeņu garozā neironu saikni starp negatīvajām domām un fiziskajām sāpēm. Kad būsit tā vairākas reizes izdarījis, jūs iemācīsit savas smadzenes domāt pozitīvi, jo tās vairs negribēs sagādāt sev sāpes.

Ir svarīgi radīt šo nosacījuma refleksu un, kad negatīvā doma būs bloķēta, tās vietā ielikt pretēju

programmu, proti, nevis atstāt tukšu vietu, bet gan aizpildīt to ar pozitīvu domu.

Ir ari šāda prakse: iztēloties, ka negatīvā doma uzrakstīta uz tāfeles, nodzēst to, bet vietā uzrakstīt pozitīvu domu. Vienīgi atcerieties, ka nedrīkst sevi žēlot, jūs taču tagad zināt, pie kā noved jūsu domas. Tās jūs nežēlos…

Gadījums no manas dzīves. Ne tik sen noskatījos filmu par maģiju… Man patīk tādas. Visas šīs filmas garumā kā slikta zīme putniņš ik pa brīdim sitās logā… Kļuva žēl putniņa. Mani ļoti iespaidoja šī aina… Nākamajā rītā izeju ārā un redzu: manu durvju priekšā guļ beigts putniņš… Lāsts? Piebūrums? Daudzi tā arī nodomātu un ieprogrammētu sevi uz nelaimi.

Bet man, paldies Dievam, šādas lietas nav svešas, tāpēc tūlīt sapratu, ka vakar redzētais atstājis uz mani stipru iespaidu. Patencināju Dievu par labo zīmi, par to, ka Viņš ir līdzās un sadzirdējis mani. Apglabāju putniņu…

Ir svarīgi attiecībā uz sevi neko neizdomāt, bet gan reāli novērtēt notiekošā būtību un dzīvot laimīgi.

Ir svarīgi attīrīt galvu no gružiem, kas sakrājušies dzīves laikā, novākt visus aizsprostojumus un apzināti vadīt savu realitāti… Apzināti modelēt savu nākotni tādu, kādu jūs to vēlaties redzēt.

Reiz kāda mana paziņa sasita ļoti dārgu automobili. Sieviete piezvanīja man un lūdza paskatīties, vai viņai nav uzlikts lāsts. Es mīļi pasmaidīju, bet pats nodomāju: «Kā tad! Pat divi!» Skatos uz šo sievieti un redzu: burtiski pāris dienas pirms avārijas (tas bija ziemā) viņas mašīnu uz ceļa stipri sanesa, un tobrīd, būdama emocionāli ļoti satraukta, viņa visās detaļās iztēlojās, kā varēja sasisties. Pajautāju, vai tā bija. Sieviete manis teikto apstiprināja. Es: «Tad par kādu lāstu vai nobūrumu te var būt runa? Kāpēc tas viss jāizdomā, piesaistot savai dzīvei visādas nebūšanas?»

Diemžēl cilvēkiem gribas būt vājiem, lai viņus kāds aizsargātu no ļauniem monstriem un lai citu uzliktais lāsts vai piebūrums būtu viņu nelaimes cēlonis. Tas ir vājo, nelaimīgo ceļš. Es neesmu sastapis nevienu cilvēku, kuru šāds ceļš būtu aizvedis pie prieka, pārticības un laimīgas ģimenes.

Toties esmu redzējis daudz laimīgu cilvēku, kuri izvēlējušies apzināti izraudzītu prieka ceļu. Cildenas rīcības un dzīves uzplaukuma ceļu. To visu dod atbildības sajūta.

Tāpēc sāciet cīnīties! Un visupirms paši ar sevi… Ar savu pagātni par tagadni un nākotni.

Vislielākās kļūdas, kādas esmu redzējis ceļā, manuprāt, ir divas. Viena ir cīņa ar problēmām un negatīvajām domām. Otra nepareiza izpratne par to, kādas patiesībā izskatās pozitīvās domas. Abas kļūdas mēs tagad izanalizēsim. Lai turpmāk izvairītos no problēmām…

Vispirms aplūkosim pirmo. Jebkura cīņa šajā pasaulē pastiprina to, ar ko jūs cīnāties. Kāpēc? Uz ko koncentrējaties, tam arī atdodat savas uzmanības enerģiju, proti, padarāt to lielāku… Tāpēc ar kaut ko cīnīties ir muļķīgi. Mēs nevis gūstam uzvaru, bet gan dodam papildu spēku tam, ar ko cīnāmies.

Daudzi nojums ir cīnījušies ar nabadzību, alkoholismu, narkomāniju, greizsirdību, aptaukošanos… Un kā? Nekas labs no tā nav iznācis. Gluži otrādi neizprotamā kārtā attiecīgā problēma pārņēma visu jūsu dzīvi.

Pamēģiniet tūlīt pat pacīnīties ar negatīvām domām un jūs redzēsit, kā tās nekavējoties sagrābs savā varā jūsu apziņu. Ko tādā gadījumā darīt? Vajag nevis cīnīties, bet gan izvēlēties pretēju ceļu.

Mēs necīnāmies ar negatīvajām domām, bet, kā jau teicu, gluži vienkārši bez īpašas piepūles bloķējam šīs domas un to vietā liekam labas domas. Tādējādi mēs nevis cīnāmies, bet gan izvēlamies citu ceļu. Proti, mēs vairs necīnāmies ar narkomāniju, alkoholismu, smēķēšanu, aptaukošanos… Mēs tikai izvēlamies veselīgu dzīvesveidu. Tik vienkārši. Un efektīvi!

Otra mums raksturīga kļūda saistīta ar domu formulēšanu. Daudzi uzskata, ka smadzenes visu uztver ļoti burtiski. Proti, ja pateici, ka cilvēks ir nelabs, tātad smadzenes nodomāja, ka ļauns… Tā nav, smadzenes uztver tikai ar vārdu saistīto tēlu. Ko tu pašlaik formulē? «Labs» un «nelabs» smadzenēm ir viens un tas pats… Priedēkli «ne» zemapziņa neuztver. Tieši tāpēc cilvēki, kad viņi nepareizi formulē savu vēlmi, saņem nepareizu rezultātu.

Mana paziņa iegādājās mazus kucēnus un sūdzējās, ka tie aug aizvien lielāki, bet nokārtoties noteiktā vietā neprot negrib. Es pajautāju, kā viņa apmāca kucēnus. Izrādījās, ka sieviete ikreiz lūdz tos «nečurāt»… Tajā paša laikā viņas galvā izveidojas tēls, ka mazie suņuki čurā… Atbilde bija acīmredzama: sieviete nepareizi

formulēja savu vēlmi, tāpēc ari tā tika nepareizi izpildīta.

Ir svarīgi, kāds tēls patiesībā slēpjas attiecīgajos vārdos…

Un, visbeidzot, par atbildīgumu gribu pateikt, rau, ko:

Tālāk šajā nodaļā mēs parunāsim par to, kas netieši palīdz attīstīt atbildīgumu. Mēs parunāsim par apzināšanos un galvenajiem faktoriem, kas tai traucē…

Lai cilvēks dzīvotu laimīgi un pats izraudzītos pareizo ceļu savā dzīvē, izjūtot par to atbildību ik mirkli, ir svarīgi attīstīt apzināšanos. Tas nepieciešams, lai saprastu, kuras ir tavas vēlmes un kuras tev uztieptas, un apzināti atbrīvotos no visa liekā, lai dzīvotu, elpojot ar pilnu krūti. To izdarīt mums traucē pašu izveidotie aizsprostojumi, par kuriem mēs jau runājām.

Lai novāktu visus aizsprostojumus, kuri traucē mūsu upei brīvi plūst, mums jāatbrīvojas no veseliem aizdambējumiem, kas izveidojušies šajā upē. Tie ir sen radušies šķēršļi mūsu ceļā. Kad šie dambji sagrūs, daudzus sīkos aizsprostojumus aizraus sev līdzi atbrīvojušos ūdeņu straumes. Un mēs atkal kļūsim par lielām, varenām, ūdeņiem bagātām upēm. Un katrā no mums atkal uzvirmos dzīvība un prieks.

Es uzskatu, ka ir tikai trīs galvenie dambji. Aizvāksim tos un lielākā darba daļa būs padarīta.

Šie dambji ir:

• bailes;

• stereotipi;

• aizvainojumi.

Mēs noskaidrosim, kādi ir šie dambji un kā ar tiem strādāt, ko darīt, lai tie sagrūtu un ļautu enerģijai brīvi plūst. Šie aizdambējumi ir bloki mūsu enerģētikas ceļā. Kad tie būs novākti, jūs ievērosit, ka spēka kļuvis daudz vairāk, ka seju pastāvīgi rotā smaids un ka jūtaties laimīgs…

Pirmais dambis, kas mums traucē, ir bailes. Tās paņem daudz enerģijas sevis uzturēšanai, tām patīk fokusēt uz sevi mūsu uzmanību… Vajadzīgajā brīdī bailes gluži vienkārši bloķē mūs.

Kas tad ir raksturīgs bailēm?

Bailes tās ir ziepju burbulis, ko uzpūš mūsu uztvere. Tās ir ilūzijas. Mēs kaut kam esam piešķīruši pārāk lielu nozīmi un tas rada pamatu bailēm, proti, patiesībā reālu draudu nav. Tie ir tikai mūsu galvā… Un viss, kas vajadzīgs, ir: apzināties baiļu iluzorumu un ļaut šim burbulim pārplīst, vairs nepiešķirot tam nekādu nozīmi.

Bailes barojas no mūsu uzmanības enerģijas. Ikreiz, kad mēs atceramies par tām, mūsu bailes aug augumā un pieņemas spēkā, kļūst tik stipras, ka pat pilnīgi paralizē mūs. Bailes vājināsies, ja tām vairs nepievērsīsim tik lielu uzmanību.

Un vēl. Kad esi apzinājies, ka tavas bailes ir iluzoras, ir gluži vienkārši jāpārkāpj tām pāri, jāpārvar tās. Apzināti tajās jāieiet. Un tu ieraudzīsi, ka tavas bailes ir pazudušas.

To, kā darbojas bailes, sapratu jau bērnībā.

Es biju ļoti bailīgs bērns. Vispār lielākā daļa baiļu nāk tieši no bērnības gadiem. To nosaka mūsu audzināšana, visi šie «drīkst» un «nedrīkst», kuru pamatā ir piemēri no vecāku un viņu paziņu dzīves… Bet ne jau tas ir galvenais. Es biju iebaidīts, bikls bērns, un mani tas briesmīgi kaitināja, jo ļoti traucēja.

Es baidījos no saskarsmes ar cilvēkiem, no viņu vērtējuma. Ikreiz, kad, mācīdamies jaunākajās klasēs, stāvēju pie tāfeles, es sāku stostīties, sarku un neko nevarēju pateikt. Bailes mani pilnīgi paralizēja…

Kad kļuvu vecāks, sāku interesēties par meitenēm un sapratu, ka jebkāda kontaktēšanās ar viņām man allaž beidzas ar kauna piedzīvošanu. Tolaik es biju ļoti nedrošs, par sevi nepārliecināts puisis ar veselu gūzmu kompleksu un baiļu. Es patiesi domāju, ka izskatos briesmīgs un ka visi mani mēģinājumi kontaktēties ar pretējā dzimuma pārstāvēm ir veltīgi, jo no tā nekas prātīgs nesanāca. Un tad es nolēmu, ka savas bailes man ir jāpārvar.

Es pilnīgi intuitīvi izstrādāju šādu stratēģiju: iešu klāt jebkurai meitenei, kas pagadās, un iepazīšos ar viņu. Ja jūs zinātu, ko tas man tolaik prasīja! Tā bija īsta katorga… Gāju un domāju: «Nu tā, vēl viens «nē»!»

Ļoti drīz es ievēroju, ka ar katru reizi kļūstu aizvien drošāks un bailes atkāpjas. Patiešām ko es darīju šādā brīdī? Es centos pārvarēt bailes un šādas praktizēšanās rezultātā pamazām pārstāju piešķirt tām pārāk lielu nozīmi.

Droši vien katrs nojums var atsaukt atmiņā līdzīgus gadījumus, kad izjutāt bailes un intuitīvi tās pārvarējāt. Tikai daudzi, šādā veidā tikuši vaļā no vienām bailēm, domā, ka citu daba ir atšķirīga. Taču būtība visām bailēm ir vienāda, dažāda ir tikai to forma…

Mums ir gluži vienkārši jāpārtrauc uzturēt bailes, veltot tām savu uzmanību, un tas jādara apzināti.

Līdzība par tēmu…

Kāds cilvēks ceļodams negaidīti nokļuva paradīzē. Tur auga visu vēlmju piepildīšanās koks. Tiklīdz kāds apsēdās zem šā koka, tā jebkura vēlme īstenojās bez mazākās aizkavēšanās, bez jebkāda starplaika starp vēlmes parādīšanos un tās īstenošanos.

Šis cilvēks bija noguris un apgūlās vēlmju piepildīšanās koka pakājē. Kad pamodās, sajuta milzu izsalkumu un nodomāja:

-   Esmu izsalcis. Gribētu dabūt kaut mazliet ēdamā.

Un tūlīt nez no kurienes uzradās ļoti garšīgs ēdiens.

Cilvēks bija tā izbadējies, ka pat nepadomāja, no kurienes tas nācis. Viņš uzreiz sāka ēst, un maltīte bija tik garda…

Pēc tam, kad izsalkums bija remdēts, cilvēks paraudzījās visapkārt. Tagad viņš jutās apmierināts. Nu vīram pazibēja galvā cita doma:

-   Vēl tikai derētu kaut ko iedzert…

Paradīzē aizliegumi nepastāv acumirklī parādījās lielisks vīns. Gulēdams koka paēnā un mierīgi malkodams vīnu, viņš ļāvās maigā paradīzes vējiņa pūsmām, bet pēc brīža sāka brīnīties:

-        Kas šeit notiek? Kas īsti notiek? Varbūt es guļu? Vai varbūt šeit ir vairāki rēgi un tie mani āzē?

Un rēgi parādījās. Tie bija briesmīgi, nežēlīgi un pretīgi tieši tādi, kādus šis vīrs bija iztēlojies. Viņš sāka bailēs trīcēt un nodomāja:

-   Tagad tie katrā ziņā mani nositīs.

Un rēgi viņu nosita.

Šajā līdzībā ietverta milzīga jēga. Tavs prāts tas ir vēlmju piepildīšanās koks; lai ko tu nodomātu, tas agri vai vēlu īstenojas!!!

Kad jūs apgūstat domu materializēšanu, ir svarīgi pastrādāt ar visām savām bailēm, citādi tās kļūs par jūsu dzīvi. Jums tas nav vajadzīgs. Tāpēc pastrādāsim, lai ceļā mūs nekas netraucētu.

Lielāko daļu baiļu mums bērnībā iepotē vecāki, turklāt dara to neapzināti.

Pievērsīsimies bailēm no attiecībām. īpaši spilgti tās izpaužas meitenēm. Viņām jau bērnībā iestāsta, ka nedrīkst ielaisties ar sliktiem puišiem, biedē ar to, kādi var būt vīrieši, stingri nosaka, ko nedrīkst atļauties pirmajā randiņā, utt. Meitene izaug, visas šīs bailes un programmas dziļi iegūlušas viņas apziņā un kļuvušas par daļu no rakstura. Viņa, pati to nesaprazdama un neapzinādamās, ar savām bailēm pievelk tieši tos vīriešus, ar kuriem tika biedēta, tādējādi pastiprinādama mātes un vecmāmiņas teoriju. Turklāt tad, kad rodas patiesa vēlēšanās pašai pieiet pie puiša un iepazīties, prātā ataust mātes vārdi: «Tā nedrīkst darīt! Meitene tā nedrīkst uzvesties, citādi tevi uzskatīs par lupatu un sāks izmantot!»

Un, rau, jauna meiča tā vietā, lai pati iegūtu pieredzi saskarsmē ar vīriešiem, saņem savas mātes pieredzi. Bet māte patiešām ir pieredzējusi kā nekā divreiz šķīrusies!

Tas vēl ir visai nenozīmīgs piemērs tam, kā mēdz gadīties. Manā praksē ir bijuši arī sliktāki, kad meitene, šo baiļu pārņemta, vispār paniski baidās no vīriešiem: tiklīdz kāds sāk viņai tuvoties, tā šai meitenei sākas briesmīga histērija.

Bet visam pamatā ir mūsu bailes. Ir svarīgi tās pārvarēt.

Toties tad, kad šī meitene sāka apzināties, ka tās ir nevis viņas, bet gan mātes programmas un bailes, un ļāvās saskarsmei ar vīriešiem, viņa no tās guva milzīgu gandarījumu. Viņa kļuva par jebkuras vīriešu kompānijas dvēseli… Un pat ļoti veiksmīgi apprecējās, ir laimīga savā laulībā jau trīs gadus…

Tā ka, ja gribat atrast savu laimi, nebaidieties pārplēst savus ziepju burbuļus, ignorējiet to uzspiestos ierobežojumus un gluži vienkārši baudiet laimi.

Tādā pašā veidā vecāki mums iepotē bailes no apkārtējās pasaules. Mums kopš mazām dienām cenšas iestāstīt, ka tā ir bīstama… Iziesi uz ielas un nelaime klāt! Tā vietā, lai lasītu pasakas par kaut ko labu, mums pavēsta briesmu stāstus par to, ka kāds nolaupīts un kaut kas šausmīgs ar viņu izdarīts. Bērns iziet uz ielas un no visa baidās. Pasaule sāk šo bērnu apdraudēt, jo viņš pievelk sev dažādas situācijas un atkal jau gūst apstiprinājumu vecāku teorijai.

Man patīk, kā bērnus audzina Japānā. Kad par to uzzināju, es biju sajūsmā par japāņu gudrību un tūdaļ sapratu, kāpēc Japāna ir tik ļoti attīstīta zeme… Tur vecāki bērniem neko nemāca dzīves pieredzes aspektā, bet gan palīdz viņiem iepazīt dzīvi, pašiem kļūdoties un eksperimentējot. Bērna dzīvei taču nav nekāda sakara ar vecāku dzīvi (bet pie mums domā citādi). Vecāki neuzspiež savu ego bērna audzināšanā un negrib, lai bērns līdzinātos viņiem, bet gan ļauj savai atvasei būt brīvai un darīt, ko vien vēlas. Bez jebkādiem ierobežojumiem un aizliegumiem. Bērns pats mācās izvēlēties un izdarīt secinājumus ar savu skaidro uztveri, proti, viņi nepiesārņo bērna tīro apziņu ar savām bailēm un uzskatiem par to, kā ir iekārtota pasaule. Vecāki ļauj viņam pašam to izzināt.

Piemērs. Daudziem no mums bērnībā aizrādīja, ka nedrīkst bāzt pirkstus rozetē. Sak, strāva nogalinās…

Un ko mēs darījām? Palikuši mājās vieni, ķērāmies pie eksperimentiem… Japānā vecāki iegādājas speciālu 12 voltu rozeti un strāva tajā nav bīstama. Viņi nevis aizliedz, bet gan iedod bērnam matadatu un ļauj iegūt pieredzi. Šādā veidā kaut ko iemācījies, viņš nekad vairs to nedarīs. Turklāt arī nebaidīsies. Gluži vienkārši būs iemantojis pieredzi.

Man bērnībā ļoti patika dedzināt mājās ugunskuru. To es darīju vecāku prombūtnē. Jums pašiem jāizvēlas, kā apieties ar saviem bērniem uzspiest viņiem savu pieredzi vai ļaut, lai viņi iegūst savējo.

Pirms pāris gadiem es atvaļinājuma laikā iepazinos ar kādu jauku, gados jaunu pāri. Mēs nolēmām pavadīt atpūtas brīžus kopā. Tas notika Pjatigorskā. Šī pilsēta atrodas kalnos, visapkārt brīnišķīgas ainavas. Pēc kāda laika noskaidrojās, ka jaunā sieviete paniski baidās no augstuma. Es piedāvājos viņai palīdzēt… Metode, protams, bija tā pati pārvarēt bailes.

Tajā vietā, kur bijām apmetušies, atradās divstāvīgs šķūnītis, kura ārpusē kāpnes veda uz tā jumtu. Kad sākām kāpt augšā, es sapratu, cik lielas ir šīs sievietes bailes. Viņa virzījās augšup, ar abām rokām ieķērusies margās. Un, rau, mēs esam uz jumta… Sievietei aizrāvās elpa, un viņa pat mēģināja tikt prom. Nācās viņu apturēt. Centos nomierināt. Teicu, ka ir tikai otrais stāvs. Mēs apsēdāmies un sākām sarunāties. Sieviete pamazām nomierinājās. Tad es ierosināju apsēsties uz jumta malas, paskatīties uz leju un uz augšu uz zvaigznēm… Sākās jauna panikas lēkme, tomēr viņa jau spēja kaut cik apvaldīt savas bailes. Galu galā mēs apsēdāmies uz jumta malas.

Sievietes baiļu burbulis bija pārplīsis un viņa sev atklāja jaunu, brīnumainu pasauli. Kad beidzot bija

atslābinājusies, viņa ļoti nopriecājās, ka to izdarījusi, un jutās laimīga. Kopš tā laika šī sieviete nolēma nebaidīties, jo bija sapratusi savu baiļu iluzorumu.

Nākamā diena bija pārsteigums viņas puisim, jo mēs, vairs nebaidīdamies, devāmies kalnos, lai no augšas paraudzītos uz skaistumu, debesīm un zemei saplūstot. Kopš tā laika mēs bieži sarakstāmies, un tagad šī sieviete mierīgi kāpj kalnos, sēž uz klintīm, kājas gar malu nolaidusi.

Te nu ir svarīgi to darīt tāda cilvēka klātbūtnē, kuram jūs uzticaties, vai arī, kā mēs rīkojāmies, nelielā augstumā. Taču princips ir viens un tas pats pārvarēt bailes.

Es pastāstīšu, kā pārvarēju savas vislielākās bailes, proti, bailes no publiskas uzstāšanās. Tās, starp citu, visā pasaulē tiek uzskatītas par otrām lielākajām bailēm pēc bailēm no nāves.

Ikreiz, kad izgāju pie tāfeles, es sarku, stostījos utt. Bailes mani vai paralizēja. Man bija svarīgi, ko par mani nodomās vienaudži. Tolaik viņu viedoklis man bija visnozīmīgākais. Kad paaugos un pat nostājos uz attīstības ceļa, man jau bija ko pastāstīt cilvēkiem. Es sāku organizēt seminārus sākumā saviem paziņām. Tas bija kaut kas… Kad stāstīju cilvēkiem par visu, ko zinu, un viņu uzmanība bija pievērsta man, es kļuvu sarkans kā biete un juceklīgi runāju par kaut kādām praksēm. Man bija ļoti grūti pavēstīt cilvēkiem, ko jūtu un zinu, jo vienlaikus es cīnījos pats ar sevi, ar savām bailēm. Taču es biju neatlaidīgs. Un ar katru

semināru, pārvarēdams sevi, jutu, ka bailes zūd. Es gluži vienkārši darīju savu iemīļoto darbu, vairs nepiešķirdams bailēm pārlieku nozīmi. Tagad daudzi, kas apmeklējuši manus seminārus, brīnās, kad es par to stāstu. Bet tie, kuri nāca uz pirmajiem semināriem vai mācījās ar mani kopā skolā, atceras kā bieti sarkstošo lektoru…

Viss, kas nepieciešams, ir apzināties savas bailes un atbrīvoties no tām. Gluži vienkārši ikreiz pārvarēt bailes. Nevis cīnīties ar savām bailēm, bet tieši pārvarēt tās. Nedomāt par bailēm un darīt to, ko gribi. Tad tavs baiļu burbulis pārplīsīs un tu sajutīsi brīvības prieku. Šis prieks tevi mudinās gūt jaunas uzvaras.

Bailes no tumsas… Arī tās visbiežāk nāk no bērnības. Taču šīs bailes nav iepotējuši vecāki, mēs paši sev esam tās izdomājuši. Es bieži jautāju cilvēkiem, kuri baidās no tumsas: kas tur tik šausmīgs, ka nebūs gaismas? Visbiežāk viņi sāk stāstīt, ka var parādīties kāds briesmonis vai noslēpumainas būtnes.Un visbiežāk ir tā, ka šie bailuļi bērnībā ir saskatījušies šausmu filmas un viņu fantāzija ikreiz, kad viņi paliek vienatnē ar sevi un tumsu, dāsni aplaimo viņus ar kādreiz redzētajām ainām. Cilvēks sāk prātot: «Ja nu pēkšņi…» Un viņa acu priekšā parādās visdažādākās ainas, kas gluži labi iederētos jaunās šausmu filmās. Nav izslēgts, ka tieši tā dažas no šādām filmām arī rodas…

Es arī bērnībā skatījos šīs filmas, biju ar tām aizrāvies. Un mani allaž sagrāba bailes, kad mājās paliku viens. Tad man šķita, ka kaut kas tūlīt izlīdīs no tumsas. Es pat izgudroju sev ieroci, lai aizsargātos, un gulēju, nolicis to sev līdzās. Taču es izaugu un savas bailes atstāju tur, bērnībā. Arī jums iesaku gluži vienkārši pārvarēt tās. Vienu, divas, trīs reizes palikt vienatnē

ar savām bailēm. Un tās pagaisis, izzudīs tāpēc, ka jūs tām vairs nepiešķirsit nekādu nozīmi, neuzturēsit šīs bailes ar savu uzmanību, bet nolemsit dzīvot šeit un tagad bez tām.

Mans tuvs paziņa, kas ārkārtīgi baidījās no tumsas, uzklausīja manis doto padomu. Pirmā diena bija pati grūtākā. Puisi mocīja visas šausmas, kas bija sakrājušās viņa galvā, iztēle pakalpīgi sniedza vienu ainu pēc otras. Bet galu galā viņš uzticējās un atlaida tās. Otrā diena jau bija vienkāršāka: ainu mazāk, bailes, palikušas bez uzmanības, sāka apdzist. Trešajā dienā viss aizgāja: viņš pieņēma tumsu kā pašu par sevi saprotamu lietu un devās gulēt. Redziet, cik vienkārši var pāi'varēt savas bailes un pārstāt tās uzturēt…

Ja jūs baidāties no cilvēkiem un pasaules, ja domājat, ka tā jūs apdraud, atcerieties mums visiem labi zināmo piemēru: ja tu baidies no suņa, viņš to sajutīs un tev iekodīs. Tas pats ir ar bitēm. Bite nekad neiedzels cilvēkam, kamēr nebūs sajutusi no viņa draudošās briesmas. Briesmas translē bailes. Gluži vienkārši nebaidieties, bet ar mīlestību paraugieties uz bitīti. Tā jūs aplūkos un aizlidos…

Pret visu mūsu pasaulē esošo jāizturas nevis ar bailēm, bet ar mīlestību. Tad pasaule būs ļoti komfortabla un droša, mīlestības un prieka pilna… Kad ejat pa tumšu šķērsielu, baiļu pārņemts, noziedznieki jūs sajutīs. Jūs viņiem esat medījums. Kad ejat, mīlestības jūtu pārpilns, jūs viņiem izstarosit kaut ko mīļu un mātišķu. Diezin vai viņiem radīsies vēlēšanās nodarīt

ļaunu savam tuviniekam. Tapee padomajiet un izvelieties savai dzīvei pareizo stratēģiju…

Ļoti daudzi cilvēki baidās no vientulības. Viņi bēg no tās, cenšoties paslēpties saskarsmē ar kādu, bēg no tās uz darbu vai meklē glābiņu grāmatu lasīšanā. Šie cilvēki cenšas piepildīt bezdibenīgo tukšumu, kas viņus grauž no iekšienes. Patiesībā viņi baidās nevis no vientulības, bet gan palikt vienatnē ar sevi pašu un atzīties sev, kādi patiesībā ir. Baidās ieskatīties savā iekšējā pasaulē un ieviest tur kārtību.

Ikreiz, palicis viens, sāc reāli saprast visas savas problēmas un bailes, kuras pastāvīgi slēp sevī. Vientulība ir dabiska un pat noderīga mums, jo katrs taču ir atnācis uz šo pasauli viens un arī aizies viens. Tā mēdz teikt Austrumos… Es tam piekrītu. Kāda jēga bēgt no sevis? No sevis neaizbēgsi, ne dodoties kalnos, ne uz āšramiem, kā daudzi to dara.

Ikreiz, kad tu bēdz no sevis, no savām problēmām, tas atgādina sniega piku. Problēmu kļūst aizvien vairāk un vairāk, līdz tās pārvēršas lavīnā, kas gāžas pār tevi. Pārstāj bēgt, apstājies un pieņem sevi tādu, kāds esi. Gluži vienkārši risini problēmas, izmet no sevis liekos gružus un tev kļūs viegli vienatnē ar sevi. No vienatnes nevajag baidīties. Pilnīgi otrādi tevi pārņems prieks, ka esi viens un tev ne ar vienu nav jāspēlē sociuma spēlītes. Gluži vienkārši izbaudi to…

Līdzība par tēmu…

Kādudien pie viedā atnāca jauneklis un jautāja, kā paglābties no vientulības.

-  Es atbrīvošu tevi no vientulības sajūtas, taču vispirms tev jāiztur trīs dienas ilgs pārbaudījums, atbildēja viedais.

Jauneklis bija ar mieru. Pirmajā dienā vecais vīrs stingri aizsēja puisim acis, lai viņš neko neredzētu. To izturēt nebija viegli, īpaši tad, kad jauneklim lūdza kaut ko atnest. Nākamajā dienā puisim cieši aizbāza ausis, lai viņš neko nedzirdētu. Nu jauneklim likās, ka visa pasaule ap viņu ir it kā kurla kļuvusi. Trešajā dienā viņu ieslēdza mazā istabā bez logiem un gaismas. Jauneklis ar grūtībām izturēja šo dienu.

Beidzot visi pārbaudījumi bija galā, un puisis iesaucās:

-   Cik es esmu priecīgs, ka visu izturēju! Vai tagad jūs man palīdzēsit?

-    Vai tad tu joprojām jūties vientuļš? pajautāja viedais.

-   Atklāti sakot, ne. Pasaule ir tik brīnišķīga. Es pat nenojautu, ka visapkārt ir tik daudz skaņu un krāsu.

-    Kamēr cilvēks var skatīties uz sauli, mēnesi un zvaigznēm un izbaudīt zemes un jūras veltes, viņš nav vientuļš, noteica vecais vīrs.

-  Bet ja nu vientulības sajūta atkal atgriežas? satraucās jauneklis.

-  Tad nāc atkal šurp un es tev došu citus pārbaudījumus, pasmaidīja viedais.

Tā mēs pārstājam bēgt no sevis paša un savām bailēm, kļūstam tik stipri un atvērti, ka varam nostāties ar

savām bailēm aci pret aci. Mēs sākam dzīvot, nepiešķirot bailēm nekādu nozīmi, gluži vienkārši priecājamies par katru mirkli. Raugāmies pasaulē skaidrām acīm, uztveram to ar skaidru sirdi. Un pasaule kļūst skaista, tāda, kādu mēs to redzējām bērnībā. Mūsu dzīvē vairs nav ienaidnieku, ir tikai mīlestība un uzticēšanās pasaulei… Mēs atkal jūtamies kā šīs pasaules daļiņa, un pasaule sāk par mums rūpēties.

Arī bailes lidot ar lidmašīnu vai vadīt jebkuru transportlīdzekli ieņem milzīgu vietu daudzu cilvēku dzīvē. Ne reizi vien esmu redzējis, ka, lidmašīnai paceļoties gaisā, daži cilvēki drudžaini sāk skaitīt lūgšanas, nu atcerēdamies Dievu. Kā mēdz teikt, krītošā lidmašīnā ateistu nav. Lidmašīnai nolaižoties, daļa cilvēki arī atviegloti nopūšas un sāk sist plaukstas, pateicoties, ka laimīgi atgriezušies uz zemes.

Es šādiem cilvēkiem esmu jautājis, kas ar viņiem īsti notiek. Visi apraksta apmēram vienu un to pašu ainu: lidmašīnai paceļoties, viņi iztēlojas, ka tā krīt un sasprāgst gabalos, visi aiziet bojā. Šo ainu savā iztēlē viņi skata ļoti detalizēti un ārkārtīgi pārdzīvo. Viena lidojuma laikā viņi mirst vismaz piecpadsmit reižu. Manuprāt, vieglāk ir gluži vienkārši sagaidīt nāvi, kad pienāks tās laiks, nekā katra lidojuma laikā nomirt vairākas reizes…

Iesaku cilvēkiem šādos mirkļos izmest no galvas ainas, kas saistītas ar lidmašīnas krišanu, un iztēloties (kā to daru, piemēram, es), ka Dievs ieskauj šo lidmašīnu ar savu mīlestību. Tad lidaparāts viegli un ātri aizlidos līdz galapunktam un visiem būs labi.

Kā jūs domājat: vai bailes izzudīs, ja skaidri zināsim, ka lidojums būs veiksmīgs? Protams, jā. Tad mēs uzticēsimies Dievam sevī un atslābināsimies. Vieno

simies ar sevi, ka viss būs labi. Un parasti tā ari notiek…

Kāds mans paziņa ļoti baidījās lidot ar lidmašīnām. Viņš pastāstīja man par to, un es ieteicu pacelšanās laikā vienmēr atslābināties un skaidri sev pateikt: «Ja ir pienācis tas brīdis, tad tik un tā aiziešu. Viss Dieva rokās.» Viņš to saprata un turpmāk sāka tā rīkoties gluži vienkārši uzticējās Dievam. Tagad ikreiz lido ar vieglu sirdi, izbaudot labsajūtu. Viņam tas vairs nav grūts pārbaudījums. Tagad tā ir iespēja uzticēties Dievam un sajust Viņa klātbūtni.

Tieši tā mēs mācāmies mīlēt pasauli un uzticēties tai. Nojaukuši visus dambjus un aizsprostojumus, sākam atcerēties to, kas mēs patiesībā esam. Mēs kļūstam atvērti… Un mīlestība ieskauj visu mūsu esību.

Un, visbeidzot, visvairāk izplatītās bailes. Runa ir par bailēm no nāves.

Patiesībā cilvēki baidās nevis no nāves, bet gan no nezināmā. Neviens īsti nezina, kas notiks pēc ķermeņa nāves. Vai dvēsele patiešām ir nemirstīga? Šis jautājums patiesībā arī ir mūsu baiļu cēlonis, nevis nāve kā tāda. Cilvēki diemžēl dzīvo, nekādā vērtē neturēdami savu dzīvību. Un briesmīga ir nejau pati nāve… Nāve taču, manuprāt, ir tikai pāriešana no šķidra stāvokļa gāzveida stāvoklī. Tā es to saucu nosacīti.

Kad mēs nomirstam, nomirst vienīgi mūsu fiziskais ķermenis. Mēs dodamies saņemt turpmākās mācības citās dimensijās. Es to salīdzinu ar situāciju, ka tad,

kad pārnākat mājās no darba un novelkat netīrās drēbes, jūs taču to dēļ neraudat. Jūs saprotat, ka tās ir tikai drēbes. Tāpat ir arī pēc nāves: jūs vienīgi esat šeit nometis ādas ietērpu un pats devies dzīvot tālāk. Tāpēc es uzskatu, ka bailes no nāves vajag nevis pārvarēt, bet gan izmantot savā labā. Ir jāiemācās šīs bailes vadīt un tad tās jums būs ļoti nopietns palīgs.

Kad saprotat, ka jebkurā mirklī varat nomirt, jūs no tā vairs nebaidāties. Kad to saprotat, jūs vairs nekad neatļaujaties kaut ko atlikt uz vēlāku laiku. Jūs sākat maksimāli dzīvot šeit un tagad. Ar šīs atziņas palīdzību mācāties rīkoties un darboties katru mirkli. Ja kādam gribat pateikt par savu mīlestību, jūs neļausities kautrībai un nedrošībai un neatliksit to uz citu dienu. Jūs tūlīt pat pateiksit sev tuvajam cilvēkam, ka mīlat viņu, apskausit viņu… Ja to neizdarīsit tūlīt, kas zina, vai tāda iespēja vēl radīsies.

Man šis atklājums bija ļoti nozīmīgs. Diemžēl šo mācību es aptvēru rūgtas pieredzes ceļā. Taču viss notiek uz labu…

Šo mācību es iegaumēju uz visu mūžu, tā mani virza uz priekšu un palīdz manā ceļā. Kad es zaudēju māti, man bija tikai septiņpadsmit gadu. Tā man tolaik bija visīstākā traģēdija. Viņas nāve bija pāragra, māte vēl bija jauna. Es nepratu novērtēt kopā ar viņu pavadīto laiku, parasti atradu sev «interesantāku» nodarbošanos. Daudzi tagad tā rīkojas. Man šķita, ka vēl pagūšu gan ziedus viņai uzdāvināt, gan pateikt, cik ļoti viņu mīlu. Domāju, ka vēl daudz ko pagūšu izdarīt… Tomēr nepaguvu.

Pēc mātes aiziešanas es ļoti nopietni izvērtēju savu dzīvi. Un tagad vairs nebaidos apkārtējiem pateikt, ko šajā brīdī jūtu un domāju. Es taču skaidri apzinos, ka jebkurš mans elpas vilciens var būt pēdējais, un vairs necenšos daudzas reizes analizēt situāciju ar domu -bet vai izdosies». Tagad es eju un daru ar patiesu ticību, ka izdosies. Un ar Dieva palīdzību viss arī lieliski izdodas.

Tad nu vairs nebaidīsimies no nāves, apzinoties, ka tā ir tikai pāriešana, un sāksim to izmantot kā ieroci kā ieroci dzīves baudīšanai, tam, lai gūtu baudu no katras ieelpas un izelpas, lai darbotos bez bailēm un nožēlas. Tad pasaule kļūst skaista un krāsaina, tad dzīve kļūst piepildīta un cilvēks savā priekā dalās ar apkārtējiem.

Kad esam tikuši galā ar visām savām bailēm un tās pārvarējuši, viens no visvarenākajiem dambjiem pazūd no mūsu dzīves un pārstāj mūs stindzināt. Mēs sajūtam milzīgu spēka pieplūdumu, spēka, kuru agrāk tērējām cīņai ar bailēm un to uzturēšanai. Šo spēku mēs tagad sākam izmantot sevis un pasaules labā. Ielaižam šo enerģiju savās vēlmēs, lai tās ātrāk īstenotos. Un mūsu dzīve kļūst kā pasaka, kuru katrs no mums raksta apzināti.

Nākamais dambis, kuru mēs centīsimies apzināt sevī un kurš nav mazāks par iepriekšējo, ir mūsu stereotipi. Diemžēl mūsu prāts ir iekārtots tā, ka tas mēģina visu padarīt par ieradumu. Prāts ir slinks un daudz kam negrib veltīt lielu uzmanību, tāpēc ierastās darbības padara automātiskas. Tā rezultātā cilvēks sāk līdzināties robotam, kurā ievadītas neskaitāmas programmas, kas darbojas pašas par sevi, bez prāta līdzdalības.

Padomājiet, kā jūs braucat uz darbu, vai šajā laikā kaut ko manāt ap sevi, vai maināt maršrutu vai arī dienu no dienas virzāties pa pazīstamiem ceļiem. Mēs tik ļoti esam nonākuši ieradumu varā, ka pat ēdam automātiski, lāgā nesajuzdami ēdiena garšu, maltītes laikā pastāvīgi domājam par kaut ko citu, nebaudīdami ēdiena sniegto labsajūtu. Visbriesmīgākais ir tas, ka pat intīmā tuvība ar mīļoto cilvēku kļūst par ieradumu. Konkrēta rezultāta sasniegšanai tiek izmantotas kustības bez mīlestības un prieka. Tieši tāpēc zūd īstas tuvības sajūta.

Tieši ieradums ir tas, kura dēļ daudzi zaudē interesi par seksu, kā rezultātā vīriešiem pazeminās dzimumdziņa, bet sievietes jau trīsdesmit gadu vecumā (un pat agrāk) vairs neizjūt orgasmu. Gan vieniem, gan otriem tas rada problēmas savstarpējās attiecībās, jo attiecībās starp vīrieti un sievieti galvenais taču ir mīlestība dažādos tās izpausmes veidos. Bet mīlestība nevar izpausties, ja cilvēka reakcija ir automātiska. Tad mīlestība neizdzīvo un zūd…

Secinājums ir viens: kur ir ieradums, tur nav mīlestības un prieka. Roboti taču nespēj priecāties. Viņi, protams, var izlikties… Bet, demonstrējot ārējās jūtu izpausmes, pašu jūtu, kuru dēļ mēs dzīvojam, nav.

Es iesaku šo aizdambējumu lauzt ļoti apņēmīgi, stingri un neatlaidīgi, atteikties no mehāniskas rīcības, tikt vaļā no stereotipiem, izstrādāt savā dzīvē jaunas stratēģijas un izraudzīties jaunus ceļus. Tad pasaule jums atkal kļūs spontānas rīcības raisīta prieka pilna, un šo rīcību nenoteiks jūsu prāta ieradumi. Vajag ienest savā dzīvē daudz ko jaunu tas pavērs ceļu gluži jaunām sajūtām un atklājumiem.

Mans ieteikums ir šāds: nedzīvojiet pēc citu uzspiestiem noteikumiem, dzīvojiet tā, kā gribas pašiem. Atstājiet no šiem noteikumiem tikai vienu, kas jums liks rīkoties,

ievērojot Dieva gudrību, proti, izturieties pret cilvēkiem tā, kā gribat, lai viņi izturas pret jums. Apzinoties to, jūs vairs neatļausities pastrādāt muļķības.

Šis noteikums palīdz mums saprast, ka esam vienoti ar pasauli, ka mēs visi esam daļiņa no vienota veseluma, daļiņa no Dieva un viņa mīlestības… Tātad mēs pārstājam dzīvot pēc citu noteikumiem un radām savus kā to darījām bērnībā. Sākam visu dzīvi ar tīru lapu. Dzīvojam, baudot brīvību un prieku. Stereotipu sagraušana taču sniedz daudz iekšējās brīvības, kas dod spēku priecāties un būt laimīgiem.

Ko es domāju ar šiem vārdiem? Daudzi teiks, ka tu dzīvo nepareizi, ej nepareizos ceļus, nestrādā tā, kā vajag, nedari to, kas jādara. Un tikai tāpēc, ka neesi tāds, kādi ir visi pārējie. Neklausies, ko tev saka, un priecājies par dzīvi!

Līdzināties visiem tas nozīmē arī ciest, kā cieš visi, staigāt bēdīgu seju… Izvēle ir vienmēr, un tu vienmēr vari izvēlēties pakļauties pūļa likumiem vai kļūt apzinātam savā izvēlē un radīt kaut ko savu. Ja tādi cilvēki kā Stīvs Džobss, Apple pamatlicējs, vai Bils Geits, kas nodibināja kompāniju, kura radīja datorus, būtu gājuši vecos ceļus un balstījušies uz sabiedrības idejām, tad diez vai tagad mēs varētu kontaktēties cits ar citu brīdī, kad mūs šķir milzīgs attālums. Un vispār daudz kas būtu kā 17. gadsimtā, ja cilvēki neeksperimentētu un nerastu jaunus problēmu risināšanas ceļus.

Atrodiet sevī ģenialitāti. Jūs pārliecināsities: pietiek paskatīties uz pasauli no cita redzes leņķa, lai ieraudzītu

bezgala daudz ideju, kuru īstenošana spēj padarīt dzīvi labāku. Paturiet prātā: ja cilvēks pastāvīgi iet pa vienu un to pašu ceļu, tas viņu aizved tikai uz vienu un to pašu galapunktu. Bet mēs tur jau bijām, un mums tur nepatika. Tāpēc izvēlēsimies jaunas domas un jaunu rīcību, lai nokļūtu citā vietā, kuras nosaukums ir «Laime». Ja prāts darbojas ierastajā veidā, pēc paraduma rada vienus un tos pašus notikumus jūsu dzīvē, tad, kā mēdz sacīt budisti, tāda ir karma. Ja ko darāt citādi, citādi arī saņemat…

Līdzība par tēmu…

Kādā karalistē dzīvoja varens burvis. Reiz viņš pagatavoja burvju dzērienu un ielēja to avotā, no kura dzēra visi karalistes iedzīvotāji. Tiklīdz kāds iedzēra šo ūdeni, tā tūliņ zaudēja prātu.

Nākamajā rītā visi karalistes iedzīvotāji bija zaudējuši prātu. Karaliskā ģimene ņēma ūdeni no atsevišķas akas, kurai burvis nevarēja piekļūt, tāpēc karalis un viņa tuvinieki turpināja dzert parasto ūdeni un nekļuva ārprātīgi.

Redzēdams, ka valstī valda haoss, karalis centās atjaunot kārtību un izdeva vairākus dekrētus. Kad pavalstnieki par tiem uzzināja, viņi nosprieda, ka karalis palicis bez prāta un tāpēc dod tik nesaprātīgas pavēles. Ļaudis klaigādami metās uz pili un pieprasīja, lai karalis atsakās no troņa.

Karalis redzēja, ka ir bezspēcīgs, un jau gribēja noņemt no galvas kroni, bet karaliene viņam teica: «Iedzersim arī mēs šā avota ūdeni. Tad kļūsim tādi paši kā viņi.»

Ta arī izdarīja. Karalis un karaliene padzērās neprātu izraisījušā avota ūdeni un tūliņ pat sāka runāt blēņas. Viņu pavalstnieki nekavējoties atteicās no savas prasības: ja karalis parāda tādu gudrību, tad kāpēc gan viņš nevar valdīt arī turpmāk?

Valstī iestājās miers, lai gan tās iedzīvotāji neuzvedās gluži tā kā viņu kaimiņi. Taču karalis varēja mierīgi valdīt, kamēr vien dzīvoja.

Pēc daudziem, daudziem gadiem burvja mazmazdēls radīja burvju dzērienu, kas spēja saindēt visu uz planētas Zeme esošo ūdeni. Kādudien viņš to ielēja vienā no strautiem, un pēc neilga laika viss ūdens uz Zemes bija kļuvis indīgs. Cilvēki nevar dzīvot bez ūdens, un drīz vien uz Zemes nebija neviena normāla cilvēka. Visa pasaule bija zaudējusi prātu. Taču neviens to nezina. Dažkārt gan piedzimst atsevišķi indivīdi, uz kuriem dzēriens nezin kāpēc neiedarbojas. Viņi piedzimst un uzaug pilnīgi normāli, pat mēģina ieskaidrot pārējiem, ka to rīcība ir neprātīga. Tomēr parasti šos cilvēkus nesaprot, uzskata, ka viņi ir traki.

Lauzt stereotipus es sāku jau skolā. Man kopš mazotnes negribējās būt tādam pašam kā citi. Pelēkas drēbes, bēdīgas sejas… Tas viss man šķita svešs. Tā kā uzaugu mazā pilsētiņā Krievijas dienvidos, es ne jau pēc nostāstiem zinu, kas ir stereotipi. Visiem jābūt tādiem, kādi ir visi.Un par atšķiršanos tev varēja arī kārtīgi sadot. Taču man patika lauzt stereotipus un ignorēt aizliegumus. Tāpēc skolā man bieži vien radās nepatikšanas… Tomēr tas tikai stiprināja manu dumpīgo raksturu.

Es tolaik dumpojos viens pats, nevienu neaicināju pievienoties. Un arī tagad rīkojos tāpat Es gribu vienīgi to, lai pasaule kļūtu spilgtāka, krāsaināka un detaļās atšķirīgāka. Lai daudzi, tāpat kā es, ieraudzītu tās jaukumu un vērtību… Dievs taču katram no mums to ir devis kopš dzimšanas! Ja jūs būtu redzējuši, kā es mēdzu izdarīties! Ja visi bija tērpušies uzvalkos, es atnācu sporta tērpā; ja otrādi, tad uzvilku kreklu. Es nevairījos no spilgtas krāsas apģērba, eksperimentēju ar matu griezumu un krāsu. Tādējādi izmēģināju uz savas galvas visu krāsu gammu biju gan zaļš, gan sarkans, gan blonds, gan brūnēts. Nebaidījos sevi meklēt un visu ko izmēģināt…

Ai, kā man patika lauzt savus un tuvinieku stereotipus! Reiz tēvs pirms Helovīna dienas pat palīdzēja man izveidot irokēzu frizūru un nokrāsot matus zaļus… Ja jūs būtu redzējuši skolotāju sejas izteiksmi, kad paipuisītis un gandrīz teicamnieks ieradās skolā ar šādu galvu! Un tāds pats gāja uz stundām…

Bet izlaiduma dienā…

Tas nu bija kaut kas! Visi skolotāji skatījās tikai uz mani, jo es, atšķirībā no pārējiem, kas bija ieradušies tradicionālajos uzvalkos, atnācu džinsos, «Grinders» zābakos, baltā, līdz viduklim atpogātā kreklā, aplicis sarkanu kaklasaiti… Pēc svinīgās daļas piegāju pie direktora un pasniedzu viņam ziedus. To nu vajadzēja redzēt!

Toties tas viss palīdz neredzēt problēmas, bet ar kreatīvu prātu, ignorējot ierobežojumus un stereotipus, vienlaikus rast daudzus risinājumusjebkurai situācijai. No ikvienas situācijas ir vismaz desmit izejas, taču, kamēr prāts darbojas ierastajā veidā, tas parasti atrod vienu vai divas sev pazīstamākās. Šāda domāšana ir ļoti šaura un pastāvīgi noved pie problēmām.

Mans ieteikums ir iziet ārpus problēmu ietvariem un kļūt laimīgiem. Iemāciet savu prātu nevis redzēt problēmas, bet gan uzreiz rast tām risinājumu. Kā to izdarīt? Katru dienu strādājot ar sevi: dariet visu to, ko gribas darīt, bet ko agrāk neatļāvāties. Esiet spontāni, tad cilvēkiem ar jums būs interesanti, jo jūs vairs nebūsit paredzami, jūs allaž būsit citādi, dzīvīgi, ideju pilni.

Un tā mēs pamazām sākam iepazīt savus ieradumus… Un apzināti rīkoties citādi. Mēs nevis gluži vienkārši tīrām zobus, bet gan darām to ar kreiso roku. Vai aktivizējam tēlaino domāšanu, proti, savā iztēlē skatāmies, kā katrs zobiņš kļūst aizvien tīrāks un baltāks…

Visas jaunās darbības veido galvas smadzeņu garozā jaunas neironu saiknes, kas padara mūsu prātu plašāku un uztvērīgāku. Tas ļauj plašāk redzēt pasauli. Bet viss sākas ar parastām darbībām stereotipu laušanai.

Sāciet rakstīt un ēst ar otru roku tas palīdzēs attīstīt galvas smadzeņu otru puslodi, ļoti labvēlīgi ietekmēs gan jūsu fizisko, gan psiholoģisko veselību. Sāciet braukt uz darbu pa citu ceļu. Eksperimentējiet ar ēdienu arī šajā ziņā jums taču ir daudz ieradumu. Es pastāvīgi eksperimentēju. Man patīk gatavot, es nekad neizmantoju receptes, tikai sajaucu šķietami nesavienojamus augļus un dārzeņus, garšas (skābo, sāļo, saldo, piparoto)…

Šādi rīkojoties, es radu veselu garšu paleti, jo iepriekš nevaru zināt, vai attiecīgais maisījums būs garšīgs. Varu vienīgi nojaust… Speciāli izmēģinu jaunus maisījumus un tikai tā varu kaut ko jaunu atrast. Bet kā cilvēki dara parasti? Tomāts un mango tās ir nesavienojamas lietas! Auglis un dārzenis! Kā to var ēst? Jūs gluži vienkārši neesat mēģinājis… Tā ir satriecoša garšu kombinācija! Vismaz man.

Reiz pēc meditēšanas man sagribējās zaļu ābolu ar asu kečupu. Pagaršoju un man ļoti patika…

Pievērsieties eksperimentiem. Tie, pirmkārt, palīdzēs jums attīstīt savu jaunradi, izpaust sevi, otrkārt, jūs apgūsit daudz ko jaunu, ienesot laimi savā dzīvē.

Pastāstīšu jums interesantu gadījumu par kādu savu paziņu, kura pati sevi «sodīja» ieraduma un neapzinātas uzvedības rezultātā. Lūk, ko viņa par to rakstīja vienā no sociālajiem tīkliem.

Pirms nedēļas ar mani notika kaut kas neparasts!

Nebija ne piektdiena, ne trīspadsmitais datums. Diena kā jau diena. Septītā darba diena pēc triju nedēlu gara atvaļinājuma.

Kā mēdz teikt, nekas neko sliktu nevēstīja…

Rīts sākās tradicionāli… Brokastis, vanna, ģērbšanās… Iekāpām mašīnā un sākām braukt. Skan radio. Sastrēgums turpat, kur vienmēr. Uz viadukta 120 km/st. Viss pēc plāna. Viss kā parasti.

Dators, parole, pāris apsveikumu pastkastītē… Pirms iekļaušanās darba ritmā neliels rituāls tualetē (atvainojos par pikanto sīkumu).

Kā vēl citādi, ja ne sēžot tualetē, var atklāt tādu briesmīgu kļūdu, ko pieļāvušas manas smadzenes, kad no rīta posos uz darbu?!

Esmu uzvilkusi kājās dažādas kurpes!

Kā to varēja nepamanīt??? Kā??? Vai tiešām esmu to palaidusi garām tikai tāpēc, ka neesmu radusi tērēt laiku savu kāju aplūkošanai?

Parasti es paskatos debesīs, uzmetu acis citiem cilvēkiem, paraugos uz puķēm, kas sastādītas mauriņos ierīkotajās dobēs, uz skaistām mašīnām… Uz kājām? Vēl jo vairāk savējām? Nēēēē! Tikai tualetē!

Brāļi un māsas! Man ir grūti noturēt sevī šo domu un jūtu vulkānu, kas izšāvās tajā skaistajā mirklī, kad es

pēkšņi atminēju «desmit atšķirību» rēbusu, skatīdamās uz savām kājām!

Jāteic, ka man bija nepieciešams zināms laiks, lai es noticētu notiekošā realitātei. Tas ir PATS neticamākais, ko es jebkad savā dzīvē esmu redzējusi: manas kājas atšķirīgās kurpēs uz piecpadsmit kilometrus no manas mājas esošā biznesa centra ceturtā stāva tualetes grīdas darba dienas rītā pulksten vienpadsmitos!!!

Un citu variantu tuvākajā apkārtnē nav. Ir tikai šis, atļaujiet teikt, apavu pāris un priekšā vesela darba diena.

Noticēt šādai realitātei tā ir vardarbība pret smadzenēm.

Goda vārds, bija nepieciešams zināms laiks, lai notikušo aptvertu. Man vajadzēja ieraudzīt to, izberzēt acis un vēlreiz ieraudzīt. Man šķita, ka es guļu un sapņoju. Es mēģināju vadīt šo sapni un centos pamosties! Es kniebu sev, situ knipjus un plaukšķināju rokas. Es mēģināju uzlidot gaisā un nokļūt apavu veikalā (lai gan… ieiet apavu veikalā ar katrā kājā citādu kurpi… tā taču ir pašnāvība!). Es gribēju pagriezt laiku atpakaļ, atkal atrasties mājās un pāraut kājas. Es centos atgriezties atpakaļ atvaļinājumā, lai smadzenes dabūtu visu, ko nebija ieguvušas triju nedēļu laikā…

Tomēr klauns dažādās tupelēs joprojām palika uz skatuves!

Un ar šo brīdi kaut kas mainījās! Tas, ka ellišķīga zviegšana uz ilgu laiku liedza man iespēju būt kārtīgai meitenei, ir pats par sevi saprotams. Smiešanās un asaru liešana turpinājās pusotru stundu, tas bija posms, no kura nespēju izvairīties. «Dalies savā smaidā!» man ir mācīts kopā bērnības, tāpēc jau bridi pēc mana «atklājuma», vēderu turēdami, smējās visi redakcijas darbinieki. Atsteidzās pat kolēģi no citiem stāviem, lai redzētu «to» savām acīm un ļautos nevaldāmiem smiekliem.

Bija mainījies kaut kas cits.

Vispār bija mainījies viss.

Es tagad biju nevis «Es», bet gan «es dažādā kurpēs». Cilvēki, kas bija sanākuši ap mani, nu bija «cilvēki, kas skatās uz manām dažādajām kurpēm». Birojs pārvērtās par «biroju, pa kuru staigā manas dažādās kurpes». Gaidāmā ikrīta sapulce draudēja izvērsties par «sapulci, kuras centrālais jautājums būs manas dažādās kurpes». Došanās pusdienot kļuva par eksperimentu, lai noskaidrotu, «vai kāds pamanīs manas dažādās kurpes», bet mans tuvākais steidzami veicamais darbs, sēžot ar dažādām kurpēm kājās, uzrakstīt grāmatai anotāciju par «domām, kas dara sievieti laimīgu».

Ta nu es biju nokļuvusi visīstākajā psihiatriskās slimnīcas realitātē.

Galvenais ārsts ellišķīga zviegšana.

Bet nekas cits neatlika. Es sēdēju ar dažādās kurpēs apautām kājām un centos novirzīt savas domas uz sievietes laimi. Tas bija tikpat grūti un faktiski neiespējami kā noticēt tam, ka esmu uzvilkusi dažādas kurpes.

Notiekošo bezjēdzību pārtrauca mans skaistais princis zeltainā zirgā. Viņš varonīgi pameta savu darbu, aizbrauca uz mājām un atgādāja no smiekliem pagurušajai Pelnrušķītei trešo kurpīti gan ne kristāla, tomēr ļoti gaidīto.

Rau, kā Dieviņš šodien pakutināja manas smadzenes! Vienreizēja mācība! Vienas dienas laikā es sapratu:

1. Es dzīvoju pēc šablona. Protams, es neesmu robots. Ik rītu, kad veicu ierastās darbības, mans intelekts nebūt neatpūšas. Es tajā brīdī atrodos kaut kur tālu. Katrs dzīves mirklis tiek uzskaitīts. Un ar katru mirkli man atvēlētā laika kļūst aizvien mazāk. Taču es to nodzīvoju ar 0 procentu lietderību. Tas ir briesmīgi! Briesmīgi, jo

es neesmu tagadnē. Un, ak vai, ne nākotnē. Bet pagātne jau bija… Kāds tagad no tās labums? Varbūt ir kāda jēga katru ritu aizvadīt citādi? Un kāpēc tikai rītu? No katra dzīves mirkļa vajag izspiest 100 procentus! Tad tā būs apzināta garšīga un sulīga dzīve!

2. Nav nekā patīkamāka un lietderīgāka par muļķīgām situācijām! Es no sirds novēlu visiem kādudien atklāt, ka kājās ir atšķirīgas kurpes. Visas lodītes un skrūvītes smadzenēs vienā mirklī nostājas vietā. Un tad tu sāc saprast: nav nekā reālāka par realitāti un tās amizantajiem jokiem.

Rau, šādu jautru atgadījumu piedzīvoja šī mana paziņa. Esmu pārliecināts, ka ikviens no jums šajā situācijā saskatīja sevi, jo kaut kas līdzīgs kaut reizi ir gadījies katram. Visam pamatā ir mūsu neapzināšanās, mūsu ieradumi. Tie rada mūsu problēmas, smadzenes sāk darboties reaktīvi: ir stimuls ir reakcija.

Kur to var ieraudzīt dzīvē? Savstarpējo attiecību problēmās. Kad viens sāk kliegt, otrs viņam kliedz pretī. Ķilda izraisa tās turpinājumu… Ja ierastās reakcijas vietā tu apskauj cilvēku un pasaki: «Mīļais, nomierinies… Es tevi mīlu,» tad ieradums netiek pastiprināts, ķilda apdziest, bet tās vietā nāk mīlestība un prieks.

Kāda paziņa sūdzējās par problēmām savstarpējās attiecībās ar vīru. Viņi bija nodzīvojuši laulībā piecus gadus, kad sākās nesaprašanās, ķilda pēc ķildas… Kopdzīve kļuva neizturama. Visam pamatā bija ierastā reaģēšana. Es ieteicu sievietei pamēģināt apzināties sevi strīda laikā un izvairīties no ierastā uzvedības modeļa, piemēram, it kā iziet no ķermeņa un vērot procesu no malas, saprotot, kāds ir problēmas risinājums, pēc tam atgriezties ķermenī un procesā un rīkoties neordināri, sev un mīļotajam cilvēkam neierasti.

Vēlāk viņa man pastāstīja, ka agrāk ķildas turpinājās stundām ilgi, tās bija apnicīgas un ļoti sāpināja. «Tagad esmu kļuvusi gudrāka. Tiklīdz sākas vai draud izcelties strīds, es vīru noskūpstu un velku uz gultu…» Un tagad visas viņu ķildas beidzas ar kaislīgu mīlēšanos. Tādējādi abi visu savu agresiju transformē mīlestībā. Problēmas vairs nav, jo sieviete vairs nerīkojas kā ierasts, likdama lietā agresiju un asaras. Tagad viņa liek lietā mīlestību, bet tai nekas nespēj turēties pretī.

Līdzība par tēmu…

Skolnieks vaicāja Budam:

-   Ko lai es daru, ja man kāds iesitīs?

Buda atbildēja:

-   Ko tu darīsi, ja tev uzkritīs sauss koka zars?

Skolnieks sacīja:

-      Ko es darīšu? Tā taču būs tikai nejaušība, sakritība, ka esmu atradies zem koka brīdī, kad nokrīt sauss zars.

Buda teica:

-      Dari to pašu, kad kāds ir nikns vai neprātīgs un iesit tev. Tas ir tas pats, kā kad koka zars tev uzkrīt virsū. Lai tas tevi nesatrauc, ej tālāk savu ceļu, it kā nekas nebūtu noticis.

Šī līdzība nav jāsaprot burtiski. Līdzības vienmēr ir metaforas, tās palīdz mums saprast un paskatīties dziļāk. Ja kāds jūs lamā, tas nebūt nenozīmē, ka viņš šajā brīdī vēl jums kaut ko sliktu. Tā ir vai nu viņa ierastā uzvedība, vai arī cilvēks šādā veidā lūdz jūsu mīlestību.

Tas ir tikai mēģinājums pievērst sev uzmanību. Veltiet viņam savu mīlestību un uzmanību un jūs redzēsit, ka viņš, to negaidījis, atplauks kā skaista roze dārzā…

Vēl kāds piemērs, kas parāda, ka ieradums un neapzināšanās manai paziņai gandrīz vai maksāja dzīvību. Viņa kā parasti gāja mājās, kā allaž lidinādamās kaut kur mākoņos, nekontrolēdama situāciju šeit un tagad. Apstājās pie luksofora, sagaidīja zaļo gaismu un sāka šķērsot ielu. Deg taču zaļais signāls, tātad drīkst… Tobrīd kāda mašīna, attiecībā uz kuru jau dega sarkanā gaisma, nepaguva nobremzēt un notrieca manu izklaidīgo paziņu. Paldies Dievam, ka viss beidzās tikai ar lauztu kāju.

Ieradums tur tā nelaime… Viņa nevis paskatījās uz vienu un otru pusi, bet, kā ieradusi, pie zaļās gaismas devās uz priekšu. Kālab tam piešķirt tik lielu nozīmi? Ir svarīgi paskatīties uz abām pusēm un rīkoties atbilstoši brīža situācijai.

Tāpēc attīstīsim apzināšanos, izmantojot ieradumu un stereotipu izskaušanas metodi.

Minēšu piemēru tam, kā iziet ārpus saviem ierastajiem ietvariem, kā efektīvi pārvarēt savus stereotipus…

Visas metodes, ar kurām turpmāk iepazīstināšu, esmu pats pārbaudījis. Dažādos dzīves posmos man tās ir ļoti palīdzējušas. Pēc jebkuras šādas prakses mana dzīve kļuva spilgtāka un pilnasinīgāka. Galvenais ir nebaidīties izmēģināt kaut ko jaunu, pat kardināli jaunu. Un pārstāt domāt par apkārtējo cilvēku viedokli viņu acīs jūs vienmēr būsit ne tāds, kādam, viņuprāt, jums vajadzētu būt. Visiem pa prātam neizdarīsit… Katrs taču jūs redz atšķirīgi. Bet jūs praktizējiet, gūstot no tā prieku. Un esiet jūs pats.

Un nu piemēri. Reiz es pārģērbos par bomzi, turklāt nolēmu nevis brītiņu patēlot, bet gan pilnā mērā izjust, kā tas ir būt bomzim… Ieplēsu drēbes, kuras biju izvēlējies vilkt mugurā, dubļos nosmērēju tās, paberzēju ar sīpolu un apgūlos uz grīdas. No rīta tāds kā biju, zobus, protams, neiztīrījis, devos lasīt pudeles…

Ak, cik neparasti ir to darīt! Kāds kaifs tevi pārņem! Ar kādu nicinājumu cilvēki uz mani skatījās! Viņu sejās bija lasāms: «Kā gan viņš, tik jauns un dūšīgs, sevi tiktāl novedis?» Un vēl tajās bija skaidri redzams pretīgums.

Tajā dienā es ļoti daudz uzzināju par pasauli. Sapratu, cik smagi klājas tiem, kuri nelīdzinās pārējiem… Cik grūti ir būt citādam… Cik daudzi cilvēki paraduši skatīties uz otra ārieni, nevis ieskatīties viņa būtībā… Es ar to esmu saskāries jau kopš jaunības. Man cilvēki vienmēr ir teikuši un vēl tagad saka: «Ko tu vari zināt par pasauli un dzīvi savos gados?!» Šī diena ļoti daudz ko mainīja manā apziņā.

Nav svarīgi, kāds es izskatos, svarīgi, kas ir manī. Ir svarīgi nest sevī gaismu un prieku, lai cilvēki to justu. Cilvēki tik bieži iekrīt uz ārējo spožumu, pat nepadomādami, kas aiz tā slēpjas, un pēc tam vīlušies nožēlo savu izvēli. Ja esat iemīlējis cilvēku viņa ārienes dēļ, šāda mīlestība ātri vien pāries, jo viss plūst un mainās… Un cilvēks ar gadiem kļūs skaistāks taču citādi…

Pamēģiniet gluži vienkārši pastaigāt pa ielām un visu dienu stāstīt cilvēkiem par mīlestību vai lasīt dzejoļus, dziedāt dziesmas… Jūs pamanīsit, ka sākumā

jūsu stereotipi un iekšējais dialogs tam pretosies. Bet, kad pārvarēsit to, ieraudzīsit, cik jauki ir dzīvot un priecāties par dzīvi! Cik jauki ir stāstīt cilvēkiem par mīlestību un dāvāt viņiem brīnišķīgus dzejoļus! Viss ir tik lieliski… Var braukt ar elektrisko vilcienu un sarīkot bērniem vagonos bezmaksas izrādes, stāstīt labestīgas pasakas… Tas viss ļoti palīdz lauzt stereotipus un šablonisko domāšanu.

Pamēģiniet uz ielas nodziedāt «kukaregū» vai lēkāt no vienas kājas uz otru, vai iet palēkdamies. Tas viss dos jums jaunas neironu saiknes un daudz brīvības. Jūs vairs neuztrauks, ko par jums domā citi. Jūs izjutīsit, kas tā ir par baudu dzīvot!

Jūs varat iziet uz ielas bikšzābakos vai āksta tērpā… Uzlicis nešļavu uz galvas… Mēs ar māšeli iedomātu tenisu spēlējām metrovilciena vagonā… Tur var demonstrēt arī maģiskos žestus. Var arī iet un skaļi smieties no visas sirds… Var uzdot muļķīgus jautājumus garāmgājējiem… Var kinoteātrī pēc filmas noskatīšanās piecelties, aplaudēt un saukt: «Bis! Bis!»

Sievietes, dāviniet vīriešiem ziedus, viņiem tie, pateikšu kā noslēpumu, ļoti patīk.

Vispār savstarpējās attiecībās ir svarīgi atbrīvoties no stereotipiem. To dēļ izceļas daudz konfliktu… Kas tie par muļķīgiem noteikumiem, kurus viena paaudze nodod nākamajai, cilvēks cilvēkam? Vīriešu pienākums ir: nodrošināt ģimeni, iesist naglas, iznest atkritumus, būt stipram un citas aplamības, kas pastāv tūkstošiem gadu… Sievietes pienākums ir: gatavot ēst, sēdēt mājās, audzināt bērnus, visu uzkopt, būt maigai un visās lietās klausīt vīru…

Es neticu dzimumu atšķirībai. Es ticu, ka dvēselei nav dzimuma. Tāpēc ir svarīgi attiecībās vadīties nevis pēc prāta stereotipiem, bet gan no sirds palīdzēt otram, pārkāpjot jebkurus noteikumus, kas reglamentē savstarpējās attiecības. Viss sadomātais ir stereotipi, vienīgi mēģinājums attaisnot savu nevēlēšanos kaut ko darīt, sak, esmu sieviete, tas nav mans pienākums! Vai arī: esmu vīrietis un to nedarīšu…

Ja gribat dzīvot laimīgi, aizmirstiet to un dariet visu kopā, palīdzot viens otram.

Vēl var skatīties filmas no otra gala tas ļoti attīsta prāta elastīgumu; rakstīt no labās puses uz kreiso vai otrādi… Pamēģiniet sacerēt dzejoļus, stāstus vai sāciet gleznot, tikai nevērtējiet labi vai slikti iznācis. Dariet to gluži vienkārši sava prieka pēc… Proti, dariet visu, ko neesat darījis agrāk, taču ievērojiet noteikumu par to, cik svarīgi ir pret visiem izturēties kā pret sevi. Un, protams, respektējiet savas valsts likumus, lai izvairītos no nevajadzīgām problēmām.

Vēl viens «brīnišķīgs» stereotips, kas daudziem ļoti traucē dzīvot, ir māņticība. Mūsu vecāki no paaudzes paaudzē nodod tālāk šo «senču gudrību», kas nereti mūs pilnīgi sasaista. Šie senie, nevienam nevajadzīgie stereotipi būtībā ir programmas. Bērnībā tās ielika mūsu apziņā, un tagad, kad sastopamies ar attiecīgo parādību savā dzīvē, mēs sākam tam visam ticēt un piespiežam šīs programmas darboties. Proti, ikreiz, kad ieraugām melnu kaķi, mūsu galvā pazib doma, ka tas ir uz nelaimi… Mēs esam aktivizējuši attiecīgo programmu un tagad, pamatojoties uz to, veidojam savu realitāti, ieprogrammējam sevi uz nelaimi un tā arī notiek. Šādi tiek nostiprināta programma. Mammai bija taisnība…

Tāpēc ir svarīgi noskaidrot, kādiem māņiem jūs ticat, un tikt vaļā no šiem stereotipiem, lauzt tos un pārprogrammēt sevi. Kā to izdarīt? Ikreiz, kad redzat «sievieti ar tukšu spaini», sakiet sev, ka tas ir uz laimi. Proti, jūs pats veidojat programmu un ievadāt to savā zemapziņā. Tad šī pazīme sāk iedzīvoties un laika gaitā saistīties ar laimi. Ir vienkārši un lieliski atbrīvoties no savu vecāku bailēm un atteikties no māņticības pilnajiem stereotipiem savā prātā.

Atcerieties sevi bērnībā. Es tā darīju, jo uzaugu ļoti māņticīgā ģimenē. Man no mazotnes centās iepotēt šīs programmas, tāpēc vēlāk bija krietni jānopūlas, lai tās sāktu darboties citādi. Atsauciet atmiņā, kā bija: kad melns kaķis pārskrēja pār ceļu, jūs vai nu satvērāt pirkstos pogu, vai arī, kā to darīju es, pagaidījāt, līdz kāds cits pirms jums pāries ceļa otrā pusē. Tad kaķa nestā nelaime nojums bija atvairīta! Jautri… Tas viss ir prāta spēles. Tās jāsāk spēlēt apzināti, proti, pašam jāizvirza noteikumi un pēc tiem jāspēlējas.

Es apņēmos dzīvot, spītējot visiem stereotipiem un māņiem. Par manu iemīļoto skaitli kļuva «666». Paskaidrošu, kāpēc… Kopš seniem laikiem šo skaitli uzskata par sātana skaitli, ļaunu un negatīvu. Bet ko sliktu tas patiesībā ir izdarījis? Neko… Tā ir pseidodogma.

Es uzskatu, ka Dievs ir radījis visu, kas ir ap mums. Daudzās mācībās sīki aprakstīts, kā Viņš izveidoja katru zāles stiebriņu.. Tad jau iznāk, ka Viņš radīja arī skaitli «666». Kas gan var būt tik briesmīgs šajā skaitlī, ja tas ir Dieva radīts? Protams, nekas, tā ir tikai cilvēku māņticība… Manuprāt, viss nāk no Dieva, absolūti viss. Viss nes man prieku un veiksmi. Vispār es jau sen esmu izlēmis, ka visas pazīmes, kuras daudziem samaitā dzīvi, man paver iespēju būt laimīgam un veiksmīgam, tikai tās ir jāpārprogrammē.

Sasisti spoguļi, tukši spaiņi, melni kaķi, kuri paši no tevis baidās, tas viss ir uz laimi, mīlestību un naudu. Ikreiz, kad kaut ko tādu redzu, vienīgi atgādinu sev, ka tas ir uz laimi un citiem dzīves jaukumiem. Es šīs pazīmes uztveru kā jaunu programmu, un tā drīz vien sāk darboties. Mana iekšējā pasaule kļūst tīrāka un skaistāka, negatīvo programmu tajā paliek aizvien mazāk. Tas ir panākams vienkārši. Ir tikai jāsāk darīt…

Lielākā daļa cilvēku sevi nolād un ik dienu ieprogrammē uz neveiksmēm un nelaimēm. Viņi tic, ka septiņus gadus dzīvos vienās likstās, ja saplēsīs spoguli! Kā es no tā baidījos bērnībā! Tagad varu saplēst vai simtu un katrs spogulis man dod klāt septiņus dāsnus laimes, mīlestības un naudas pilnus gadus…

Kļūt veiksmīgāks un laimīgāks var ikviens, tikai jāizmet viss liekais un jāsāk dzīvot bez ierobežojumiem un aizliegumiem, apzināti izprotot dzīvi un aizvadot to priecīgi un laimīgi.

Tā nu esam tikuši vaļā no vēl viena milzīga dambja, kas ilgus gadus mums maitāja dzīvi. Tagad mūsu upe ir kļuvusi vēl varenāka un to var pavērst uz mūsu vēlmju īstenošanu.

Esiet rūpīgāki un kārtīgāki, jo jūsu sapņi un domas sāks piepildīties vēl ātrāk!

Pēdējais dambis, ne lielāks un ne mazāks par pārējiem, ir pats smagākais. Tas ir aizvainojumu radīts. Visu mūžu mēs tos krājam, nostiprinām šā dambja sienas. Un tas kļūst par paradumu aizvainoties jebkura, pat vissīkākā iemesla dēļ. Aizvainojumi veido milzīgu slāni mūsu apziņā. Tas pastāvīgi liek mums atgriezties pagātnē un pārdzīvot nepatīkamās emocijas atkal un atkal. Tie, kuri pastāvīgi glabā sevī aizvainojumus, manuprāt, līdzinās cilvēkiem, kas visu laiku

nes milzīgu, mēslu pilnu mugursomu. Tā ir smaga un briesmīgi smird, taču nomest savu neslavu ir žēl… Tā nu viņi ar šo smirdoņu iet pa dzīvi… Jūs nevarat iedomāties, kādus zaudējumus enerģētikai sagādā aizvainojumi! Tie ir ļoti destruktīvi un sagrauj mūs no iekšienes. Vēzis ir saistīts ar aizvainojumu un negatīvu pārdzīvojumu uzkrāšanos mūsu apziņā.

Ir svarīgi to visu atlaist reiz un uz visiem laikiem nomest šo mugursomu un brīvi, viegli un laimīgi iet pa dzīvi. Mēs dažkārt dusmojamies, turam sevī aizvainojumus pat uz cilvēkiem, kuru vairs nav starp dzīvajiem… Iedomājieties cilvēka nav, bet mēs netiekam vaļā no dusmām un aizvainojumiem saistībā ar viņu. Pāridarījums ir jāpiedod, jāatlaiž. Kā to izdarīt? Par to tūlīt parunāsim…

Vai atceraties par atbildīgumu un savu lēmumu, ka visu savu dzīvi veidojam mēs paši? Un kas tādā gadījumā radījis šos aizvainojumus? Kas radījis visas tās situācijas, kurās izvēlējāmies aizvainoties? Paši… Uz ko mums būtu jātur aizvainojums? Kam mums tas vajadzīgs? Paši sev tos piesaistījām paši radījām attiecīgo situāciju. Ja mācība izprasta, ejam tālāk.

Nometiet savas mugursomas, laiks doties uz priekšu bez lieka smaguma!

Un vēl atcerieties to, ka ikreiz, kad jūs aizvainojāl ies… Cilvēks varbūt nemaz negribēja jūs aizvainot, tikai jums kaut kas nepatika. Jūs tam piešķīrāt pārāk lielu nozīmi un nolēmāt aizvainoties. Atcerieties ir taču bijis tā, ka jūs domājat: vai tagad vajadzētu

aizvainoties vai ne? Redz, kā tas notiek! Ne jau «aizvainotājs» ir noteicošais. Noteicošais esat jūs pats. Paturiet prātā: jūs vienmēr esat brīvs savā izvēlē.

Izvēlieties nepievērst uzmanību šīm muļķībām, nepiešķirt tām nekādu nozīmi un būsit laimīgi! No aizvainojumiem ciešat tikai jūs, neviens cits necieš. Tikai jūs… Tad kāpēc gan sagādāt sev sāpes? Dzīvojiet laimīgi, baudiet dzīvi!

Pagātne neeksistē, par to ir tikai fragmentāras atmiņas, domas… Reizēm tās ir visai miglainas, bet dažkārt diezgan skaidras. Šīs atmiņas ir kā sapņu drumslas. Taču jūs jau atkal piešķirat tām pārlieku nozīmi un nospriežat, ka tas ir kas svarīgs un noticis «pa īstam».

Uztveriet visus savus aizvainojumus un aizvainotājus kā sliktu sapni. Atslābinieties, nepiešķiriet šādiem sapņiem nekādu nozīmi. Esiet šeit un tagad un tad jūsu dzīve būs laimes pilna…

Agrāk es ļoti ātri aizvainojos, paturēju prātā visus un katru, kas bija mani sāpinājis. Es pat iekārtoju «melno» sarakstu. Un tolaik nolēmu, ka tad, kad izaugšu liels un kļūšu stiprs, bagāts, ar varu apveltīts, atriebšos visiem un katram, kas kādreiz iedrošinājās nodarīt man pāri. Bet tādu, ņemot vērā manu jūtelīgo raksturu, bija ļoti daudz. Šajā sarakstā biju iekļāvis gan savus tuviniekus, gan klasesbiedrus, gan kaimiņmāju zēnus…

Man bija ļoti nopietnas domstarpības ar tēvu. Es jutos dziļi aizvainots ilgu laiku. Diezgan bieži nesapratu, kāpēc viņš rīkojies tā vai citādi… Kontaktējos ar tēvu,

būdams kopš bērnības negatīvu pārdzīvojumu un aizvainojumu varā. Tad, kad ķēros pie sevis attīstīšanas darba, pirmais, ko izdarīju, es piedevu tēvam.

Es sapratu, cik man ir svarīgi normalizēt attiecības ar viņu, un tūliņ pat apzinājos, ka slikto attiecību cēlonis ir tas, ka es nepieņēmu tēvu tādu, kāds viņš ir. Es ikreiz vērtēju viņa rīcību no savām pozīcijām, sak, es tā nerīkotos. Taču tēvs nebija es… Un viņš nevēlēja man sliktu, tikai es to nesapratu.

Kad biju to sapratis, kad biju pieņēmis tēvu tādu, kāds viņš ir, un atlaidis visu pagātnē notikušo, manas attiecības ar tēvu kļuva ideālas. Kad es vairs neraudzījos uz viņu caur negatīvo atmiņu prizmu un atbrīvojos no tā visa, tad mana dzīve mainījās.

Es izmetu no galvas visus savus pāridarītājus, un manī uzvirmoja ļoti daudz spēka mīlestībai un priekam. Beidzot es sāku veidot savu dzīvi, pašreizējā brīža laimes sajūtas vadīts, un vairs neatskatījos uz pagātni, kā to darīju agrāk… Nevelciet pagātni tagadnē vēl jo vairāk, ja tā ir negatīva, citādi atkārtosit vecās kļūdas, jo raudzīsities pasaulē pagātnes acīm un veidosit savu dzīvi tādu pašu, kāda tā bija agrāk.

Līdzība par tēmu…

No klostera devās ceļā divi mūki. Pienākuši pie upes, abi sastapa jaunu sievieti, kura lūdza pārcelt viņu tās otrā krastā.

Mūka solījums aizliedza abiem vīriem pieskarties sievietei, tomēr viens no viņiem paņēma jaunavu uz rokām un pārnesa pāri upei. Tad mūki turpināja savu ceļu, bet sieviete savu.

Pēc stundas viens no mūkiem neizturēja un pajautāja otram: «Kāpēc tu to izdarīji, solījums taču mums aizliedz pieskarties sievietei?» Otrs mūks atbildēja: «Es viņu pārnesu pirms stundas, bet tu to dari līdz šim brīdim!»

Atlaidiet vaļā pagātni tās vairs nav. Sāciet baudīt dzīvi šeit un tagad un tā jums sniegs priekpilnas sajūtas ik brīdi. Jums vairs nebūs jānes smagā, smirdīgā mugursoma. Jūs to atstāsit pagātnē un turpmāk iesit bez nepatīkamās nastas. Jūs dzīvi piepildīs vieglums!

Atcerieties, ka jums vienmēr ir izvēle, pat tāda atstāt mugursomu pie sevis un turpināt tās piepildīšanu ar mēsliem. Izdariet savu izvēli šeit un tagad. Un uzņemieties par to atbildību. Jūs esat absolūti brīvs savos lēmumos un vēlmēs. Jūsu dzīve ir tāda, kādu pats to sev veidojat.

Kāda mana paziņa pēc dabas ir ļoti jūtelīga. Katrs uz viņu vērsts vārds vai joks izraisīja šai sievietei sāpes un aizvainojumu, tādēļ viņa ļoti cieta. Tas noveda pie dziļas depresijas, kas ilga pusgadu. Tieši tolaik mēs iepazināmies. Es ieteicu viņai nepakļauties sava ego viltībām, apzināties, ka pati ir savu ciešanu radītāja, gluži vienkārši piedot un visu aizmirst.

Nedēļu viņa ar to nodarbojās. Dienas pagāja dedzīgā iekšējā strīdā un vēlmē visu mainīt. Tad šī sieviete visiem piedeva un es pirmo reizi ieraudzīju viņu smaidām… Tas bija brīnums! īsta metamorfoze! Šis cilvēks no nīkulīgas kūniņas pārvērtās par skaistu tauriņu! Viņa sāka gluži vai lidināties un baudīt dzīvi.

Jūtelīgs raksturs nozīmē, ka ir problēmas ar jūsu ego. Tas ir pārāk liels… Ego tas ir tas, kuram patīk nodoties ciešanām. Cilvēki, kuriem ir liels ego, pat sīku joku uztver kā naža dūrienu. Ir svarīgi ar to pastrādāt, iemācīties pret sevi izturēties ar humoru un vienkāršāk. Tad, pat ja kāds mēģinās tīšām jūs aizvainot, jūs tam nepievērsīsit nekādu uzmanību un, it kā nekas nebūtu noticis, priecāsities par dzīvi.

Lai ietu pa laimes un mīlestības ceļu, ir ļoti svarīgi pastrādāt ar savu ego un piedot visas daudzajos gados uzkrājušās pārestības un aizvainojumus. Tagad mēs pie tā ķersimies… Atbrīvosimies no mugursomas.

Vispirms jāizveido to cilvēku saraksts, kuri, jūsuprāt, ir aizvainojoši izturējušies pret jums. Mēs viņiem piedosim… Pats galvenais neapslāpējiet savas emocijas un neaizturiet asaras. Lai viss aiziet kopā ar tām. Sīki aprakstiet, kurš un kā ir nodarījis jums pāri. Tad aplūkojiet un izanalizējiet katru situāciju. Noskaidrojiet, kā jūs to sev pievilkāt un radījāt… Pēc tam domās no visas sirds piedodiet saviem pāridarītājiem.

Mazliet vēlāk es pastāstīšu, kuriemjāpiedod vispirms, tad visiem pārējiem piedošana notiks automātiski. Jūs pastrādāsit ar galvenajiem aizvainotājiem un vienlaikus noņemsit veselu aizvainojumu slāni no pārējiem. Pēc tam, ja konstatēsit, ka kādi aizvainojumi vēl palikuši, to pašu izdarīsit arī ar tiem.

Svarīgi ir to darīt neliekuļoti, no visas sirds, neaizsegties ar tādiem attaisnojumiem kā, sak, tas ir tuvs cilvēks, kā es varu turēt ļaunu prātu uz viņu. Iedziļinieties procesā un atsauciet atmiņā pat vissīkākās detaļas… Jums kļūs vieglāk elpot un kontaktēties ar šo cilvēku.

Piedošana prakse

Pašai pirmajai piedosim mātei. Līdz ar to mēs piedodam visus ar sievietēm saistītos aizvainojumus un pāridarījumus. Māte ir mums vistuvākais cilvēks, viņa mūs iznēsāja savā klēpī un deva mums dzīvību, viņas noskaņojumu mēs kopš dzimšanas uzsūcām kopā ar katru piena lāsi. Māte ir mūsu saikne ar garīgumu, ar mīlestību. Piedodot viņai, mēs sakārtojam attiecības arī ar šīm kvalitātēm.

Ir svarīgi atslābināties… Aizveriet acis un atsauciet atmiņā visus ar māti saistītos aizvainojumus, ķildas, nesaprašanās, visu to, ko nespējāt atrisināt kopā un kas kļuva par iemeslu konfliktam. Atcerieties visas detaļas…

Tad iztēlojieties viņu savā priekšā pat tad, ja mātes vairs nav starp dzīvajiem, un, skatoties viņai acīs, no tīras sirds sakiet: «Māmiņ, es tev piedodu… Māmiņ, es tevi mīlu…» Un domās viņu apskaujiet. Raudiet, ja gribas, ļaujiet asarām plūst… Atlaidiet viņu… Un lai aiziet viss liekais…

Kad esat piedevuši mātei, ejiet tālāk…

Nākamais, kam jāpiedod, ir tēvs. Līdz ar to jūs piedodat visiem vīriešiem, kuri jums dzīves laikā sagādājuši sāpes un ciešanas… Tēvs tā ir jūsu vīrišķā sākotne, saikne ar materiālo pasauli un finansiālo pārticību. Piedodot viņam, jūs sakārtojat savu finansiālo jomu.

Aizveriet acis, atslābinieties… Un tad jūsu iekšējā skatiena priekšā parādās tēva acis. Jūs raugāties tajās un atceraties visas dzīves situācijas, kad jums bija grūti kontaktēties ar viņu un kad uzskatījāt, ka viņš jūs aizvainojis, nodarījis jums pāri. Jūs atsaucat atmiņā visus sīkumus un tolaik pārdzīvotās emocijas…

Tad, skatoties tēvam acis, no visas sirds sakiet: «Tēti, es tev piedodu… Tēti, es mīlu tevi…» Pēc tam domās viņu apskaujiet…

Nākamais, kam piedodam, esam mēs paši… Piedodam par visu, ko kādreiz neesam izdarījuši vai, gluži otrādi, par to, ka esam rīkojušies ne visai labi… Svarīgi ir apzināties: tā rīkojāmies tāpēc, ka tobrīd citādi nevarējām.

Atslābināmies, aizveram acis un sava iekšējā skatiena priekšā iztēlojamies savas acis. Atsaucam atmiņā visu līdz sīkākajai detaļai… Visus aizvainojumus uz sevi, visu, ko gribas atlaist… Skatoties sev acīs, no visas sirds sakām: «Es sev piedodu… Es mīlu sevi…» Un domās sevi apskaujam.

Un pēdējais, kam svarīgi piedot, ir Dievs… Viņu mēs bieži apsūdzam visās savās nelaimēs, vainojam par likteni, apstākļiem, kuri mums traucēja dzīvot, par tuvinieku nāvi un citām nelaimēm… Viņam no mums pastāvīgi ir ticis kā nevienam citam. Ir svarīgi nokārtot saskarsmi ar Dievu, apzināties, ka viss bija mūsu pašu izvēle un mēs paši to sev piesaistījām. Viss ir jāpiedod un jāatlaiž…

Aizveram acis, atslābināmies… Mūsu priekšā ir Dieva tēls katram savs. Iztēlojamies sev piemērotāko… Mēs sīki atceramies visas nelaimes, kurās vainojām Dievu, visus ar Viņu saistītos aizvainojumus. Un piedodam Viņam no visas sirds, ar mīlestību sakot: «Dievs, es Tev piedodu… Es Tevi mīlu…» Domās apskaujam Viņu un saplūstam vienā veselumā…

No šā brīža Viņš vienmēr būs līdzās un allaž palīdzēs grūtā brīdī.

Kad esam piedevuši visiem sev tuvajiem cilvēkiem, ir svarīgi piedot arī tiem, pret kuriem, iespējams, aizvainojums vēl palicis: vīriem un sievām, brāļiem un māsām, citiem cilvēkiem… Izdariet to ar mīlestību un prieku un atstājiet šo smagumu pagātnē…

Tagad, kad visi dambji un aizsprostojumi nojaukti, mūsu upe atkal kļuvusi varena. Tā atkal var brīvi plūst, kur vēlas, izbaudot saules starus… Mūs līdz malām piepilda brīvības un spēka sajūta tas ir tik pārsteidzoši un lieliski! Enerģiju, kas atguvusi brīvību, varam izmantot dziedināšanai vai vēlmju īstenošanai… Cilvēku pārņem augstākā bauda, zinot, ka viņš pats veido savu dzīvi un padara to tādu, kāda tā ir. Viņa dzīve vairs nav pelēka un drūma, tā kļūst aizvien skaistāka. Un cilvēka dzīve kļūst kā varavīksne, kas saulē laistās visās nokrāsās… Tā tagad ir atkarīga tikai no viņa paša. Uzņemdamies atbildību par savu dzīvi, viņš to ir mainījis uz visiem laikiem.

Un atcerieties: viss absolūti viss! ir jūsu pašu rokās!

2.nodaļa meditācija.

Meditācija tas pirmām kārtām ir mūsu sporta automobiļa dzinējs ar slāpekļa oksīda balonu. Man tā ir ieiešana īpašā apziņas stāvoklī, kad tu izstaro beznosacījumu mīlestību un pilnīgi saplūsti ar visu esošo. Un tad jau nevis konkrēti Vitālijs Giberts vai kāds cits cilvēks kaut ko vēlas tu kļūsti par Visumu, tu esi vienots ar to, un nu jau tas pauž šo vēlmi. Meditēšana ļoti ātri palīdz īstenot jebkuru sapni. Kad ieej šajā beznosacījumu mīlestības stāvoklī, eiforijas, prieka un vienotības stāvoklī, tu esi piepildīts ar visaugstākās frekvences enerģiju. Un tu virzi to uz savu vēlmi, kas sāk gandrīz nekavējoties realizēties. Jo tagad to grib Visums…

Kāpēc es novilku paralēli starp sporta mašīnas dzinēju un slāpekļa oksīda balonu? Tāpēc, ka tu sāc ātri saņemt vēlamo. Tavas domas materializējas daudz straujāk… Ar meditācijas palīdzību tu paātrini jebkurus savus procesus neatkarīgi no tā, vai attiecīgais process ir domu materializācija vai apmācība, vai sevis

izdziedināšana. Esot šaja stāvoklī, viss kļūst daudz vienkāršāk un vieglāk paveicams.

Kad esi meditatīvā stāvoklī, visa pasaule pārveidojas un piepildās ar krāsām. Tavas sajūtas šādā brīdī saasinās. Tu labāk dzirdi, redzi, jūti. Tas ir savdabīgs universāls katalizators. Atmiņa sāk labāk strādāt… Ja gribi ātrāk iemācīties valodas vai iegaumēt kaut ko svarīgu, arī tad meditācija būs labs palīgs, jo tās laikā tu esi vienots ar pasauli, meditējot darbā iesaistās abas smadzeņu puslodes, tās ir savstarpējā harmonijā un darbojas vienādi. Kad smadzenes ir šādā stāvoklī, tās vairs neuztver problēmu kā tādu, tās nekavējoties automātiski atrod vairākus situācijas risinājumus. Tāpēc cilvēki, kuri daudz meditē, vienmēr ir ļoti līksmi un dzīvības enerģijas pilni.

Šajā nodaļā mēs parunāsim par to, kā ieiet šajā brīnišķīgajā apziņas stāvoklī viegli un ātri… Un ne tikai parunāsim par to. Tajā ir dotas vairākas prakses meditēšanas iemaņu pilnveidošanai.

Un, lai mēs daudz nerunātu, bet vairāk tieši darītu, tūlīt pat pāriesim pie prakses. Atcerieties, ka vienīgais, ar ko burvji atšķiras no pārējiem cilvēkiem, ir tas, ka viņi daudz un neatlaidīgi meditē. Viņi daudz strādā, lai attīstītu sevi. Un jūs redzēsit: tā nebūt nav smaga nasta, kā ir parasts uzskatīt. Tas ir vienreizējs kaifs un eiforija, vēl jo vairāk tāpēc, ka piecās līdz desmit

minūtēs var atpūsties tāpat, kā veselīgā miegā noguļot trīs stundas. Tā ir iekārtots mūsu organisms… Tāpēc jāpraktizē un vēlreiz jāpraktizē.

Pats pirmais, bez kā nav iespējama neviena meditācija, ir atslābināšanās. Diemžēl daudzi jau sen aizmirsuši, kas tā tāda. Mēs nemitīgi rosāmies, steidzamies, stresojam. Stresa un baiļu brīžos ķermenis ir pastāvīgi saspringts, tāpēc tajā izveidojas bloki, kas organismā neļauj brīvi plūst enerģijai. Tā mēs paliekam bez spēka un dzīvesprieka. Tāpēc vispirms pievērsīsimies atslābināšanās praksei. Tas ir ļoti svarīgi. Šeit es to aprakstu sīki jo sīki. Ieslēguši disku ar manu meditāciju ierakstu, jūs tūliņ pat sākat meditēt.

Atslābināšanās prakse

Ērti apsēžamies: mugura taisna, rokas un kājas nesakrustotas. Rokas noliktas uz ceļiem ar delnām uz augšu… Acis aizvērtas.

Izdarām pirmo dziļo ieelpu un izelpas laikā izelpojam visas savas domas…

Izdarām otro dziļo ieelpu un izelpas laikā atslābinām visu ķermeni. Domās dodam ķermenim komandu: Atslābinies!»

Izdarām trešo dziļo ieelpu -un izelpas laikā nonākam kreisās kājas pēdā; sākam to lēnām piepildīt ar siltu, * spoži dzeltenu gaismu… Atbilstoši tam, kā atslābinās kreisās kājas pēda, virzāmies uz augšu un atslābinām kreisās kājas apakšstilbu, piepildot to ar patīkamu dzeltenu, siltu gaismu…

Dodamies tālāk atslābinām kreiso celi… Kreiso augšstilbu… Un nu jau visa kreisā kāja ir pilnībā atslābinātā…

Kad sajūtat, ka visa kreisā kāja ir atslābināta un piepildīta ar patīkamām siltām sajūtām, visas mūsu ķermeņa šūnas uzsāk pašregulāciju un atjaunošanos. Viss ķermenis sāk vibrēt iekšējā priekā… Un mēs ķeramies pie iegurņa zonas atslābināšanas…

Šī zona jāatslābina ļoti rūpīgi, jo tā ir atbildīga par mūsu seksuālo un fizisko veselību. Sastrēgumi tur ir ļoti nevēlami. Tāpēc mēs atslābinām šo zonu un piepildām to ar patīkamām sajūtām, pilnīgi iegremdējoties un izšķīdinot tajā esošos aizsprostojumus un sašaurinājumus…

Kad arī šī zona ir atslābināta, pārejam pie labās kājas pēdas un sākam atslābināt to… Virzāmies uz augšu un atslābinām labās kājas apakšstilbu, piepildām to ar patīkamu siltu, dzeltenu gaismu… Atslābinām celi… Tad labās kājas augšstilbu…

Nu visa mūsu ķermeņa apakšdaļa ir atslābināta. Sākas augšdaļas atslābināšana.

Atslābinām vēdera lejasdaļu… Visus iekšējos orgānus… Krūšu daļu… Piepildām to visu ar patīkamu siltumu un gaismu…

Tad atslābinām muguru. Virzāmies pa mugurkaulu un domās iztaisnojam, izstiepjam to… Atslābinām plecus un pēc kārtas abas rokas…

Pēc tam ļoti uzmanīgi atslābinām kakla zonu. To atslābināt ir patiešām svarīgi, jo viss dienas gaitā saņemtais negatīvs uzkrājas tieši tur. Tāpēc rūpīgi un uzmanīgi atslābinām šo zonu, piepildot to ar gaismu un patīkamām sajūtām…

Pašās beigās atslābinām galvu… Sejas muskuļus… Un visas maskas, kuras mēs tik ļoti esam paraduši lietot, pašas no sevis, pateicoties atslābināšanai, pazūd… Sejā parādās viegls smaids…

Mēs esam pilnīgi atslābināti un piepildīti ar gaismu. Tagad, palikuši vienatnē ar sevi, jūs no sirds pateicaties Radītājam (Dievam vai tam, kam paši ticat, kādam augstākam spēkam) par visu esošo, par visu labo, kas ir jūsu dzīvē… Pateicieties arī sev pašam par to, kas jums ir… Dariet to patiesi, no visas sirds. Pēc tam dziļi ieelpojam. Un izelpas laikā, būdami spēka un prieka pilni, labā garastāvoklī, atveram acis…

Nu kā atslābinājāties? Kolosāli, vai ne!!!

Apsveicu jūs apguvāt pirmo soli ceļā uz meditēšanu! Tagad zināt, kā ātri un viegli noņemt sasprindzinājumu un būt lieliskā garastāvoklī katru dienu. Praktizējiet atslābināšanos ik dienas un ar katru dienu aizvien vairāk manīsit, ka jūsu veselība uzlabojas, prāts kļūst asāks, bet sirds piepildās ar mīlestību…

Pastāstīšu dažus gadījumus, kad meditēšana man palīdzēja, un vispār par to, kā es iepazinos ar šo brīnumzinātni.

Kad es klīdu pa dažādām maģiskas ievirzes skolām, tur tas tika pasniegts kā kaut kas ļoti noslēpumains un grūti aptverams, kā kaut kas tāds, kas ir pieejams tikai izredzētajiem. Izjūtot šādu spiedienu no pasniedzēju puses, materiāla apgūšana patiešām nebija viegla, pat ļoti grūta… Jo vairāk es centos praktizēt, jo mazāk ticības un vēlmes to darīt man palika nākamajai reizei.

Galu galā es sapratu, ka šī prasme ir jāapgūst patstāvīgi, ka neviens meditācijas skolotājs man nedos to, pie kā ir jānonāk pašam… Ka atslēdziņa atbilst manam spēkam. Tā ir individuāla.

Sāku praktizēt pats. Un kāds brīnums! Izrādījās, ka meditācija nav nemaz tik grūti apgūstama. Meditēšana ir organisma dabīga funkcija. Nācu pie sapratnes, ka ir nepieciešams tikai just savu ķermeni un atslābināt tos muskuļus, kuriem tas šobrīd ir vajadzīgs. Gluži vienkārši ir it kā no malas jāvēro savs ķermenis, nepiešķirot tam īpašu nozīmi.

Jūs nevarat iedomāties, kāda eiforija mani toreiz pārņēma! No manis gluži kā no strūklakas gāzās prieks… Emocijas sita nepieredzēti augstu vilni… Būdams šādā noskaņojumā, devos uz parku pastaigāties un ieraudzīju, kā vējā lokās zālīte. Tā bija gluži kā atdzīvojusies un sarunājās ar mani. Viss bija daudz spilgtāks nekā parasti! Viss bija dzīvs un priekpilns. Es tobrīd jutu, kā katrs saules stariņš caurstrāvo manu ķermeni. Cik neticami labi jutos, apzinoties, ka gluži vienkārši elpoju un dzīvoju. Es aizmirsu visas savas problēmas, lai gan tolaik man to bija ļoti daudz. Es atdzīvojos gluži kā pavasarī lācis pēc ziemas guļas. Es ieraudzīju pasauli… Beidzot es pa īstam ieraudzīju pasauli! Un tas bija satriecoši…

Ziemeļamerikas indiāņiem ir kāds ticējums. Kad cilvēks ienāk šajā pasaulē, viņš ir kā tīra papīra lapa… Absolūti tīra. Atkarībā no tā, kā viņš dzīvo, uz tās parādās daudz uzrakstu. Cilvēks apaug kā kokons, viņa acu priekšā izveidojas spogulis, un viņš, izņemot sevi pašu, nevienu citu un neko citu nemana. Taču īsto pasauli var ieraudzīt tikai tad, ja noņem šo spoguli un izlaužas no kokona. Tad cilvēks atveras pasaulei, bet pasaule viņam.

Acīmredzot ar mani tā arī notika. Es beidzot atvēros šai pasaulei, un pasaule parādījās man visā savā krāšņumā. Un tas bija nereāli skaisti! Pasaule ir tik brīnišķīga un lieliska… Jāsāk tikai meditēt un jānoņem šis spogulis.

Man bija tik labi no tā, ko es daru, tas deva man spēku un ticību, ka viss izdosies. Es sāku praktizēt katru

dienu, kļuvu ļoti līdzsvarots. Agrāk manas emocijas brāzās no vienas galējības uz otru no liela prieka uz dusmām un naidu, bet tagad es dzīvoju svētlaimīgā mierā… Šī sajūta ir tik reibinoši patīkama! Tas ir neticami kolosāli priecāties par katru dienu un izbaudīt to. Es sāku iziet pasaulē, vairs nebaidīdamies no tās. Pasaule man vairs nebija bīstama! Tā man kļuva par labāko draugu un sabiedroto. Es tagad skaidri zināju un jutu, ka Visums man palīdz un atbalsta mani. Man vēl daudz kas bija jāatklāj pašam sevī, jātiek skaidrībā par savu dzīvi, taču es jau droši zināju, ka neesmu viens. Ar mani kopā ir visa pasaule…

Tā es arī izdarīju iedziļinājos sevī, lai atrastu tobrīd vitāli nepieciešamās atbildes uz mani nomocījušiem jautājumiem. Meditēšana ļāva saprast, kāpēc man ir tik daudz problēmu: es pats biju radījis sev tādu realitāti un neviens, izņemot mani, pie tā nebija vainīgs. Es sapratu pašu galveno kā to visu labot. Gluži kā atklāsme meditēšanas laikā nāca izpratne par to, kā iesākt savu dzīvi no tīras papīra lapas un kā attīrīt pagātnes «grēkus».

Tolaik es vēl ticēju, ka ir tāda lieta kā grēki… Meditēšanas laikā sapratu, ka arī to man centās iepotēt kopš bērnības. Sāku izprast tādus jēdzienus kā paradīze un elle, kas ir labi un kas slikti. Manā apziņā pasaule

bija iedalīta baltajā un melnajā, un šie pretstati savā starpā pastāvīgi cīnījās. Harmonijas nebija, bija tikai nemitīga cīņa ar sevi pašu un ar apkārtējiem cilvēkiem. Nedod Dievs būt ne visai labam tad tu tiksi sodīts. Tas viss man bija iepotēts kopš mazotnes. Un tā es dzīvoju saskaņā ar manī ieprogrammēto.

Es sāku apzināties šīs programmas, saprast, ka tās nav manējās, ir man uzspiestas. Meditēšanas laikā es šīs programmas centos izdzēst: domās iztēlojos, ka tās aiziet un izšķīst gaismā… To vietā es veidoju programmas, kuras man tagad patīk, kuras man dzīvē ir palīdzējušas.

Tā nu es kopš tā laika vairs neticu grēka jēdzienam. Man ir tikai viens noteikums, kas mani nebiedē, neiedveš manī šausmas, bet gan dod man apzināšanās sajūtu. Tas ir šāds: izturies pret citiem tā, kā gribi, lai citi izturētos pret tevi. Ņemot par savas uzvedības pamatu šo noteikumu, tu saproti, ka esi vienots ar visu pasauli. Tu esi ar to viens veselums. Un tādējādi tev, gluži dabiski, nerodas vēlme kādu nogalināt, kaut ko nozagt vai rīkoties tā, kā man nepatiktu, ja tāpat izrīkotos ar mani. Tu kļūsti tīrāks un lādzīgāks, sāc ar mīlestību izturēties pret visu dzīvo.

Vispār meditēšana man ir devusi ļoti daudz. Pateicoties tai, man ir zudusi ilūzija par nošķirtību. Visa pasaule manā tagadējā uztverē ir liels veselums, kurā viss savijas. Esmu sapratis, ka mēs visi esam saistīti kādā ļoti smalkā līmenī. Nu es vēl mazāk saprotu cilvēkus, kuri pastāvīgi karo… Mēs taču esam viens veselums.

Iztēlojieties, ka cilvēka organisms ir mūs ieskaujošās pasaules modelis. Tajā visi darbojas harmoniski, visi palīdz cits citam un papildina cits citu. Un tagad iedomājieties, kas būtu, ja aknas sāktu karot ar nierēm. No tā ciestu viss organisms. Tāpat ir ar pasauli ap mums: nodarot kādam sāpes un ciešanas, visupirms ciet tu pats.

Kad kādam vēli ļaunu vai kādu apsaukā, tu šīs emocijas, šo sāpi laid caur sevi. Cilvēks, kuram tu to vēli, ir pēdējais, kuru ietekmēs tava vēlme. Tu dari sliktu pats sev…

Meditē un tu labi sapratīsi šīs vienkāršās patiesības. Tu pārstāsi dzīvot pēc noteikumiem, kurus kāds tev uzspiedis. Gluži vienkārši kļūsi gudrāks, sapratīsi un pats izraudzīsies sev to, kas tev ir noderīgs. Tā ir saprātīga pieeja dzīvei, kad tu gribi kaut ko darīt un apzinies, ka esi par to atbildīgs pirmām kārtām pats savā priekšā. Gribēsi dzīvot labi dzīvosi gudri, ar tīru sirdi.

Pie reizes iesaku izkliedēt mītus par paradīzi un elli un vairs nebaidīties no tiem. Kad meditējot nācu ciešā saskarē ar šo jautājumu, es sapratu, ka pasauļu ir ļoti daudz. Bezgalīgi daudz… Un šajās pasaulēs ir dažāda enerģijas frekvence no viszemākās līdz visaugstākajai. Ir tādas pasaules, kas līdzinās ellei, savukārt citas atgādina paradīzi. Taču nokļūst tur nejau par grēkiem, kuri, kā mēs jau sapratām, ir tikai kaut kas nosacīts. Kādā stāvoklī būdams tu esi nodzīvojis mūža lielāko daļu, pie kuras frekvences esi piederīgs, tai atbilstošā vietā pēc nāves arī nonāksi… Ja pastāvīgi dusmojies, esi agresīvs un ciet, tu, visdrīzāk, nokļūsi pasaulē, kas līdzinās ellei, jo tava frekvence atbilst tai… Tas nav ne slikti, ne labi. Tu tikai esi izvēlējies savu mūžu nodzīvot tā. Bet, ja pastāvīgi priecājies par dzīvi, ar patiku izbaudi katru dienu, tev ir skaidra sirds un visa dzīve mīlestības caurausta, tu frekvences ziņā atbildīsi vietai, kas atgādina paradīzi.

Taču iegaumējiet: no tā nevajag baidīties, vienīgi apzinieties, kā jūs dzīvojat tagad. Tas, kas būs pēc nāves, būs vēlāk. Tagad dzīvojiet ar visu sirdi, kā rotaļādamies, ar mīlestību pret pasauli… Ik dienu priecājieties par saules lēktu un rietu! Priecājieties par katru saules stariņu, par mēnesi! Priecājieties par sev tuviem un dārgiem cilvēkiem, piepildiet savu dzīvi ar laimes sajūtu!

Es ilgi centos saprast, kāpēc dažādās mācībās ir atšķirīgas lūgšanas, kā arī to, kas ir mantras, transs un hipnoze, vai tas viss saderas ar meditēšanu. Un tikai pieredzes iemantošanas ceļā es aptvēru, ka tie visi ir dažādi vārdi, ar ko apzīmē vienu un to pašu stāvokli. Transa, lūgšanas vai meditēšanas laikā smadzenes nonāk īpašā apziņas stāvoklī, tādā kā pusmiegā, kurā izzūd robeža starp ārējo un iekšējo, viss kļūst vienots.

Esot šajā stāvoklī, cilvēki saņem atklāsmes vai zināšanas, viņiem var parādīties kaut kādas zīmes. Daudzi gluži vienkārši izbauda svētlaimi vai nonāk ekstāzē. Tā ka visi šie dažādie apraksti caur dažādu priekšstatu prizmu stāsta pat vienu un to pašu.

Nav svarīgi, pie kā jūs vēršaties ar savu lūgšanu, nav svarīgi, vai meditējat vai skaitāt lūgšanas… Pats galvenais ir tas, ka daudzi, to darot, ir jau sen aizmirsuši,

ka ne lūgties, ne meditēt nedrīkst mehāniski. Lai nāktu saskarē ar Dieva spēku, ir no sirds jālūdzas, no sirds jāmeditē… Jābūt atklātam, brīvam no prāta un tā spriedumiem. Jānododas lūgšanai vai meditēšanai ar visu sirdi… It kā ar jūsu starpniecību tiktu darīts kaut kas liels un nozīmīgs. Patiesums lūk, kas ir atslēga uz panākumiem. Kā dzīvē, tā arī meditācijā.

Tiem, kuri meklē iespēju attīstīt dažādas superspējas, atvērt savu iekšējo potenciālu, meditācija ir labākais palīgs. Šis stāvoklis rada superjutīgumu. Tomēr tūliņ brīdinu visus, kuri cenšas panākt tieši to: neieciklējieties uz spējām… Kad jums tās parādīsies, tad sapratīsit, ka šīs spējas nav pašmērķis, bet tikai no bērnības lolota vēlme būt kaut kam nozīmīgākam, lielākam, nekā patiesībā esi. Meditējot tu jau tāpat esi pats lielākais, kas ir. Tu pārtopi no sava ierastā mazā «Es» veselā Visumā. Un pats galvenais tā ir jāturpina dzīvot.

Tad nu tā: tie, kuri pagaidām vēl meklē nevis bezrobežīgu un eiforisku laimi, bet gan piepūlē savas smadzenes, gudrodami, kā kļūt stiprākiem un «spicākiem», kā attīstīt spējas, lai nostātos visas planētas priekšgalā, rakstu tieši jums. Arī es tāds biju un tieši ar to sāku, tāpēc lieliski jūs saprotu. Vispār jau droši vien šī vēlme ir tāda kā nosacīta bāka, kas vilina doties ceļā. Tā ir kā magnēts, kas ļoti daudzus pievelk… Un te nu ir svarīgi tad, kad esi jau nostājies uz šā ceļa, saprast, kas patiešām ir vērtīgs, bet kas paliek otrajā plānā.

Kad sāku iet savu ceļu, gribēju kļūt ļoti stiprs un varens, būt citāds, nekā ir pārējie, atšķirties no pelēkās masas. Gribēju būt īpašs un neatkārtojams lūk, pēc kā es tiecos… Vēl gribēju zināt visu par visiem, redzēt cauri sienām, lasīt cilvēku domas, pārvietot priekšmetus ar domas spēku. Es to visu centos apgūt neatlaidīgi mācījos, veicu visdažādākos vingrinājumus, taču rezultāti bija ļoti niecīgi. Es jutos vīlies un nesapratu, kāpēc tā notiek. Vai tiešām tas ir lemts tikai īpašiem cilvēkiem, uz pirkstiem saskaitāmiem? Un kāpēc man ne? Tātad es neesmu īpašs… Lūk, kādas domas mani tobrīd nodarbināja. Es mēģināju un man izdevās, taču ļoti aptuveni…Es pat meklēju reanimatologus, kas apstādinātu mani sirdi un atkal liktu tai darboties, tādējādi riskējot ar savu dzīvību. Domāju, ka šādā veidā izraisīšu sev klīnisko nāvi un man atklāsies spējas. Vispār manā galvā toreiz spietoja daudz muļķīgu domu…

Attīstība, kas, kā es uzskatīju, man palīdzēs kļūt stiprākam un gudrākam, deva pilnīgi pretēju rezultātu tā mani iekala manas muļķības važās un sagādāja tikai ciešanas. Un es sapratu: ja nekas neizdodas, tas nozīmē, ka kaut ko daru nepareizi. Es nomainīju taktiku… Meditēšanas laikā sāku noņemt barjeras, sagrāvu aizdambējumus, par kuriem jau stāstīju. Centos dzīvē iegūt prieka un apmierinājuma sajūtu. Un tavu brīnumu! Tas notika, tiklīdz es pārstāju sevi mocīt.

Tiklīdz sāku gluži vienkārši atdoties pasaulei un saplūst ar to, es saņēmu šo bezrobežīgo spēku. Kad novācu aizsprostojumus, iekšējā straume pavēra ceļu visām spējām, kas manī slēpās kopš dzimšanas. Tās sāka izpausties un attīstīties. Nedrīkstēju tikai ieciklēties uz tām. Spēju meklēšana palīdzēja man atrast

ceļu, kas izrādījās lieliskāks un patīkamāks par jebkurām spējām, bet pašas spējas bija tikai blakus parādība, nevis mērķis.

Vēlāk meditējot es noskaidroju, no kurienes nāk tāda nevaldāma vēlme zināt citu cilvēku domas un redzēt vairāk. Vienīgi no kompleksiem, kas man piemīt kopš bērnības. Es gluži vienkārši baidījos tikt kārtējo reizi piemānīts un nospriedu, ka tad, ja visu par visiem zināšu, es varēšu sevi aizsargāt.

Parocies sevī un tu uziesi daudz ko tādu, ko nevajadzētu sevī attīstīt, no kā drīzāk gan būtu reiz un uz visiem laikiem jāatsakās. Jākļūst iekšēji tīram, nevis jāpūderējas ārēji. Jo vairāk tu ārēji nopūderējies, jo vairāk radi aizsprostojumu, kas tev traucēs.

Novāc tos, lai tava upe var brīvi plūst

Iesaku katram ik dienas praktizēt šajā grāmatā aprakstītās meditācijas vai tās, kuras ir jūsu rīcībā. Ir svarīgi to darīt kaut piecas minūtes dienā, nevienu neizlaižot. Tam jākļūst par jūsu dzīves sastāvdaļu. Drīz vien, pateicoties visām šīm praksēm, atvērsies jūsu sirds un jums vairs nekad neradīsies jautājums: kurp iet, uz kuru pusi? Sirds to jums pateiks priekšā. Vienīgi nemitīgi centieni palīdzēs jums izvērtēt savu dzīvi un gūt augstāko baudu no tās, katru dienu aizvadot kā pēdējo cilvēka cienīgi un ar mīlestību.

Jo vairāk meditēsit, jo lielākus rezultātus sasniegsit visās savas dzīves sfērās. Domas sāks materializēties krietni ātrāk, turklāt dzīve sagādās tik lielu baudu, ka vēlmes pašas par sevi pazudīs cita pēc citas. Galvenais ir darīt to ik dienas, kaut vai mazliet…

Taču nedrīkst pārcensties! Domāju, ka daudzi, kas apmeklējuši sporta nodarbības, to zina: pēc ilgāka pārtraukuma atsākuši sportot, viņi, nejuzdami nogurumu, izpildīja ļoti daudzus vingrinājumus, bet no rīta viss ķermenis tā sāpēja, ka ceļš uz sporta zāli vairs nevilināja. Tāpēc labāk ir kaut mazdrusciņ, bet katru dienu. Drīz vien meditēšana kļūs par paradumu, kas raisa prieku. Un viss liekais atkritīs pats no sevis. Galvenais ir nemocīt sevi, bet gūt no meditēšanas prieku un baudu.

Un tad dzīve sāks strauji mainīties! Tā taču ir atkarīga vienīgi no jums… Turklāt jums jau ir zināmi daudzi instrumenti, ar kuru palīdzību to var salabot un pat izveidot no jauna.

Pastāstīšu gadījumu par to, kā meditēšana palīdzēja maniem draugiem ātrāk izdziedināties. Manu labu paziņu notrieca automašīna. Jums jau ir skaidrs, ka viņš pats šo notikumu sev bija piesaistījis. Mēs taču zinām, ka mūsu domas ietekmē realitāti, bet runa nav par to… Tagad pats galvenais ir tikt galā ar radušos situāciju.

Manam draugam bija lauzta kāja, turklāt vairākās vietās. Ārsti sacīja, ka viņš varēs staigāt ne agrāk kā pēc pusgada, ja paveiksies… Ieteicu draugam katru dienu meditēt. Ja atceraties, es stāstīju, ka meditēšanas laikā viss paasinās. Palielinās arī pašregulācijas un šūnu atjaunošanās spēja. Viņš nolēma uzsākt eksperimentu, jo nebija jau ko zaudēt, varēja vienīgi iegūt, un katru dienu no rīta un vakarā desmit minūtes meditēja: atslābinājās un piepildījās ar gaismu. Draugam kļuva krietni labāk, viņš sajuta spēka pieplūdumu un, visiem par pārsteigumu, pēc diviem mēnešiem sāka staigāt bez kruķiem. Rentgenuzņēmums parādīja, ka lūzumi ir pilnībā saauguši un kājas funkcijas atjaunojušās. Brīnumi notiek! Galvenais ir tiem ticēt. Viņš noticēja un atbilstoši savai ticībai arī saņēma.

Meditēšana var dot satriecošus rezultātus. Cilvēki, kuri agrāk lietoja alkoholu un narkotikas, smēķēja, pēc tam, kad pievērsās veselīgam dzīvesveidam un sāka meditējot izmantot sava organisma dabīgos resursus, allaž ir pārsteigti, cik eiforiskas sajūtas sniedz meditēšana, turklāt bez blakus parādībām.

Daudzi no narkotikām atkarīgie tagad arī to saprot un narkotiku lietošanas vietā pievēršas meditēšanai. Ar laiku viņi pilnībā atsakās no sava kaitīgā ieraduma, jo, kā jau teicu, meditējot cilvēks nonāk apmēram tādā pašā un pat vēl labākā stāvoklī, nekā lietojot narkotikas, tikai tukšuma vietā viņus pārņem neizsakāma piepildītības sajūta. Man ir daži paziņas, kuriem tieši meditēšana palīdzēja «nokāpt no adatas». Tie ir ļoti vīrišķīgi un garā stipri cilvēki, kas sastapās aci pret aci ar savām vājībām un uzveica postošo ieradumu.

Es ļoti cienu tos cilvēkus, kuri, neraugoties uz savu pagātni (bet tā ne visiem, tajā skaitā arī man, ir jauka un gaiša), ir gatavi mainīties tūliņ pat. Ja jūsu paziņām vai jums pašiem ir šādi kaitīgi ieradumi, iesaku nebaidīties. Viss vēl nav zaudēts. Visu vēl var mainīt. Mainieties paši un palīdziet nevis uzspiediet, bet tieši palīdziet! tiem, kuriem tas ir vajadzīgs. Meditēšana

jums nāks talkā. Tad katra diena būs priekpilna un sniegs baudu. Katra diena ar dabiskā ceļā iegūtu kaifu! Gluži vienkārši priecājieties! Gluži vienkārši dzīvojiet…

Jebkuras meditācijas blakus parādība jeb sastāvdaļa ir arī bezrobežīgas, visaptverošas beznosacījumu mīlestības stāvoklis. Katrs no mums kaut reizi dzīvē ir izbaudījis šo neticami brīnišķīgo, pasakaino sajūtu, ko sniedz īsta beznosacījumu mīlestība. Gluži vienkārši atsauciet atmiņā to, kā jūs pirmoreiz iemīlējāties… Sirds vai pamirst, ieraugot to, kuru mīli… Tevi pārņem neaprakstāma eiforija! Viss it kā būtu tas pats, ko esi redzējis tūkstošiem reižu, taču arī pierastās pasaules vairs nav… Tā ir plaši atvērusies… Krāsas kļuvušas spilgtākas, skaņas piesātinātākas un melodiskākas… Tu tūlīt saproti, ka tā ir Mīlestība pašas mīklainākās, pašas skaistākās un pašas neprātīgākās jūtas zemes virsū…

Es uzskatu, ka Mīlestība ir visstiprākā maģija pasaulē, par to stiprāka nekā cita nav… Atcerieties, kā bija, kad jūs sākāt iemīlēties. Naktīs nevarējāt gulēt, ēšana nebija ne prātā. Neviens žogs nebija par augstu… Šā cilvēka dēļ jūs bijāt gatavs uz visu. Un jums neradās ne mazāko šaubu un domu par to, vai viņam jūsu mīlestība ir vajadzīga.

Mēs gluži vienkārši darbojāmies, pārsteidzām šo cilvēku ar savu rīcību… Idejas bira kā no pilnības raga… Radošās spējas guva nepieredzētu izpausmi. Mums gribējās gleznot vai rakstīt dzejoļus, vai sacerēt dziesmas… Mīlestība ir tik skaista! Tā līdzinās neprātam, bet cik brīnišķīgi ir ļauties mīlestības neprātam!

Es uzskatu, ka viena no vissvarīgākajām meditēšanas sastāvdaļām ir tieši mīlestība. Kad meditējot modelēju savu nākotni, es kļūstu vienots ar pasauli un vienlaikus mīlu šo pasauli bez jebkādiem nosacījumiem… Tāpat vien… Tā ir nereāla svētlaimes sajūta! Tevi pārņem visīstākā eiforija… Un šo vareno spēku tu nekavējoties virzi uz savu vēlmi. Kā jūs domājat: vai šāda vēlme ātri īstenosies? Protams, ātri. Tu taču ieliki tajā tādu varenu un tādu patīkamu enerģiju mīlestības enerģiju…

Man gribētosjums pastāstīt, ko man nozīmē mīlestība un kāpēc es uzskatu, ka tā ir tik ļoti nepieciešama pilnvērtīgai dzīvei un priekam.

Mana iepazīšanās ar mīlestību sākās samērā nesen pirms kādiem sešiem gadiem. Es baidījos no šā neprāta kā no uguns. Redzēju, kā tās dēļ cieš mani draugi, cik trakas lietas viņi pastrādā. Jā, es ļoti baidījos no mīlestības, līdz nesastapos ar to aci pret aci, līdz tā pilnīgi paņēma mani savā varā. Es sapratu, ka no šīs dienas nespēšu dzīvot bez mīlestības. Mana dzīve sadalījās divos nogriežņos pirms un pēc šā brīža. Kad iemīlējos, viss labākais, kas manī ir, uzplauka kā zieds. Un tas ir satriecoši! Vai tā neizpaužas garīgā izaugsme? Es domāju, ka jā, izpaužas. Tieši mīlestība paver mums iespēju augt un pārvērš mūs par kaut ko daudz skaistāku… Tieši mīlestība kā uzticams sabiedrotais nāk man līdzi katrā solī. Tur, kur ir mana mīlestība, man katrā ziņā viss izdodas, proti, jebkurš darbs, ko es uzsāku ar mīlestību, allaž dod savus augļus, turklāt vēl lielākus, nekā bija gaidāms.

Vēl es saprotu, ka mīlestība mūsu dzīvē ienāk tieši tad, kad esam tai gatavi, nevis tāpēc, ka līdzās ir īpašs cilvēks, kā mēs bieži vien domājam. Šis cilvēks ir īpašs

jebkurā gadījumā. Gluži vienkārši sirds šajā brīdi ir tik atvērta, ka cauri tai sāk plūst milzīgs avots… Tā straume tīra un gaiša ir vismaigākās jūtas visā pasaulē… Jūtas, kas modina cilvēkā vislabāko… Tā ir beznosacījumu mīlestība… Lai kas atrastos mums līdzās šajā brīnišķīgajā brīdī, mēs viņu iemīlēsim, jo atveram savu sirdi un ielaižam tajā šīs vienreizējās jūtas, apžilbinot un piepildot ar tām visu pasauli.

Kad esam gatavi iemīlēties, kad atveramies šīm brīnišķīgajām jūtām, tās mūs pilnīgi paņem savā varā. Tas ir tik lieliski! Bet kas īsti ir tieši beznosacījumu mīlestība?

Atcerieties, kad jūs mīlējāt… Un atcerieties, tieši ko jūs iemīlējāt… Visbiežāk šis cilvēks neatbilda jūsu gaumei, taču, iedams garām, dāvāja jums vislielāko laimi pasaulē. Kad sākāt ar viņu satikties, jūs draudzenēm stāstījāt: «Meitenes, viņš ir tāds… Jūs nesaprotat!» Bet draudzenes uz to atbildēja: «Viņš taču ne pēc kā neizskatās, rudiem matiem. Turklāt ar lielām ausīm!» Taču jūs meitenēm neticējāt, tik un tā mīlējāt, nesaskatīdama viņā nevienu trūkumu. Viņš bija pati pilnība! Jūs šo cilvēku pieņēmāt tādu, kāds viņš ir. Šāda attieksme noteica jūsu savstarpējās attiecības un ļāva no sirds priecāties par kopā pavadīto laiku. Vēlāk, kad virsroku guvajūsu ego, par mīlestību bez nosacījumiem vairs nebija ne runas.

Ego pēc savas dabas nosaka visu: tas ir labi, bet tas slikti. Tā labākie draugi ir plusi un mīnusi. Ego allaž meklē kādas lamatas un ir ar kaut ko neapmierināts. Tiklīdz tas parādās attiecībās, mīlestība uzreiz nonāk dažādu nosacījumu varā… Jūs tūlīt pat aizmirstat, ka pieņēmāt cilvēku tādu, kāds viņš ir… Jūs sākat viņu pielāgot tēlam, kas izveidojies jūsu galvā, cenšaties pārveidot, liekot šim cilvēkam rīkoties pret savu gribu. Nepaiet ilgs laiks un plusu mīļotajā kļūst aizvien mazāk un mazāk, līdz galu galā jūs paziņojat: «Esmu tev ziedojusi savus labākos gadus!» Pazīstami vārdi, vai ne? Patiesībā vaina meklējama nevis attiecīgajā cilvēkā, bet gan jūsu attieksmē pret viņu, pieņemot mīļoto tādu, kāds viņš ir, vai nepieņemot vispār. Tātad pie vainas ir pilnīga attiecību nosacītība… Rau, kāpēc rodas «leģendas» par to, ka jebkura mīlestība beidzas bēdīgi, ka visi vīrieši ir nelieši, bet sievietes muļķes… Kā jums jau ir skaidrs, noteicošais nav tas, ko esam iemīlējuši. Noteicošā ir mūsu attieksme.

Un mēs šeit un tagad atsauksim atmiņā, kas tad ir mīlestība bez nosacījumiem, paplašināsim tās avotu sevī, lai šis varenais spēks no mums strāvotu visās varavīksnes krāsās, izgaismojot un izdaiļojot visu apkārtējo…

Ļoti spilgts beznosacījumu mīlestības piemērs ir mātes mīlestība. Ikviena sieviete savā būtībā ir svēta, jo var kļūt par ceļvedi jaunai dzīvībai, tai ienākot šajā pasaulē. Es daudzas reizes esmu dzirdējis vienu un to pašu stāstu… Palātā guļ vairākas sievietes, tad citu pēc cita ienes mazuļus. Tu skaties uz viņiem un domā: «Cik neglīti un krunkaini, bez matiem…» Bet, kad atnes tavējo, domas ir pilnīgi citādas: «Tavu brīnumu! Cik skaists, cik jauks puisēns, daudz skaistāks par pārējiem…» Patiesībā viņš gan īpaši neatšķiras no citiem.

Šādos brīžos sievietes izjūt tieši beznosacījumu mīlestību. Viņas mīl nevis par kaut ko, bet gan tāpat vien… «Gluži vienkārši tāpēc, ka viņš ir šajā pasaulē, es viņu jau mīlu.» Un tas ir satriecoši! Tiesa gan, vēlāk sākas tā pati dziesma ar ego. Bērns aug lielāks, un nu tu viņu

sāc mīlēt vien tad, kad viņš priecājas, neblēņojas, kad mierīgi sēž un tevi netraucē. Būtībā tas ir egoisms. No mīlestības, vēl jo vairāk no beznosacījumu mīlestības, šādā gadījumā vairs nav ne miņas. Tu uzskati, ka tavs bērns tev pieder, ka viņš ir tavs īpašums, un tu labi zini, kādam viņam ir jābūt un kas jādara. Bet kā ir ar viņa tiesībām būt brīvam? Kas viņš būs par cilvēku?

Un kur tad paliek mīlestība? Lai bērns izaugtu par pilnvērtīgu cilvēku, viņam ir ļoti vajadzīga mīlestība un brīvība, nevis dārgas rotaļlietas, ar kurām bērnu nereti aplaimo vecāki. Viņam nepieciešama uzmanība, mīlestība un gādība. Un pats galvenais bērnu nedrīkst ierobežot, viņam jādod pilnīga rīcības brīvība. Tad tieši šādā gadījumā jūsu bērns uzaugs laimīgs un labi pielāgojies dzīvei, jo būs mācījies no savām kļūdām.

Tāpēc ļaujiet saviem bērniem brīvi iegūt pieredzi, pretējā gadījumā viņi to darīs slepus no jums. Vispār visi meli rodas tā vienīgā iemesla dēļ, ka cilvēki nav gatavi dzirdēt patiesību. Ja jūs brīvi, bez ego dotā novērtējuma uzņemtu jebkuru patiesību, jums neviens un nekad nemelotu. Bet, tā kā mums ir grūti pieņemt dažas lietas, mēs dzīvojam kā akli kaķēni. Pareizāk sakot kurli… Mums labāk patīk dzirdēt saldus melus nekā rūgtu patiesību. Taču, manuprāt, pareizāk būtu uztvert visu tādu, kāds tas ir. Un tad problēmu būtu krietni mazāk.

Es zinu ļoti daudzu cilvēku noslēpumus un tikai tāpēc, ka tad, kad man tos uztic, es viņu teikto necenšos novērtēt, nepiekaru birkas, nesaku, ka kāds cilvēks ir

slikts, tikai mierīgi uzklausu un, ja nepieciešams, dodu padomu. Es viņiem esmu draugs. Ja es teiktu: «Kā tu vari tā rīkoties! Tas ir slikti!» vai kaut ko tamlīdzīgu, neviens ar mani tik vaļsirdīgi nerunātu.

Nākamais piemērs ir ne tikai no manas, bet arī no jūsu un jūsu bērnu dzīves. Bērnībā es saviem vecākiem bija paipuisītis, kas skolā uzcītīgi mācījās. Es nekad viņiem nestāstīju par savām reālajām problēmām un savstarpējām attiecībām ar vienaudžiem, nestāstīju par to, ka bieži kāvos, un meloju, kad biju saņēmis sliktu atzīmi. Es zināju, ka manus vecākus tas ļoti satrauks, tāpēc bija vienkāršāk šo to noklusēt. Taču, paldies Dievam, man vienmēr ir bijusi sava galva uz pleciem un es jau kopš agras bērnības sapratu, ka iedzeršana un citu stimulatoru lietošana tas nav domāts man. Turklāt es redzēju daudz citu melu savu draugu un klasesbiedru melus. Viņu vecāki par problēmām uzzināja pēdējā brīdī, kad tās noslēpt kļuva pavisam grūti vai pat neiespējami.

Iesaku jums izbeigt savu bērnu audzināšanu. Jums nav ko viņiem mācīt… Iesaku jums kļūt par savu bērnu draugu, runāt ar viņiem kā ar pieaugušiem cilvēkiem, vienā laidā nevērtēt viņu rīcību. Tad gan jūsu beznosacījumu mīlestība kļūs stiprāka, gan labas savstarpējās attiecības saglabāsies uz visu mūžu.

Labāk atcerieties sevi kā bērnu. Cik bieži jūs aizvainojāties uz vecākiem, kad jums kaut ko aizliedza un jūs nesaprata? Jūs to uzskatījāt par vislielāko nodevību! Jums šķita, ka visa pasaule ir apgriezušies otrādi, jo pašu tuvāko un dārgāko cilvēku pienākums taču ir atbalstīt, bet viņi, gluži otrādi, uzmācas ar pārmetumiem un pamācībām… Tāpēc esiet gudrāki: nepamāciet savus bērnus tā, kā paša vecāki kādreiz

pamācīja jūs. Atcerieties, kā jutāties bērnībā, un tad jums būs pilnīgi skaidrs, kā jāizturas pret savu bērnu. Mīlestība bez jebkādiem nosacījumiem un vērtējumiem ir labākais palīgs jebkurās attiecībās gan starp vecākiem un bērniem, gan starp laulātajiem. Beznosacījumu mīlestība ir paša Visuma pamats.

Ja palasīsit jebkuru no mācībām, reliģisko literatūru vai kaut ko tamlīdzīgu, jūs atradīsit apgalvojumu, ka mīlestība bez nosacījumiem ir garīguma visaugstākā izpausme. Šīs brīnišķīgās jūtas mēs tūliņ pat arī apgūsim, pievēršoties īpašai meditēšanas praksei.

Tā palīdz atvērt savu sirdi jaunai bezrobežīgai mīlestībai, nesaistot to ne ar vienu konkrētu personu. Mēs iemācīsimies pirmām kārtām būt par mīlestības ceļvežiem uz šo pasauli. Padarot rāmu savu ego, mēs kļūstam atvērti un mīlestība, kuru tik ilgi aizturēja ego, pati ienāks katrā no mums un raisīs prieka un vienotības sajūtu ar sevi pašu un Visumu.

Meditācija «Mīlestības Visums»

Šo meditāciju jūs varat praktizēt, arī ierakstītu diskā.

Apsēdieties tā, lai jums būtu ērti, muguru turiet taisnu, rokas un kājas nesakrustojiet… Rokas nolieciet uz ceļiem ar augšup pavērstām delnām. Aizveriet acis…

Izdarām dziļu ieelpu un izelpas laikā izelpojam visas savas domas.

Izdarām otru dziļu ieelpu un izelpas laikā jau ierastajā veidā atslābināmies.

Izdarām trešo dziļo ieelpu un izelpas laikā nonākam savas sirds apvidū. Ieklausāmies tās pukstos… Necenšamies tos paātrināt vai palēnināt, tikai vērojam…

Sirds ir universālas durvis, durvis uz tūkstošiem dimensiju… Ar sirds starpniecību mēs iegremdējamies sevī esošajā Visumā… Un varam piedzīvot lielu pārsteigumu, redzot, cik milzīga telpa ir katrā no mums. Mēs redzam miljardiem zvaigžņu. Tās ir tik skaistas… Nesāciet tās novērtēt tikai ar labpatiku vērojiet un baudiet skaisto ainu…

Jūs varat ieraudzīt, ka daži jūsu Visuma iecirkņi ir aptumšoti… Tas ir tas, ko jūs pat no sevis paša slēpjat, ko nepieņemat sevī. Nesāciet neko vērtēt, tikai apgaismojiet šīs vietas un ar mīlestību pieņemiet sevi tādu, kāds esat… Iegaumējiet tagad ir tā… Tas nav ne slikti, ne arī labi. Tāds ir pašreizējais stāvoklis. Jebkurā mirklī viss var mainīties uz labāko pusi.

Izjūtiet milzīgu eiforiju un prieku par to, ka jūs esat, beznosacījumu mīlestību pret sevī esošo Visumu, izjūtiet laimi… Jūs gluži vienkārši esat tāds, kāds esat… Un tas vien jau ir labi! Nevajag līdzināties kādam citam un izpelnīties mīlestību. Tā ir. Un tā jau ir šeit…

Kad sajutīsit prieku un beznosacījumu mīlestību pret sevī esošo Visumu, kādu laiku palieciet šajā stāvoklī, tad, neizejot no tā, izdariet dziļu ieelpu un ar smaidu (līdz ausīm) beidziet meditēšanu.

Lieliski, vai ne? Eiforija un prieks?! Turklāt tik vienkārši.

Meditēšana un mīlestība dara brīnumus. Iztēlojieties, kā būtu, ja to darītu katru dienu. Dzīve sāktu līdzināties pasakai.

Tiem, kuriem ar pirmo reizi nekas nesanāca, gribu teikt: nesatraucieties tas ir normāli. Kad pirmoreiz atnākam uz sporta zāli, tad taču arī ne viss uzreiz izdodas. Bet, ja vingrināmies katru dienu, drīz vien no

vārguļa varam pārvērsties par īstu stiprinieku. Šeit darbojas tas pats princips: ja meditēšanu praktizē katru dienu un galvenais to dara ar prieku un mīlestību, viss katrā ziņā izdosies.

Ja guvāt labus rezultātus uzreiz, varu jūs apsveikt. Jūs esat gatavs atvērties pieredzei… Jūs nebaidāties mīlēt un pilnībā atdodaties šīm brīnišķīgajām jūtām.

Man par lielu nožēlu jāatzīst, ka visvairāk izplatītā kļūda ir tā, ka cilvēki baidās mīlēt… Viņi reiz apdedzinājās un vairs nevēlas to piedzīvot atkal… Taču tagad jūs saprotat, ka paši esat vainīgi paši sev pievilkāt šādu pieredzi, paši neiemetāt beznosacījumu pagales mīlestības ugunskurā… Bet malciņa ir vajadzīga jebkurai ugunij. Un tā bieži vien uzliesmo no pāris pagalēm…

Tāpēc nebaidieties. Mīlestība tas ir pats skaistākais pasaulē! Es sen esmu sapratis: labāk vispār nedzīvot, nekā dzīvot bez mīlestības. Man mīlestība ir visstiprākā narkotika, bez kuras es noteikti aiziešu bojā.

Es patiešām uzskatu, ka dzīvot bez mīlestības tā ir gļēvulība. Ja mums nav mīlestības, tad nav arī piedzīvojumu, nav prieka. Viss ir pelēks, un katra nodzīvotā diena ir līdzīga iepriekšējai. Kad ir mīlestība, viss atdzīvojas. Visur valda pavasaris, kaut arī aiz loga ir

četrdesmit grādu liels sals… Pavasaris sākas sirdī. Un pašas skaistākās dziesmas par mīlestību tiek dziedātas no sirds… Tāpēc aizmirstiet par sāpēm.

Pat tad, ja vēl tūkstoš reižu cietīšu sāpes mīlestības dēļ, es iemīlēšos atkal un atkal. Mīlēšu un kaifošu! Nepaguris iemīlēšos un iemīlēšos, jo tad, kad mīlu, mana dzīve kļūst skaista kā dzeja… Cilvēki, iemīlieties! Un lai jūsu sirdis raksta dzejoļus vēl skaistākus par tiem, kurus mācījāmies skolas gados!

Līdzība par tēmu…

Visdaiļākā sirds

Kādā saulainā dienā skaists jauneklis, stāvēdams pilsētas laukuma vidū, lepni pavēstīja, ka viņam ir visskaistākā sirds visā apkaimē. Ap viņu bija sanācis cilvēku pūlis, un visi apbrīnoja, cik nevainojama ir puiša sirds. Ta patiešām bija ideāla neviena iespieduma, nevienas skrambiņas. Un visi pūlī stāvošie piekrita, ka tā ir visskaistākā sirds, ko viņi jebkad redzējuši. Jaunekli tas ļoti iepriecināja, un viņš laimē vai staroja.

Bet tad no pūļa iznāca kāds vecs vīrs un puisim teica:

-   Tava sirds skaistuma ziņā nestāv blakus manējai.

Nu visi paskatījās uz vecā vīra sirdi. Ta bija saņurcīta,

rētām klāta, dažviet sirds gabali bija izņemti un to vietā ielikti citi, pavisam neiederīgi, bet citur sirds apvalks ieplēsts. Turklāt vietām sirmgalvja sirdij vispār trūka vairāku gabalu. Cilvēki izbrīnīti vērās uz veco vīru: kā var apgalvot, ka viņa sirds ir skaistāka?

Jauneklis paskatījās uz sirmgalvja sirdi un iesmējās:

-   Tu droši vien joko! Salīdzini manu sirdi ar savējo! Mana ir ideāla. Bet tava! Tava ir viens vienīgs rētu un asaru kamols!

-Jā, atbildēja vecais vīrs, tava sirds izskatās ideāla, taču es nekad nepiekristu apmainīties ar mūsu sirdīm. Paskaties! Katra rēta manā sirdī tas ir cilvēks, kuram esmu dāvājis savu mīlestību: es izrāvu gabalu savas sirds un atdevu to šim cilvēkam. Un bieži vien viņš man pretī sniedza savu mīlestību savas sirds gabaliņu, kas aizpildīja tukšo vietu manā sirdī. Ta kā šie citu siržu gabaliņi ir dažāda lieluma, manas sirds malas nav gludas. Tomēr es glabāju šos gabaliņus, jo tie man atgādina par mīlestību, kurā mēs dalījāmies. Reizēm es atdevu savas sirds gabaliņu, bet pretī neko nesaņēmu, tāpēc manā sirdī ir robi. Kad tu atdod savu mīlestību, ne vienmēr ir garantija, ka saņemsi pretmīlestību. Un, kaut gan šie robi rada sāpes, tie liek man atcerēties mīlestību, ko esmu kādam dāvājis, un es ceru, ka kādā jaukā dienā šie sirds gabaliņi pie manis atgriezīsies. Vai tagad tu redzi, ko nozīmē īstens skaistums?

Pūlis sastinga. Jaunais cilvēks apstulbis klusēja. Viņa acīs parādījās asaras.

Tad jauneklis piegāja pie vecā vīra un norāva gabalu no savas sirds, drebošām rokām pastiepa to sirmgalvim, kas to paņēma un ielika savā sirdī un savukārt izrāva gabalu no savas sirds un ielika to jaunā puiša sirdī, kur tikko bija izveidojies robs. Tas aizpildīja pirms mirkļa radušos tukšumu, taču ne ideāli, šur tur malas bija izspiedušās uz āru, bet dažviet bija ieplēstas.

Jauneklis paskatījās uz savu sirdi, kas vairs nebija ideāla, toties skaistāka nekā iepriekš, kad vecā vīra sirds vēl nebija skārusi viņu.

Abi apskāvās un aizgāja pa ceļu…

Ja jūs meklējat savu ceļu, izvēlaties, kur mācīties vai strādāt, vai gribat atrast sev atbilstošu cilvēku, prāts šajā ziņā nav jums nekāds palīgs, kā to mums centās ieskaidrot bērnībā. Vienīgi sirds pateiks priekšā, kāda rīcība būs pareiza. Ir tikai jāiemācās tai uzticēties un droši iet tās norādīto ceļu. Kaut arī uzreiz nebūs viegli, taču drosme un mīlestība palīdzēs jums tikt galā ar visām grūtībām, kas sākumā var rasties.

Kāpēc es runāju par to, ka var rasties grūtības? Tāpēc, ka nav viegli tā uzreiz klausīt vienīgi savai sirdij. Jūs tik ilgi to neizmantojāt, paļāvāties vienīgi uz prātu. Tāpēc prāts sākumposmā iejauksies sirds darbā, taču ar laiku viss nostāsies savā vietā un mīlestība pārņems jūs visu, bez atlikuma.

Turklāt prātam būs daudz izdevīgāk padoties. Paskaidrošu, kāpēc tā. Kad tu kaut ko dari ar mīlestību, piemēram, uzsāc jaunu biznesu, tad tieši tava mīlestība pret to dos tev spēku un ticību tam, ka viss izdosies… Esmu redzējis, kā ir gājis maniem draugiem. Arī daudzas manas iniciatīvas cieta neveiksmi ikreiz, kad es centos tās īstenot izdevīguma dēļ, kaut pašas par sevi man tās bija pilnīgi vienaldzīgas.

Kopš tā laika nolēmu neko neuzsākt izdevīguma dēļ. Tikai mīlestības vadīts… Tikai… Tas dod spēku! Un tas ar uzviju atmaksāsies.

Pastāstīšu piemēru no savas dzīves. Kad sāku palīdzēt cilvēkiem, mani tas ļoti aizrāva. Es ir nedomāju šādā veidā nopelnīt dzīvei nepieciešamo. Taču drīz vien mana mīlestība pret šo darbu kļuva tik liela, ka manī pašā vairs neietilpa un skāra arī apkārtējos cilvēkus. Aizvien vairāk cilvēku juta šo mīlestību, un nauda atnāca pati par sevi kā blakus parādība…

Darot darbu, mēs nedrīkstam ieciklēties uz naudu. Tai ir jābūt kā blakus produktam, ko dod jūsu mīlestība pret savu darbu. Tas pats sakāms par bērniem tos nevajadzētu ieplānot, arī bērniem vajadzētu būt jūsu mīlestības blakus produktam. Es tā uzskatu.

Kad pie manis vēršas kāds draugs, lai uzzinātu, vai ir vērts ko uzsākt, jau mans pirmais jautājums ievieš pilnīgu skaidrību. Es šādās reizēs jautāju: «Vai tu esi veicis aprēķinus un pārliecinājies, ka tev tas būs izdevīgi, vai arī esi gatavs to darīt mīlestības dēļ, pat bez samaksas?» Ja viņš atbild, ka darītu to, pat nesaņemot naudu, vien kaifa dēļ, tad tas ir viņa ceļš, bet, ja naudas dēļ, tad diezin vai kas sanāks.

Diemžēl mēs bieži nomokām sevi, darot nemīlamu darbu. Daudzi guļ ar cilvēkiem, kurus nemīl. Mēs nereti ejam uz darbu vien tāpēc, ka par to daudz maksā, taču negūstām apmierinājumu. Tā vietā, lai priecātos, mēs nocietināmies un niknojamies, jo sapņojam par ko citu. Ir vajadzīga liela drosme, lai ietu sava sapņa ceļu par spīti visam, dažkārt arī pretēji ģimenes vēlmēm.

Taču šādas rīcības rezultātā jūsu drosmi, jūsu mīlestību pret iecerēto darbu un centienus īstenot sapni simtkārtīgi kompensēs prieks, ko sniedz iemīļotais darbs, un drīz vien arī nauda pat lielāka par to, ko saņēmāt, veicot nemīlamu darbu. Kad jūs kaut ko darāt ar mīlestību, jūs strādājat no visas sirds, par visiem simt procentiem, bet, kad piespiežat sevi, tad lietderības koeficients ir pavisam mazs.

Manuprāt, krīzes visā pasaulē un atsevišķās valstīs izceļas tāpēc, ka daudzi cilvēki nemīl savu darbu. Ja ikviens būs savā vietā, jebkura valsts neatkarīgi no citām savus rādītājus vienīgi uzlabos. Viss taču būs harmonisks mehānisms darbosies nevainojami un cilvēki strādās, cik vien spēs.

Daudziem no jums mājās ir puķes. Atcerieties tās reizes, kad jums uz ilgāku laiku bija jāaizbrauc un jūs lūdzāt kādu no tuviniekiem vai kaimiņiem tās apliet. Līdz jūsu aizbraukšanai šīs puķes ziedēja un smaržoja, jo jūs tās laistījāt ar mīlestību, sarunājāties ar tām. Bet, kad atgriezāties, tās vispār vairs nelīdzinājās puķēm, nemaz jau nerunājot par ziedēšanu vai smaržošanu… Kaimiņi taču tāpat laistīja, uzkaisīja mēslojumu, taču viss ir atkarīgs no mīlestības. Tieši tā liek puķēm uzziedēt un piepildīt telpu ar brīnumainu smaržu. Jums pietika ar pāris dienām un jūsu puķes atdzīvojās! Ja mēs prastu būt šādā stāvoklī pastāvīgi, tad arī mūsu dzīve būtu izdevusies. Ja šo enerģiju apzināti virzīsim uz savu vēlmi, tā drīz vien katrā ziņā piepildīsies.

Vispār, runājot par meditēšanu un ieiešanu mīlestības stāvoklī, jāteic tā: meditēšanas laikā pasaule sāk mainīties un kļūst labāka. Meditējot jūs jau apzināti maināt savu dzīvi, proti, agrāk kādu deviņdesmit procentu apmērā darījāt ārējo darbu un tikai ap desmit procentiem veltījāt iekšējam darbam, bet tagad viss ir otrādi. Jūsu galvenais darbs ir panākt, lai noticat, ka tas ar jums var notikt. Jūsu domas sāk ļoti ātri transformēt jebkurus apstākļus ap jums. Un tas ir pārsteidzoši! Saplūstot ar Visumu, jūs sākat radīt kopā ar Dievu un pārveidot savu dzīvi, padarot to labāku.

Jūs vairs neesat tāds cilvēks, kuru veido apstākļi. Jūs kļūstat par cilvēku, kas pats tos veido. Jūs pats sākat apzināti vadīt savas dzīves režiju: dažus brīžus saīsināt, bet citus pastiepjat garumā un gūstat no tā lielu gandarījumu.

Iesaku vairs neradīt apstākļus, kas jums traucē dzīvot, un meditējot apzināti vadīt realitāti kā no plastilīna veidot visu, ko gribat, un vēlāk to gluži vienkārši saņemt.

Līdzība par tēmu…

Pie Skolotāja atnāk skolnieks un saka:

-   Skolotāj, esmu noguris, man ir tik smaga dzīve, nemitīgas problēmas un grūtības, es visu laiku peldu pret straumi, man vairs nav spēka… Ko lai daru?

Skolotājs neko neatbildēja, uzlika uz uguns trīs vienādus katliņus ar ūdeni, vienā iemeta burkānu, otrā ielika olu, bet trešajā iebēra kafiju. Pēc kāda laika viņš izņēma no ūdens burkānu un olu, bet no trešā katliņa ielēja krūzītē kafiju.

-   Kas ir mainījies? viņš jautāja skolniekam.

-   Ola un burkāns izvārījās, bet kafija izšķīda ūdenī, atbildēja skolnieks.

-   Nē, ne tikai, tas ir vien virspusējs skatījums uz lietām. Paraugies cietais burkāns, pavārījies verdošā ūdenī, ir kļuvis mīksts un viegli sagriežams. Trauslā un šķidrā ola tagad ir cieta. Ārēji ne burkāns, ne ola nav mainījušies, ir

mainījusies tikai to struktūra, un tas noticis vienādu nelabvēlīgu apstākļu ietekmē atrodoties verdošā ūdenī. Ta arī ārēji stipri cilvēki var zaudēt dūšu un kļūt vārguļi tur, kur trauslais un maigais vienīgi norūdīsies un kļūs stiprāks.

Bet kafija? pajautāja skolnieks.

-Jā! Tas ir pats interesantākais! Kafija izšķīda jaunajā vidē un izmainīja to pārvērta vārošu ūdeni par lielisku, aromātisku dzērienu. Ir īpaši cilvēki, kuri nemainās apstākļu ietekmē, viņi maina apstākļus un pārvērš tos par kaut ko jaunu un skaistu, gūstot no attiecīgās situācijas labumu un zināšanas.

Pateicoties meditēšanai, mēs kļūstam tieši par tādiem cilvēkiem, kuri vairs ne ar ko necīnās, kuri ir pilnā mērā pieņēmuši pasauli un mīl to. Mēs esam milzīga spēka un prieka pilni.

Paturiet prātā šo noteikumu un droši ejiet pa dzīvi. Ar jums vienmēr būs veiksme un panākumi, jo jūs taču ejat pa sirds izraudzīto ceļu, un katrs mirklis šajā ceļā nesīs jums prieku.

Pastāstīšu par kādu savu paziņu, kas allaž iekļuva dažādās ķibelēs, kuras viņu piemeklēja aizvien biežāk un biežāk. Ja notika kāds kautiņš, tad tieši viņš bija tas, kurš nokļuva slimnīcā. Mūžīgas problēmas ar naudu un citas nepatikšanas. Un pats galvenais viņam neveicās ar meitenēm. Puisis pamazām noslēdzās sevī un sāka dzert. Redzēdams to, es ieteicu viņam katru dienu praktizēt meditāciju «Gaismas avots». Jau pēc mēneša šo cilvēku nevarēja ne pazīt: viņš bija atplaucis

kā maija roze, nomainījis darbu un, visbeidzot, iemīlējies. Abi drīzumā gaida piedzimstam bērniņu.

Rau, kā mēdz gadīties. Sapņi piepildās! Galvenais nekrist izmisumā un ticēt, ka viss izdosies… Izdevās taču!

Meditācija «Gaismas avots»

Apsēžamies tā, lai būtu ērti, rokas uz ceļiem ar augšup pavērstām plaukstām, acis aizvērtas…

Izdarām dziļu ieelpu un izelpas laikā izelpojam visas savas domas…

Izdarām otru dziļu ieelpu un izelpas laikā pilnīgi atslābināmies…

Izdarām trešo dziļo ieelpu un izelpas laikā sajūtam sevī mirdzošu cauruli, kas iziet cauri visam ķermenim un ārpus tā augstu gaisā un dziļi zemē.

Izdarām ieelpu un izelpas laikā lēnām paplašinām cauruli sevī… Un darām to tik ilgi, līdz caurule kļūst mazliet platāka par mūsu ķermeni.

No šā brīža jūs pārstājat just savu ķermeni… Jūs jūtaties kā milzīga gaismas caurule… Gaisma ir ļoti spilgta un spēcīga…

Mēs iztēlojamies, ka viss negatīvais no mums aiziet. Visas negatīvās programmas, visas slimības. (Tiem, kuri tic ļaunajai acij, varu pateikt: arī no tās tiksit vaļā.) Mēs kļūstam par tādu kā gaismu, prieku un mīlestību izstarojošu stabu. Jūtam, kā mīlestības un laimes sajūta plūst caur mums, jūtamies kā pārpilnības un visa labākā, kas ir pasaulē, iemiesojums.

Ieklausieties šajās sajūtās… Ļaujieties tām… Kļūstiet par šīm sajūtām esiet eiforija un prieks… Kad pilnībā izbaudīsit kaifa un harmonijas stāvokli, varat

dziļi ieelpot un «cauruli» nolikt tās iepriekšējā vietā savā ķermenī.

Tagad atveriet acis un paskatieties uz pasauli jau apskaidrotām acīm… Raugieties uz pasauli, juzdamies kā cits cilvēks, un uztveriet to, prieka vadīts, šeit un tagad…

Kaifs? Esmu pārliecināts, ka tagad jūtaties ļoti labi… Un mani tas ārkārtīgi iepriecina! Ceru, ka šī meditācija palīdzēs arī jums kļūt veiksmīgākam un piepildīs jūsu dzīvi ar prieku un mīlestību. Ceru, ka tā palīdzēs harmonizēt attiecības ar tuviniekiem, jo ir ļoti svarīgi, lai šie tuvie cilvēki priecātos līdz ar jums, lai jums ar viņiem būtu uzticības, mīlestības un prieka pilnas attiecības.

Nākamās rindas jums pateiks priekšā, kā panākt labas attiecības, kļūt vērīgākam pret citu jūtām un gluži vienkārši priecīgi dzīvot, tās pavērs jums iespēju izstrādāt jaunu dzīves stratēģiju.

Šie vienkāršie padomi palīdzēs jums jebkurā brīdī sakārtot attiecības ar saviem tuviniekiem vai kolēģiem, vai citiem cilvēkiem. Meditēšana paver iespēju nereaģēt ierastajā veidā. Tā ļauj apzināt un izprast savu rīcību, bet tas ir noteicošais faktors jebkurās attiecībās.

Tāpēc visupirms attīstām beznosacījumu mīlestību pret sevi. Tieši tas ir ļoti svarīgi, jo bieži vien mēs sevi

nemīlam un nepieņemam tādus, kādi esam. Pārmetām sev neveiksmes, nonākam iekšējā konfliktā ar sevi pašu… To nedrīkst pieļaut, jo tad mēs zaudējam iekšējo viengabalainību, tātad arī harmoniju.

Meditēšana palīdz saglabāt cilvēka veselumu, būt nevis kaut kā daļiņai, bet vienam veselam! Tas ir ļoti svarīgi. Tad tu kļūsti pašpietiekams, kļūsti savas dzīves saimnieks. Tad emocijas tevi neplosa, tās ļauj pilnā mērā izbaudīt katru mirkli. Tu vadi savu dzīvi, nevis tā vada tevi.

Attiecībās ir svarīgi, lai katrs partneris ļautu «elpot» otram. Brīvība lūk, kas ir nepieciešams! Bez tās jebkuras attiecības līdzinās cietumam, kurā cilvēki paši sevi iesloga, bet pēc tam brīnās, kāpēc mīlestība ir ciešanu pilna.

Ciešanas rodas, kad cilvēks nepieņem attiecības. Ja tu situāciju pieņem kā tādu, tu ar to nekādu cīņu neuzsāc. Tā tev neizraisa nekādas emocijas, bet, ja kaut kam nepiekriti, tu ciet un šīs ciešanas tevi nomoka. Protams, savstarpējās attiecībās šāds iekšējais konflikts pāraugs ārējā konfliktā.

Pārstāj konfliktēt. Sāc dzīvot citādi pieņem esošo un dzīvo saticībā ar sevi pašu un apkārtējo pasauli. Un tad tu ieraudzīsi, ka jebkuras tavas attiecības gan darbā, gan ģimenē būs mīlestības caurstrāvotas. Cilvēki tavā klātbūtnē būs vaļsirdīgi un uzticēsies tev, tātad jūs būsit vienoti dvēseles, sirds līmenī, bet tas ir ļoti svarīgi.

Līdzība par tēmu…

Slēdzis bija pavisam maziņš, turklāt melns un, kā runāja, plakans. Spuldzīte bija liela jo liela un spilgta, ietērpta

parastā, skaistā, modernā lustrā. Tāpēc nav nekāds nums, ka Slēdzis viņā iemīlējās. Slēdzim ļoti patika, ka Spuldzīte te iedegās un tad ās jautra un bezrūpīga, te apdzisa un tad šķita domīga maiga. Turklāt tās forma bija tik lieliska, ka prātu vaa zaudēt. Slēdzis ļoti cieta.

Spuldzīte karājās istabas centrā, bet Slēdzis atradās pakaktā, no kura varēja tikai tvīkt ilgās. Spuldzīte mēdza ķeti tam pamirkšķināt, taču abiem būt kopā nekādas pējas nebija. Nekad.

Loga Stikls bija nekāds. To pat neviens neievēroja. It jau skatījās uz to, bet runāja pavisam par ko citu, pie:ram, sacīja: «Cik šodien jauks laiks!» vai «Paskaties, ārā jocīgs kucēns!» Bet par Loga Stiklu nekad neko u neteica, ja nu vienīgi šad tad izmeta: «Stikls jau atkal īetīrs.» Tas tiešām varēja kaitināt un aizvainot. Turklāt ga Stikls bija attāls Spuldzītes radinieks, un tās liktenis klam šķita daudz gaišāks. Kādu dienu Loga Stikls sacīja:

-  Paklau, draugs Slēdzi…

Slēdzis un Loga Stikls nekad nebija draudzējušies, u, kad teic kaut ko nepatīkamu, tad bieži vien melo.

-  Paklau, draugs Slēdzi, atkārtoja Loga Stikls, lai tā di šķistu ticamāki. Tu, naivais, maz zini, pēc kā tvīksti īs? Tu maz zini, ka Spuldzīte bez tevis nevar dzīvot? Slēdzis ļoti nopriecājās… un izbijās. Tā allaž notiek, 1 runa ir par mīlestību.

-  Tu taču esi tās karalis, priekšnieks, galvenais noteis, Loga Stikls pat sāka drebēt no satraukuma (kad is grib pastrādāt nejaucību, tad arī uztraucas). Ja tu bēši, tā iemirdzēsies; ja negribēsi, apdzisīs. Ja vien tu ētos, Spuldzīte mirkšķinātu ik brīdi vai nedegtu vispār, pēc tu nododies ciešanām? Spuldzīte ir tava kalpone, verdzene, kas pilnībā pakļauta tev. Bet tu, muļķis tāds, tvīksti ilgās…

Izbrīna pārņemts, Slēdzis iegāja sevī izslēdzās, un tūlīt pat Spuldzīte apdzisa.

-   Ko tu man teici! Kā tu vari tā nosaukt Spuldzīti? Slēdzis izgāja no sevis, un Spuldzīte iedegās.

-    Nu, vai pārliecinājies? priecīgs iešķindējās Loga Stikls.

-   Vai tā ir taisnība, ka tu tik ļoti esi atkarīga no manis? Slēdzis jautāja Spuldzītei, jo tie, kas ir iemīlējušies, tic tikai viens otram.

-   Taisnība, nopūtās Spuldzīte, kļūdama tā kā nespodrāka. Tagad tu vari darīt ar mani, ko vien gribi. Tagad tu esi sapratis, ka esmu atkarīga no tevis, nu mīlestība pārvērtīsies par verdzību.

-   Rau, kā tas ir… Bet dažs te vienā laidā smagi nopūšas, gulēt neļauj, ļoti priecīgi nošķindēja Loga Stikls.

-   Par ko tu runā, Spuldzīt? pasmaidīja Slēdzis. Tātad patiesībā mēs nemaz neesam tik tālu viens no otra, tic ir tikai maldi? Tātad mēs esam saistīti? Tas nozīmē, ka pats liktenis lēmis mums būt kopā. Tagad mēs ar tevi dzīvosim ļoti laimīgi: kad vien tu vēlēsies, tikai pasaki man un tu uzliesmosi jo spilgta, bet, kad nogursi, tad atpūtīsies. Es būšu tavas gaismas sargātājs.

-   Ir gan muļķis! nolamājās Loga Stikls. Tā bieži mēdz būt: kad nav ko teikt, sāk lamāties.

Ar to tad arī varētu pielikt punktu, bet, ja gribam būt patiesi līdz galam, šis tas ir jāpiebilst… Šī Spuldzīte nekad nepārdega. Visi brīnījās par to, cik neticami ilgi tā deg. Viņi droši vien nezināja, rau, ko: šo Spuldzīti mīl…

Pats galvenais ir tas, ka meditēšana paver iespēju apzināties, kas tu iekšēji esi patiesībā, un tas dod lielu spēku. Ļoti daudz mūsu enerģijas tiek patērēts tam, lai uzturētu nepatiesu priekšstatu par sevi, priekšstatu, ko uzspieduši citi. Ir svarīgi to apzināties un atbrīvoties no tā. Turklāt tas viss jādara tieši ar mīlestību…

Ir jāsaprot, ka meditēšana nav pašmērķis. Pašai par sevi tai nav nekādas jēgas, tas ir vienīgi ceļš, kas ved mūs uz mērķi. Bet mērķis ir pastāvīgi būt labestīgam, mīlošam, atvērtam un apmierinātam.

To, ka tu uz visiem laikiem izbeidz ciest, budisti sauc par apskaidrību. Tu esi ik brīdi laimīgs tāpēc, ka dzīvo. Ne tāpēc, ka kaut kādi faktori būtu sekmējuši tavu laimi, bet gan tāpēc, ka tu gluži vienkārši, tāpat vien, jūties laimīgs. To nav viegli saprast ar prātu, bet sirds labi zina, ka tas ir iespējams.

Kad bijām mazi, mums tas izdevās. Tātad izdosies arī tagad, ir tikai jāgrib un jāpapūlas. Meditēšana ieved mūs apbrīnojamā sirds pasaulē, kur viss ir iespējams. Un, kad tu ļausi šīm sajūtām nostiprināties sevī, tev nebūs nekas īpašs jādara, lai nonāktu meditatīvajā stāvoklī.

Šis stāvoklis būs tavas dzīves sastāvdaļa. Tas piesātinās visu tavu dzīvi. Tu darīsi to pašu, ko esi darījis vienmēr, taču tagad visu caurstrāvos svētīgums un lieglaime. Slaucīt grīdu vai mazgāt traukus, gatavot

pusdienas vai iet uz darbu tas viss ir meditēšana… Ar laiku tu pārstāsi uztvert meditēšanu kā kaut ko īpašu. Šis stāvoklis kļūs par tavu būtību. Tevi pārņems skaidri izteikta sajūta, ka esi atgriezies mājās. Tas ir satriecoši! Ir brīnumjauki visur justies kā mājās…

Līdzība par tēmu…

Plosts

Kādudien Buda saviem skolniekiem sacīja:

Iztēlojieties cilvēku, kas ir devies tālā ceļā un apstājies platas un straujas upes malā. Tuvākais tās krasts ir nāves briesmu pilns, savukārt tālākais stabils un brīvs no briesmām. Nav ne laivas, ar kuru varētu šķērsot upi, ne tilta, pa kuru to pāriet. Cilvēks nosprieda: «Patiešām upe ir strauja un plata, turklāt nav nekā, ar ko varētu tikt otrā krastā. Bet, ja es salasīšu pietiekami daudz niedru, koku zaru un lapu un no tā visa sameistarošu plostu, tad, šādas straumes nests, centīgi strādājot ar rokām un kājām, es droši nokļūšu pretējā krastā.»

Ceļinieks uzbūvēja plostu, nolaida to ūdeni un, darbodamies ar rokām un kājām, bez starpgadījumiem sasniedza upes otru krastu. Viņš nodomāja: «Jāatzīst, ka man ļoti noderēja plosts, jo ar tā palīdzību es labi tiku šajā krastā. Uzlikšu šo plostu sev plecos un turpināšu ceļu!»

Vai cilvēks, tā darīdams, rīkojās pareizi? Kā domājat jūs, mani skolnieki? Kāda būtu pareizā attieksme pret plostu?

īstenībā cilvēkam bija sev jāpasaka: «Plosts man ļoti izlīdzēja, jo, tā atbalstīts, ar rokām un kājām strādādams, es, nepiedzīvojis nekādas briesmas, sasniedzu upes otru malu. Taču savu plostu es atstāšu tepat un turpināšu ceļu.» Šādā gadījumā cilvēks būtu rīkojies pareizi attiecībā pret plostu.

Gluži tāpat, mani skolnieki, es jums piedāvāju savu mācību tieši kā līdzekli, lai atbrīvotos un kaut ko sasniegtu, nevis kā pastāvīgu īpašumu. Iegaumējiet šo analoģiju par mācību un plostu. Jums būs jāpamet mācība, kad pārcelsities uz Nirvānas krastu.

Mīlestība noteiktā brīdī kļūst jums būtiska, un tad vairs nav nozīmes kaut ko darīt, lai to radītu, jo tā jau tāpat ir visur… Jūs tikai aizveriet acis un iztēlojieties, cik lieliski ir dzīvot un katru savas dzīves mirkli priecāties par visu, kas ir. Nevajag neko atgrūst un neko arī sev tuvināt… Ir tikai jāpriecājas… Tā ir īstā laime! Taču pirms tam vēl daudz kas jāizmet no savas galvas un dzīves, no daudz kā jāatsakās un daudz kas jātransformē gaismā un mīlestībā.

Pastāstīšu par kādu savu paziņu, kurai bija problēmas ar plaušām. Viņu mocīja drausmīgs klepus, kura laikā izdalījās krēpas. Tas šai sievietei sagādāja lielas ciešanas. Bet viss, kas ir saistīts ar plaušām, vienmēr ceļas no apspiestām negatīvām emocijām. Es ieteicu paziņai pievērsties meditēšanai un noskaidrot, kad šis klepus viņai sākās, pēc kādas nervu lēkmes. Vienā no meditēšanas reizēm viņa to saprata un skaidri ieraudzīja cēloni. Nekas liels nebija jādara vajadzēja atlaist pagātni un piedot, atbrīvoties no aizvainojuma, ko bija izraisījis kāds cilvēks un situācija. Es ieteicu sievietei septiņas dienas meditēt un iztēloties, kā viņa ieelpo tīru, spilgtu gaismu, bet no plaušām izelpo visus netīrumus un krēpas. Trešajā dienā paziņai kļuva daudz vieglāk, bet pēc nedēļas viņa pilnīgi izveseļojās.

Mūsu iekšējās rezerves ir bezgalīgas un vēl nebūt nav līdz galam izpētītas. Es iesaku jums, praktizējot meditācijas, pastāvīgi eksperimentēt. Tikai tādā ceļā jūs sapratīsit, kas tieši jums nāk par labu, kuras prakses ir jums piemērotas. Visu meditācijas svētību iepazīstiet, eksperimentējot ar sevi. Meditēšana jums palīdzēs izdziedināties un pārveidoties. Ielaidiet to savā dzīvē kā uzticamu draugu. Meditējiet vienmēr un visur lidmašīnā un vilcienā, mācoties un atpūšoties… Tā var lieliski pavadīt laiku!

Es meditēju, kad gatavoju maltīti, pirms aizmigšanas, arī tad, kad skatos filmas, kad mīlējos… Viss kļūst par meditēšanu. Starp citu, par mīlēšanos…

Atcerieties, es sacīju, ka meditēšana paasina jutīgumu… Visu jutīgumu…Tāpēc izmantojiet to vienmēr un visur. Bet, pats galvenais, nepārvērtiet par ieradumu meditējiet patiesi un no visas sirds. Vispār pieņemiet sev par likumu dzīvē visu darīt patiesi un no sirds, ar mīlestību pilnībā nodoties tam, ko darāt. Tas ir satriecoši, kad dvēsele vada tevi pa nepieredzētām takām caur mīlestību un prieku, kad tu aizmirsti, ka esi vīrietis vai sieviete un dzīvo tikai kā dvēsele. Tas ir vienreizēji saplūst dvēseļu, nevis ķermeņu dejā!

Pārstājiet piešķirt pārlieku nozīmi gaļas gabalam, kas apņem dvēseli. Dzīvojiet ar sirdi! Dejojiet un priecājieties! Pat tad, jajums jau ir krietni pāri astoņdesmit gadiem, sūtiet visas problēmas pie velna un dejojiet! Ko vēl citu jūs varat darīt? Priecājieties… Nodzīvojiet pēdējos gadus tā, kā nekad pirms tam neesat dzīvojis. Meditēšana dos jums iespēju skaisti nodzīvot šos gadus. Ar baudu ēdiet, lēni sakošļājot un izgaršojot katru kumosu. Nedariet to ierastajā veidā, bet gan pārvērtiet meditācijā… Jūs beidzot sajutīsit ēdiena garšu un jums vairs nevajadzēs pārēsties, lai sajustu sātu. Jūs sevi piesātināsit ar visām ēdiena garšas niansēm svētā meditācijā. Meditējot pirms ēšanas, jūs ēdienam pateicaties un padarāt to saskanīgu ar Dievišķo. Ēdiens kļūst kvalitatīvāks.

Diemžēl daudzi gatavo maltīti, būdami aizkaitināti vai saniknoti, bet ēdiens piesūcas ar tā cilvēka emocijām, kurš tam pieskaras. Tāpēc visu, ko gatavo šādā noskaņojumā, pēc tam nav iespējams ēst. Tavs organisms nepieņem šādu barību. Tev kļūst slikti. Un tu centies šīs nepatīkamās sajūtas apslāpēt ar vēl lielāku uztura daudzumu, bet tas savukārt noved pie aptaukošanās.

Pamēģini pagatavot vakariņas ar mīlestību, meditējot, un tu redzēsi: tavs partneris tevī iemīlēsies aizvien vairāk un vairāk, pats īsti nesaprazdams, kas ar viņu notiek. Taču pats galvenais ir tas, ka tavai mīlestībai jābūt patiesai! Tieši patiesums palīdz mīlestībai, kas strāvot strāvo no tevis, piepildīt visapkārt esošo sirdis. Tad ap tevi vienmēr būs daudz cilvēku, jo visi taču alkst pēc mīlestības un maiguma… Bet tu to izstaro! Tas ir vareni!

Kad iemācīsies lielāko laika daļu būt mīlestības apdvestā stāvoklī, tu pamanīsi, ka kļūsti par milzīgu magnētu visam brīnišķīgajam šajā pasaulē. Cilvēkam esot šādā stāvoklī, viss pats par sevi nokārtojas vislabākajā veidā, jo pats Dievs ar tavu starpniecību to izdara. Cilvēki, nesaprazdami, kāpēc, paši kā bites uz medu salidos pie tevis… Tu vienmēr būsi uzmanības centrā. Ja tev līdz šim ir bijušas problēmas ar pretējā dzimuma pārstāvjiem, ieej mīlestības stāvoklī un tu redzēsi, kā tev sāks pievērst uzmanību.

Galvenais atmet kautrību, nebaidies flirtēt un koķetēt. Tas ir tik jauki paust mīlestību visā tās

daudzveidībā. Esi brīvs kā putns, un lai vējš paceļ tevi spārnos un aiznes prom no rūpēm pie laimes. Ļauj mīlestībai ielauzties savā dzīvē un tu redzēsi, ka līdz šim, būdams bez mīlestības, nemaz neesi dzīvojis. Tu esi tikai eksistējis. Un aiz garlaicības tev radušies tādi jautājumi kā «Kas es esmu?» un «Kālab es te esmu?»…

Tagad visi šie jautājumi atkritīs, jo pati labākā atbilde uz tiem ir mīlestības stāvoklis. Priecājies par sauli, zāli, koku lapām, kas nokritušas zemē, par pirmo, otro un trešo sniegu. Priecājies par visu, ko redzi ap sevi. Nospried, ka tava dzīve tā ir šodien! Tieši viss, kas tevi patlaban ieskauj, ir pats galvenais! Un izbaudi šo brīdi līdz dvēseles dziļumiem! Un tad, kad pienāks laiks aiziet no šīs pasaules, tu to darīsi bez nožēlas, jo esi nodzīvojis īstu, baudas un gandarījuma pilnu dzīvi.

Tāpēc izmetīsim visus gružus no savas galvas un savas dzīves. Ja sen vairs nemīlat savu darbu vai vispār nekad neesat mīlējuši, tad ejiet prom no tā, nemokiet sevi. Atrodiet sev tīkamu darbu, un jūs redzēsit, kā mainās dzīve, kā pelēkā ikdiena darbā pārvēršas par svētku dienām. Jūs iesit uz darbu nevis strādāt, bet gan atpūsties radošo spēku uzplūdā. Un aizmirsīsit, kas ir nogurums. Jutīsit tikai spēku un enerģiju. Jūs it kā atrādīsities straumē, kas visu negatīvo aizskalo prom.

Vispazīstamākie mūziķi, mākslinieki, dzejnieki un citi radošie cilvēki bez meditēšanas vispār nespēj iztikt. Viņi, paši varbūt to arī neapjauzdami, darot iemīļoto darbu, ieiet tā sauktajā izmainītajā apziņas stāvoklī un tad mūzika pati sāk skanēt viņiem ausīs… Mākslinieks zīmē, it kā viņa roku vadītu pats Dievs. Baletdejotājas kustības uz skatuves mums šķiet kā simtiem eņģeļu deja. Visi šie cilvēki ir kā apmāti ar mīlestību uz dzīvi, uz savu darbu. Varbūt tas arī ir viņu panākumu noslēpums? Tieši tā!

Izmantojiet miljoniem uz zemes dzīvojošo vistalantīgāko cilvēku noslēpumu: meditējiet, ieslīgstiet mīlestības stāvoklī. Un nekas jūs vairs lai nesatrauc. Šī mīlestība pati jūsu vietā visu izdarīs. Jums ir jāpaveic tikai viens jāiemācās viegli nonākt šajā stāvoklī.

Es pazīstu daudzus cilvēkus, kuri pēc meditēšanas atklājuši sevī spējas zīmēt, gleznot, kuri raksta grāmatas, komponē mūziku un sacer dzejoļus… Un vai tas nav brīnums? Jums tikai jāpārplēš kokons, kurā esat tik ilgi dzīvojuši. Dodiet iespēju savam potenciālam izpausties. Nebaidieties no sabiedrības vērtējuma, cilvēki vienmēr var būt ar kaut ko neapmierināti, taču vienīgi tāpēc, ka paši neuzdrošinās un baidās. Bet jūs nebaidieties, droši ejiet pa sirds izraudzīto ceļu!

Atbrīvojieties no visa liekā, arī no vecām un nevajadzīgām attiecībām, pie kurām cieši turaties ne jau aiz mīlestības, bet gan bailēs, ka neko labāku neatradīsit, vai arī ieraduma pēc… bērnu dēļ, kuriem ir jāizaug lieliem. Pietiek ar visiem šiem niekiem piegružot sev galvu! Atveriet sirdi… Bērniem galvenais ir augt mīlestībā… Viņiem ir jāpriecājas, ka tētim un mammai viss ir lieliski, ka vecāki ir laimīgi, kaut arī dzīvo šķirti. Mīlestība rau, kas ir jāredz bērnam! Nevis ķildas un kluss naids vienam pret otru…

Ļaujieties mīlestības mirklim. Lai mīlestība kļūst par jūsu sabiedroto uz visu mūžu. Lai tā pāriet no vienas lietas uz otru un ieskauj jūs itin visur. Nebaidieties palaist vaļā to, kas jau sen sapuvis. Lai tas kļūst par mēslojumu jūsu nākamajām mīlestības attiecībām. Nebaidieties, ka paliksit viens. Jūs atradīsit vēl labāku partneri. Nenonieciniet sevi, lai cik gadu jums būtu… Tas ir tikai zīmogs pasē. Pat septiņdesmit gados var iemīlēties un dzīvot ilgi un laimīgi… Un var arī četrdesmit gados uzskatīt sevi par nevarīgu un nevienam nevajadzīgu. Viss ir jūsu rokās.

Mani pārņem liels rūgtums, kad dzirdu kādu sievieti sakām: «Man jau piecdesmit gadu, ko nu vairs!» Bet tie ir tikai piecdesmit gadi! Tu tikai sāc dzīvot! Tev divdesmit, trīsdesmit vai pat vairāk gadu vēl jādzīvo. Tad arī dzīvo! Pietiek čīkstēt un sūdzēties par savu nevarību. Ieej mīlestības stāvoklī, sāc pareizi ēst, nodarboties ar sportu. Varbūt tieši tur, sporta zālē, tu satiksi savu mīlestību.

Kad mēs nonāksim līdz nākamajai nodaļai, es pastāstīšu, kā piesaistīt sev mīļoto cilvēku. Bet tagad saņemies. Tev viss izdosies! Mīlestība tev dos spēku, un tu starosi, ne tikai iekšēji. Uz šo gaismu gluži kā tauriņi salidos vīrieši un sievietes atkarībā no tā, kas tev ir vajadzīgs.

Es vispār ilgi eksperimentēju šajā jomā vēl pirms tam, kad kļuvu plašāk pazīstams… Es atļāvos ieiet klubā treniņtērpā, taču mīlestības stāvoklī būdams… Un ticiet vai neticiet! meitenes pašas sāka izrādīt man savu uzmanību, lai gan turpat grozījās uzcirtušies puiši… Mēs neskatāmies uz apvalku. Mēs jūtam, kas ir aiz tā: ja tava sirds deg karstās liesmās, tad miljoniem sveču gribēs aizdegties no šīs uguns…

Tāpēc nebaidieties, eksperimentējiet. Tas taču ir tik lieliski iepazīt sevi šādā veidā. Es vispār nekad neticu uz vārda. Vienmēr cenšos pārbaudīt. Arī jūs neticiet man… Gluži vienkārši pamēģiniet un pārliecināsities, ka tas viss ir reāli iespējams, pārliecināsities par to, ka varat dzīvot un pastāvīgi justies laimīgs. Turklāt, lai to panāktu, nav nekādas vajadzības kaut ko rakt un meklēt. Tikai rīkojieties tā un jums katrā ziņā iznāks.

Meditēšanai ir vēl viena šķautne šis brīnišķīgais «šeit un tagad» moments, par kuru mēs diemžēl jau tik sen esam aizmirsuši. Bet tieši tas padara mūs laimīgus, atver durvis uz prieka pasauli, dod iespēju izvēlēties savu nākotni jebkurā brīdī.

Bērni to zina ne tikai pēc nostāstiem: viņi nekad neko neatliek uz vēlāku laiku. «Gribu šeit un tagad!» un viss, par pretējo pat nav ko runāt. Viņi zina vienkāršo patiesību nākotne neeksistē. Tad kāpēc gan kaut ko atlikt? Viņi dzīvo šeit un tagad un ir neapšaubāmi laimīgi, lai kur atrastos.

Atceros, cik neticami patīkama sajūta mani pārņēma, kad sēdēju peļķē un būvēju dubļu pilis. Man nemaz negribējās to atstāt. Manā galvā pat neradās doma, kāpēc tā rīkojos… Tāpat vien.

«Tāpat vien» tā ir mūsu dvēseles valoda. Esi laimīgs šeit un tagad ne jau tāpēc, ka dabūji garšīgu konfekti vai tiki pie kādas dārglietas, bet tāpat vien. Tikai vēlāk mums iemācīja, kas ir labi un kas slikti, kas mums sagādā prieku un kas ne… Kuru drīkst mīlēt, bet kuram nedrīkst pat tuvoties… Tieši tāpēc mūsu leksikā

tagad ir tādi vārdi kā «gribu» un «negribu», «mīlu» un «nemīlu». Kad sāc meditēt un to visu saprast, tad beznosacījumu mīlestība rada tādu pašu sajūtu kā bērnībā, proti, tā ir beznosacījumu laimes sajūta, kas nav atkarīga ne no kā ārēja. Un tas ir brīnums!

Kad, būdams jau pieaudzis, atkal to piedzīvoju pēc kādas visai ilgas meditācijas, es veselas divas nedēļas biju eiforijas un mīlestības pārņemts. Es dzīvoju pilnīgā harmonijā nekas ārējs nevarēja mani izsist no līdzsvara. Tas ir vienreizēji… Vēlāk sociums atkal nomāca mani, taču pats galvenais ir tas, ka es atsaucu atmiņā šo sajūtu. Un sapratu, ka tas ir iespējams meditēšana ļauj izjust dziļu mieru un reizē arī prieku.

Meditējiet un jūs atcerēsities šo lielisko sajūtu, kas drīz vien no jums vairs neatkāpsies.

Lai sāktu dzīvot laimīgi, sava pagātne ir jāpieņem tāda, kāda tā ir, nesākot neko izvērtēt. Tā nav ne laba, ne slikta, tā nenes sev līdzi nekādu karmu un neizraisa bumeranga efektu. Jūs dzīvojat šeit un tagad, mīlat visu esošo, un tieši šī mīlestība un pašreizējais mirklis pats par sevi (protams, ja jūs neko neizvērtējat) izdziedina visu pagātnē notikušo. Šeit un tagad jūs sākat izvēlēties, kurp iet un ko darīt. Šeit un tagad radāt savu nākamo realitāti.

Daudzi var iebilst un teikt, ka pagātne tā vai citādi ietekmē nākotni. Es tam nepiekrītu. Pagātne ietekmē

vienīgi tagadni, bet tagadne nākotni. Diemžēl ļoti daudzi ievelk savu pagātni tagadnē un pēc tam arī nākotnē, tādējādi veidojot tā saucamo karmu. Viņi it kā skrien pa apli: pagātnes situācija tādā vai citādā formā atkārtojas arī turpmāk. Un tas ir noslēgts loks…

Es iesaku šeit un tagad apstāties… Izelpot… Ieiet mīlestības stāvoklī un harmonijā ar visu pasauli un apzināti bez baidīšanās un šaubīšanās doties uz to pusi, kur pašam gribas. Vispār cilvēku dzīvē apātija, slinkums, šaubas, bailes ienāk vien tad, kad viņiem ir garlaicīgi. Bet garlaicīgi cilvēkiem ir tad, kad viņu dzīvē nav mīlestības un prieka. Tiklīdz parādās šie mūsu ceļabiedri, mēs pa dzīvi sākam iet ātrāk un līksmāk.

Diemžēl mana dzīve ne uzreiz aizveda mani pie šīm zināšanām. Pirms tam man nācās daudz ciest. Sāka veidoties sajūta, ka man patīk ciest, tāpēc es pastāvīgi radu sev šādas no pagātnes nākošās situācijas. Drīz vien ievēroju, ka pilnīgi vienādas situācijas atkārtojas. Es sapratu, ka mana pagātne neliek mani mierā. Bija grūti no tās atteikties, domas pastāvīgi lēkšoja te šurp, te turp…

Bet tieši meditēšana un apņēmīga vēlēšanās kļūt laimīgam palīdzēja man atteikties no pagātnes, vairs neieciklēties uz to, pieņemt pagātni kā faktu šeit un tagad. Es sāku pastāvīgi kontrolēt savas domas: ja tās kavējās kaut kur pagātnē vai nākotnē, es liku šīm domām atgriezties pašreizējā realitātē.

Ne mana pagātne, ne mana nākotne nepastāv. Ir dažas atmiņas par pagātni un daži minējumi par nākotni,

taču uz pašreizējo realitāti, šo vienīgo svarīgo brīdi šeit un tagad, tie nekādi neattiecas. Tāpēc, tiklīdz manīju, ka atkal lidinos mākoņos, tūliņ piespiedu sevi ieklausīties ķermeņa sajātās vai pievērsties pašreizējai situācijai. Reizēm iekodu sev, jo arī asas sāpes liek atgriezties šeit un tagad… Pēc kāda laika šīs problēmas pašas sāka attālināties. Meditēšana un koncentrēšanās uz šā brīža realitāti deva vajadzīgo rezultātu, noskaņojums kļuva labāks un es atkal biju smaidošs puisis.

Tālab pamēģiniet pārliecinieties, vai patiešām esat šeit un tagad… Vērojiet sevi it kā no malas. Vai tu šobrīd dzīvo pilnvērtīgu dzīvi? Varbūt rakņājies pagātnes paliekās kā atkritumu kaudzē, cerēdams, ka atradīsi kādus dārgumus? Neatradīsi! Dārgumi ir tikai šeit un tagad iegaumē to!

Ja gribi dzīvot pilnvērtīgu dzīvi, dzīvo tieši šeit. Tūlīt pat piezvani radiniekiem, draugiem vai pieej un apskauj viņus. No visas sirds piespiedies klāt un bez kavēšanās pastāsti par savām jūtām. Tas ļoti tuvina. Kad tu pienācīgi novērtē visu, kas ir, visu, kas tevi ieskauj, tad tu pirmām kārtām atbrīvojies no neirozēm, ko izraisa tas, ka tev kaut kā trūkst, lai pilnībā sajustu prieku. Tad nu esi laimīgs šeit un tagad! Tu gluži vienkārši veido savu nākotnes realitāti, neietekmējoties no pagātnes, kā to darīji agrāk. Tagad tu to veido, balstoties uz pašreizējo brīdi, un dari to ar mīlestību… Un tava dzīve nākotnē katrā ziņā pārveidosies tā kļūs labāka.

Lai iemācītos sajust tagadnes mirkli, tā vērtību un vienreizīgumu, ieteicu regulāri praktizēt meditāciju «Tagadnes vibrācijas».

Meditācijā «Tagadnes vibrācijas»

Šo meditāciju praktizē, stāvot kājās. Acis aizvērtas, rokas nolaistas gar sāniem.

Izdarām dziļu ieelpu un izelpas laikā izelpojam visas savas domas.

Izdarām otru dziļu ieelpu un izelpas laikā atslābinām visu ķermeni… Ar iekšējo redzi to aplūkojam un, ja ir kādi saspīlējumi, atslābinām tos…

Izdarām trešo dziļo ieelpu un pamazām sākam just durstīšanu delnās. Atkal ieelpojam un pastiprinām durstīšanas sajūtu cenšamies panākt delnās vibrēšanu, tādus kā vieglus strāvas sitienus…

Ne par ko nedomājam, tikai izjūtam pašreizējo brīdi un šīs vibrācijas, tādu kā durstīšanu plaukstās. Kad vibrācijas kļūst ļoti stipras, ieelpas laikā sākam pavisam lēnām celt rokas sānis, jūtot, kā vibrācijas un durstīšana pārņem visu ķermeni.

Lēni jo lēni ceļam rokas, līdz tās ir paralēli grīdai… Tādā pozā paliekam vairākas minūtes, ieelpojot un izelpojot un pastiprinot vibrācijas savā ķermenī…

Pēc tam tikpat lēni sākam nolaist rokas, vērojot sajūtas, to, kā pieaug vibrācijas.

Pacelt un nolaist rokas var vairākas reizes atkarībā no tā, kādu prieku izraisa vibrācijas. Galvenais ir pārslēgt uzmanību no sava prāta darba uz pašreizējā brīža šeit un tagad izjušanu…

Šī tehnika jums palīdzēs ātri un viegli izveidot sevī tādu kā stipru serdeni… Tā palīdzēs apgūt prasmi izbaudīt katru dzīves mirkli, pārslēgties no skumjām domām uz priekpilnām sajūtām…

Ļoti svarīga īpašība ir atvērtība pasaulei šeit un tagad, šobrīd, un tad visu vērtīgo, kas ir šajā pasaulē, jūs saņemsit pilnā mērā. Parasti mūsu galva ir tik ļoti nodarbināta ar miljoniem domu, ka mēs vairs neko neredzam un nedzirdam, un nejūtam. Viss ir kā miglā tīts… Pat aizmirstam, vai dzīvojam vai sapni redzam. Domāju, ka to ir piedzīvojuši ļoti daudzi. Tas nav nekas patīkams… Un tad paši sev sagudrojam nejaukas situācijas, bailes, lai kaut kā uzmundrinātu sevi un izvilktu no šā purva.

Taču daudzi diemžēl nedzīvo, pareizāk sakot, dzīvo tā, it kā nekad nebūtu dzīvojuši. Atnāk nāve, rāda tavas dzīves fragmentus, bet nav jau ko rādīt, izņemot grūtsirdību un bailes, dusmas un aizvainojumus…

Sūtiet to visu pie velna! Sāciet dzīvot, priecāties… Šeit un tagad tas ir vienīgais, kas jums ir. Nav ne jūsu sadomātās nākotnes, ne arī pagātnes, kas būtu jānožēlo. Šeit un tagad ir tikai mīlestība.

Tas ir vienīgais reālais, viss pārējais tikai ilūzijas…

Līdzība par tēmu…

Tā sarunājās divas sveces

-   Man žēl tevis, sacīja neaizdegtā svece savai aizdegtajai draudzenei. īss būs tavs mūžs. Tu visu laiku dedz, un drīz tevis vairs nebūs. Esmu daudz laimīgāka pat tevi. Es nedegu, tātad arī nekūstu; mierīgi guļu uz sāna un nodzīvošu ļoti ilgi. Bet tavas dienas ir skaitītas.

Degošā svece atbildēja:

-   Es nemaz to nenožēloju. Mana dzīve ir skaista un nozīmīga. Es degu, un mans vasks kūst, bet no manas uguns tiek iedegtas daudzas citas sveces, un no tā mana uguns neiet mazumā. Kad vasks un dakts sadegs, tad mana uguns sveces dvēsele savienosies ar izplatījuma uguni, kuras daļiņa tā ir, un es nonākšu savā brīnišķīgajā un mirdzošajā ugunīgajā mājā. Bet šeit es ar savu gaismu kliedēju nakts tumsu; svētku eglē būdama, priecēju bērnu acis; atveseļoju gaisu pie slimnieka gultas; esmu kā simbols pie svētajiem attēliem. Vai tad mana īsā dzīve nav brīnišķīga!? Man ir žēl tevis, neaizdegtā māsa. Žēl, ka tev ir tāds liktenis. Tu neesi izpildījusi savu misiju; un kur ir tava dvēsele uguns? Jā, tu ilgi nogulēsi sveika un vesela, bet kam tu tāda esi vajadzīga? Kāds prieks un labums ir no tevis?

Patiešām labāk ir degt, nekā mierīgi dusēt, jo degšana ir dzīve, bet snaušana nāve. Un tu vēl žēlo mani, ka es drīz izdegšu un pārstāšu dzīvot, bet pati savā bezdarbībā pat neesi sākusi dzīvot un tā arī nomirsi nesākusi. Un dzīve tev paies garām.

Ta sarunājās divas sveces…

Lai jūs pārstātu gulēt uz putekļaina plaukta, ir tikai jāiededz mīlestības uguns savā sirdī un jādalās tajā ar citām sirdīm. Jūsu mīlestība un labestība patiesi no iekšienes izgaismo visu ap sevi. Iedomājieties tikai: ja katrs no mums patiešām sapratīs, ka viņš ir šeit un tagad, ja gluži vienkārši ieies mīlestības un prieka stāvoklī, visu pasauli apņems siltums! Karojošo sirdis nomierināsies un piepildīsies ar mīlestību! Cilvēki ielās smaidīs… Vai tā nebūs paradīze zemes virsū? Šī paradīze ir ikvienā no mums… Nevis kaut kur, bet gan katrā cilvēkā, viņa attieksmē pret sevi un apkārtējo pasauli. Mūsu centienos palīdzēt tuvākajam, no sirds dāvāt viņam savas dvēseles daļiņu.

Mirklis «šeit un tagad» ir absolūti unikāls. Kad tu iegrimsti kādās domās, tu šo mirkli, tā izraisītās garšas un sajūtas palaid garām… Bet šis mirklis, šīs garšas un sajūtas nekad vairs neatkārtosies, jo ir tik unikālas šeit un tagad. Pamēģini ikreiz ēst ābolu nevis kā kaut ko ierastu, ko esi simtiem reižu nobaudījis, bet gan kā kaut ko jaunu, absolūti neparastu jo tieši šo ābolu tu nekad neesi ēdis. Izbaudi tā garšu… Kā ēdot pirmo reizi… Kā pirmo…

Prāta ieradums diemžēl ir atņēmis mums unikālo tagadnes mirkli. Prāts un ego šie divi brāļi ir cieši saistīti viens ar otru. Tie traucē mums apzināties, jo visu padara par ieradumu. Tie varētu katru dienu uztvert kā kaut ko jaunu, taču gan prāts, gan ego tev pastāvīgi atgādina, ka kaut kur tu to esi jau izmēģinājis (pagaršojis) vai darījis. Tā rezultātā viss pārvēršas nevis par prieku un baudu, bet gan par smagu darbu, jo tev atkal jādara viens un tas pats…

Pieņemsim, ka tev ir sava iemīļota dziesma. Tu gaidi, kad radio to atskaņos, vai speciāli nopērc disku, lai varētu klausīties tikai šo vienu dziesmu… Baudai nav gala! Bet tad prāts un ego tev saka: «Cik reižu var klausīties vienu un to pašu?!» Un tu nodomā: «Kā man tā ir piegriezušies un apnikusi!» Tu vairs to negribi ne dzirdēt…

Un tā ir visās lietās. Aplūkosim, piemēram, attiecības.

Sākumā tev ir dārgs katrs ar iemīļoto kopā pavadītais mirklis… Pēc kāda laika ego un prāts, šie divi dvīņubrāļi, tev saka: «Varbūt var vēl kaut ko izmēģināt? Varbūt viņš tev ir apnicis un vairs nav vajadzīgs? Vēl jo vairāk tāpēc, ka dzīvot kopā ar viņu ir neizturami…» Un tas viss tikai tāpēc, ka mīlestība pārvērtusies par pieķeršanos, turklāt nosacījumu pilnu. Un nu mēs ciešam, jo esam aizmirsuši tagadnes mirkļa vērtību. Taču izeja ir! Meditēšana tas ir labākais paņēmiens, kā visu nokārtot. Viss iznāks. Galvenais ir ticēt…

Lūk, ko jūs varat praktizēt katru dienu, lai atsvaidzinātu savu uztveri, lai katra diena būtu īpaša.

No rīta pieceļamies un tūlīt ejam pie spoguļa, ieskatāmies sev dziļi acīs un sakām: «Šī ir jauna diena un kā tāda vienīgā!» Tas jāpasaka patiesi un no visas sirds, ar milzīgu mīlestību pret sevi un pasauli… Cenšamies visu darīt lēnāk nekā parasti, gluži vienkārši apzinoties, ko tieši darām.

Ieejam dušā un jūtam, kā katra ūdens lāse saskaras ar mūsu ķermeni… Kāda svētlaime nekur nav jāsteidzas, var izbaudīt ikvienu mirkli… Tad dodamies brokastot… Un, nedomājot kā ierasts (vai tikai atkal nebūs sastrēgumi; interesanti, kas šodien būs jādara?), mierīgi ēdam, rūpīgi sakošļājot katru kumosa, cenšoties ierastajās gāršās sajust ko jaunu. Un tā visās lietās…

Mēs pārslēdzam savu uzmanību no domām uz sajūtām un rīcību. Jūs redzēsit, ka ierastās lietas var uz

tvert kā jaunas un rast šajā sajūtā milzīgu daudzumu enerģijas. Pamēģiniet!

Ko mēs patiesībā darām ar šīs prakses palīdzību? Mēs mācāmies meditēt jebkuras darbošanās laikā. Tas mums izraisa prieku. Tas taču ir tik lieliski: lai ko darītu, tu esi laimīgs! Tāda ir šīs prakses jēga.

Vispār kaut ko gaidīt nākotnē ir muļķīgi. Tās nav. Nākotne ir jārada un jāmodelē, nevis jāgaida. Gaidīšana izraisa ciešanas, jo tu neesi gatavs citiem variantiem. Viss var virzīties pa brīvu maršrutu, taču perspektīvā tev vislabākajā veidā. Tāpēc nedomā tik daudz par nākotni, netaupi sevi tai, neatliec to, ko jau sen vajadzēja izdarīt. Paveic to tūlīt un tad tev nebūs ko nožēlot.

Kāda mana paziņa pastāstīja, ka visu laiku dzīvojusi, gaidot, kad viņas dzīve nokārtosies… Likās, vēl mazliet, mazliet un Dievs dos kādu iespēju, lai «izšautu» un panāktu kaut ko labu.

Skan gluži pazīstami, vai ne? Es domāju, ka ikviens savā dzīvē kaut reizi, bet varbūt ne reizi vien ir tā gaidījis.

Tā nu sieviete gaidīja un gaidīja, bet gadi gāja un vilšanās nāca cita pēc citas… Vilšanās tas, starp citu, ir gaidīšanas blakus produkts. Viņa gaidīja, ka notiks brīnumi, cerēja uz tiem tik ļoti, ka faktiski tagadnē nedzīvoja.

Es sievietei ieteicu nelaist garām šo brīdi, izbeigt gaidīšanu, citādi visa dzīve tā paies. Un viņa uzklausīja manu padomu… Pats interesantākais ir tas, ka, manai

paziņai par lielu pārsteigumu, visi brīnumi, kurus viņa tik ilgi bija gaidījusi, visas iespējas, kuras meklēja nākotnē, šī sieviete atrada tieši tagadnē. Viņas priekam un sajūsmai nebija gala. Dzīve sāka nevaldāmi kūsāt un kļuva neparasti krāsaina. Sieviete, kā jau bija sapņojusi, kļuva par televīzijas programmas vadītāju… Bet pats galvenais ir tas, ka tagad viņa bija laimīga, priecājās par katru dzīves mirkli… Un ikviens no tiem kļuva viņai unikāls.

Padomājiet, kas jums traucē būt laimīgiem? Kas neļauj sākt dzīvot tūlīt pat? Kāpēc jūsu dzīve sastāv vienīgi no domām par nākotni un no pārdzīvojumiem pagātnē? Sāciet dzīvot šeit un tagad! Atverieties pasaulei un tā pasniegs vislabākās veltes, ko sagatavojusi tieši jums… Galvenais kad esat šeit un tagad, jūsu uztvere ir tik asa un uzmanība tik liela, ka vienmēr spēsit saskatīt šīs veltes, nevis, raugoties zem kājām, kā ierasts tās izspārdīsit.

Līdzība par tēmu…

-   Svētais tēvs, garīdzniekam jautāja novicis, mana sirds ir pilna ar mīlestību pret pasauli, tā ir attīrīta no sātana kārdinājumiem. Kas būtu darāms tagad?

Garīdznieks uzaicināja mācekli kopā aiziet pie slima cilvēka, kas gribēja izsūdzēt grēkus. Kad ģimene bija nomierināta, viņa uzmanību piesaistīja lāde istabas stūrī.

-   Kas atrodas šajā lādē? garīdznieks jautāja.

-   Drēbes, kuras mans tēvocis nekad nav valkājis, atbildēja slimnieka māsasmeita. Viņš vienmēr domāja, ka ir nepieciešams kāds īpašs iemesls, lai tās uzvilktu, un nu tās pūst šajā lādē.

Paturi prātā lādi, garīdznieks sacīja jauneklim, kad viņi izgāja ārā. Ja tavā sirdī ir kādi dārgumi, izmanto tos tūlīt pat, citādi tie sapūs.

Nākamais ir stāsts par sievieti, ar kuru es draudzējos jau daudzus gadus. Kādā savas dzīves posmā viņa sadomāja kļūt par biznesmeni, jo gribēja taisīt karjeru un pelnīt naudu. Tolaik viņa pavisam aizmirsa par savu iemīļoto, ar kuru bija kopā jau pāris gadu… Viņa ļoti centās gūt panākumus, kaut ko izdomāt, tāpēc pilnīgi nodevās biznesa lietām un aizmirsa par mīlestību, bet savu rīcību attaisnoja, sacīdama: «Jā, patlaban mūsu attiecības nav visai labas, bet, kad kļūšu bagāta, viss nokārtosies.»

Pēc kāda laika mēs atkal sastapāmies, un draudzene man pastāstīja, kas tagad notiek viņas dzīvē. Es sapratu: viņa ir tik ļoti nodevusies domām par nākotni, ka pavisam aizmirsusi par savu dzīvi šeit un tagad. Tā rezultātā puisis pēc dažiem mēnešiem, neizturējis šādu attieksmi, no sievietes aizgāja. Un tikai tad viņa saprata, cik tas ir bezjēdzīgi visu dzīvi pakārtot nākotnes iecerēm, ka galvenais ir dzīvot šeit un tagad, darīt savu iemīļoto darbu, ieklausīties savā sirdī.

Draudzene tā arī sāka dzīvot. Tagad viņa strādā bankā, kā reiz bija sapņojusi, un ir laimīga.

Diemžēl mūsu vērtību koordinātes ir novirzījušās uz prāta un tā apsvērumu pusi. Bet prieks no tādas dzīves ar katru dienu kļūst mazāks. Gribas taču būt gluži vienkārši laimīgam, nevis meklēt laimē izdevīgumu.

Atbrīvojieties no bailēm par nākotni. Vadot savas domas, ievirzot tās pozitīvā gultnē, jūs ikreiz saņemsit to realitāti, kuru vēlaties. Atmetiet domas par pagātni un ar to saistītajiem pārdzīvojumiem. Tas jau ir pagājis un vairs nav atgriežams… Gluži otrādi jo vairāk jūs pārdzīvosit par to, jo vairāk savā tagadnē un nākotnē piesaistīsit līdzīgas situācijas. Tāpēc palaidiet vaļā visas bailes un šaubas. Šeit un tagad nospriediet, ka jebkurā gadījumā viss notiek uz labu un viss jums lieliski nokārtosies. Un dzīvojiet laimīgi.

Bet tagad vēl viena prakse, lai apjaustu, ka šajā pasaulē nekas nav mūžīgs, ka viss notiek un nekas nestāv uz vietas. Šī prakse jums iemācīs novērtēt tagadnes mirkli, saprast, cik tas ir nozīmīgs un neatkārtojams. Vienīgi šeit un tagad… Vienīgi šis mirklis ir svarīgs.

Prakse «Laimes laiks»

1.  Nopērciet smilšu pulksteni, jūsuprāt, visskaistāko, tādu, kas priecēs jūsu acis un sirdi.

2.  Nolieciet to pašā redzamākajā vietā savā mājā.

3.    Tiklīdz šis pulkstenis nokļūst jūsu redzeslokā, tūlīt apgrieziet to un patiesi, no visas sirds sakiet: «MĪLESTĪBAS, LAIMES UN PRIEKA LAIKS!»

Šī vienkāršā prakse jums pastāvīgi atgādinās par labestīgām domām, skaidru sirdi un to, ka pasaule ir brīnišķīga… Jūsu dzīve sāks mainīties, tā kļūs aizvien labāka… Nāks veiksme… Visu dariet ar mīlestību… Tas ir panākumu noslēpums…

Tik vienkāršas ir laimīgas dzīves receptes. Galvenais ir tas, ka ne mana, ne jebkura cita mācība neaizvedīs jūs pie laimes un nepavēstīs neko jaunu. Jums jau ir šīs zināšanas kopš bērnības. Ceļš uz laimi iet tikai caur jūsu sirdi, tāpēc šīs meditācijas palīdzēs jums to atvērt un atkal ieraudzīt pasauli tādu, kāda tā īstenībā ir brīnumu un prieka pilna.

Meditējiet, apzinieties katru sev atvēlētā laika mirkli un izdzīvojiet to šeit un tagad. Tad jūsu mīlestība plūdīs kā brāzmaina upe un aizskalos prom visus šķēršļus jūsu ceļā.

Pēc katras meditēšanas ir ļoti svarīgi no sirds pateikties visam esošajam, Dievam un sev pašam par visu labo savā dzīvē. Labā taču vienmēr ir daudz, tikai mēs diemžēl ļoti bieži to neredzam vai arī lūdzam, aizmirstot to, cik patīkami ir pateikties.

Mums kopš bērnības ir mācīts ņemt, bet ar atdošanu kaut vai pateicības veidā allaž ir bijušas problēmas. Tāpēc mācīsimies pateikties, jo to darīt, pirmkārt, ir ārkārtīgi patīkami, otrkārt, tas ienes mūsu dzīvē sajūtu, ka esam vienoti ar Dievu, un paver iespēju atdot. Ir tik jauki kaut ko atlīdzināt! To darot, jūtamies tā, it kā būtu mīļotajam cilvēkam kaut ko uzdāvinājuši no visas sirds. Tāpat ir arī ar pateicību. Tikai diemžēl šī prasme sen zaudēta.

Līdzība par tēmu…

Paradīzē bija divi eņģeļi. Viens allaž atpūtās uz mākonīša, bet otrs nemitīgi lidoja no zemes pie Dieva.

Eņģelis, kas zvilnēja uz mākoņa, reiz pajautāja otram:

-   Kāpēc tu nemitīgi lido šurp un turp?

-   Es nesu Dievam sūtījumus, kas sākas ar vārdiem «Palīdzi, Kungs…» Bet kāpēc tu visu laiku atpūties?

-    Mans pienākums ir nest Dievam sūtījumus, kas sākas ar vārdiem «Pateicos Tev, Kungs…».

Šī līdzība spilgti atspoguļo mūsu pašreizējo dzīvi. Pateicības spēks palīdzēs to izmainīt. Tas palīdzēs piesaistīt savai dzīvei aizvien vairāk labā. Kas patiesībā šādā brīdī notiek? Kad no sirds pateicaties par visu labo, kas jums ir, jūs patiesībā sakāt savai zemapziņai, ka jums daudz kas ir, ka jums viss ir labi. Un jums tiek dots vēl vairāk labā! Tā darbojas enerģijas koncentrēšanas metode: uz ko koncentrējies, to arī dabū. ^Jo vairāk domā par labo, jo vairāk to arī saņem. Patiesa pateicība palīdz mums kļūt vēl veiksmīgākiem, bagātākiem un, pats galvenais, laimīgākiem.

Ne velti visās reliģijās un mācībās tiek runāts tieši par pateicību. Pateicība tā ir vēl viena atslēga, kas atver durvis uz prieku un apzinātu dzīvi. Kad pateicies, tu atkal meditē un jūties laimīgs. Tāpēc paverieties visapkārt… Paskatieties, par ko jūs gribat no sirds pateikties? Par labu veselību, par to, ka jums ir tik lieliski tuvinieki, kuri jūs mīl un kurus jūs patiesi mīlat. Par to, ka jums ir jumts virs galvas, ir rokas un kājas, lai jūs varētu sasniegt vēlamo. Jūs varat meditēt un iepazīt sevi, jums ir iespēja savā uzturā lietot labus produktus un gluži vienkārši būt laimīgiem.

Pateicieties par to visu. Parādiet par to cieņu visam esošajam. Lai pateicības straume plūst caur jums. Drīz vien pamanīsit, ka sirds šādā mirklī kļūst karstāka un no tās strāvo jūsu mīlestība…

Centieties katru meditēšanas reizi pabeigt ar pateicību. Katru… Tas jums palīdzēs kļūt meditatīvākam, padarīs dziļāku jūsu apziņu un tuvinās jūs paša dvēselei.

Dvēsele vispār ir cieši saistīta ar pateicību. Tādēļ pateicība ir kā treniņš dvēselei. Tā padara dvēseli stiprāku, plašāku un varenāku. Pateicības brīžos jūs aizmirstat, ka vēl joprojām esat ķermenis. Jūs kļūstat par dvēseli, un tā sāk vadīt jūs un jūsu dzīvi. Tas ir tik brīnišķīgi dzīvot saskaņā ar dvēseles vēlmēm, dzīvot pateicībā, paklausot savai sirdij!

Vai domājat, ka putni no rītiem tāpat vien čivina? Tie pateicas saulītei par siltumu, dzīvei par barību, ko tā šiem putniņiem sūtījusi, lai tie varētu remdēt savu mazo pēcnācēju izsalkumu. Tie dzied par savu pateicību nekautrējoties. Bet mēs jau sen kautrējamies būt labestīgi un pateikties… Es uzsveru būt tieši labestīgiem, nevis pieklājīgiem, kā mums mācīja bērnībā. Pieklājība ir meli sev pašam un cilvēkam, kuram tu saki «Paldies!» tikai ieraduma pēc vai tādēļ, ka tā ir pieņemts.

No sirds izteikta pateicība rada tevī patiesu labestību un rodas vēlme pateikties cilvēkam par palīdzību. Paskatieties viņam acīs… Uz mirkli apstājieties… Pārstājiet rosīties… Lai ar jūsu acu starpniecību abu dvēseles saskaras un šajā brīdī dalieties ar viņu savā sirds siltumā. Dodiet cilvēkam iespēju patiešām

sajust jūsu dvēseles siltuma velti. Un jūs ieraudzīsit, kā cilvēks šajā mirklī atplauks! Varbūt ārēji nekādas pārmaiņas nebūs redzamas, taču iekšēji viņa acīs iemirdzēsies tūkstošiem zvaigžņu… Un jūs sapratīsit, kāds ir pateicības spēks, kas pārveido mūs un apkārtējo pasauli… Jums pēc tam vairs nepaliks ne mazāko šaubu par pateicības lielo spēku.

Ļaujiet sev dzīvot ar sirdi. Ļaujiet meditēšanai kļūt par savu dabu… Praktizējiet to, vienalga, kādu darbu darot… Lai viss, ko agrāk uzskatījāt par ikdienišķu, ar meditēšanas palīdzību kļūst svēts un apgarots. Gluži vienkārši ļaujieties tai… Pārstājiet cīnīties un ļaujieties. Jūs redzēsit, ka esat ieslīdzis brīnišķīgā mirklī šeit un tagad! Un visam, kas šķita svarīgs, nav nekādas nozīmes… Visi šie bezgala daudzie sīkumi ir atkāpušies dibenplānā, un jūs patiešām esat iegremdējies dzīvē tādā, kādu pazināt vienīgi bērnībā… Šī dzīve ir kā burvju pasaka ar miljoniem piedzīvojumu. Un tie visi ir brīnumaini, tie visi dod iespēju dzīvot…

I

Nomirstiet visam vecajam, ko jau sen laiks izmest mēslainē, visām vakardienas problēmām…

Un piedzimstiet šodien kā fenikss no pelniem jaunā ķermenī un jauna noskaņojuma pārņemts. Viss, ko atceraties par sevi pagātnē, kā jūs tagad saprotat ir subjektīvs, turklāt lielākā daļa pat ne paša izdomāta, bet gan uzspiesta. Tāpēc atmetiet visas bailes un šaubas, visus melus un nepieņemšanu, visus ieradumus… Lai tas viss paliek pagātnē! Mēs dzīvojam šodien. Tikai šo dienu… Jauno dienu… Pilnu prieka

un mīlestības! Bezrūpības un laimes pilnu! Mīliet… Es saku: mīliet! Un tie nedrīkst būt tikai vārdi, tai ir jābūt veselai jūtu pasaulei visā to daudzveidībā.

Iegaumējiet, ka dzīve bez mīlestības tā nav dzīve, tās ir vienas vienīgas mokas. Tāpēc ļaujieties jaunajai pasakai, kuras nosaukums ir «Dzīve, pilna prieka un mīlestības». Tagad tas ir viss, kas jums ir. Tagad tā ir jūsu būtība… Tikai dzīvojiet un lai katra nodzīvotā diena ir jūsu piedzimšanas diena šajā pasaulē. Uzdāviniet sev šos svētkus!

Un tagad rezumēsim, kas ir meditēšana:

•  īpašs apziņas stāvoklis, kad tu esi pilnīgi atslābinājies un jūties vienots ar visu pasauli;

•  stāvoklis, kuram raksturīga bezgalīgas laimes sajūta un beznosacījumu mīlestība pret visu esošo;

•  atrašanās šeit un tagad, bez domām par pagātni un minējumiem attiecībā uz nākotni;

•  patiesa pateicība Dievam un sev pašam par visu labo šajā pasaulē.

Un neaizmirstiet: lai ko jūs darītu nodotos jaunradei, strādātu, veidotu harmoniskas attiecības, materializētu vēlamo vai attīstītu superspējas -, tieši meditēšana ir tā atslēga, ar kuru var atvērt visas durvis. Tāpēc ņemiet šo atslēgu un droši ejiet pa dzīvi visas durvis jūsu ceļā ir vaļā un visur jums deg zaļā gaisma.

3. nodaļa. Modelēšana. Tevis radītā pasale

Līdzība par tēmu…

Sniga. Ziemā tā ir parasta lieta. Bija bezvējš, un lielas, pūkainas pārslas nesteidzīgi virpuļoja fantastiskā dejā, lēnām tuvodamies zemei.

Divas sniegpārsliņas, kas lidinājās blakus, nolēma parunāties. Baidīdamās, ka var pazaudēt viena otru, abas saķērās rokās, un viena no tām līksmi sacīja:

-   Cik jauki tā lidot!

-   Mēs nelidojam, mēs krītam, skumji atbildēja otra.

-        Drīz mēs sastapsimies ar zemi un pārvērtīsimies par baltu, pūkainu pārsegu!

-        Nē, mēs lidojam pretī bojāejai, uz zemes mūs gluži vienkārši samīs.

-        Mēs kļūsim par strautiem un trauksimies uz jūru. Mēs dzīvosim mūžīgi! paziņoja pirmā.

-       Nē, mēs izkusīsim un pazudīsim uz visiem laikiem! iebilda otra sniegpārsliņa.

Beidzot abām apnika strīdēties. Viņas atlaida vaļā rokas, un katra aizlidoja pretī savam liktenim, kuru pati bija izvēlējusies.

Nu jau mūsu mīļotajam ferrari ir stūre un dzinējs, kuru darbina laba degviela. Proti, mēs esam apzinājušies atbildību par visu, kas notiek ar mums un dzīvi, esam iemācījušies meditēt, vadīt savas domas un emocijas. Tagad spersim trešo soli, proti, ķersimies pie modelēšanas prakses. To var salīdzināt ar skaistu, dārgu, greznu automobiļa salonu un tā ļoti spilgto, izteiksmīgo ārējo dizainu.

Aizver acis, ieej meditatīvajā stāvoklī, atslābinies un kļūsti par vienu veselumu ar sevi pašu un pasauli… Ieslīgsti lielas mīlestības un prieka stāvoklī un iztēlojies, ka tev jau ir tas, ko vēlies. Pretēji jebkurai loģikai. Tu ignorē visas loģiskās ķēdītes, kas tevi pārliecina par to, ka tev nekā no tā vēl nav. Tu šeit un tagad jūti, redzi un satausti to realitāti, kurā tas, ko tu vēlies, ir šajā brīdī. Proti, tu pārlec no vienas realitātes otrā, ignorējot loģiku, pēc kuras vadījies līdz šim brīdim, un savā iekšējā pasaulē radi sajūtu, ka vēlamais tev ir jau tagad…

Šeit un tagad tava realitāte kļūst pavisam citāda, nekā tā bija pirms meditēšanas. Tu nokļūsti tajā pasaulē, tajā telpā, kurā tava vēlēšanās ir iespējama un jau piepildījusies…Tu redzi šo pasauli un vari to pataustīt, šī pasaule tev tagad, kad esi meditatīvajā stāvoklī, ir tikpat reāla kā krēsls, uz kura patlaban sēdi!

Jums droši vien gribas zināt, kā tas viss sākās man, kā es sāku meditēt un vai man viss izdevās jau pirmajai reizē.

Viss sākās, kad man bija astoņpadsmit gadu. Es uzzināju, ka domas ir materiālas… Cik kolosāli ir dabūt vēlamo, vien padomājot par to! Godīgi sakot, man tas nelikās sevišķi ticami. Taču esmu cilvēks, kas visu paradis pārbaudīt pats, nepaļaujoties uz kāda teikto. Es uzskatu, ka tā ir pareiza pieeja, un arī jums iesaku neticēt man uz vārda, bet gan ķerties pie praktizēšanas un savā pieredzē pārliecināties, ka tas ir iespējams. Ja reiz apdedzināsities ar gludekli, jūs to iegaumēsit uz visiem laikiem, turklāt neatkarīgi no tā, cik daudzas reizes esat brīdināts. Arī es iesaku paeksperimentēt, lai savu dzīvi vērstu labāku.

Toreiz es pievērsos eksperimentiem. Nospriedu, ka ticības lieliem brīnumiem man ir pamaz, taču es to trenēšu, pa graudiņam vien piepildot savu ticības maisiņu. Sāku praktizēt…

Aizgājis uz pieturu, es aizvēru acis un iztēlojos, ka tūlīt piebrauks maršruta autobuss. Iedomājos tā krāsu, lielumu, šoferi pie stūres… Iztēlojos, kāda dziesma tajā skan pa radio… Visu iztēlojos līdz mazākajam sīkumam, arī to, kā es iekāpju un maksāju par braucienu…

Un tas viss pretēji jebkādai loģikai. Patiesībā es stāvēju pieturā cilvēku pūlī, kuri, tāpat kā es, gaidīja autobusu. Un tavu brīnumu! Piebrauca tieši tāds autobuss, kādu biju pasūtījis… Tas notika desmit minūtes pēc tam, kad biju sācis meditēt. Nodomāju, ka tā ir sakritība… Gadās taču.

Nākamajā reizē rīkojos tāpat. Un atkal izdevās. Pēc tam atkal un atkal… Sapratu, ka tas ir kaut kas reāls un iespējams, ka tieši manas domas bija materializējušās. Turklāt laiks no brīža, kad es to iztēlojos, līdz brīdim, kad pienāca autobuss, kļuva aizvien īsāks. Nu jau tikai dažas minūtes. Es brīnījos: kā gan tas iespējams? Kāpēc tā notiek? Bet pats galvenais taču ir tas, ka viss realizējas, viss ir iespējams! Man izdodas, viss pārējais ir tikai ziņkāra prāta atbalsis…

Man nepalika nekādu šaubu par to, ka domas ir materiālas un īstenojas. Mana ticība pieauga. Es tolaik vispār nesapratu, kā var akli ticēt, turklāt uzreiz kaut kam lielam… Manā atmiņas kartē tas nekādi neiederas. Taču es atradu savu metodi, kuru arī jums piedāvāju apgūt, proti, noticēt pa drusciņai, pa pilienam. Šī ticība, gluži kā sniega pika, kuru veļ, kļūs aizvien lielāka un drīz vien ļaus piedzīvot lielus brīnumus.

Kad apjautu, ka ticība savas domas materialitātei man ir, sapratu, ka pienācis laiks kaut kam lielākam un nozīmīgākam. Man taču tobrīd bija tikai deviņpadsmit gadu, biju nesen pārcēlies un Sanktpēterburgu, tāpēc šķita svarīgi uzlabot savu materiālo stāvokli un pamēģināt, vai meditēšana spēj palīdzēt naudas lietās.

Es tolaik katru rītu braucu uz darbu. Paldies Dievam, ka nopelnīto man izmaksāja katru dienu, jo tas bija vispiemērotākais variants modelēšanas praksei. No manis paša bija atkarīgs, cik naudas nopelnīšu. Braucot uz darbu ar metro un vagonā apsēdies, es tagad, acis aizvēris, sāku meditēt.

Iztēlojos, ka esmu jau darbā, ka man gadās tikai laipni un jautri klienti, ka darba diena beidzas, es pieeju pie priekšnieka un viņš noskaita man tādu naudas summu, kādu esmu pasūtījis… Nauda ir manās rokās, es to rūpīgi pārskaitu… Radu reālu ainu: mani pirksti

pieskaras katrai naudaszīmei, es dzirdu, kā tās čaukst, jūtu neatkārtojamo naudas smaržu… Tā taču nevienam nav sveša. Priecīgs ielieku nopelnīto kabatā…

Pēc tam vienīgais, ko atlika izdarīt, bija priekpilnā noskaņojumā nostrādāt visu dienu. Un, rau, viss piepildījās: tieši tā summa, kuru biju modelējis, atradās manā kabatā!

Tas ir kolosāli, ja tev ir tāds palīgs kā domu materializācijas prakse, kas spēj atvieglot dzīvi. To var izmantot visās sfērās, lai īstenotu jebkuras savas vēlmes.

Tomēr gluži tā viss nebūt nebija. Pēc kāda laika es saskāros ar šīs prakses zemūdens akmeņiem. Un man atkal nācās eksperimentēt, lai vēlamo panāktu absolūti droši. Pie tiem pieciem noteikumiem, kuri jāievēro, es nenonācu uzreiz. Vajadzēja daudz ko saprast, pirms viss sāka izdoties ātri un viegli. Es biju sācis pieķerties tam, kam jānotiek, bet tas noved pie iekšējas nebrīves, ciešanām, kā rezultātā vēlme nepiepildās. Manuprāt, daudzi ir piedzīvojuši to, ka sākumā viss izdodas viegli, bet pēc tam vairs ne… Un tavas domas vairs tik vienkārši neīstenojas. Taču sīkāk par to mēs parunāsim piektajā nodaļā. Kad izpratīsit piekto noteikumu, jūs vairs nekad nesaskarsities ar šādām problēmām.

Iepriekšējās nodaļās mēsdaudz nināj āmpar mīlestību un garīgumu. Šajā sāksim ar materiālajām vērtībām, jo bez tām mūsu pasaulē neklājas viegli. Materiālās vērtības tagad ir nozīmīga mūsu dzīves sastāvdaļa. Mēs sāksim modelēšanu ar pamatvajadzībām, tādām kā miteklis, mašīna, iecerētais darbs un nauda. Mēs iemācīsimies apieties ar naudu, padarīt to par savu draugu. Mēs nepieķersimies naudai un nekļūsim par tās vergiem kā daudzi citi. Šāda rīcība neļauj iemantot finansiālu labklājību un vispār būt laimīgiem savā dzīvē. Mēs iemācīsimies draudzēties ar naudu, jo tieši draudzībā un mīlestībā ir milzīgs spēks!

Nauda ir ļoti sens enerģijas veids, kas ietekmē visas cilvēka dzīves jomas. Diemžēl mēs ļoti baidāmies no naudas, uzskatām sevi par tās necienīgiem, domājam, ka nauda ir kaut kas netīrs. Mums ir daudz murgainu atziņu par naudu… Mēs vispār esam visai dīvaini: ļoti gribam naudu un jūtam pret to tikpat stipru pretīgumu! Mums jau no bērnības cenšas iepotēt, ka visi bagātie ir ļauni un alkatīgi. Daudziem saglabājušās bailes kopš deviņdesmitajiem gadiem: ja tu tiksi pie bagātības, noteikti atnāks «draugi» aveņkrāsas žaketēs un visu atņems…

Visas šādas domas ir tie zemūdens akmeņi, kas traucē tikt pie bagātības. Es uzskatu, ka ir jādzīvo nevis bagātībā un pārticībā, bet gan pārpilnībā. Kad tu dzīvo pārpilnībā, tad kļūsti par straumi… Tu kļūsti šajā pasaulē par ceļvedi visam labajam, kas tajā ir. Tu necenties kaut ko paturēt sev, jo zini, ka dzīvo tikai šeit un tagad, un tici, ka Dievs jebkurā gadījumā par tevi parūpēsies. Tu pat centies vairāk atdot… Tu esi straume… Jo vairāk tu atdod, jo vairāk šīs pasaules bagātību izies caur tevi. Tu taču dzīvo pārpilnībā! Un nav svarīgi, kā pārpilnībā… Tā var būt nauda, mīlestība, pārtika, prieks… Visā ir svarīgi būt avotam, kanālam, pa kuru pārpilnība ienāk cilvēku pasaulē. Jo vairāk tu atdod no sirds un ar mīlestību, jo vairāk saņem. Tā ir iekārtota pasaule. Tāds ir Visuma likums.

Pateicoties meditēšanai, tu zini, ka viss ir vienots un sastāv no viena un tā paša, tāpēc centies dalīties visā, kas tev ir, ar visu pasauli. Dalīties ar visu pasauli visskaistākajā, kas tev ir… Tāpēc ka visa apkārtējā

pasaule ir daļiņa no tevis, bet tu esi šīs pasaules daļiņa. Tāds ir bagātības, pārpilnības un finansiālās labklājības noslēpums, bet pats galvenais laimīga cilvēka noslēpums! Jo vairāk priecājies par citiem, jo lielāks prieks ir pašam…

Tāpēc, ja gribi būt veiksmīgs finanšu jomā, iemācies dzīvot tieši pārpilnībā. Visās lietās. Raudzīdamies uz citu cilvēku greznajām mantām, pārstāj gribēt tādas pašas sev, pārstāj apskaust. Skaudība vispār traucē finansiālajai straumei ieplūst tavā gultnē. Tā rada nevajadzīgus šķēršļus tavā ceļā… Rīkojies pretēji priecājies, ka kāds cits beidzot gūst panākumus, ka viņa sapņi piepildījušies, un tad, ja strādāsi pareizi ar sevi, arī tev viss viegli un ātri īstenosies!

Nauda un mīlestība ir savstarpēji cieši saistītas lietas. Es jau teicu: ja atradīsi to, kas tevi sajūsmina, to, ko darīsi, tīras un lielas mīlestības vadīts, agri vai vēlu parādīsies arī nauda. Nauda tas ir patīkams bonuss, ko sniedz iemīļotais darbs. Jo lielāka ir tava mīlestība pret to, ko dari, jo lielāka būs tava pārpilnība… Droši vien jums ir gadījies, ka frizieris, masieris vai pārdevējs jūs apkalpoja no visas sirds, ar mīlestību… Šā cilvēka kustībās, viņa rīcībā bija jūtams liels prieks un labpatika, kuru raisīja tas, ko viņš darīja. Jums gribējās atkal un atkal atgriezties pie šā cilvēka, lai vēlreiz un vēlreiz izbaudītu lielisko mijiedarbības sajūtu. Tas arī ir viss noslēpums. Mīlestība palīdzēs jums nodrošināt finansiālo labklājību. Pārējais ir jūsu pozitīvo domu modelēšanas tehnikas lieta.

Līdzība par tēmu..

Līdzība par trim sirmgalvjiem

Sieviete izgāja no mājas un ieraudzīja ielas puses pagalmiņā stāvam trīs sirmgalvjus ar garām, baltām bārdām.

Viņa tos nepazina, tomēr sacīja:

-        Es jūs nepazīstu, taču jūs droši vien esat izsalkuši. Lūdzu, nāciet iekšā un paēdiet.

-         Vai tavs vīrs ir mājās? viens no sirmgalvjiem jautāja.

-   Nē, atbildēja sieviete, viņa nav.

-   Tad mēs nevaram iet iekšā.

Vakarā, kad vīrs pārnāca, sieviete viņam pastāstīja par notikušo.

-        Ej un pasaki viņiem, ka esmu mājās. Un aicini visus iekšā! pavēlēja vīrs.

Sieviete izgāja ārā un aicināja sirmgalvjus ienākt.

-   Mēs nevaram iet visi kopā, tie atbildēja.

-   Kāpēc gan? brīnījās sieviete.

Viens no sirmgalvjiem paskaidroja:

-       Viņu sauc Bagātība, viņš teica, norādīdams uz vienu no saviem draugiem, tad, norādīdams uz otru, paskaidroja: Bet viņu sauc Veiksme. Mans vārds ir Mīlestība.

Pēc tam piebilda:

-        Ej iekšā un parunā ar savu vīru par to, kuru no mums jūs gribētu redzēt savā mājā.

Sieviete iegāja namiņā un pastāstīja vīram, ko bija dzirdējusi. Vīrs ļoti nopriecājās:

-        Cik labi! Ja jau mums jāizdara izvēle, uzaicināsim Bagātību. Lai ienāk un piepilda mūsu māju ar bagātību!

Sieva tūliņ iebilda:

-   Dārgais, kāpēc mēs nevarētu uzaicināt Veiksmi?

Abu meita, sēdēdama maliņā, to visu dzirdēja. Viņa

piesteidzās pie vecākiem un izteica savu priekšlikumu:

-Varbūt labāk būtu uzaicināt Mīlestību? Tad māsu mājā allaž valdīs mīlestība!

-        Piekritīsim mūsu meitiņai, vīrs sacīja sievai. Ej un lūdz Mīlestību būt mūsu viesim.

Sieviete atkal izgāja ārā un vaicāja:

-        Kurš no jums ir Mīlestība? Nāc iekšā būsi mūsu viesis!

Sirmgalvis, kura vārds bija Mīlestība, devās uz mājas pusi. Abi pārējie viņam sekoja. Pārsteigtā sieviete jautāja Bagātībai un Veiksmei:

-         Es taču uzaicināju tikai Mīlestību. Kāpēc nākat arī jūs?

Sirmgalvji atbildēja:

-        Ja jūs būtu uzaicinājusi Bagātību vai Veiksmi, divi pārējie no mums būtu palikuši ārā, bet, tā kā jūs ielūdzāt Mīlestību, tad vienmēr tur, kur iet tā, ejam arī mēs.

Tur, kur ir Mīlestība, vienmēr ir arī Bagātība un Veiksme.

Tā ka, grozies kā gribi, ceļš uz finansiālu labklājību vienmēr iet caur mīlestību. Es jau ieminējos, ka lielākajai daļai cilvēku deviņdesmit procenti ir ārējās darbības un tikai desmit procenti iekšējās. Tieši tāpēc mēs allaž rosāmies, cenšamies kaut ko panākt. Ejam ne tos vieglākos ceļus, bet mēģinām aplinkus un rāpjoties pāri žogam…

Iesaku pārcelt koordināšu asi un turpmāk deviņdesmit procentu apmērā veikt iekšējo darbu un tikai desmit procentu apmērā ārējo darbošanos. Nākotnes veidošana jāsāk, sevi iekšēji attīstot, un jau pēc tam varēs saņemt ārējos rezultātus.

Pastāstīšu gadījumu no savas pieredzes. Ceru, ka šis konkrētais piemērs palīdzēs jums saprast, par ko es runāju.

Reiz es sadomāju no Maskavas trokšņainā centra pārcelties uz ārpilsētu un tur noīrēt sev māju, kas būtu upes krastā, līdzās augtu mežs, čivinātu putni… Proti, būtu viss, kas nepieciešams meditēšanai un mieram. Ja tev ir liela māja, tajā ir daudz vietas jaunradei, pārdomām… Var uzstādīt molbertu un gleznot… Vakarā pastaigāties pa mežu, ieelpot svaigu gaisu, izvēdināties…

Es pameditēju, sīki iztēlojos, kādu māju gribu: lai nebūtu tālāk par trīsdesmit kilometriem no Maskavas pa vismazāk noslogoto šoseju. Tie sastrēgumi… Tas ir svarīgi… Un cenu noteicu pēc Maskavas kritērijiem nelielu. Pēc tam piezvanīju nekustamo īpašumu aģentūrai un pastāstīju par savu vēlmi.

Pēc pāris dienām zvana aģents un paziņo, ka ir lieliska māja tikai divpadsmit kilometru attālumā no Maskavas, turklāt nopērkama par naudu, kas ir krietni mazāka par tirgus cenu, un ka viņš nezin kāpēc ir pat gatavs nolaist līdz piecdesmit procentiem komisijas maksu. Biju pārsteigts. Viņš taču neko nezināja par mani, nezināja, kas es esmu, nebija mani redzējis, jo sazinājāmies pa tālruni. Nolēmu apskatīt māju kopā ar draugiem. Piebraucam un redzam liela (240 kvadrātmetru) un jauka māja, līdzās upīte un mežs. Viss, kas man bija svarīgs, viss piepildījās. Pie mājas varēja piebraukt, nogriežoties no diviem autoceļiem.

Kad iegāju iekšā, tūliņ sapratu: tas ir tas, kas man vajadzīgs. Es iemīlējos šajā mājā… Un sacīju: «Man patīk.» Mājas īpašnieks apjautājās, cik objektu jau esmu apskatījis, un bija izbrīnījies, kad atbildēju, ka šis ir pirmais. Viņš teica, ka tā nemēdzot būt, ka cilvēki parasti ilgi braukā un meklē. Es atbildēju, ka viss mēdz būt. Viss…

Tā es sāku laimīgi dzīvot jaunajā mājā.

Kas tad īstenībā bija noticis? Es precīzi formulēju, ko gribu… Līdz sīkākajai detaļai aprakstīju to, kas ir svarīgi tieši man. Iztēlojos un izjutu, ka jau esmu šajā mājā tagad pretēji jebkurai tā brīža loģikai… Es paveicu deviņdesmit procentus darba iekšēji, lieki nerosīdamies un uzticēdamies Dievam… Un tikai desmit procenti bija ārējais darbs piezvanīju un aizbraucu.

Es iesaku jums vairāk pievērsties sev iekšēji izvākt visus liekos krāmus un iesviest tos atkritumu bedrē, biežāk ieiet savā tīrajā iekšējā mīlestības telpā, kurā var radīt visus savai dzīvei nepieciešamos notikumus. Tikai atcerieties, ka ir svarīgi tos gluži vienkārši radīt un uzticēties Visumam, ticēt, ka tā arī būs, kā esat iecerējis. Un viss… Nedrīkst pieķerties kādam variantam, ir tikai jāuzticas un jāpalaiž tas vaļā. Par palaišanas praksi mēs sīkāk parunāsim piektajā nodaļā…

Tātad pārstājiet lieki rosīties. Sāciet dzīvot tieši šeit un tagad. Netērējiet daudz spēka un enerģijas nevajadzīgai kņadai un jums paliks daudz enerģijas mīlestībai, priekam un, pats galvenais, baudai, ko izjūtat, kad esat saņēmis vēlamo. Dažkārt gadās tā, ka kaut ko ļoti gribi, visiem spēkiem centies to panākt, bet, kad vēlme īstenojas, tev vairs nav spēka par to priecāties. Manuprāt, tā nav pati labākā pieeja dzīvei. Vispirms jābūt priekam, pēc tam jau nauda pati tieksies turp kā magnēta pievilkta. Un nekādā ziņā ne otrādi…

Kā jau esat sapratuši, meditēšana un mīlestība ir finansiālās labklājības pamats. Bet tikpat svarīgi ir būt pārpilnībā. Dalīties ar pasauli. Ir svarīgi reāli apzināties, cik lieli ir jūsu mērķi kļūt par Visumu, bet Visumam nevar būt sīkmanīgas vēlmes. Vēlmēm jābūt cieņas vērtām! Un tad pārpilnība būs jūsu liktenis un būtība. Nopērciet maizi un pabarojiet kanālmalā pīles. Paēdiniet izsalkušo, iedodot viņam pārtiku vai naudu tās iegādei. Jums tā var būt nenozīmīga summa, bet kādam vēl viena izglābtas dzīves diena. Neskopojieties sāciet dalīties priekā un mīlestībā. Nedomājiet, kā cilvēks iztērēs šo naudu nopirks degvīnu vai pārtiku. Tās ir viņa tiesības, un tā ir viņa izvēle. Jūs tikai dalāties. Jūs dzīvojat pārpilnībā un priekā. Jūs tas nedrīkst satraukt. Jums vajadzētu domāt par to, lai šim cilvēkam ir labi. Jūs tikai atdevāt viņam daļiņu sava siltuma un sirds.

Aizejiet uz bērnunamu, uzsmaidiet tā iemītniekiem un dalieties ar viņiem savā mīlestībā. Bērniem tās tik ļoti pietrūkst… Jums tas nekaitēs, gluži otrādi jūs sapratīsit pārpilnības jaukumu. Tas viss ir pārpilnības sastāvdaļas. Dalieties savā dvēseles siltumā… Tas ir tik svarīgi.

Ja esat izlasījis kādu grāmatu, katrā ziņā pastāstiet par to, ja šī grāmata jums patika, vai gluži vienkārši padalieties savās zināšanās.

Būtība ir dalīties. Izlaist caur sevi pasaulē aizvien vairāk un vairāk patīkamā, kļūt par ceļvedi rau, kas ir svarīgi. To nav viegli saprast, ja pašam kabatā tikai sīknauda, taču arī no tās var daļu atdot. Ja katrs to izdarīs, būs jau vesels īpašums… Bet pie jums atgriezīsies vēl vairāk… Un vēl vairāk…

Līdzība par tēmu…

Pa ceļu gāja puisis. Skatās zemē guļ kapeika. «Nu ko,» viņš nodomāja, «arī kapeika ir nauda». Jauneklis pacēla monētu un ielika to makā. Tad sāka domāt: «Ko gan es darītu, ja atrastu tūkstoš rubļu? Nopirktu dāvanu tēvam un mātei!»

Tiklīdz tā nodomāja, jūt maciņš tā kā biezāks kļuvis. Ieskatījās tajā, bet tur tūkstoš rubļu. «Dīvaini,» puisis sāka prātot, «bija viena kapeika un nu ir tūkstoš rubļu! Bet ko es darītu, ja atrastu desmit tūkstošus rubļu? Nopirktu govi un dotu vecākiem dzert pienu!»

Skatās un viņam makā jau desmit tūkstoši rubļu. «Tie nu gan ir brīnumi!» jauneklis nopriecājās. «Bet ja es atrastu simt tūkstošus rubļu? Nopirktu māju, apņemtu sievu un iemitinātu jaunajā mājā savus vecīšus!»

Veikli pavēra maku tajā simt tūkstoši rubļu! Un atkal sāka prātot: «Varbūt neņemt uz jauno māju savus vecākus? Ja nu viņi nepatiks manai sievai? Lai dzīvo vecajā mājā. Ar govi arī daudz klapatu, labāk nopirkšu kazu, tāpat jau izdevumi būs tik lieli…»

Un pēkšņi pamanīja, ka maciņš kļuvis viegls jo viegls. Satrūkās, pavēra to, bet iekšā viena pati kapeika…

Šajā līdzībā ļoti labi parādīts, cik svarīgi ir jau domās dzīvot pārpilnībā… Cik svarīgi ir neskopoties, saprast: jo vairāk es tērēju, jo vairāk saņemu. Un atbilstoši tam rīkoties. Vienmēr… Ņemiet šo atziņu par pamatu savai attieksmei pret naudu.

Nauda, kā jūs jau esat sapratuši, ir viens no enerģijas veidiem. Tas nozīmē, ka nauda ir tikpat dzīva kā viss pārējais. Kad ar mīlestību vēršas pie puķēm, tās sāk labāk augt un skaisti ziedēt. Ar naudu ir tāpat.

Jāiztēlojas, ka tā ir dzīva, un jāsarunājas ar to. Es pats tā daru paņemu to rokās, rūpīgi pārskaitu un saku: «Mana mīļā, mana jaukā…» Daru to ar mīlestību. «Ej pasaulē un vairojies, iepriecini un dari laimīgus citus cilvēkus! Un atgriezies pie manis ar saviem bērniņiem. Atved savu lielo ģimeni pie manis… Ej un atgriezies pie manis, būdama desmit reizes lielāka!» Un kas notiek? Ikreiz, atdodams naudu, es izdaru investīciju. Ieguldu naudu pasaulē un skaidri zinu, ka tā atgriezīsies pie manis, turklāt daudz lielāka. Tik vienkārši tas ir…

Visa pasaule sākas jūsu galvā jūsu domās par to. Ne velti es šo nodaļu iesāku ar līdzību par sniegpārsliņām. Mūsu domas un attieksme pret lietām veido mūs pašus un mūsu dzīvi. Sāciet veidot savā galvā un savā dzīvē pārpilnību, pastāvīgi pateicieties pasaulei par to, ka tā dod jums iespēju saņemt šo pārpilnību un atkal dalīties ar pasauli. Dabā esošās labestības un pārpilnības riņķojums. Cik kolosāli…

Stāsts par manu paziņu, kas nāk no vienkāršas, ne visai turīgas Sanktpēterburgā mītošas ģimenes. Visu mūžu viņš bija pavadījis komunālajā dzīvoklī un ļoti gribēja no tā tikt prom. Sapņoja uzsākt uzņēmējdarbību un sakrāt naudu dzīvoklim. Kad mēs iepazināmies, darbā viņam ne visai veicās: alga neliela, ar to šim divdesmit sešus gadus vecajam vīrietim tik tikko pietika. Es uzzināju par viņa sapni un sapratu, ka tā īstenošana īpašas grūtības neradīs, vajadzīga tikai drosme un apķērība. Protams, arī pareiza modelēšana…

Paziņa sāka visās detaļās modelēt savu biroju, to, kā tur strādā cilvēki, kā pieaug klientu plūsma… Šī ideja kļuva par viņa dzīves jēgu un pilnīgi paņēma puisi savā varā. Viņš vairs nespēja iedomāties savu dzīvi bez tās… Un tavu brīnumu! Bijušais klasesbiedrs viņam pastāstīja, ka grib ieguldīt savu naudu kādā uzņēmumā un kļūt par tā līdzdibinātāju. Kā jūs domājat, ko viņš manam paziņam piedāvāja? Protams, nekustamā īpašuma aģentūru, par ko tas tik ilgi bija sapņojis. Pēc pusgada viņš jau brauca ar palietotu ārzemju automobili. Viss šā cilvēka dzīvē sāka ievirzīties tā, kā viņš gribēja. Vajadzēja tikai gribēt…

Esmu pārliecināts, ka jums ne reizi vien ir gadījies tā: jūs par kaut ko domājāt un «liktenis» pats saveda jūs kopā ar vajadzīgajiem cilvēkiem. Domas ir materiālas par to nav šaubu.

Ja jūs gribat automobili… Ir skaidri jāiztēlojas, kā jūs tajā sēžat. Jāsajūt sēdeklis zem sevis… Jāsajūt stūre savās rokās, jāizbauda brauciens ar šo mašīnu pretēji jebkurai loģikai! Šeit un tagad ir jāsajūt, ka attiecīgā mašīna jau ir jūsu. Jāredz tās krāsa, lielums, marka. Viss līdz sīkākajai detaļai…It kā jūs to tikko būtu redzējis un šī mašīna nešaubīgi bija jūsējā. Ir sevī jārada milzīgs prieks par to, ka iekārotais braucamrīks jau tagad pieder jums… Tieši tagad!

Nejauciet modelēšanu ar vizualizāciju. Vizualizācija i r zināma iztēle, zināms priekšstats, ka tas ir iespējams… Savukārt modelēšana ir visu prātam piemītošo šaubu izslēgšana un reālu situāciju radīšana savā iekšējā pasaulē, sajūta, ka tas ir ne tikai iespējams, bet gan fakts, neapstrīdams fakts, ka tas, ko jūs gribat savā dzīvē, jau ir.

Es domāju, ka daudzi, tāpat kā es, ir mēģinājuši piezīmēt nulles uz banknotēm un staigājuši, tās turēdami cieši sažņaugtās rokās, taču naudas no tā nevienam vairāk nekļuva. Es nesaku, ka vizualizācija ir kas slikts. Tā nostrādā, taču man bija vajadzīgi daudz ātrāki rezultāti, tāpēc eksperimentējot es nonācu tieši pie modelēšanas. Būdami mīlestības un meditatīvajā stāvoklī, sajūtiet, ka vēlamais tagad ir jūsu dzīvē. Sajūtiet to līdz mazākajām detaļām tik reāli, it kā turētu to savās rokās… Tikpat skaidri jums tas jāsaredz un jāsajūt arī meditēšanas laikā. No tā ir atkarīga vēlmes ātra piepildīšanās. Jūs it kā pārlecat no mūsu realitātes uz paralēlo realitāti, kur šī lieta jau ir… Jūs gluži vienkārši to zīmējat citā realitātē. Tas ir tagad pats galvenais.

Modelēšanas prakse

Ērti apsēžamies, aizveram acis…

Izdarām dziļu ieelpu un izelpas laikā izelpojam visas savas domas…

Izdarām otru dziļu ieelpu un izelpas laikā pilnīgi atslābināmies…

Izdarām trešo dziļo ieelpu un izelpas laikā jau dabiskā veidā ieslīgstam milzīga prieka un mīlestības stāvoklī… un sākam just rokā to, kas mums ir labi pazīstams, ko mēs patiešām bieži turam rokā un ko mums meditēšanas laikā būs viegli atveidot tēlos un sajūtās, piemēram, mēs sākam iztēloties un just, ka mums rokā ir mobilais tālrunis… Mēs sajūtam tā šķautnes, stūrus… Mēs skatām to ar savu iekšējo redzi… Visām sajūtām jābūt kā īstām: jo reālākas tās radīsit, jo vieglāk izpratīsit modelēšanas praksi. Atcerieties, ka tas ir tikai treniņš.

Izraudzīto priekšmetu mēģiniet sajust desmit, piecpadsmit minūtes, līdz pārliecināsities par notiekošā realitāti. Nepārdzīvojiet, ja sākumā to būs grūti panākt. Viss nāk ar laiku, uzkrājoties pieredzei. Ar šo prasmi ir tāpat. Eksperimentējiet ar dažādiem objektiem. To ir vieglāk darīt, ja pirms pašas modelēšanas priekšmetu uzmanīgi aplūko un patur rokās. Mēģiniet un radiet tik reālistiskas sajūtas un ainas, kādas spējat. Tie ir tikai pirmie soļi ceļā uz jūsu nākotnes veidošanu, tāpēc esiet gatavi tam, ka būs ciņi, pret kuriem var paklupt. Pats galvenais celties atkal kājās un iet tālāk. Viss izdosies. Noteikti izdosies.

Tiem, kuri netic, ka domas materializējas… Vai gribat tūlīt pat uzzināt, ka tas ir reāli, ka mūsu domas patiešām ir materiālas?! Un izdarīt to tūliņ pat? Jūsu domas acumirklī kļūs materiālas. Galvā atkal uzreiz uzradās murgainas domas? Vai ne? Ka tas ir neiespējami un tā nemēdz būt… Man taisnība? Pavērojiet šīs domas un sapratīsit, ka tās jūs ierobežo un liedz iespēju kaut ko saņemt ātri un uzreiz. Prakse ir šāda. Vai esat gatavi?

Pats galvenais ir to izmēģināt.

Ērti apsēžamies un aizveram acis…

Izdarām dziļu ieelpu un izelpas laikā izelpojam visas savas domas…

Izdarām otru dziļu ieelpu un izelpas laikā pilnībā atslābināmies…

Izdarām trešo dziļo ieelpu un izelpas laikā uzreiz nonākam milzīgas mīlestības un prieka stāvoklī. Un tad acu priekšā ieraugām lielu, dzeltenu, sulīgu citronu… Ņemam nazi, nogriežam pusi un ieliekam to mutē… Rūpīgi sakošļājam… Tad to pašu izdarām ar augļa otru pusīti…

Sajutāt skābumu? Muti piepildīja siekalas?

Patiesībā jūs taču neēdāt citronu, taču ķermenis tik un tā atsaucās. Ķermenis tik un tā sajuta jūsu domu raidīto impulsu un reaģēja tā, it kā jūs patiešām būtu apēdis īstu citronu. Proti, jūsu domas acumirklī kļuva materiālas.

Rau, tā ir iekārtota pasaule… Mēs pārāk neefektīvi izmantojam savas smadzenes, neliekam tām strādāt ar pilnu jaudu. Bet meditēšana ļauj mums savu smadzeņu darbību aktivizēt, un ar laiku tās pašas no sevis sāk strādāt efektīvāk.

Daudzi nojums tagad nodomāja, ka par citronu viss ir skaidrs… Bet ja to pašu varētu ar naudu… Pamēģināsim?

Izdarām dziļu ieelpu un izelpas laikā izelpojam visas savas domas…

Izdarām otru dziļu ieelpu un izelpas laikā pilnībā atslābināmies…

Izdarām trešo dziļo ieelpu un izelpas laikā dabiski nonākam beznosacījumu mīlestības stāvoklī… Un, būdami šajā stāvoklī, iztēlojamies un jūtam, ka mums rokās ir naudas paciņa… Katram tā ir citāda: vienam pavisam maza, citam lielāka… Vienam ir tūkstoš vai piectūkstoš rubļu banknotes, citam eiro vai dolāri… Galvenais ir sajust katru banknoti, ieraudzīt to kā reālu… Ar mīlestību un prieku pārskaitiet šīs naudaszīmes… Dariet to ar milzīgu baudu tā, it kā patiešām turētu šo naudu savās rokās!

Sajūtiet banknošu smaržu… Naudas neparasto smaržu, ko nevar sajaukt ne ar vienu citu. Saklausiet, kā jūsu nauda čaukst… Izbaudiet izcili patīkamo sajūtu, ko rada naudas skaitīšana…

Varat iziet no meditatīvā stāvokļa… Nu, kā ir? Vai panācāt realitātes sajūtu? Vai sajutāt naudu savās rokās? Vai guvāt augstāko baudījumu, skaitot šo naudu? Es priecājos, ka jums šī meditācija patika. No tā, cik reāli jūs spējat kaut ko modelēt, ir atkarīga jūsu prasme saņemt vēlamo. Tas ir vienkārši. Galvenais ir praktizēšanās, praktizēšanās un vēlreiz praktizēšanās.

Ir jāiemācās skaidri formulēt to, ko jūs vēlaties, formulēt precīzi, visās detaļās. Citādi var iznākt tā, kā gadījās manai paziņai. Mēs abi pastaigājāmies. Bija ziema, laiks diezgan auksts. Pēkšņi paziņa saka: «Ak, cik labi būtu tagad atrasties pie jūras un neko citu man nevajag, tikai es, daba un jūra…»

Izdzirdis paziņas vārdus, es nolēmu palīdzēt. Mans priekšlikums bija šāds: nopirkt biļeti līdz Anapai un telti, viņai taču vajadzīga tikai jūra un daba. Paziņas vēlme varēja acumirklī īstenoties. Viņa tūlīt saprata savu kļūdu, un mēs abi sākām smieties.

Ir skaidri jāzina, ko jūs gribat. Dievs, Visums vai tas, kam jūs ticat, nesaprot miglainus priekšstatus par jūsu vēlmēm. Lai varētu ātri un vislabākajā veidā palīdzēt jums vēlamā materializēšanā, viņam vajadzīga skaidra, detalizēta aina. Tāpēc, pirms sākat kaut ko modelēt, rūpīgi padomājiet, ko jūs konkrēti gribat, citādi saņemsit tādu pašu realitātes dāvanu kā mana tikko minētā paziņa.

Paturiet prātā pašu galveno: jāgrib un jāmodelē tā, it kā jūs vēlamo patlaban turētu savās rokās. Un ne citādi! Tikai šeit un tagad! Un ļoti konkrēti. Neaizmirstiet, ka mēs visu allaž darām ar prieku un mīlestību! Tas mums palīdz, pirmkārt, dzīvot laimīgāk, otrkārt, dzīvot saturīgāk. Un vēl esiet gatavi tam, ka vēlme īstenosies nekavējoties. Brīnumi taču notiek!

Vēl vienu kļūdu pieļauj tie, kuri ir apguvuši neirolingvistisko programmēšanu un zina mērķa izvirzīšanas sistēmu «Smart». Tajā teikts, ka ir jāuzraksta mērķis un jānosaka datums, kad tas notiks. Es uzskatu, ka ir jāmodelē tieši šeit un tagad. Meditējot ir jārada tā realitāte, kura nepieciešama šobrīd. Jāņem audekls un krāsas un jāuzzīmē, ka tas tavā realitātē patlaban ir!

Ja tu formulē vēlmi attiecībā uz nākotni, piemēram, gribu tādas un tādas markas, tādas krāsas automobili, un nosaki konkrētu datumu, tad tu nemodelē. Tu automašīnu gluži vienkārši gribi… Tu to neradi šeit un tagad, tava vēlme ir vērsta uz nākotni… Tāpēc tavā zemapziņā tā arī paliek nākotnē īstenojama. Visums tūlīt nesāks meklēt tavas vēlmes realizācijas ceļus, jo tā taču piepildīsies kaut kad vēlāk, tad kālab jau tagad būtu kaut kas jādara?

Un diezin vai kāds no jums satrauksies, ja vēlme īstenosies ātrāk. Ja tas notiks pēc pāris dienām vai mēneša, vēl labāk! Nekaliet plānus. Dzīvojiet šeit un tagad. Tad jūsu dzīve būs piepildīta ar jēgu un mīlestību. Jūs šobrīd nesatrauksities par to, vai izdosies… Atslābinieties un uzticieties esošajam. Un gūsit baudu no tā, ko darāt. Tāpēc izlemiet, ko jūs īsti gribat. Ja jums gribas vēlmes uzrakstīt, dariet to, tikai rakstiet tagadnē, it kā šī vēlme jau būtu piepildījusies.

Padariet savu vēlmi tik reālu, cik vien tas ir iespējams. Ja gribat dabūt dzīvokli, tad, acis aizvēris un ieslīdzis meditatīvajā stāvoklī, iztēlojieties to. Rau, jūs ieejat tajā… Redzat, kādā krāsā ir sienas, kāds remonts veikts, cik ir istabu, kādas mēbeles tajās atrodas. Skatiet, kā jūsu ģimene pie virtuves galda iesvēta jauno mītni. Izbaudiet patīkamo sajūtu par to, kas jums ir, jau šeit un tagad. Tas ir jūsu dzīvoklis. Jūsu sapnis jau piepildījies. Un tagad jūs esat ļoti apmierināts ar ieguvumu.

Ieejiet vannasistabā un domās pieņemiet to. Apsēdieties uz dīvāna pie televizora… Radiet reālu klātesa

mības sajūtu… Neaizmirstiet: jo spilgtāki, jo reālāki ir jūsu pašreizējie pārdzīvojumi, jo vienkāršāk un ātrāk jūs saņemsit iecerēto.

Te nu jāņem vērā, ka jūsu zemapziņa nedrīkst sajust melus. Jūs nedrīkstat sevi mānīt. Jums jābūt godīgam pret sevi… Paskaidrošu, ko es ar to domāju.

Jums ir patiešām jātic, ka tas ir iespējams, ka tas ir kaut kas reāls jūsu dzīvoklis šeit un tagad. Nedrīkst apšaubīt tā iespējamību, pieļaut, ka tas ir vienīgi jūsu izdomājums. Sākumā, protams, viss kas var gadīties. Bet jums ir jātic un pēc jūsu ticības jums tiks dots!

Neielaidiet galvā domu, ka tā ir tikai meditācija, nevis kas īsts. Lieciet sev noticēt, ka viss notiek reāli. Un tad rezultāts nebūs ilgi jāgaida. Tas pats atradīs jūs vai parādīs visātrākos ceļus iecerētā sasniegšanai: savedīs kopā ar vajadzīgajiem cilvēkiem, jūs saņemsit izdevīgu priekšlikumu, kas jums palīdzēs.

Savu uzvaru «Ekstrasensu cīņā» es arī modelēju. Man bija svarīgi parādīt, cik tālu (par 95 procentiem) esmu atrāvies no spēcīgākajiem mūsu zemes ekstrasensiem, par kādiem es uzskatu savus sāncenšus, jo gribēju, lai visi tie, kas skatījās attiecīgos raidījumus, saprastu, ka sapņi piepildās, ka tas ir vienkārši: vajag tikai ļoti gribēt…

Es modelēju uzvaru ar tik lielu atrāvienu, patiesa un tīra nodoma vadīts, tāpēc Visums palīdzēja man šajā ceļā… Cilvēki nobalsoja par mani, jo juta šo vienotības mīlestību. Un uzvara bija tāda, kādu biju to modelējis. Mans sapnis piepildījās un cilvēki ieraudzīja, ka viss ir iespējams.

Ja es būtu vēlējies uzvarēt, sava ego vadīts, lai iepriecinātu, izklaidētu to, man tas nekad nebūtu izdevies. Man nekas nesanāktu tā ir iekārtota pasaule. Tikai

tīras un patiesas vēlmes saņem tiesības īstenoties un visa esošā atbalstu. Tāpēc sapņiem jābūt lieliem. Pat tad, ja pirms jums kaut ko neviens vēl nav darījis, tas nebūt nenozīmē, ka to paveikt nav iespējams. Tas nozīmē vienīgi to, ka jūs būsit pirmais, kas pierādīs, ka cilvēkam kaut kas tāds ir pa spēkam…

Vēl kāds nozīmīgs sekmīgas modelēšanas aspekts: neierobežojiet to, kādā ceļā jāatnāk iecerētajam, ja, protams, pats vēlamā sasniegšanas ceļš jums nav svarīgs. Lai sapnis īstenojas pats no sevis vislabākajā veidā. Paskaidrošu, ko es ar to domāju.

Ļoti daudzi savā galvā izprāto, ka dzīvokli vai automobili, vai jebkuru citu materiālu objektu var nopirkt un tikai nopirkt, ka nauda ir jānopelna. Taču tas viss var atnākt arī kā laimests loterijā, kā dāvana vai vēl kādā citā veidā. Neierobežojiet sevi ceļa izvēlēja tas jums nav svarīgs. Dažiem ceļš mēdz būt tikpat nozīmīgs kā pats sapnis tā īstenošana ir paša sapņa sastāvdaļa. Tad, protams, jūs precizējat, kā tieši centīsities to piepildīt, taču vienmēr vislabākajā veidā pašam un Visumam.

Kāpēc es precizēju tieši tā? Tāpēc, ka Dievs pats zina, kāds jums ir visātrākais un vislabākais ceļš. Dievs ir gudrāks par mums, tāpēc Viņam jāuzticas un Viņš parādīs ceļu.Un pa to arī vajadzēs iet. Mūsu sapnis īstenosies, jo pats Visums mums palīdz.

Es ikreiz pirms iziešanas no mājas pie spoguļa cieši ieskatos sev acīs un saku: «Man pats Visums palīdz manā ceļā.» Ja veicams ļoti svarīgs darbs, es precizēju, tieši kāds. Daru to, būdams mīlestības un prieka pilns. Un tad dodos pasaulē. Kā jūs domājat: vai pēc šādiem vārdiem manas vēlmes viegli īstenojas? Jā, jo tad es vairs neesmu viens. Man ceļā palīdz viss. Visur ir zaļā gaisma. Pamēģiniet un jums katrā ziņā izdosies.

Nākamā prakse pie manis atnāca meditēšanas laikā un palīdzēja man, kā arī daudziem paziņām celt savu labklājību. Es sāku šo praksi izmantot un viss sanāca. Manas finanšu plūsmas kļuva daudz platākas… Es beidzot sadraudzējos ar naudas enerģiju, un tā uz visiem laikiem kļuva par manu uzticamu draugu.

Meditācija «Zelta sfēra»

Apsēžamies tā, lai būtu ļoti ērti, un aizveram acis…

Izdarām dziļu ieelpu un izelpas laikā izelpojam visas savas domas…

Izdarām otru dziļu ieelpu un izelpas laikā pilnīgi atslābināmies…

Izdarām trešo dziļo ieelpu un izelpas laikā nonākam savas sirds telpā… Koncentrējam visu savu uzmanību un caur galvu izejam no ķermeņa… Paceļamies augstāk, augstāk un augstāk…

Paskatieties lejā jūs jau lidināties virs savas pilsētas… Celieties vēl augstāk, izejiet ārpus planētas robežām… Nu jūs esat kosmosā… Palūkojieties uz Zemi no turienes saskatiet ap mūsu planētu blīvu zelta apvalku. Tā ir naudas enerģija…

Pielidojiet pie šā apvalka un ieslīgstiet tajā. Izkūstiet zeltainajā gaismā… Brīdi palieciet šīs gaismas enerģijā. Pataustiet to…

Kad esat pilnīgi izšķīdis naudas enerģijā, jūs saprotat, ka atrodaties zelta izplatījumā, kur visas ar naudu saistītās vēlmes ļoti ātri piepildās. Un, rau, jums rokās parādās naudas paciņa tieši tik liela, lai varētu noticēt, ka tā jums tiek dota tāpat vien. Un jūs sākat, kā mēs jau to darījām, pārskaitīt banknotes, sajust tās kā reālas… Jūs dzirdat, kā tās čaukst, jūtat, kā šī nauda smaržo…

Jūs ar mīlestību un pateicību pārskaitāt naudu un tā ir summa, par kuru jūs ticat, ka tā atnākusi tāpat vien. Jūs ar prieku ieliekat to kabatā… Tad paņemat gabaliņu zelta enerģijas un ieliekat to savā sirdī. Jūs reiz un uz visiem laikiem sadraudzējaties ar šo brīnišķīgo enerģiju un kļūstat vienoti ar to.

Kad šīs enerģijas gabaliņš nokļuvis jūsu sirdī, jūs lēnām atgriežaties ķermenī… Izdarāt dziļu ieelpu… Un izelpas laikā ar smaidu un labā noskaņojumā atgriežaties…

Tagad jūs uz mūžu esat ieguvis uzticamu draugu un palīgu naudas enerģiju. Paturiet prātā, ka tai tāpat kā visam dzīvajam vajadzīga mīlestība un rūpes. Praktizējiet šo meditāciju regulāri, jo jebkura draudzība ir jāuztur. Naudas enerģija jums palīdzēs uzlabot savu finansiālo stāvokli. Taču atcerieties: galvenā atslēga uz bagātību un pārpilnību ir jūsu mīlestība. Bez tās mūsu pasaulē nekam nav nozīmes.

Līdzība par tēmu…

Filozofijas profesors, stāvēdams auditorijas priekšā, paņēma piecu litru stikla burku un piepildīja to ar akmeņiem, kuru diametrs bija ne mazāks par trim centimetriem. Tad pajautāja studentiem: «Vai burka ir pilna?» Tie atbildēja: «Jā, pilna.»

Tad viņš atvēra burku ar zirņiem, iebēra tos lielajā burkā un mazliet sakratīja to. Zirņi piepildīja brīvās vietas starp akmentiņiem. Profesors vēlreiz pajautāja studentiem, vai burka ir pilna. Studenti apstiprināja, ka pilna gan.

Tagad profesors paņēma kārbu ar smiltīm un iebēra tās burkā. Smiltis sabira tukšajās vietās starp akmentiņiem

un zirņiem. Uz viņa jautājumu par to, vai nu burka ir pilna, studenti ar pilnu pārliecību apliecināja, ka šoreiz gan tā ir neapšaubāmi pilna.

Bet profesors sadabūja divas pudeles ar ūdeni un ielēja to līdz pēdējai lāsei lielajā burkā.

Studenti sāka smieties.

-   Bet tagad es gribu, lai jūs saprastu, kļuvis nopietns, sacīja profesors, ka burka tā ir jūsu dzīve, akmentiņi svarīgākās lietas jūsu dzīvē, proti, ģimene, veselība, draugi, paša bērni viss tas, kas nepieciešams, lai jūsu dzīve būtu pilnvērtīga pat tad, ja visu citu nāktos zaudēt. Zirņi tās ir lietas, kuras jums personīgi kļuvušas nozīmīgas: darbs, mājas, automobilis. Smiltis ir viss pārējais, dažādi sīkumi.

Ja burku vispirms piepildītu ar smiltīm, tad nepaliktu vietas zirņiem un akmentiņiem. Ta arī jūsu dzīvē: ja visu laiku un enerģiju tērēsit sīkumiem, svarīgākām lietām pietrūks gan laika, gan enerģijas. Pievērsieties tam, kas jūs dara laimīgus: spēlējieties ar saviem bērniem, nepametiet novārtā savu dzīvesbiedru, tiecieties ar draugiem. Vienmēr vēl atliks laiks tam, lai pastrādātu, uzkoptu māju, salabotu un nomazgātu automobili. Pirmām kārtām veltiet laiku un enerģiju akmentiņiem, proti, vissvarīgākajām lietām savā dzīvē. Nosakiet savas prioritātes, pārējais ir tikai smiltis.

Tad kāda studente pacēla roku un vaicāja, kāda loma ir pudelēm ar ūdeni. Profesors pasmaidīja un sacīja:

-   Esmu priecīgs, ka jūs par to pajautājāt. Es to ielēju burkā tikai tāpēc, lai jums pierādītu, ka pat tad, kad jums dzīve šķitīs piepildīta līdz malām, tajā vienmēr atradīsies vieta pāris ūdens pudelēm, 'la ir tiekšanās pēc patiesības…

Tāpēc tagad parunāsim par to, kas ir pats svarīgākais gan man, gan daudziem citiem, proti, par ģimeni. Vai ir iespējams modelēt ģimeni? Vai ar modelēšanas palīdzību var uzlabot jau nodibinātas attiecības vai arī no tām jāatsakās un jāuzsāk jaunas? Atbildes uz šiem jautājumiem atradīsit turpmākajās lappusēs.

Ģimeni var un pat vajag modelēt. Ja esat jau nodibinājis ģimeni un nejūtaties visai apmierināts ar to, kā veidojas jūsu savstarpējās attiecības, modelēšana jums šajā ziņā palīdzēs.

Galvenais ir nepieļaut kļūdas. Nedrīkst modelēt kāda cita vietā, nedrīkst ietekmēt cilvēka likteni pret viņa gribu. Viņš ir piedzimis brīvs, un ar modelēšanas palīdzību nevajadzētu censties šo cilvēku mainīt. Jautājums ir par to, vai jūs pieņemat viņu tādu, kāds viņš ir. Bet to iemācīties ir svarīgi. Ja to nepratīsit, jūs vispār nespēsit izveidot labas attiecības, it īpaši ģimenē. Tāpēc vispirms jāsāk ar sevis modelēšanu, ar tām savām īpašībām, kuras nepieciešamas harmonisku attiecību radīšanai.

Bet ko jūs tādā gadījumā varat modelēt savai ģimenei un bērniem? Kad meditējot ieejat mīlestības un prieka stāvoklī, skatiet viņus laimīgus, redziet, ka jūsu ģimenē valda harmonija un savstarpēja sapratne, ka visi sēžat pie galda un baudāt garšīgu maltīti… Galvenais ir iztēloties un just, cik laimīgi ir jūsu ģimenes locekļi! Tāda, rau, ir labākā modelēšana attiecībā uz ģimeni. Jūs redzēsit, kā mainīsies jūsu ģimenes locekļi, kā mājas gaisotne piepildīsies ar mīlestību un saprašanos, it īpaši tad, ja iemācīsities cienīt citu viedokli un sāksit šos cilvēkus pieņemt tādus, kādi viņi ir.

Jūsu mīlestība un domu spēks palīdzēs izdziedināt ģimenes locekļu savstarpējās attiecības. Neaizmirstiet,

ka to varat panākt tikai tad, ja jums ir skaidra sirds un tīri nolūki. Nekad tuvinieku vietā neizlemiet, vai viņiem būtu jāslimo vai jābūt veseliem, vai jālieto alkohols, vai jāsmēķē utt. Neizlemiet bērnu vietā, kur mācīties vai kādu darbu strādāt. Viņi paši to brīvi izvēlēsies. Izbeidziet visu kontrolēt ļaujiet ģimenes locekļiem būt brīviem un pašiem par visu lemt… Tā ir atslēga uz panākumiem savstarpējās attiecībās. Jūsu uzdevums ir strādāt tikai ar sevi un modelēt ģimenes locekļu laimīgās sejas, ar jūsu mīlestību un prieku piepildītās sirdis. Tāds ir jūsu uzdevums un ne vairāk.

Kad modelējat attiecības ģimenē, jābūt skaidrībā par to, vai jums ir saglabājusies mīlestība pret attiecīgo cilvēku. Varbūt esat kopā ar viņu, pienākuma apziņas vadīts, varbūt aiz žēluma, bet varbūt baidāties palikt viens? Visi šie apsvērumi ir jūsu veselības un labu attiecību ienaidnieki, kas traucē jums pašam un jūsu tuviniekiem būt laimīgiem. Vienīgi mīlestība ir tas, kā dēļ ir vērts censties uzlabot attiecības. Ja tās jau sevi izsmēlušas, tad cilvēks ir jāpalaiž un no visas sirds jānovēl viņam būt laimīgam, sastapt jaunu mīlestību.

Un tad jūs spēsit iemantot kaut ko lielāku. Jūs spēsit iemantot prieku, ko sniedz draudzība. Jūsu pieķeršanās un bijusī mīlestība pāraugs tieši šajās brīnišķīgajās jūtās. Tās jums būs kā svaiga gaisa malks un piepildīs ar laimes sajūtu visu dzīvi. Diemžēl ļoti daudzi velk sev līdzi pagātnes nastu solījumu palikt kopā uz visu mūžu. Bet nekā mūžīga nav viss plūst, viss mainās. Ir jārīkojas atbilstoši pašreizējam brīdim, augstu jāvērtē un jāmīl sava dzīve un viss apkārt esošais tieši šeit un tagad.

Ja pienācis laiks no kaut kā vai no kāda šķirties, patiesi un bez nožēlas pasakiet cilvēkam paldies par

kopīgo pieredzi un ar mīlestību ejiet tālāk pa dzīvi. To nav viegli saprast, jo kopš bērnības mums ir mācīts pretējais: būt atbildīgiem par tiem, kurus esam pieradinājuši. Taču jūsu partneris nav suns, kas būtu jāpiejaucē. Viņš ir pieaudzis un saprātīgs cilvēks, tiks galā arī bez jums… Izbeidziet tēlot pasaules glābēju un sāciet dzīvot saskaņā ar sirdi! Dzīvot nevis pienākuma vai saistību dēļ, bet gan ar patiesu vēlmi dzīvot un mīlēt. Tad jebkuras jūsu attiecības atplauks, jo to pamatā būs mīlestība.

Nebaidieties palaist vaļā… Jūs atradīsit vēl harmoniskākas attiecības ticiet man! Jūs esat pelnījis labāko. Tikai ticiet tam. Iemīliet savi tādu, kāds esat. Šo baiļu pamatā taču ir sevis nemīlēšana… Bet neviens nespēs jūs iemīlēt un arī jūs nevienu, kamēr neiemīlēsit sevi un nepieņemsit pats sevi tādu, kāds esat. Tāpēc vēlreiz atgādinu: sāciet ar sevi. Bez nožēlas atlaidiet pagātni un jaunā nākotne dāvās jums vēl lielāku laimi un mīlestību.

Pēc mātes nāves manī lielu greizsirdību sāka izraisīt tēva romāni. Es biju ļoti egoistisks, un man grūti nācās samierināties ar faktu, ka viņš var būt laimīga ar citu sievieti. Es tolaik ticēju, ka var būt tikai viena mīlestība un uz visu mūžu. Tā ir vislielākā ilūzija zemes virsū. Un tā bija iemājojusi manā galvā…

Taču kādudien es sapratu, ka tā ir tikai ilūzija un ka viss, kas sākas, agri vai vēlu arī beidzas: ja tu esi piedzimis, tad katrā ziņā agri vai vēlu nomirsi; ja tavā sirdī ir iedegusies mīlestība, tā var arī apdzist. Es sajutu lielu atvieglojumu un pat nopriecājos, kad tēvs vēlreiz apprecējās. Es redzēju, kā abi mīl viens otru, un biju patiesi priecīgs, jo mīlestība jebkurā gadījumā ir pats skaistākais cilvēka dzīvē. Bet to, kas pagājis, ir laiks atstāt pagātnē.

Arī es, kad biju pirmoreiz iemīlējies, domāju, ka tas ir uz visu mūžu, taču, par laimi, es atvēros mīlestības brīnumam un līdz šīs grāmatas tapšanas laikam esmu iemīlējies vēl vairākas reizes. Tas, ka var iemīlēties un ļauties šīm skaistajām jūtām, ir tiešām satriecoši. Tāpēc esiet drosmīgi! Mīliet… Un katra nākamā reize var būt stiprāka par iepriekšējo. Vismaz man tā ir bijis. Esmu pārliecināts, ka arī jums tas izdosies. Noticiet sev, lai cik gadu jums būtu, un gluži vienkārši sāciet dzīvot un mīlēt. Izejiet no savu skumju tumšā cietuma un pasildiet sirdi mīlestības siltajos staros.

Kad būsit gatavs jaunai pieredzei, jums talkā nāks modelēšana, jo ar tās palīdzību varat «radīt» sirdij tīkamu cilvēku. Jums vairs nebūs jāskraida apkārt, meklējot sev princi (princesi). Ir tikai jāapsēžas un jāsāk meditēt, radot vēlamo tēlu.

Kā to izdarīt? Viss ir ļoti vienkārši. Katram cilvēkam ir noteiktas kvalitātes, kas viņam patīk citos, piemēram, rakstura īpašības, matu vai acu krāsa un tā tālāk. Šajā gadījumā jārīkojas tāpat. Sākuši meditēt, jūs ieslīgstat mīlestības un prieka stāvoklī un tad iztēlojaties attiecīgo cilvēku līdz sīkākajai detaļai, tā, it kā viņš vai viņa šobrīd atrastos jums līdzās… Jūs skatāties šim cilvēkam acīs, un sirds vai pamirst. Jūs sabužināt viņa matus, kas ir tieši tādā krāsā, kādu esat iedomājies. Jūs aprakstāt visas viņa labās īpašības, kuras jums ir svarīgas. «Nedzer un nesmēķē» neder, «piekopj veselīgu dzīvesveidu» tā jau ir labāk, vai ne? Viss ir tik reāls, it kā tā būtu jūsu pirmā tikšanās! Pats galvenais ir radīt sajūtu, ka jūs jau tagad, pretēji jebkurai loģikai, labi pazīstat šo cilvēku, zināt, cik lieliski ir būt kopā ar viņu un ka jūsu sirdis pukst vienā ritmā.

Aizveriet acis un pamēģiniet… Ļoti daudzi pāri šādā veidā jau ir atraduši viens otru. Pamēģiniet arī jūs, un esmu pārliecināts jums noteikti izdosies.

Taču nemeklējiet ideālu cilvēku. Tādu nemēdz būt… Atcerieties, ka jūsu iecerēto īpašību komplekts ir tikai komplekts… īsta mīlestība pirmām kārtām ir beznosacījumu mīlestība! Tāpēc atveriet savu sirdi brīnumam un tas katrā ziņā atlidos pie jums uz mīlestības spārniem!

Līdzība par tēmu…

Cilvēks visu mūžu bija vairījies no laulības, un, kad viņš deviņdesmit gadu vecumā gulēja uz nāves gultas, kāds viņam pajautāja:

-Tu tā arī neapprecējies, taču nekad neesi teicis, kāpēc tā notika. Tagad, stāvēdams uz nāves sliekšņa, apmierini mūsu ziņkārību. Ja ir kāds noslēpums, atklāj to tagad, jo tu mirsti, aizej no šīs pasaules. Pat tad, ja tavs noslēpums kļūs zināms, tas tev nekādu ļaunumu nenodarīs.

Sirmgalvis atbildēja:

- Jā, man ir kāds noslēpums. Nav jau tā, ka es būtu bijis pret laulību, taču vienmēr esmu meklējis ideālu sievieti. Daudz laika veltīju šiem meklējumiem un tā pagāja visa dzīve.

- Vai tiešām uz visas planētas, kuru apdzīvo miljoniem cilvēku un puse no tiem ir sievietes, tu nevarēji atrast nevienu ideālu sievieti?

Pa vecā vīra vaigu noritēja asara. Viņš teica:

-   Nē, vienu es tomēr atradu.

Jautātājs bija pilnīgā nesaprašanā.

-   Kas tad notika? Kāpēc jūs neapprecējāties?

Un sirmgalvis paskaidroja:

Šī sieviete meklēja ideālu vīrieti…

Mīlestībā nepastāv nosacījumi, un tā necieš robežas… It īpaši pilnību. Mīlestība var būt absolūti nepilnīga. Tai ir vajadzīgas vienīgi pateicības jūtas, tas, ka cilvēks tiek pieņemts tāds, kāds viņš ir. Tad jūsu dzīve piepildīsies ar laimi un jēgu.

Diemžēl mūsdienās ļoti daudzi meklē ideālus dzīves draugus. Šie cilvēki uzsāk attiecības un tā vietā, lai iemīlētu otru, pieņemtu viņu tādu, kāds viņš ir, cenšas partneri pārveidot, pielāgot savā galvā esošajam tēlam. Tā rezultātā cieš paši un liek ciest otram cilvēkam.

Pasaule jau sen ir apgriezušies otrādi… Necentieties kādu pārveidot un vēl jo vairāk izmantot šim nolūkam modelēšanu. Modelēšana kalpo tikai labiem mērķiem. Tā var vienīgi palīdzēt jums atrast cilvēku, kas būtu tuvs dvēseles ziņā un atbiĪstu citiem jūsu parametriem. Bet tālāk seko darbs ar sevi! Vienīgi beznosacījumu mīlestības un prieka plūsmas attīstīšana sevī! Tā ir atslēga uz uzvaru. Tā ir atslēga uz laimi.

Lai piesaistītu savai dzīvei mīlestību un kvalitatīvas attiecības, pašam ir jākļūst tīrākam, gatavam šīm attiecībām! Necentieties nodibināt attiecības tāpēc vien, ka jūtaties vientuļš, ka tā «vajag». Palieciet kādu laiku vienatnē ar sevi, lai saprastu, kas jums dzīvē patiešām ir nepieciešams. Izvērtējiet savas attiecības un visu savu dzīvi. Padomājiet un tieciet skaidrībā par to, kas jums līdz šim ir traucējis izveidot kvalitatīvas attiecības. Meklējiet problēmu sevī, izanalizējiet liekās īpašības un ar mīlestību izmetiet tās no savas dzīves. Iedomājieties sevi partnera vietā un centieties apjaust, vai viņam bija labi ar jums, ar tādu, kāds esat. Ja ne, tad attīrieties, līdz būsit apmierināts ar sevi, lai pašam ar sevi būtu ļoti komfortabli, lai mīlestība pati sāktu jūs piepildīt līdz matu galiem. Izdariet to. Un tad jebkurš cilvēks attiecībās ar jums kļūs par vislaimīgāko cilvēku uz mūsu planētas. Tas būtu lieliski! Attiecībās galvenajam principam jābūt šādam: ja laimīgi ir abi, tad tās ir kvalitatīvas attiecības. Tad jūs esat paveicis labu darbu ar sevi. Tad mīlestība patiešām ir bez jebkādiem nosacījumiem un jūs varat būt ļoti apmierināts ar sevi.

Kādam manam paziņam mīlestība allaž sagādāja ciešanas. Viņam vienmēr gadījās meitenes ar smagu raksturu. Puisis tik ļoti bēga no vientulības, ka nepaguva ne atjēgties, kad bija jau iestrēdzis citās attiecībās. Un atkal piedzīvoja to pašu. Es viņam ieteicu ieturēt nelielu pauzi, lieki nerosīties, bet tikt skaidrībā, kāpēc tā notiek. Meitenes mainās, taču problēmas paliek nemainīgas. Tātad vaina meklējama nevis partnerī, bet gan viņā pašā.

Paziņa sāka meditēt, un tūlīt atklājās programma, kas nebūt nestrādāja viņa labā… Pusaudža gados pēc pirmās mīlestībā gūtās rūgtās pieredzes viņš bija nospriedis, ka visas sievietes ir vienādas… Un tieši tāpēc visām šā puiša meitenēm bija līdzīgs raksturs. To sapratis, viņš ļoti nopriecājās, jo bija atklājis savas problēmas cēloni.

Es šim puisim pastāstīju pāris piemēru no savas dzīves un paskaidroju, ka meiteņu ir ļoti daudz un viņas mēdz būt diezgan atšķirīgas… Šajā pasaulē ir gan mīlošas, gan atbalstošas, gan labsirdīgas, gan maigas… Tovakar viņš it kā atklāja sev jaunu pasauli, saskatīja sevī daudzas nevajadzīgas un liekas īpašības, kas traucēja pašam dzīvot, piemēram, greizsirdību, vēlēšanos pastāvīgi izteikt pārmetumus un citas. Es pajautāju, kādu meiteni viņš gribētu sastapt. Puisis viņu aprakstīja sīki jo sīki. Tad sāka šo meiteni modelēt… Un ko jūs domājat? Pēc pusotra mēneša viņi nejauši iepazinās kāda lielveikala grāmatu nodaļā.

Cik man zināms, abi jau divus gadus ir kopā un jūtas ļoti laimīgi. Vajag tikai atbrīvoties no vecajiem priekšstatiem par sevi un citiem cilvēkiem, ļaut viņiem ienākt savā dzīvē.

Esmu redzējis ļoti daudz nelaimīgu sieviešu, kuru ciešanu cēlonis ir pārliecība par to, ka visi vīrieši ir maitas un nelieši. Tā uzskatīja viņu mātes un vecmāmiņas… No paaudzes paaudzei tika nodota viena un tā pati pasaka… Un visas šīs sievietes ļoti brīnījās, kur gan palikuši prinči baltos zirgos. Viņas allaž pievilka viena un tā paša tipa vīriešus, proti, alkoholiķus un slaistus, it kā citu nemaz nebūtu. Ja šo sieviešu tuvumā parādījās kārtīgi vīrieši, viņiem tik un tā tika piekārta staiguļa birka…

Pasaule ir bezgala liela… Tiklīdz kļūsit iekšēji tīri un izmetīsit no galvas visus murgus par to, ka apjums var būt tikai slikti cilvēki, tā drīz vien sastapsit labus un gaišus ļaudis. Jūs piesaistīsit sev cilvēkus ar līdzīgām interesēm un līdzīgiem uzskatiem par dzīvi. Un tas jums sagādās neizsakāmu prieku. Pasaule it kā būtu tā pati, arī pilsētas tā pati, bet… Bet jūs esat mainījies un tagad viss apjums ir citāds. Atcerieties: jūsu pasaule sākas ar jums un jūsu priekšstatiem par to. Modelējiet gaišo, labestīgo un tīro…

Vēl viens stāsts par kādu jauku paziņu, kurai problēmu radīja nepareizs vēlmes formulējums. Viņa bija to modelējusi ne visai precīzi, un tas viņai maksāja ģimeni. Ir skaidri jāzina, ko tu gribi, un ļoti precīzi jāformulē sava vēlme. Zemapziņa taču meklē visīsāko ceļu jūsu mērķa sasniegšanai.

Ar šo sievieti gadījās tā. Tuvojās Jaungads, un viņa mēdza katru gadu izteikt saviem tuviniekiem visai abstraktus, tomēr ļoti vērtīgus novēlējumus, tādus kā mīlestību, veselību, laimi. Un katru gadu šie novēlējumi, protams, piepildījās. Šoreiz viņa nolēma kaut ko novēlēt sev un tā bija «mašīniņa». Sieviete neprecizēja, kādu automobili gribētu. Pagāja divi mēneši, un viņu pameta vīrs. Mana paziņa palika viena ar mazu bērnu, kas katru vakaru nesa viņai uz gultu savas rotaļu mašīnītes.

Rau, kāds aizkustinošs stāsts par to, cik svarīgi ir precīzi un skaidri formulēt, ko tu gribi, cik svarīgi ir modelējot radīt savu realitāti ar mīlestību, nevis gluži vienkārši novēlēt kaut ko abstraktu. Vienmēr atcerieties, ka jūsu domas ir materiālas, un tas ir jāizmanto savā un savu tuvinieku labā. Saprotot šīs vienkāršās patiesības, jūs drīz vien sākat saņemt tieši to, ko vēlaties. Nebaidieties iedrošinieties, sapņojiet un lai jūsu sapņu robeža ir tikai kosmoss.

Attiecībās ļoti nozīmīga lieta ir ticība sev blakus esošajiem cilvēkiem. Lai ko viņi būtu nolēmuši uzsākt, lai ko gribētu paveikt, pat visneprātīgākās (šā vārda labākajā nozīmē) ieceres atbalstiet viņus, noticiet viņiem tā, kā viņi paši, iespējams, sev netic! Un jūs redzēsit, kā viņi pacelsies spārnos un lidos pretī saviem mērķiem… Šie cilvēki uzskatīs, ka esat eņģelis, kas mīl viņus bez jebkādiem nosacījumiem un vienmēr atbalsta. Viņi allaž centīsies būt jums līdzās, gribēs jums pastāstīt par saviem visslepenākajiem sapņiem,

jo nebaidīsies atklāt jums savu sirdi. Blakus jums šie cilvēki būs tādi, kādi viņi ir, nebaidīsies no pārmetumiem un nosodīšanas. Tātad, ja gribat izveidot kvalitatīvas attiecības, ņemiet vērā šo padomu. Tad ap jums būs vienīgi eņģeļi, jo tie mīt ne tikai debesīs, bet arī uz zemes, ja vien tiem tic.

Vēl es gribētu ar jums parunāt par veselību, pastāstīt, kā to modelēt, kādi nereti patiesībā ir īstie slimību cēloņi.

Es tik tiešām ticu, ka nekādi ārsti vai dziednieki, vai burvji mūs neizārstēs. Viņi var būt vienīgi ceļveži un palīgi. Bet jūs paši sev piesaistījāt slimību, paši to modelējāt, tāpēc ir svarīgi šajā ziņā kaut ko iemācīties, kļūt gudrākiem un pēc izdziedināšanās vairs neko tādu savā dzīvē nepieļaut.

Kad meditācijas laikā ēdāt citronu, jūs pārliecinājāties, cik viegli jūsu fizioloģija reaģē uz jūsu domām. Bet tad, kad, paši to nesaprazdami, domājāt par kaut ko sliktu, pārdzīvojāt negatīvas emocijas un pastāvīgi bijāt stresā, jūs paši samaitājāt sev veselību.

Jūsu ķermenis un jūsu slimības arī ir jūsu domu un rīcības atspoguļojums. Tas nebūt nenozīmē, ka kāds jūs par to soda. Bet, protams, kā es jau rakstīju, tad, kad mēs vēlam citam cilvēkam sliktu, mēs to izlaižam caur sevi. Mēs sevi inficējam ar savām negatīvajām domām. Mēs paši sabeidzam savu ķermeni, proti, mūsu negatīvās domas to sagrauj. Kas būtu darāms? Tas, ko jau esmu teicis: jāievieš kārtība savā domāšanas veidā, jākļūst iekšēji tīrākam un kustīgākam, jāpārskata savs uzturs vairāk jāēd svaigi, vitamīniem bagāti dārzeņi un augļi. Tas viss labvēlīgi ietekmē mūsu pašsajūtu, paver mums iespēju nodzīvot garu mūžu un vienmēr būt veseliem.

Tagad pat ārsti un oficiālā medicīna atzīst, ka 99 procenti no visām slimībām ir psihosomatiskās slimības, proti, to izcelsmē līdzdarbojušies psihiskie faktori, nepareizas domas un pastāvīgs stress.

Tā, piemēram, slimas aknas ir dusmu un niknuma pilna cilvēka pazīme. Viņš ļoti bieži piktojas, ļaujas dusmām, un no tā visvairāk cieš šā cilvēka aknas. Kā blakus parādība tam palielinās visu pārējo orgānu slodze. Sākas problēmas ar potenci, jo mūsu organismā viss ir savstarpēji cieši saistīts. Tāpēc dusmas un niknums var izraisīt impotenci pat gados jauniem vīriešiem un tā būs tikai aknu slimības blakne.

Protams, aknu darbību negatīvi ietekmē treknu un ceptu produktu lietošana uzturā, kā arī alkohols. Ja izslēdz visus šos faktorus un apvalda niknumu ar meditēšanas palīdzību, aknas var izārstēt visai ātri un panākt, ka tās kļūst absolūti veselas.

Redzes pasliktināšanās liecina, ka cilvēks nevēlas kaut ko pieņemt šajā pasaulē. Tad sāk darboties organisma aizsargfunkcija acu priekšā izveidojas tāds kā miglas plīvurs. Meditēšanas laikā ir jānoskaidro, ko tieši jūs nepieņemat, un jāpieņem tas ar beznosacījumu mīlestību. Jums palīdzēs meditēšana un daži vienkārši vingrinājumi.

1. vingrinājums acīm

Apsēžamies tā, lai būtu ļoti ērti, un aizveram acis. Tad izdarām dažas dziļas ieelpas un izelpas un sākam vingrināt tos acu muskuļus, kuri atslābst un atrofējas, ja cilvēks ilgstoši nēsā brilles.

Ar aizvērtām acīm sākam cieši skatīties vispirms uz augšu, it kā gribētu saredzēt kaut ko sev aiz muguras, pēc tam tāpat uz leju, pa kreisi un pa labi. Cenšamies pastiept muskuļus uz katru pusi, līdz sajūtam vieglas sāpes.

Tad ar acīm izdarām apļveida kustības…

Pēc tam visu to pašu atkārtojam ar atvērtām acīm. Darām to ar prieku un mīlestību, jo tikai tā varēsim izveseļoties.

Vispār centieties nēsāt brilles iespējami mazāk, pretējā gadījumā redze kļūst kūtra un negrib pati piepūlēties.

2. vingrinājums acīm

Apsēžamies tā, lai būtu ļoti ērti, noņemam savu «ieradumu» (es runāju par brillēm) no acīm, izraugāmies savā priekšā objektu aptuveni divu metru attālumā un sākam atslābināties. To darot, skatāmies uz objektu, cenšoties to detalizēti izpētīt. Izpildot šo vingrinājumu, noteicošais ir maksimāla atslābināšanās un pārliecība, ka viss izdosies.

Abi vingrinājumi jāizpilda katru dienu kā «rīta rosme» acīm. Ļoti daudziem cilvēkiem tie ir palīdzējuši, tāpēc esmu pārliecināts: ja būs stipra ticība un patiesa vēlme, palīdzēs arī jums.

Viss ir jūsu rokās. Neaizmirstiet to.

Nieres tās ir bailes. Ja cilvēks no kaut kā visu laiku baidās, nieres tiek papildus noslogotas, to darbība tiek apgrūtināta. Tieši tāpēc ir svarīgi pārvarēt savas bailes. Nevajag bīties, ir jāuzticas Dievam un jums viss izdosies.

Kuņģis. Jebkura problēma ar to nozīmē, ka jūs ļoti daudz pārdzīvojat bez jebkāda iemesla un droši vien esat ļāvis kādam cilvēkam izdarīt spiedienu uz sevi. Problēmas ar kuņģi tas pirmām kārtām liecina par apspiestu personību. Neļaujiet nevienam izdarīt uz jums spiedienu. Iekšējo spēku jūs iemantosit meditējot. Tas jums palīdzēs nospraust saprātīgas robežas ar šo pasauli.

Sirds. Ļoti daudziem cilvēkiem problēmas ar sirdi rodas tāpēc, ka viņi baidās no mīlestības, ir pārvilkuši tai krustu un vairs neļauj enerģijai plūst caur sirdi. To nekādā gadījumā nedrīkst pieļaut! Atveriet sirdi ļaujiet mīlestības enerģijai tajā iekļūt un izdziedināt jūs…

Problēmas ar citiem orgāniem visbiežāk ir galveno orgānu slimību sekas, jo mūsu organismā viss ir savstarpēji saistīts.

Ko darīt, ja meditējot esi uzzinājis, kā pievilki sev attiecīgo slimību? Kā ātrāk izdziedināties?

Modelēšana šai ziņā ir vislabākais palīgs. Pats svarīgākais ir izbeigt dusmoties par to, ka esi slims vai kāds orgāns nav vesels. Tas būs pirmais solis uz uzvaru.

Es jau sen esmu ievērojis, ka jebkura slimība ir cikliska. Atsauciet atmiņā kādu reizi, kad bijāt sasirdzis… Vai jums allaž bija vienādi slikti? Vai vienmēr jutāt sāpes? Ja jums patlaban kāds orgāns nav vesels, to konstatēt būs vieglāk…

Es uzskatu, ka ikviena slimība ir cikliska… Mēs periodiski pilnīgi izdziedināmies no tās, jo mūsu organisms ir ļoti gudrs, allaž liek lietā pašregulāciju un reģenerāciju. Vēlāk mēs atceramies, ka mums ir kāda slimība, tāpēc ir jāsaslimst… Lai gan jūtamies lieliski, mēs no pagātnes velkam līdzi domas par slimību… Ko mēs patiesībā tādējādi darām? Mēs radām jaunu spirāles loku un slimība turpinās. Vainīga ir mūsu neticība tam, ka organisms pats spēj atgūt veselību, un nevēlēšanās ieklausīties savā ķermenī. Mēs atkal un atkal uzspiežam sev slimību. Pasekojiet tam…

Tomēr šajā atklājumā ir arī plusi. Mēs varam savam organismam palīdzēt un atgūt veselību. Meditējot varam paātrināt attīrīšanās un atjaunošanās procesu. Paturiet prātā: jebkura ārstu diagnoze vēl nebūt nav iemesls mirt. Tas ir tikai stimuls mobilizēt savus spēkus un virzīt tos uz organisma izdziedināšanu.

Mana paziņa saslima ar zarnu trakta vēzi. Ārsti secināja, ka slimība ir jau ceturtajā stadijā un sievietei atlicis dzīvot vien kādus trīs mēnešus, ja paveiksies. Piedāvāja ķīmijterapijas kursu, visu, kas varētu viņai palīdzēt… Vīrs neizturēja mājās valdošo spriedzi un aizgāja.

Slimā sieviete ļoti ticīgs cilvēks nosprieda: ja jau dzīvot atlicis tikai pāris mēnešus, viņa tos pavadīs lūgšanās. Un sāka to darīt katru dienu kādas piecas stundas meditēja un skaitīja lūgšanas. Ar katru dienu viņa jutās aizvien labāk. Organisms pats sāka izvadīt caur zarnu traktu visu slikto. Slimniecei kļuva aizvien labāk un labāk. Viņa nepārtrauca meditēšanu un lūgšanas, nosprieda: ja jau paliek labāk, tātad Dievs dzird šīs lūgšanas un izdziedinās viņu. Pēc trim mēnešiem sieviete aizgāja uz pārbaudi. Visas analīzes parādīja, ka viņa ir pilnīgi vesela. Ārsti bija nesaprašanā. Ticība ir tā, kas palīdz cilvēkam mainīties pašam un pilnīgi izmainīt savu dzīvi.

Es uzskatu šo gadījumu par satriecošu piemēru tam, kā cilvēks, kas bija nonācis līdz bezdibeņa malai, nepadevās un atrada sevī spēku sākt dzīvi no jauna. Šai sievietei ir četrdesmit gadu, un viņa nesen atkal apprecējās. Rau, kā mēdz gadīties. Brīnumi notiek! Lai cik briesmīga diagnoze jums tiktu pavēstīta, nekrītiet izmisumā, bet ticiet, meditējiet un iztēlojieties, ka attiecīgais jūsu orgāns, viss organisms kopumā ir izdziedināts, tas ir atguvis veselību un iekšēji mirdz… Izstaro mīlestību…

Meditēšanas laikā svarīgi sajust, ka jūsu orgāns šeit un tagad ir vesels, proti, tas tiks izdziedināts nevis kaut kad nākotnē, bet gan tiek izdziedināts šeit un tagad! Ir svarīgi iztēloties, ka šis orgāns izjūt prieku un mīlestību, ir absolūti vesels pretēji jebkurai loģikai. Radiet sajūtu, ka esat pilnīgi vesels šeit un tagad. Tieši šeit un tagad ir svarīgi justies spēka un enerģijas pilnam, šeit un tagad just, kā organisms piesātinās ar veselību, kā tas izstaro skaistumu. Jūs pats starojat laimē un slimība aiziet. Jūsu uzdevums ir meditēšanas laikā palīdzēt organismam ātrāk izdziedināties.

Izdziedināšanās meditācija

Apsēžamies tā, lai būtu ļoti ērti… Acis aizvērtas…

Izdarām dziļu ieelpu un izelpas laikā izelpojam visas savas domas…

Izdarām otru dziļu ieelpu un izelpas laikā pilnīgi atslābināmies…

Izdarām trešo dziļo ieelpu un izelpas laikā jau nonākam meditatīvajā beznosacījumu mīlestības stāvoklī, jūtamies vienoti ar visu pasauli. Savu mīlestību un prieku sākam virzīt uz to orgānu, kuram tagad ir nepieciešama palīdzība. Mēs šeit un tagad jūtam, ka mūsu mīlestība un Visuma mīlestība iekļūst šajā orgānā un izdziedina to. Mēs jūtam, pretēji jebkurai loģikai, ka tas ir vesels un dzīvības pilns. Tas ir absolūti vesels!

To sajust ir ļoti svarīgi… Jo spilgtāka būs šī sajūta, jo vairāk jūs tai noticēsit, jo ātrāk izdziedināsities. Izdariet to! Lai jūsu mīlestība jūs izdziedina!

Vienas meditācijas laikā jāmodelē tikai viena vēlme. Enerģiju nedrīkst sadrumstalot. Virzieties uz panākumiem soli pa solim. Koncentrējiet visu enerģiju uz vienu mērķi un tikai pēc tam varat pāriet pie nākamā.

Šī prakse ir palīdzējusi kļūt par mātēm ļoti daudzām jaunām sievietēm, kuras ārsti uzskatīja par neauglīgām. Es saņemu daudz vēstuļu, ko ar pateicību rakstījušas tās sievietes, kuras piedalījās manos semināros un kurām modelēšana palīdzēja iepazīt prieku par grūtniecību. Esmu gandarīts, ka šie semināri dod cilvēkiem ticību, bet viņu ticība Dievam un tam, ka Viņš dāvās ģimenei bērniņu, paver iespēju saņemt vēlamo…

Ja jums ir šāda problēma, tad atliek vienīgi ieiet meditatīvajā stāvoklī, piepildīties ar mīlestību un sākt sajust, ka vēderiņš kļuvis lielāks. Tieši fiziski sajust, ka tajā ir jūsu mazulis, sajust to, kā viņš sper ar kājiņu… Sajust, kāda bauda ir-būt mātei! Cik tas ir kolosāli, ka, pretēji visām ārstu diagnozēm, jums ir bērniņš. Dievs jums ir dāvājis šo laimi! Sajūtiet bērniņu… Sajūtiet viņu katrā sava ķermeņa šūnā… Būt mātei tas ir tik t i »

brīnišķīgi! Ir tik brīnišķīgi būt jaunai dvēselei par ceļvedi uz šo pasauli. Tikai noticiet un jums noteikti izdosies.

Grāmatas piektajā nodaļā es atgriezīšos pie apaugļošanās problēmas sievietēm, kuras bija absolūti veselas, tomēr grūtniecība viņām neiestājās.

Visbeidzot gribu pateikt, ka modelēšana lielā mērā paredzēta jums, meitenes, sava ārējā izskata uzlabošanai…

Tā vispār ir interesanta tēma, jo ar modelēšanas palīdzību var atgūt normālo svaru. Es uzsveru normālo, nevis novājēt…

Es pats šādā veidā eksperimentēju: pāris mēnešu laikā palielināju savu svaru par piecpadsmit kilogramiem un tikpat viegli tos atkal nometu. Man bija interesanti redzēt sevi dažādu gan slaidāku, gan druknāku. Man vispār ļoti patīk eksperimentēt. Tā ir tāda savdabīga jaunrade. Iesaku arī jums tai pievērsties. Lai uzturētu «normu», vajag ne tikai modelēt, bet arī ēst vairāk svaigu (tieši svaigu!) dārzeņu un augļu tajos ir daudz ikvienam cilvēkam vitāli nepieciešamu vitamīnu. Dārzeņi un augļi ātri un viegli tiek sagremoti. Proti, ēd daudz, tik, cik gribas, bet tajā pašā laikā zaudē svaru, jo apēstie dārzeņi un augļi palīdz attīrīt zarnu traktu no organisma tiek izvadīti sārņi un toksīni. Bet visi liekie kilogrami ir tieši mūsu organismā uzkrājušies sārņi.

Pareizs uzturs jums šai ziņā palīdzēs. Un regulāra rīta rosme piecpadsmit minūšu garumā stiprinās jūs ceļā uz panākumiem. Viss jādara ar prieku un mīlestību.

Kā es jau rakstīju, svarīgi saprast, kāda ir tava norma, un nepakārtot to televizora ekrānā redzamajam… Ieklausieties savā organismā, sadraudzējieties ar to un jūsu organisms vislabāk pateiks priekšā, ko ēst, kad un cik. Tālāk jādarbojas pēc vecās shēmas: meditējam, jūtam un iztēlojamies, ka tas jau patlaban notiek ar mani.

Man ir pāris piemēru par sievietēm, kuru svars pārsniedza 100 kilogramus un kuras to samazināja līdz 55-60 kilogramiem. Tātad dažu (četru līdz sešu) mēnešu laikā viņas nometa gandrīz pusi no tā. Galvenais ir nebūt vardarbīgam pret sevi, ieklausīties savā ķermenī. Tas jums palīdzēs un visu pateiks priekšā.

Un nu par skaistumu. Matus var padarīt biezākus, krūtis lielākas, var izmainīt acu krāsu… Viss ir atkarīgs no jums un jūsu vēlmēm. Manām acīm patīk būt dažādās krāsās un toņos. Kas mani personīgi pazīst vai ir redzējis pa televizoru, to zina. Tas ir modelēšanas rezultāts.

Viss ir jūsu rokās. Viss… Izbeidziet atsaukties uz loģiku un apgalvot, ka kaut kas ir neiespējams. Pamēģiniet un pārliecināsities, ka ir gan. Man bija saskrāpēta seja (neveiksmīgi sastrīdējos ar iemīļoto), brūces sadzija trijās dienās, neatstājot nekādas pēdas, lai gan daži apgalvoja, ka rētas paliks uz visiem laikiem… Bet tā nav.

Modelēšana palīdz!

Rezumēsim. Jebkura jūsu vēlme ir īstenojama. Jūs varat kļūt bagātāks un dzīvot pārpilnībā. Jūs varat izdziedināties, varat, pretēji ārstu apgalvojumiem, ieņemt un laist pasaulē bērnu. Jūs varat tikt pie sava mitekļa un nodibināt harmonisku ģimeni… Svarīgi ir, lai jūs to visu vēlētos ar mīlestību. Un pats galvenais noslēpums: jāvēlas, lai tas ir tūlīt, un jārada pilnīgi reāla sajūta, ka iecerētais jums jau ir. Allaž atcerieties: Visums jums palīdz ceļā uz jebkuras jūsu vēlmes īstenošanos. Nebaidieties modelējiet…

Sapņi katrā ziņā piepildās.

4. nodaļa. Klusēšana. Tas, kas ieklausās realitātē

CETURTĀ NODAĻA tā ir mūsu ferrari drošības josta, kas pasargā mūs grūtos ceļa brīžos, ļauj droši pārvarēt visus šķēršļus un sasniegt galapunktu. Kāds tad īsti ir ceturtais noteikums, un kas tā par mūsu automobiļa drošības jostu?

Domāju, ka daudziem no jums ir gadījies tā: kad tu ļoti gribi kaut ko un pat jau zini, kas ir jāmodelē un kā to darīt, tik un tā nezin kāpēc nekas neizdodas. Tādēļ tagad pastāstīšu par to obligāto noteikumu, kas ļoti ilgi traucēja man panākt vēlamo… Es par to neko nezināju un pat nenojautu, ka tāds sīkums, kā man tolaik šķita, var traucēt manām vēlmēm īstenoties. Diemžēl tā bija. Jūs tagad visu uzzināsit un sapratīsit savu kļūdu, ja, protams, paši gluži intuitīvi vēl neesat nojautuši un izlabojuši to.

Bija tā. Kad kaut ko ļoti gribēju un eksperimentēju ar domu materializēšanu, es nācu pie kāda secinājuma, kuru, gluži dabiski, nolēmu pārbaudīt praksē. Man šķita: ja par manu vēlmi uzzinās tūkstošiem cilvēku, viņi visi par to domās un virzīs savu enerģiju uz šo vēlmi līdz ar to mana iecere īstenosies ļoti ātri. Es tūlīt ķēros pie darba un sāku sociālajos tīklos rakstīt par savām vēlmēm.

Tieši pēc nedēļas mana vēlme nevis īstenojās, bet gan, kā es skaidri jutu, no manis attālinājās. Es nesapratu, kāpēc tā notiek… Teorija par to, ka daudzi cilvēki ar savām domām vien palīdzēs man ceļā uz savas vēlmes īstenošanu, bija skaista, tomēr praksē nekas tāds nenotika.

Tad es sāku pastiprināti meditēt, meklēt atbildi sevī, lai saprastu, ko esmu darījis nepareizi. Atbilde bija pārsteidzoši vienkārša. Tik vienkārša, ka es tūlīt pat pamēģināju savu kļūdu labot. Un, ak Dievs, man izdevās! Pierādījās, rau, kas: ja gribi, lai tava vēlme piepildās maksimāli ātri, jārīkojas pilnīgi pretēji, proti, vajag ciest klusu un nevienam neko nestāstīt, kamēr vēlme nav realizējusies.

Es saprotu, ka ir ļoti grūti paturēt iecerēto sevī, jo neizturami gribas pavēstīt par to visai pasaulei… Un daudzi tā arī rīkojas: izkladzina par savu vēlmi un gaida brīnumu, kas nolaidīsies no debesīm… Esmu pārliecināts, ka daudziem no jums ir gadījies apmēram tā: jau esat izmodelējis sev mašīnu, izvēlējies krāsu, marku un pārējās detaļas. Pat nauda jau ir sakrāta… Visām draudzenēm pateikts, ka sestdien braucam vizināties. Un skuķēni jau gaida… Bet darījums reizi no reizes izjūk. Mašīna nedodas rokās…

Attiecībā uz šādu gadījumu ir sens ticējums… Sak, ļauna acs uzdarbojās vai draudzenes noskauda, taču viss ir daudz vienkāršāk. Kad modelējam vai ieceram vēlmi, ir zināms enerģijas daudzums, kuru mēs esam gatavi veltīt sava sapņa īstenošanai. Bet diemžēl ļoti daudzi tā vietā, lai novirzītu šo enerģiju uz vēlmes piepildīšanos, to iznieko… Enerģija nevis koncentrētā plūsmā tiek virzīta uz mērķi, bet gan tiek sadrumstalota un izplēn… Tā ir kvantu fizika, izteikta vienkāršā valodā.

Nevajag lielīties pirms laika. Kāpēc būtu jādala nenošauta lāča āda? Vispirms ir jāmodelē sava vēlme, jāpiepilda tā ar mīlestību un prieku… Lai jūsu mīlestība, kā no avota plūzdama, piepilda vēlmes aku. Un, kad aka būs pilna, tā pati ļaus jums padzerties no tās. Vēlāk jūs varēsit ar šīs akas ūdeni pacienāt arī citus. Bet nekādā ziņā ne agrāk! Jūs nevarēsit padzirdīt cilvēkus, ja jūsu akā nebūs ūdens. Iztēlojieties to un jūs sapratīsit, cik bieži mēs pieļaujam šādu it kā nevainīgu kļūdu.

Jāizvēlas ir katram pašam. Pārbaudiet teikto un saņemsit rezultātu. Jums noteikti izdosies. Pēc šā mazā eksperimenta manas vēlmes īstenojas ātrāk un biežāk

Un vēl atcerieties, cik bieži, atnācis pie saviem tuviniekiem vai draugiem, jūs šiem cilvēkiem stāstījāt par savām iecerēm… Vai vienmēr guvāt viņu atbalstu? Mani pastāvīgi centās atrunāt no tā, ko grasījos darīt, un mēģināja uzspiest to, kas viņiem likās labs un pareizs. Vai atcerējāties? Esmu pilnīgi pārliecināts, ka arī ar jums ir noticis tāpat.

Piemērs. Vakarā pārnāku mājās un pastāstu, ka ļoti gribu nopirkt nelielu sporta automobili, lai varētu braukt ātri un komfortabli… Bet man tūlīt sāk iegalvot, ka labāk pirkt džipu, sak, kam tev divvietīgs autiņš, ar to tu nevarēsi vizināt citus; ko darīsi, ja pēkšņi vajadzēs pārcelties, bet tavai mašīnai ir mazs bagāžnieks, kurā neko nevar ielikt…

Tā vien izklausās, ka es gribu pirkt mašīnu nevis sev par prieku, bet gan lai kļūtu par taksistu vai mantu pārvadātāju! Esmu drošs, ka daudzi no jums ir saskārušies ar kaut ko līdzīgu. Cilvēks, šādus vārdus dzirdot, satraucas, dažkārt vēl sliktāk sāk domāt, vai viņam vispār vajadzīga šī mašīna, braukšana ir bīstama padarīšana… Visa tā rezultātā pats sabāž domu spieķus riteņos un vēlme nepiepildās. Vai jums tas ir vajadzīgs?

Kad vēlme modelēta, tad mute jātur ciet! Tiklīdz tā īstenojusies, varat doties pie tuviniekiem un draugiem dalīties savā priekā. Vienkārši, vai ne? Tāpēc pamēģiniet. Jums katrā ziņā izdosies.

Vai arī atsauciet atmiņā gadījumu, kad sapņojāt par kādu darbu vai kursiem un, gluži dabiski, pastāstījāt par to citiem. Jūs tūlīt sāka atrunāt, iestāstīt, ka jums tas nav vajadzīgs. Viņi gan zina, kas jums ir vajadzīgs… Turklāt tur maz maksājot un vispār esot garlaicīgi, paši to neizmēģinājuši, apgalvoja šie cilvēki… Tā rezultātā sarūgtināts, ka jūs nesaprot, un šaubu plosīts, jūs atteicāties no tā, kas tieši jums bija pa prātam.

Nevienam neko nesakot, dariet, ko pats gribat! Apmierināts un priecīgs saņemiet to, par ko sapņojat, un tad visi trumpji jums būs rokā. Jūs pats pārliecināsities, kas ir jūsu un jums labi noder. Arī tuviniekiem tad nenāksies baidīties un šaubīties, viņi ar mīlestību pieņems jūsu pieredzi. Šie cilvēki taču vēl mums tikai vislabāko, tāpēc jau iepriekš uztraucas par to, ka ar mums var notikt kas slikts. Viņi dara to, vienīgi labāko nodomu vadīti. Saprotiet to! Un atcerieties, ka jūsu vietā viņi jūsu dzīvi nedzīvos. Rīkojieties, riskējiet, kļūdieties, iegūstiet savu paša pieredzi un jums viss izdosies. Jūs kļūsit gudrāks un laimīgāks, jo paša pieredze ir visvērtīgākā.

Diemžēl tikmēr, kamēr mūsu sabiedrība nebūs gatava pieņemt cilvēkus tādus, kādi viņi ir ar savu pašu

pieredzi un savām pašu domām, mēs būsim spiesti pat attiecībā uz tuviniekiem izmantot šo lielisko un nevainīgo klusēšanas praksi.

Pat tad, kad pieteicos «Ekstrasensu cīņām» un sāku tajās piedalīties, neviens no tuviniekiem nezināja, kur es esmu un ko daru. Pateicu, ka dodos uz Maskavu, lai kādu nedēļu pavadītu pie draugiem. Es zināju, ka tuvinieki tolaik neatbalstīja manu aizraušanos un pat zobojās par mani. Domāju, ka atkal atskanēs dažādas zobgalības, kas mani ļoti sāpinās, un tā rezultātā es neizdarīšu to, ko tik ļoti gribēju. Mana klusēšana, kā vēlāk izrādījās, bija mans zelts.

Ir patiešām grūti, ja tad, kad tu kaut ko no sirds pārdzīvo, nevari par to runāt ar tuviniekiem. Taču es biju sev izvirzījis ļoti augstu mērķi un labi zināju, ka klusuciešana man nepieciešama, lai tiktu galā ar visiem atlases pārbaudījumiem. Kad devos uz Maskavu, es taču vēl nebiju desmit spēcīgāko ekstrasensu vidū. Biju tikai viens no tūkstoš pretendentiem…Tad kāpēc gan par to stāstīt sev mīļajiem cilvēkiem, ja nekādu rezultātu vēl nav? Tiklīdz biju ticis desmitniekā, tiklīdz tas bija absolūti droši zināms, es pavēstīju viņiem par savu prieku. Un man viss izdevās tuvinieki pieņēma mani ar visiem maniem «tarakāniem» un sāka no sirds pārdzīvot manas gaitas «Ekstrasensu cīņās». Viņu atbalsts man ļoti palīdzēja, deva spēku un mīlestību.

Tāpēc nebaidieties, sapņojiet, un nav nekas briesmīgs, ja jūsu sapnis kādu laiku būs noslēpums, līdz pilnīgi nobriedīs… Sēkliņai taču arī nepieciešams laiks

un iespēja pabūt vienatnē auglīgā augsnē, pirms tā izdīgst un parāda visiem savu lielisko būtību. Iestādiet savu vēlmi meditācijas auglīgajā augsnē, aplaistiet to ar mīlestību un atstājiet vienatnē pašu ar sevi, ciešot klusu. Un drīz vien tā izdīgs.

Kad sapratu, ka klusuciešana ir manu vēlmju īstenošanās atslēga, man tūlīt pat gribējās uzzināt, vai kādā no reliģijām un mācībām ir pieminēta klusēšanas prakse. Un, man par lielu prieku, izrādījās, ka tā ir ļoti sena prakse, kas raksturīga visām mācībām un reliģijām, kuras ved pie Dieva. Tā, piemēram, Tibetas mūki spēj gadiem ilgi sēdēt absolūtā klusumā, neizrunājot ne vārda; kristieši deva klusēšanas solījumu, tādējādi apliecinot savu mīlestību pret Radītāju… Šādas prakses nolūks bija iedziļināties pašā būtībā, neizniekot sevi tukšvārdībā; nonākt iekšējā klusuma stāvoklī un, tajā esot, ietekmēt dzīvi; ar klusēšanas un meditēšanas palīdzību samazināt prāta darbu līdz minimumam, lai varētu dzīvot saskaņā ar dvēseles vēlmēm.

Paeksperimentējiet kaut vai vienu dienu pavadiet klusējot… Turklāt klusēšana attiecas arī uz visām jūsu prāta izpausmēm. Klusēt nozīmē piepildīt savu būtību ar iekšējo klusumu. Jūs pamanīsit, ka jau tajā pašā dienā jūsu domas kļūs vairāk apzinātas, tās burtiski jums kliegs par sevi!

Šīs prakses pirmā diena daudziem šķitīs neizturama. Prāts centīsies jūs saplēst driskās, pieprasot, lai pievēršat tam uzmanību. Meditējiet un neiesaistieties ar to cīņā. Apzinieties, ka mūsu prāts ir tā iekārtots, tas ir gluži kā bērns, kas palicis bez uzmanības… Turpiniet meditēt. Jūs pārliecināsities, cik stiprs ir jūsu ieradums runāt, cik ļoti baidāties palikt vienatnē ar sevi.

Izpratne par to palīdzēs jums meditējot turpmāk atbrīvoties no šā ieraduma.

Pievērsieties šai praksei periodiski, ikreiz nomierinot savu prātu, un jūs redzēsit, ka kļūstat aizvien meditatīvāks, ka klusēšana jums palīdz dziļāk izprast pasauli un apkārtējos cilvēkus. Jūs vairs necenšaties iejaukties notiekošajā, bet, būdams mīlestības un miera ieskauts, tikai uztverat. Tā ir vienreizēja īpašība, it sevišķi attiecībās. Pamēģiniet.

Šī prakse palīdzēs jums labāk sajust pasaulē notiekošās pārmaiņas. Jūs taču vairs nepļāpājat vienā laidā, esat atvērts pasaulei un jūsu intuīcija pamazām piesaka sevi. Jū s beidzot sāksit tajā ieklausīties… Intuīcijas balss jums šķitīs kā sava labākā drauga balss, un jūs sāksit ar to sarunāties, varēsit tai lūgt padomu ikvienā jautājumā, un intuīcijajūs izvedīs cauri jebkurai dzīves situācijai. Tāpēc vairāk klusējiet…

Dažreiz patiešām ir svarīgi saglabāt šo enerģiju, nevis izšķiest to pa labi un pa kreisi. Padariet klusēšanu par meditēšanu. Nebaidieties runāt. Dvēseles dzīlēs ir jāsajūt kosmosa klusums… Un jāļauj tam ar mūsu starpniecību iekļūt runātajā. Jūsu valoda, pateicoties klusēšanai, kļūs lakoniskāka un skaistāka… Jūsu teiktā jēgu apkārtējie cilvēki labāk sapratīs, jo katrs jūsu vārds tagad būs nevis skaņa vien, bet gan vesela dziesma, kas plūst no dvēseles dziļumiem. Pamēģiniet un jums katrā ziņā izdosies.

Līdzība par tēmu…

Kāds vīrs atnāca pie klostera mūka un vaicāja:

-   Ko tev māca šī dzīve, kuru pavadi klusējot?

Mūks, kas tobrīd smēla no akas ūdeni, savam viesim

atbildēja:

-   Ieskaties šajā akā. Ko tu redzi?

Atnācējs ieskatījās akā.

-   Neko neredzu, viņš atbildēja.

Kādu bridi mūks nekustīgi stāvēja, tad atkal vērsās pie viesa:

-   Paskaties tagad! Ko tu redzi akā?

Vīrietis ieskatījās un sacīja:

-   Tagad redzu sevi, savu atspulgu ūdenī.

Mūks paskaidroja:

-        Kad es ielaidu ūdenī spaini, ūdens saviļņojās, bet tagad tas ir rāms. Tads ir arī klusēšanas rezultāts: cilvēks atrod pats sevi.

Kad man radās ļoti daudz problēmu attiecībās ar mīļoto meiteni, es sapratu, ka tieši vārdi (lai gan daudzi psihologi cenšas mūs pārliecināt, cik svarīgi saskarsmē ar otru ir sarunāties) ļoti attālina cilvēkus citu no cita… Neveikli izteiktus vārdus var uztvert kā apvainojumu, ja cilvēks nevēlas saprast to dziļāko

būtību. Es jau sen esmu apjēdzis, ka tieši klusēšana, ko praktizēšanās nolūkā savās attiecībās ievēro abi partneri, palīdz saprasties viņu dvēselēm. Tā ir savdabīga, sen aizmirsta spēja saprasties telepātiski bez vārdiem.

Ja divi mīloši cilvēki vienojas praktizēt kopīgu klusēšanu, tas dod viņiem iespēju atmest visu lieko un ārējo un pieskarties otra būtībai. Ir svarīgi nevis piespiest mīļoto uz šādu rīcību, bet gan izskaidrot viņam, kādu labumu abi iegūs šīs prakses rezultātā.

Esiet gatavi saņemt atteikumu katram taču ir savs ceļš. Nevienam un nekad neuzspiediet savējo.

Bet, ja partneris tomēr ir piekritis, jums šīs klusēšanas laikā jāsāk darīt kaut ko kopā vismaz stundu dienā, vēlāk šo laiku var pagarināt līdz veselai dienai vai pat vairākām dienām. Nav svarīgi, ko jūs darīsit. Pamēģiniet kopā klusēt un saprast un sadzirdēt otru. Klusēšanas laikā dariet tieši to, kas parasti izraisa nesaprašanos un noved pie ķildām, piemēram, līmējiet pie sienām tapetes vai dariet jebko citu, kas prasa kopīgu darbu. Jums ir svarīgi iemācīties saprast vienam otru bez vārdiem.

Atcerieties, kā tad, kad jūs tikko iemīlējāt viens otru un jūsu sirdis pukstēja unisonā, radīdamas brīnišķīgu melodiju, abi viegli sapratāties bez vārdiem un pat domājāt par kaut ko vienlaicīgi. Klusēšanas prakse pavērs jums iespēju no jauna sajust tuvības un kopības prieku. Varat abi nodoties dažādām galda spēlēm. Tas ļaus izbaudīt prieku un azartu, bet klusuciešana palīdzēs būt iejūtīgākam un uzmanīgākam pret otru.

Tāpēc izmantojiet šo brīnumu klusēšanas meditāciju. Lai tā jums palīdz atjaunināt, atsvaidzināt, bagātināt attiecības. Lai šī prakse paver jums iespēju labāk saprast sevi un iepazīt savu patieso būtību… Un pats galvenais lai šī prakse jums iemāca saglabāt, koncentrēt un ar mērķtiecīgu rīcību ielikt visu savas mīlestības spēku savās vēlmēs! Lai tā jums palīdz ātri panākt rezultātu. Lai šī drošības josta sargā jūs neizpētītos dzīves ceļos, lai tā piepilda jūsu dzīvi ar jauniem, spilgtiem un jēgpilniem pārdzīvojumiem. Nododieties šai praksei ar mīlestību un jums viss noteikti izdosies.

5. nodaļa. Atlaid vēlmi. Uzticies brīvības vējam

MUMS FAKTISKI VISA MAŠĪNA JAU IR SAKOMPLEKTĒTA. Tai ir spēcīgs dzinējs, ļoti kustīga un vadāma stūre, spilgtas un sulīgas krāsas virsbūve, mīksts ādas salons. Ir drošības josta, kas sargā mūs ceļā. Nav tikai riteņu un laba atsperojuma.

Piektā nodaļa, piektais noteikums tas ir mūsu automobiļa atsperojums un labas gumijas riteņi, kas ļauj mums precīzi sajust ceļu, saķēri ar to un rada pārliecību, ka braucam pareizi. Tikai viens noteikums mūs tagad šķir no vēlmju ātras realizēšanas. Tāpēc mēs to izanalizēsim, un daudzi uzreiz ieraudzīs savas kļūdas, kuras vēlmju īstenošanas pēdējā posmā viņus iegāza.

Atcerieties, ka jums ir kāda karsta vēlēšanās, kuru ļoti gribētos piepildīt! Nu gluži vai visas dzīves sapnis! Jūs to vēlaties pusgadu, ļoti cenšaties realizēt, vēlaties jau gadu vai pat pusotru gadu. Tik ļoti gribat un tā cenšaties, ka esat pārguris, līdz kādu brīdi jūtat, ka

spēki ir galā, jūs padodaties un nospriežat, ka šī vēlme acīmredzot nav jūsējā un vispār nav jums lemta, aizmirstat to un pārslēdzaties uz kaut ko citu…

Bet paiet dažas dienas un attiecīgā vēlme ir klāt, pati nezin no kurienes uzradusies. Vai nav pazīstams sižets? Esmu pārliecināts, ka ikvienam tā ir gadījies… Patiesībā noslēpums ir gauži vienkāršs… Kamēr mēs kaut ko ļoti gribam, kamēr nepiekāpīgi turamies pie savas vēlmes, tā nekādi neīstenojas.

Iztēlojieties, ka jūs ar modelēšanas palīdzību piepūšat balonu. Šis jūsu domu un jūtu balons atrodas astrālajā pasaulē. Lai tas pārietu uz fizisko pasauli, jums jāizdara tikai viens jāpalaiž šis balons vaļā, jāļauj tam augstu pacelties un pazust no jūsu acīm debesu bezgalībā.

Diemžēl lielākoties mūsu vēlmes ir tik smagas, mēs tik ļoti kaut ko gribam, ka paši neļaujam tam īstenoties. Mēs piesaistām šīs vēlmes sev un stiepjam tās visur līdzi…

Jo vairāk jums ir vēlmju, kuras neesat atlaidis, jo vairāk enerģijas jūs zaudējat, jo pastāvīgi tās uzturat ar savām domām. Atlaidiet šīs vēlmes. Atbrīvojieties no tām. Tad jums kļūs daudz vieglāk elpot un jūsu vēlmes beidzot sāks piepildīties!

Es saprotu, ka atlaist ir ļoti grūti, jo mums kopš bērnības mācīts vienīgi saņemt, bet ar atdošanu vienmēr rodas problēmas. Taču Visuma likums nosaka: lai saņemtu, ir jāatdod. Tā ir kolosāla sajūta, vajag tikai pavingrināties. Izbeidziet pieķerties savām vēlmēm, atlaidiet tās un jūs iepazīsit prieku! Tad jūs sajutīsit bezgalīgu brīvību un laimi. Jūs taču palaidāt vaļā ne tikai šīs vēlmes, bet arī sevi.

Kad uzzināju par šo noteikumu un izpratu to, kad sāku to izmantot praksē, visas manas vēlmes, arī lielās, sāka īstenoties pašas no sevis. Es beidzot sāku tās atlaist, pārstāju tām pieķerties, devu šīm vēlmēm brīvību, un tās atgriezās pie manis materiālajā pasaulē un piepildīja manu dzīvi ar brīnumiem!

Stāsts par manu paziņu. Šīs sievietes vēlme īstenojās, jo viņa ļāva tam notikt, atlaizdama savu vēlmi… Paziņa sapņoja par labu un plašu trīsistabu dzīvokli, kura tuvumā būtu parks, daudz zaļumu. Viņa to vēlējās no visas sirds un sāka modelēt savu vēlmi. Domās iegāja savā dzīvoklī un jutās tur ļoti labi, sēdēdama uz dīvāna. Viņa visu iztēlojās ļoti spilgti un detalizēti. Darīja to katru dienu. Šķita, ka viss izdodas.

Viņa nezināja, kā tiks pie šā dzīvokļa, taču jutās pārliecināta, ka viss piepildīsies. Ticēja tam… Pagāja pusgads un sievietes pacietība bija galā. Viņa vairs negribēja meditēt, jo bija sākusi pārdzīvot to, ka vēlme neīstenojas. Pārdzīvojumi kļuva aizvien nomācošāki, sākās depresija, nervu lēkmes, pastāvīgi skandāli ģimenē. Vīrs to neizturēja un aizgāja. Radās problēmas darbā, viņai nācās meklēt citu.

Mēs sastapāmies nejauši kādā kafejnīcā un sākām pļāpāt par dzīvi. Es tikko biju nācis pie atziņas, ka tad, ja vēlmi neatlaiž, tā nepiepildās. Kā mēdz teikt, neviena sastapšanās nav nejauša. Es, protams, pastāstīju, ko esmu atklājis šajā sakarā. Paziņa iegrima domās… Burtiski pēc mēneša uzzinu, ka viņa iekārtojusies jaunā darbā un saņēmusi dienesta dzīvokli tieši tādu, par kādu bija sapņojusi. Turklāt sievietei pateikts, ka pēc noteikta laika, kas būs nostrādāts attiecīgajā uzņēmumā, dzīvoklis pāries viņas īpašumā.

Tā ka ir svarīgi atlaist jau noformējušos vēlmi. Šī vēlme katrā ziņā pie jums atgriezīsies kā fiziska realitāte. Jūs to iecerējāt, formulējāt, modelējāt, pēc tam atlaidāt. Un vēlme gluži vienkārši jūs atrada. Tā, rau, mēdz notikt. Galvenais mēģiniet. Neticiet man uz vārda, bet gan pārbaudiet…

Šķiet, ka daudziem galvā tagad pavīdēja doma viegli sacīt: «Atlaid!», bet šī vēlme man ir briesmīgi svarīga! Dažkārt mēs savai vēlmei piešķiram lielāku nozīmi nekā ģimenei un mīlestībai. Kā lai atlaiž šādu vēlmi? Tas ir ļoti grūti un pat faktiski neiespējami.

Es atradu paņēmienu, kas man pašam ļoti noder. Spriežot pēc vēstulēm, kuras saņēmu pēc semināra, šī vienkāršā metode ir efektīvi palīdzējusi arī daudziem citiem.

Savu meklējumu laikā es pieļāvu arī kļūdas, tomēr metode «pati mani atrada», un mēs sadraudzējāmies. Tieši tā man palīdzēja ceļa sākumā īstenot nozīmīgākās vēlmes, arī pašu lielāko, par kuru biju sapņojis.

Prakse ir ļoti vienkārša.

Apsēžamies, noskaņojamies uz lielu mīlestību un prieku un sākam detalizēti modelēt savu vēlmi. Tas jādara ne vairāk kā četras dienas pēc kārtas piecas līdz desmit minūtes dienā. Šajās dienās ne par ko citu nedomājam un neko citu nemodelējam. Pēc tam pilnīgi apzināti atsakāmies no vēlmes: vairs nemokām ne sevi, ne šīs vēlmes telpu ar savu «es gribu». Četras dienas un aizmirstam. Pilnīgi. Neko negaidām. Atcerieties eksperimentu, kad jūs pilnībā padevāties un atteicāties no savas vēlmes… Tas pats jādara arī tagad, lai uzdevumu padarītu vienkāršāku.

Pēc četrām dienām mēs gluži vienkārši pārejam pie nākamās vēlmes! Un tikpat aizrautīgi modelējam tikai šo vienu otro vēlmi. Vēl pēc četrām dienām atkal jauna vēlme. Un tā mēs ik pēc četrām dienām apzināti izspiežam vienu vēlmi ar citu vēlmi, absolūti aizmirsdami iepriekšējo…

Kādā seminārā jauka večiņa izbrīnā iesaucās: «Iznāk veselas deviņdesmit vēlmes gadā!» Visi sāka smieties, taču tā patiešām ir… Praktizējot šo tehniku, vairs nav jāmokās gadiem ilgi ap vienu ieceri. Jūs vienmērīgi modelējat deviņdesmit vēlmes gadā, un tās pašas īstenojas, bet jums nav jāmokās ne gaidās, ne bailēs.

Agrāk pat tad, ja vēlme īstenojās, jūs nevarējāt to papilnam izbaudīt, jo tam vairs nebija atlicis spēka… Jūs priecājāties par ieguvumu tikai kādu dienu. Varbūt mazliet ilgāk… Un atkal metāties pakaļ nākamajai vēlmei. Jūs līdz pagurumam strādājāt, bezjēdzīgi tērējot enerģiju, tomēr nejutāt prieku un nespējāt izbaudīt katru tā brīnuma mirkli, kuru sauc par Dzīvi.

Tagad jūs varat atslābināties, nenodoties dažādiem negatīviem pārdzīvojumiem un no sirds izbaudīt to, ka dzīvojat un visas jūsu vēlmes kā uz burvja mājienu piepildās.

Es jums solījos pastāstīt par galveno problēmu, ar kuru saskaras daudzi pāri, kuri nevar ieņemt bērnu, lai gan abi laulātie ir veseli. Jūs droši vien jau noskārtāt, par ko ir runa… Tā ir pieķeršanās rezultātam, nespēja atlaist savu vēlmi… Un tā rada problēmu. Vēlme tikt pie bērniņa šiem cilvēkiem ir tik būtiska, ka viņi nepārstāj domāt par to un atkal un atkal mēģina panākt iecerēto. Viņu dzīvē galveno vietu ieņem virkne noteiktā laikā veiktu fizisku vingrinājumu ar vienu mērķi ieņemt bērnu.

Esmu dziļi pārliecināts, ka bērni dzimst tikai mīlestībā. Taču, kad sekss tiek praktizēts pēc pulksteņa, tā vairs nav mīlestība, tāpēc ka cilvēki šajā brīdī dzenas pēc rezultāta. Bet mīlestība tā ir šeit un tagad un nekur nesteidzas! Esmu redzējis simtiem sieviešu, kuras, atteikušās no šīs neprātīgās rīcības, ir saņēmušas vēlamo. Viņas apzināti pārstāja cīnīties ar izplatījumu, cīnīties par bērna ieņemšanu un skraidīt pa poliklīnikām un slimnīcām ar analīzēm. Šīs sievietes formulēja savu patieso vēlmi un nodevās ar saviem partneriem tieši mīlestībai. Neizvirzot nekādu mērķi, viņas ļāvās savām jūtām un šīs mīlestības rezultātā ieņēma bērnu. Ja jūs jau gadiem ilgi esat iesaistījusies šādā cīniņā un jums nekas neiznāk, padodieties. Padodieties pašreizējam brīdim šeit un tagad, padodieties mīlestībai bez mērķa un jums katrā ziņā viss izdosies. Dievs jums dāvās iespēju piedzīvot šo brīnumu!

Paturiet prātā: lai kādas diagnozes jums pavēstītu ārsti, jūs nedrīkstat ļauties panikai un nolaist rokas. Šāda ziņa ir gluži vienkārši iemesls ķerties pie citām metodēm, kuras mums dod Visums. Patiešām ļoti daudzi pāri, aizbraukuši atvaļinājumā un aizmirsuši visas problēmas, pēc atgriešanās nereti saņem mazu dāvanu brīnišķīgo sajūtu kļūt par vecākiem. Tāpēc iedrošinieties un jums viss izdosies.

Diemžēl ļoti daudzi, dzenoties pēc saviem mērķiem, aizmirst, ka mums faktiski svarīgs nav tik daudz pats mērķis kā laimes sajūta, ko dod tā sasniegšana. Mēs nez kāpēc nospriedām, ka tieši šī lieta mums atnesīs laimi, tāpēc visiem spēkiem cenšamies to dabūt. Taču, praktizējot jebkuru meditāciju, tiek panākts absolūtas laimes stāvoklis, kas nav atkarīgs ne no kā ārējā, un tieši tā ir atslēga uz to, lai pārstātu piešķirt pārlieku nozīmi ārējām lietām. Jūs jau tāpat esat laimīgs un, šādā stāvoklī būdams, gluži vienkārši modelējat, nepieķeroties konkrētam rezultātam. Jums jāapņemas palikt laimīgam, jebkurā stāvoklī esot, kā priekšnoteikumu tam neizvirzot vēlmes īstenošanos. Tas jau vairs nav svarīgi… Svarīgi ir būt tādā stāvoklī, kad «gan gribu, gan vienlaikus negribu savas vēlmes piepildīšanos». Nedrīkst pieķerties vēlmei. Jābūt gatavam pieņemt vēlmi un tam, ka šī vēlme neīstenosies. Taču tas nekādi nevar ietekmēt tavu laimi. Un tieši šādos apstākļos mūsu vēlmes tiecas draudzēties ar mums un piepildās ļoti ātri…

Tieši pieķeršanās rezultātam liedz mūsu vēlmei, mūsu sapnim būt brīvam, un tas, gluži kā sprostā ieslodzīts, nespēj mums palīdzēt un realizēties. Atbrīvojieties no pieķeršanās un jūs redzēsit: laime plūdīs pie jums kā upe, un jūsu vēlēšanās sāks piepildīties cita pēc citas.

Vispār visas ciešanas mūsu pasaulē nāk tieši no pieķeršanās, no tā, ka jau bērnībā esam iedalījuši pasauli divās daļās: labajā un sliktajā, baltajā un melnajā. Mūs sasaista šie iepriekš izdarītie pieņēmumi, tāpēc zūd laimes un prieka sajūta to aptumšo mūsu prāts… Varbūt vajadzētu padomāt, kas tad īsti ir slikti un kas labi? Tie patiešām ir tikai nosacīti jēdzieni, kurus sabiedrība mums uzspiedusi jau bērna gados.

Sniegs vai tas ir slikti vai labi?

Tas ir tikai fakts… Tas var sagādāt prieku, ko dod vizināšanās ar kamaniņām, slēpošana, bet var arī nogrūt lavīnas veidā un paņemt daudzas dzīvības.Un tā ir visās lietās… Viss ir vienādi labs, un viss ir vienādi slikts. Izbeidziet pieķerties šiem sadomātajiem pieņēmumiem un jūs jutīsities laimīgs neatkarīgi no jebkādiem āi'ējiem notikumiem. Gluži vienkārši iztēlojieties, ka jūs vairs neuztrauc slapjdraņķis ielās. Jūs esat laimīgs! Priekšnieks rājas jūs saprotat, ka viņš šodien nejūtas labi… Un, redzot un izprotot notiekošā būtību, jūs jūtaties laimīgs. Jūs līdz dvēseles dziļumiem ir pārņēmusi laimes sajūta, jo zināt savu paša būtību un visu lietu būtību, tāpēc pret visu izturaties ar mīlestību… Pret visu bez jebkādiem nosacījumiem! Tas dabiskā veidā sagrauj jebkuru jūsu pieķeršanos un jūsu sapņi viegli piepildās.

Nolemiet, ka esat laimīgs neatkarīgi ne no kā. īstenosies jūsu vēlme vai ne tik un tā lai mes sajūta ir jūsu būtība! Atcerieties to… Un, kad rīkojaties atbilstoši savai būtībai, viss izdodas viegli, viss notiek it kā pats no sevis un sagādā jums milzīgu gandarījumu.

Pats galvenais neatkārtojiet kļūdu, kuru pieļauj daudzi, kas iecer savu vēlmi un nemitīgi gaida to piepildāmies. «Nu kad tad būs? Varbūt rīt? Cik ilgi vēl jāgaida?» Ja domājat par to, nevis pilnībā nododaties citas savas vēlmes modelēšanai, tas nozīmē tikai vienu: jūs esat pieķēries attiecīgajai vēlmei un neatlaižat to. Jūs to tievā pavedienā turat savā zemapziņā. Taču vēlme ir jāatlaiž un pilnīgi jāaizmirst. Vienīgi tad tā īstenosies. Turklāt ļoti drīz.

Atcerieties, ka ir bijis tā: tu kaut ko saņem dzīvokli, automobili vai partneri, ar kuru kopā jūties labi, un kāds no tuviniekiem vēlāk tev atgādina, ka par to kādreiz sapņoji. Un tev ataust atmiņā, ka tā tiešām bija! Tev reiz bija tāda vēlme, un tu to atlaidi, turklāt par iecerēto totāli aizmirsi. Tā ir labas atlaišanas pazīme.

Mēģiniet un jums katrā ziņā izdosies. Meditējiet un esiet absolūti laimīgi, neraugoties ne uz ko.

Mēs taču mācāmies būt pastāvīgi laimīgi. Mērķis ir laimes sajūta, bet blakus parādība ir mūsu vēlmju piepildīšanās. Mēs mācāmies gūt baudu no itin visa, ko darām. Dzīvokļa uzkopšana, trauku mazgāšana, ēdiena gatavošana tas viss tagad mums nesagādā nekādu nepatiku, nešķiet apgrūtinājums. Tagad tā mums ir iespēja meditēt un tādējādi dalīties savā mīlestībā ar apkārtējo pasauli. Tieši pateicoties tam, ka atļāvāties

iziet ārpus savas pieķeršanās ietvariem, jūs tagad spējat gūt baudu un gandarījuma sajūtu no visa, pat no katra elpas vilciena.

Un tas ir brīnišķīgi! Jūs pārņems aizvien lielāka mīlestība un prieks un viss ap jums kļūs gaišs un starojošs.

Vispār atbrīvošanos no pieķeršanās kā ciešanu būtības sludina visas reliģijas un mācības. Šo atziņu pauž gan sūfisms, gan hinduisms, gan kristiānisms, gan budisms un citas mācības. Jebkura pieķeršanās padara cilvēku nervozu, izraisa viņā bailes kaut ko zaudēt un liek nemitīgi cīnīties un tad jau vairs nepaliek vietas mīlestībai un priekam. Ja attiecībās starp diviem mīlošiem cilvēkiem parādās savstarpēja pieķeršanās, tad tā vairs nav mīlestība. Tādas attiecības sāk vairāk līdzināties mocībai tajās valda šaubas, neuzticēšanās, vēlme piesaistīt sev otru un neatlaist, baidoties viņu zaudēt. Šādās attiecībās sāk trūkt gaisa, lai varētu elpot ar pilnu krūti, gūt baudu vienam no otra un no dzīves.

Pamēģiniet sažņaudziet pirkstus dūrē… Un padomājiet, vai jūsu dūrē ir gaiss. Nav… Kad jūs kādu ļoti stingri turat pie sevis, viņam pietrūkst gaisa, lai dzīvotu. Kā jūs domājat, vai mīļotais cilvēks spēs palikt jums līdzās, ja neļausit viņam elpot? Protams, drīz vien viņš nebrīvē sāks smakt un aizies uz citu vietu. Mēs piedzimstam brīvi un tiecamies pēc šīs sajūtas būt brīviem savā dzīvē, tāpēc tad, ja jūs pārstāsit kaut ko visiem spēkiem noturēt pie sevis, jums šāda sajūta būs visu laiku, jo jūs cilvēkiem, kuriem slāpst, dodat iespēju remdēt viņu slāpes padzerties jūsu oāzē.

Es jums tikai stāstu par to, kā es dzīvoju. Un neko neuzspiežu. Jūs varat dzīvot tā, kā esat dzīvojuši līdz

šim, bet varat ari kardināli mainīt savu dzīvi. Tas jāizlemj jums. Jūs esat brīvi, un es cienu jebkuru jūsu lēmumu.

Dažkārt cilvēku attiecībās rodas tik stipra savstarpēja pieķeršanās, ka viņi kļūst itin kā akli nevienu un neko ap sevi neredz…. «Gribu precēties tikai ar Vasju. Neviens cits man nav vajadzīgs…» Alkas kaut ko konkrētu iegūt šādiem cilvēkiem ir spēcīgākas par vēlmi būt gluži vienkārši laimīgiem. Un rezultātā viņi cieš… Var gadīties, ka Vasja ir dzērājs…Vai arī, tik ļoti pieķeroties, jūs pilnīgi liegsit viņam jebkādu brīvību, un viņš būs spiests aizbēgt vai arī sāks dzert. Tā daudzi nodzeras… Un galu galā nelaimīga ir gan sieviete, gan nelaimīgs jūtas vīrietis.

Tā vietā, lai pieķertos konkrētam cilvēkam, labāk padomājiet, kāds cilvēks spētu jūs darīt laimīgu. Kādas īpašības jūs gribētu viņā redzēt? Ķerieties pie modelēšanas un dzīvojiet mīlestībā un saticībā.

Daudzi jauc mīlestību ar pieķeršanos. Abas šķir tikai smalka robeža, tomēr ir iespēja saprast, vai tā ir mīlestība vai pieķeršanās. Ja tu lielāko laika daļu attiecībās ar partneri pavadi ciešanās, tad tā ir pieķeršanās. Ja esi ar viņu laimīga, neraugoties ne uz ko, tā ir mīlestība. Pieķeršanos var atlaist, bet mīlestību, kaut arī bieži ķīvējaties un ķildojaties, vajag uzturēt un strādāt ar sevi. Atcerieties: mīlestība tas ir prieks, par spīti ego vēlmēm. Izpratne par to paver iespēju kaut ko labot un mainīties uz pozitīvo pusi. Pieķeršanās cenšas visu mainīt mūsu ego vēlamajā virzienā, taču, to darot, cilvēks cieš un liek ciest arī otram.

īsta mīlestība ir gatava jebkurā brīdī atlaist cilvēku tu gluži vienkārši mīlēsi viņu un pieņemsi viņa izvēli. Savukārt pieķeršanās neatstās izvēli ne tev, ne viņam. Tu viņu nekur nelaidīsi. Visam jānotiek vienīgi pēc tava prāta…Tā nav mīlestība, tas ir egoisms.

Konstatējiet visas savas pieķeršanās un atvadieties no tām uz visiem laikiem. Lai šīs pieķeršanās jūs vairs neuztrauc un lai jums paveras iespēja sajust katra mirkļa sniegto laimi un mīlestību. Atcerieties, ka tas ir iespējams, svarīgi ir tikai sākt.

Prakse, kas palīdz atbrīvoties no pieķeršanās.

Esiet atvērti pasaulei un, jajums kāds kaut ko palūdz, ar prieku atdodiet to. Pamēģiniet atdot uz ielas pilnīgi svešam cilvēkam kaut ko jums pašam vērtīgu, pat ja daudziem tas šķiet tikai tāds nieciņš. Nedomājiet, ko viņš ar to darīs. Gluži vienkārši uzdāviniet. Atdāviniet savas mantas, kuras sen vairs nelietojat, bet turat ar domu «ja nu pēkšņi savajagas»…

Iemācieties viegli šķirties no dažādām lietām, tad pie jums tās arī viegli atnāks. Varat savas iemīļotās grāmatas atdot paziņām vai pat svešiem cilvēkiem. Jo vairāk jūs no visas sirds atdodat pasaulei, jo mazāk jūs kaut kam pieķeraties. Un pie jums vēl vairāk atnāk atpakaļ. Samainiet desmit latus sīknaudā un izdaliet to pretimnācējiem, parādot, ka neesat šai naudai pieķēries. Jūs gluži vienkārši dalāties, kaut arī tas ir tikai mazumiņš. Jūs mācāties dalīties… Galvenais dariet to no sirds. Mēģiniet noskaidrot, kam un cik lielā mērā esat pieķēries, cik iesīkstējuši ir jūsu ieradumi… Un citu pēc cita atlaidiet tos.

Gluži vienkārši atlaidiet un kļūstiet laimīgāki! Dariet to lielā mīlestībā pret pasauli un tādējādi jūtieties vienoti ar to.

Līdzība par tēmu…

Reiz kāds dervišs atnāca uz ciemu. Ta iedzīvotāji viņam pastāstīja, ka vietējais rādža arī esot dervišs. Atnācējs gribēja tikties ar viņu, jo bija izbrīnījies, kā rādža, visbagātākais cilvēks, var būt dervišs, jo tika uzskatīts, ka dervišiem nedrīkst piederēt bagātības un dažādi materiālie labumi. Rādža viņu pieņēma. Pēc noteiktām pazīmēm viņi saprata, ka abi ir derviši, un sāka izturēties viens pret otru kā brāļi.

-  Brāli, es nesaprotu, sacīja atnākušais dervišs, tev ir milzīga pils, skaists harēms, bagātība… Kā tu vari būt dervišs? Rau, man nekā nav, es staigāju pa pasauli un mācu cilvēkus.

-   Ai, cik jauki! Tev ir laba dzīve, es arī tādu gribu! iesaucās rādža.

-   Tad nāc man līdzi, atbildēja dervišs.

-    Ejam, sacīja rādža, piecēlās un devās uz vārtu pusi.

-    Klau, pagaidi! rādžam uzsauca dervišs. Tavā pilī palika mans kauss un ceļa spieķis. Man tie jāpaņem.

Vieni ir gatavi atteikties no jebkuras pieķeršanās, pat ja viņiem pieder grezna pils un daudz zelta. Citi, cenšoties nekam nepieķerties un apzināti atsakoties no kaut kādas pieredzes, tik un tā paliek pieķērušies vismaz savām bailēm būt kaut kā īpašniekam un kaut kam pieķerties.

Man ir tuvas Austrumu mācības, bet, kad es tajās atradu apgalvojumu, ka jebkuras vēlmes noved pie

ciešanām, es tam nekādi nespēju piekrist. Ir taču tik kolosāli, kad jūties vienots ar itin visu! Visums palīdz realizēt iecerēto… Vēlāk es sapratu, ka ir svarīgi nebūt atkarīgam no savām vēlmēm! Var tās vadīt, bet nedrīkst kļūt par šo vēlmju vergu. Kad iemācies bez pieķeršanās vēlmēm saņemt tās, tu jūties augstākajā mērā laimīgs. Bet laimīgs tu esi jebkurā gadījumā neatkarīgi no tā, vai tev kaut kas ir vai nav. Un gluži dabiski patīkams bonuss ir tas, ka tavai laimei tiek pievienota arī tavu vēlmju piepildīšanās.

Tāpēc sapņojiet, bet nepieķerieties! Mīliet un augstu vērtējiet to, kas jums ir, un lai jūsu dzīvē ienāk vēl lielāka pārpilnība! Esiet gatavi jebkurā mirklī šķirties no kaut kā vai no kāda, jo šajā pasaulē viss ir pārejošs, viss dzimst un viss mirst… Apzinieties to un jūsu laimes robeža būs tikai kosmosā.

6. nodaļa. Pieci lēcieni uz panākumiem

MĒS ESAM APGUVUŠI PIECUS NOTEIKUMUS, kuri visi kopā palīdz cits citam un kurus ievērojot jūs nokomplektēsit savu sacīkšu automobili, kas spēj ātri un ar komfortu aizvest jūs pie panākumiem. Praktizējiet visas šajā grāmatā iekļautās meditācijas, un tās jums palīdzēs kvalitatīvi pārveidot un uzlabot savu dzīvi, iemantot īstu mīlestību un prieku, ko sniedz katra nodzīvotā diena, gluži vienkārši pārlēkt no vienas realitātes citā realitātē, izbaudot īstu kaifu. Izdarīsim kopsavilkumu.

1.lēciens. mēs uzņemamies atbildību par visu, kas ar mums notiek. Dzīvojam saskaņā ar atziņām «Visa mana dzīve ir manu pagātnes domu un rīcības rezultāts», «Es esmu atslēga uz savām nelaimēm, bet vienlaikus arī atslēga uz savu laimi», «Viss ir manās rokās.»

2.lēciens. ieejam īpašā stāvoklī, kurā esam vienoti ar visu pasauli, beznosacījumu mīlestības un laimes stāvoklī.

3.lēciens. būdami šajā stāvoklī, sākam šeit un tagad brīdī sajust savu vēlmi jau kā īstenotu, sajust tās realitāti ar visām maņām, tēliem un emocijām, apzinoties, ka, pretēji jebkurai loģikai, iecerētais mums jau tagad ir.

4. lēciens. savu vēlmi saglabājam noslēpumā. Nevienam par to nestāstām līdz tam laikam, kamēr šī vēlme nav īstenojusies.

5.  lēciens. nepieķeramies vēlmei. Mērķis ir būt laimīgiem bez jebkādiem nosacījumiem, tāpēc mēs tikai modelējam vēlmi četras dienas pēc kārtas ikreiz piecas līdz desmit minūtes vai vairākas reizes dienā, pēc tam pilnīgi pārslēdzamies uz nākamo vēlmi, aizmirstot iepriekšējo.

Atcerieties: neticiet man uz vārda. Es nevienam un nekad neesmu ticējis uz vārda, lai kur un lai ko mācījos. Pamēģiniet. Eksperimentējiet, iegūstiet savu pieredzi. Uzziniet, kā attiecīgais paņēmiens darbojas tieši jums. Jūsu dzīve mainīsies tikai tad, kad būsit papūlējies to mainīt. Tikai pēc tam, kad sāksit intensīvi izmantot visas zināšanas, kuras ieguvāt, lasot šo grāmatu, tikai tad jūsu dzīvē ienāks laime un dzīves upe jūs aiznesīs uz mīlestības okeānu, kurā es jums iesaku pilnībā iegremdēties…

Sākums

UN TAD, KAD ESAT TICIS GALĀ AR «SEVI NO PAGATNES», ar visiem saviem aizvainojumiem, bailēm, stereotipiem, ar sava mazā «Es» cilvēku, kas vairs neprot mīlēt un pienācīgi novērtēt tagadni… Kad pilnībā esat miris pagātnei, jūs varat sākt dzīvot šeit un tagad. Tas ir sākums jūsu jaunajai dzīvei dzīvei ārpus sava «Es» robežām. Ir pienācis laiks dzīvot kā veselam Visumam, kas piepildīts ar prieku un milzīgu mīlestību pret visu esošo.

Šī jaunā dzīve ir dzīve bez ciešanām un pieķeršanās. Tā ir jauna piedzimšana ik dienu, un to gribas svinēt, izbaudīt katru tās mirkli. Atcerieties un ziniet, ka jums vairs nepastāv apstākļi, kas traucē dzīvot. Ir tikai iespējas, kuras devis Dievs, un šīs iespējas jūs prasmīgi izmantojat.

Viss ir jūsu rokās. Viss…

Atcerieties, ka tikai jūs padarāt savu realitāti tādu, kāda tā ir.

.

Autora līdzība

PUISIS, VĀRDA PAULS, kā parasti mājās atgriezās vēlu. Viņš gāja pa ierasto ceļu, kuru bija mērojis jau tūkstošiem reižu, nodevies savām domām, neko sev apkārt nemanīdams… Gāja, gāja, līdz paklupa pret lielu akmeni pašā ceļa vidū. Puisis iekrita tieši peļķē un saniknots tūdaļ pielēca kājās… Viņš agrāk šo akmeni te nebija redzējis un, kā parasti piktodamies, ņēmās to aplūkot.

Tas bija neparastas formas akmens apaļš ar daudziem nevienādiem izciļņiem vienlaikus. Vienā tā pusē Pauls ieraudzīja sārtu vienradzi. Vērīgi to aplūkojis, viņš pamanīja, ka rags ļoti atgādina bultu, kas norādīja uz mazu taciņu parka virzienā. Paulu tas ieinteresēja. Viņš noskurinājās, tomēr sāka iet pa to.

Puisim par pārsteigumu koki kļuva aizvien lielāki un lielāki, to lapotne aizvien biezāka. Pauls pamanīja, ka šo koku lapu krāsa ir ļoti neparasta no violetas līdz sarkanajiem toņiem. Kaut ko tādu viņš redzēja pirmo reizi savā mūžā. Puiša sirds sitās aizvien ātrāk nezināmais viņu vilināja un vienlaikus ļoti biedēja.

Pēkšņi Pauls sastinga, sajutis vēl kaut kā klātbūtni. Viņš pavērās visapkārt un ieraudzīja cilvēku, kas bija ģērbies kā pasaku burvis. Līdz šim kaut ko tamlīdzīgu puisis bija redzējis tikai uz televizora ekrāna. Burvis sacīja, ka viņa vārds ir Leonardo, un pieklājīgi pajautāja, ko jaunais cilvēks dara šajā noslēpumainajā mežā. Pauls apjuka, nezinādams, ko atbildēt. Puiša lūpas

bija kā sastingušas, un klusēšana viņam kļuva mokoša un neizturama.

Leonardo pasmaidīja un sacīja:

-         Nebaidies, es tev pāri nedarīšu. Esmu šeit tālab, lai palīdzētu tev atrast savu ceļu dzīvē, sasniegt savu sapni.

Pauls ievilka elpu un atslābinājies pajautāja:

-         Kāds var būt mans ceļš? Esmu vienkāršs menedžeris, un tas mani apmierina… Stabils darbs. Ērts grafiks. Vārdu sakot, viss ir kārtībā…

Leo iesmējās un iejautājās:

-   Bet kā ir ar tavu bērnības sapni?

-   Ar kādu sapni? Pauls brīnījās.

-        Vai tu nepavisam neatceries, par ko sapņoji, kad biji mazs? Vai tad tu nesapņoji par to, ka tad, kad izaugsi liels, kļūsi par varavīksni?

-        Ak, tu par to! Tas taču nav iespējams. Tas bija tāds bērna fantāzijas auglis, nekas vairāk…

Burvis vērīgi paskatījās uz jauno cilvēku… Tad sacīja:

-        Žēl gan… Bērnībā tev šis sapnis bija tavas dzīves jēga… Tiešām žēl, ka esi to aizmirsis. Atceries, kā tu skatījies uz varavīksni debesīs un posies ceļā, lai nonāktu pie tās un kļūtu par šā brīnuma daļiņu? Tu uzskatīji, ka tā tev būtu lielākā laime.

Pauls ieslīga atmiņās. Puiša acīs sariesās asaras. Bērnībā viņš tik ļoti par to bija sapņojis, bet tagad iestidzis ikdienības rutīnā. Tādas domas tolaik bija viņa galvā! Viņš ar nožēlu nopūtās…

Leo sacīja:

-        Nevajag krist izmisumā. Jebkurš sapnis var piepildīties, ja tu tam noticēsi un būsi pietiekami drosmīgs, lai pilnībā mainītu savu dzīvi un veltītu to sen lolotā sapņa īstenošanai.

Šie vārdi kā atbalss iestrēga Paula galvā… Viņš tos dzirdēja atkal un atkal, līdz atvēra acis un saprata, ka ir to visu miegā nosapņojis… Puisis ļoti brīnījās, jo viss šķita tik reāls gan akmens, gan koki, gan saruna ar burvi…

Un pats galvenais bērnības dienu sapnis! Pauls vēlreiz visos sīkumos atcerējās, kā traucās pa ceļu pie varavīksnes, lai kļūtu par tās daļiņu un ar savu daudzkrāsaino gaismu padarītu krāšņu šo pasauli…

Viņš kļuva sērīgs un, ierasto gaitu mudināts, taču nožēlas mākts, devās uz darbu. Puisis gāja un domāja tikai par savu seno sapni, kas atkal un atkal uzzibsnīja atmiņā, līdz pret kaut ko paklupa…

Viss bija kā sapnī… Jaunais cilvēks, kūleņus mezdams, nokrita, bet, kad piecēlās kājās, ieraudzīja, ka paklupis pret vārgu večuku, kas sēdēja uz ceļa…

Vecītis ievaidējās un sāka burkšķēt:

-   Kur tu tā dzenies, neskatīdamies sev zem kājām… Vai pavisam esi zaudējis sajēgu?

Pauls atvainojās un notrausa putekļus no večuka drēbēm… Vecajam vīram, spriežot pēc izskata, varēja būt ap astoņdesmit gadu, viņam bija gara, sirma bārda un pliks pakausis, bet mugurā pagalam novalkātas skrandas. Paskatījies viņam acīs, Pauls nodomāja, ka ir šo cilvēku jau saticis. Tas patiešām šķita esam burvis no viņa sapņa.

Jauneklis apjautājās, kā viņu sauc. Vecais vīrs viltīgi pasmaidīja, bet uz jautājumu neatbildēja, vienīgi norādīja ar pirkstu uz taciņu un sacīja:

-  Neatsakies no sava mērķa, nezaudē velti laiku. Parādi, ko esi vērts un ko esi gatavs darīt savas laimes labā…

Pauls paskatījās uz taciņas pusi, bet, kad atkal pagriezās pret večuku, lai uzzinātu, kurp šī taciņa ved un kas viņu tur sagaida, no vecā vīra vairs nebija ne miņas… Viņš bija gluži kā izkūpējis gaisā. Puisis pavērās uz visām pusēm, taču burvis nekur nebija redzams.

«Brīnumi gan!» viņš nodomāja. «Bet kāpēc ne? Kam man tā stabilitāte vajadzīga? Došos meklēt laimi!» Un devās pretī savam sapnim, nezinādams ne to, kurp iet, ne to, kas ar viņu notiks… Nolēma riskēt un paļauties uz burvestību, kas no viņa šajā dienā neatstājās.

Pauls gāja un gāja. Ceļš izrādījās tāls. Abpus takai auga koki, un to dēļ gandrīz neko nevarēja saskatīt. Tikai mežs un taciņa. Un neviena cilvēka…

Pauls jau sāka šaubīties, vai viņa izvēle ir bijusi pareiza, jo visapkārt bija tikai mežs, turklāt sāka krēslot. Puisis bija dzirdējis, ka mežos mīt zvēri, kas var viņu saplosīt… Bet šis mežs nemaz nelīdzinājās parastam mežam. Tajā augošajiem kokiem bija cilvēka auguma aprises, un kas zina, kādus pārsteigumus tas var sagādāt. Taču griezties atpakaļ bija jau par vēlu. Tuvojās nakts… Pauls pielika soli un pat nepamanīja, kā iznāca pļaviņā, kur nezin kāpēc bija pavisam gaišs.

Pļaviņas vidū stāvēja kāds gaismu izstarojošs objekts. Tas bija tik spožs, ka pat mazliet apžilbināja acis. Pauls piegāja tuvāk šim objektam.

Gaisma kļuva maigāka, un no tās atskanēja balss:

-   Esi sveicināts, Paul!

-   Kā jūs mani pazīstat? brīnījās puisis.

-    Es zinu visu par visiem… Jo īpaši par tiem, kuri drosmīgi dodas uz savu mērķi. Esmu Amadejs vēlmju dievs. Un tu esi nokļuvis manā sapņu zemē. Tikai tas, kurš ir stiprs garā, spēj īstenot jebkuru savu vēlmi, lai cik dīvaina un neparasta tā būtu, piebilda Amadejs. Tev būs jāiztur daudzi pārbaudījumi, daudz vilinājumu un kārdinājumu būs tavā ceļā, pirms tu tiksi pie vēlamā. Un vienīgi tava griba un skaidrā sirds tev palīdzēs nenovirzīties no ceļa un netiekties pēc viltus vilinājumiem. Piepildīsies jebkura tava vēlme, ja iesi pa sirds diktēto ceļu. Aizmirsti to, ko tev mācīja skolā. Burvestību pasaulēs tas viss tev nepalīdzēs. Klausi sirdij tā norādīs tev pareizo virzienu un pasargās tevi no jebkuras nelaimes…

Tad Amadejs iepazīstināja Paulu ar savu palīdzi feju un izgaisa līdz ar vārdiem: «īsteno savu sapni!»

Fejas vārds bija Viktorija. Viņa bija plaukstiņas lielumā ar maziem spārniņiem un tērpusies sārtā kleitiņā. Kad feja lidinājās, no viņas spārniņiem bira burvju ziedputekšņi, spilgtās krāsā zaigodami saulē. Pauls sastinga kā apburts, raudzīdamies uz Viktorijas spārniņiem un apbrīnodams viņas spēju lidot. «Tas nu gan ir vareni!» viņš nodomāja. «Es ari tā gribētu.»

Viktorija sacīja:

-    Būt par varavīksni tas ir ļoti neparasts sapnis. Sastapties ar kaut ko tādu man gadās pirmo reizi… Kam tev tas vajadzīgs? Paliec mūsu pasaulē un visas pārējās tavas vēlmes piepildīsies. Šeit ir neskaitāmas bagātības. Ir daudz skaistu meiteņu, automobiļu un māju. Izvēlies, ko vien gribi… Iesim, es tev parādīšu mūsu pasauli. Paraugies visapkārt tas viss var piederēt tev. Tiklīdz izlemsi palikt šeit, tu kļūsi par vietējo valdnieku. Mēs dosim tev pavalstniekus tu varēsi viņus vadīt…

Paula acīs iedegās vēlmju īstenošanas kaisles ugunis.

-   Rau, tā ir tava pils, sacīja feja. Tagad tu tajā dzīvosi. Paliec un tu varēsi izbaudīt visus mūsu pasaules jaukumus…

Pauls nespēja noticēt savām acīm, viņš, ne vārda neteicis, tīksminājās, ieiedams savā pilī… Puisi sagaidīja neskaitāmas konkubīnes, cita par citu skaistāka. Viņas ieraugot, Pauls pavisam zaudēja galvu… Turpat bija bagātīgi klāti dzīru galdi. Tik daudzveidīgus un garšīgus ēdienus viņš savā mūžā vēl nekad nebija baudījis. Paulam parādīja arī milzīgu, dārglietām pilnu istabu…

Feja sacīja:

Tagad tas viss pieder tev. Tu esi šeit saimnieks. Dzīvo un līksmojies!

Pauls ar prieku piekrita. Viss šeit esošais bija viņu pilnīgi apžilbinājis… Dienu pēc dienas jauneklis priecājās par savu bagātību un par to, ka ir vietējās pasaules valdnieks.

Taču, kad Pauls vakaros apgūlās savā gultā, viņa sirds sažņaudzās un nemiera pilna sitās krūtīs… Puisis visādi centās apspiest šo sāpi, sāka vairāk ēst, vairījās gulēt viens, lai tikai nejustu savas sirds satraukumu…

Tā pagāja vesels mēnesis. Un kādā jaukā brīdī, kad Pauls pastaigājās pa savu ziedošo dārzu, viņa galvā atskanēja vecā vīra pazīstamā balss: «Tikai drosmīgs cilvēks spēj noiet šo ceļu… īsteno savu sapni…»

Paula krūtīs sirds sāka tā sisties, ka viņš bezsamaņā nokrita zemē. Un puisim parādījās varavīksne… Tik spilgta, visās krāsās mirdzoša, pašā Visuma centrā dzimstoša! Viņš atguvās ar laimīgu smaidu sejā. Tad vēlreiz izstaigāja savu karaļvalsti un nosprieda, ka dosies tālāk meklēt savu sapni.

Pauls pateicās fejai par visiem labumiem un bagātību, uzzināja no viņas, kurp jāiet, un devās ceļā. Feja ar prieku ļāva viņam iet, jo labāk par jebkuru citu zināja, ko nozīmē atrast savu patieso sapni un iet savu ceļu, jo arī viņa taču reiz kļuva par feju, tāpēc ka ticēja tam… un nepazaudēja savu taciņu.

Pauls devās pa taku, kuru parādīja Viktorija, līdz nonāca pie augstiem kalniem… To pakājē viņš ieraudzija milzīgu alu un, tā kā tuvojās nakts, nolēma tajā pārnakšņot.

Iegājis alā, puisis skaļi iesaucās:

Ū-ū! Vai te kāds ir?

Taču atbildes nebija… Pauls gāja absolūtā tumsā, līdz sajuta zem kājām kaut ko mīkstu un nelīdzenu. Viņš mazliet izbijās, taču, nesajutis nekādas briesmas, apgūlās uz šā mīkstuma…

Pauls saldi gulēja, līdz sajuta, ka viņu ceļ uz augšu. Kaut kas zem viņa briesmīgā ātrumā izmetās no alas dienas gaismā. Puisis ieraudzīja, ka ir gulējis uz milzīga, varena pūķa, kura ķermeni klāja zelta zvīņas. Saules staros tās mirdzēja tik spoži, ka jauneklim acis apžilba. Pūķis izpleta spārnus… Tad izstaipījās un saldi nožāvājās. Pūķa galvu rotāja milzīgi spirālveida ragi.

Pūķis sākumā nepamanīja Paulu, bet, kad tas notika, tūlīt pat sāka izprašņāt, kas viņš ir, no kurienes ieradies un kāpēc ir šeit. Pūķis izrādījās visai gudrs, bet arī ļoti ziņkārīgs un pat nedaudz pļāpīgs. Pauls atbildēja uz visiem jautājumiem, pastāstīja, ka cenšas īstenot savu sapni, proti, kļūt par varavīksni. Pūķis vērīgi noklausījās puiša teikto, paziņoja, ka viņa vārds ir Gordons, un piedāvājās aizvest uz brīnumu un burvestību pasauli, kurp viņš dodas apciemot savus radiniekus. Pauls nosprieda, ka tā ir laba ideja un ka varbūt tieši tur viņš atradīs atbildi uz savu jautājumu, kā kļūt par varavīksni. Tā taču ir burvestību pasaule un tur, pilnīgi iespējams, šī atbilde ir rodama.

Pauls iekārtojās uz sava jaunā drauga muguras, un viņi devās ceļā. Lidojot garām maigi sārtiem mākoņiem, bazilisku baram, viņš uz zemes ieraudzīja tūkstošiem sfinksu, kas strīdējās par dzīves jēgu… Tas viss Paulam šķita ļoti neparasts un vilinošs. Burvestība itin visur!

«Tas ir tik satriecoši!» nodomāja jauneklis. «Bet lidojums uz dzīva pūķa muguras tas vispār ir kaut kas vienreizējs!» Viņam aizrāvās elpa no lidojuma un domām par visu redzēto. Tā abi lidoja trīs dienas un trīs naktis, līdz sasniedza pasaku zemi burvestību pasaulē.

Gordons nolēma sarīkot Paulam ekskursiju, lai viņš iepazītu šo zemi. Te bija daudz ko redzēt: gan brīnumnūjiņa, gan galdiņš, kas pats klājas, gan lidojošais paklājs, gan apmetnis, kas padara tā valkātāju neredzamu… Dīvainas burvju būtnes šeit bija sastopamas uz katra soļa: gaisā lidinājās fosfora medūzas, kas atgādināja krupjus, un spļaudīdamies pikojās sniega prusaki… Šeit varēja uz delfīna muguras lēkt lejā no ūdenskrituma. Sniegiem klātie kalni naktīs stāstīja cits citam pasakas par cilvēku pasaulēm. Bet pterodaktili pastāvīgi kašķējās ar pūķiem, un savus strīdus tie izšķīra godīgā ūdenspolo mačā…

Dažādi brīnumi bija vērojami itin visur. Gordons savam jaunajam draugam paskaidroja, ka viņš te var iemantot jebkādu spēku un kļūt par varenu burvi, var pārvērst akmeņus zeltā un cilvēkus par dzīvniekiem. Pauls varot šeit iemācīties lidot un nirt ūdenī bez gaisa plaušās.

Gordons ne tikai pastāstīja par to visu, viņš arī ieteica visu izmēģināt, palikt šeit uz dzīvi un visu mūžu draudzēties. Pauls piekrita un sāka apgūt burvestības.

Katru dienu abi sacentās lidošanā. Pauls pārvērtās par akmeni un baidīja pūķi, viņš aizrāvās ar alķīmiju un visu mājā esošo pārvērta dārgmetālos… Maģija apbūra jaunekli, un viņš ar katru dienu kļuva aizvien stiprāks. Pauls daudz eksperimentēja… Nu jau viņš prata teleportēties un acumirklī nokļūt, kur vien vēlējās.

Tā pagāja vesels gads… Nodevies maģijas mākslas apgūšanai, Pauls pavisam aizmirsa par savu sapni.

Viņš praktizējās katru dienu, nemitīgi izkopdams savu meistarību…

Un tad pienāca ikgadējā burvestību turnīra diena, kad no visas pasaules sapulcējās burvji, lai sacenstos un noskaidrotu, kurš ir visspēcīgākis. Pauls nolēma piedalīties turnīrā un parādīt, ko spēj. Sacensību laukumā viņš ieraudzīja tūkstošiem pretendentu. Visi stāvēja un gaidīja maģistru, kas parasti atklāja turnīru.

Iznāca maģistrs. Paulam par lielu pārsteigumu tas izrādījās Leonardo sapnī redzētais burvis…

Galvā uzreiz atskanēja reiz dzirdētie viņa vārdi: «īsteno savu sapni… Tikai garā stiprais aizies līdz galam… Klausi savai sirdij tā tev pateiks priekšā.»

Pauls atskārta, ka ir aizmirsis savu sapni, ļāvies burvestību varenībai. Viņš nosprieda, ka ir jāuzvar šajās sacensībās un katrā ziņā jātiekas ar Leo. «Varbūt burvis man pateiks, kur meklēt spēku, kas mani pārvērtīs par varavīksni, vai arī iemācīs man pašam to izdarīt,» nodomāja Pauls.

Viņš guva uzvaru pēc uzvaras, bija stiprākais no visiem sacensību dalībniekiem. Pauls uzlidoja augstāk par pārējiem, bija ātrs kā viesulis, spēja jebkuru pārvērst par dzīvnieku… Tā viņš nokļuva finālā. Saskaņā ar turnīra noteikumiem finālistam bija jāsacenšas ar pašu maģistru, proti, ar Leonardo.

Pauls pieskrēja pie maģistra, cieši viņu apskāva un pateica, ka nesacentīsies ar viņu. Tad palūdza, lai burvis atklāj noslēpumu, kā var pārvērsties par varavīksni.

Leo pasmaidīja un sacīja:

Tu izturēji pēdējo pārbaudījumu! Tu esi gatavs atteikties no iespējas kļūt par maģistru sava sapņa dēļ! Es tev parādīšu vietu, kur tu saņemsi atbildes uz visiem saviem jautājumiem.

Un viņi kopā teleportējās uz Visuma malu. Leo apskāva puisi un pazuda… Pauls atradās uz pašas Visuma maliņas, kur saskaras visas pasaules. Viņš apsēdās un ar labpatiku vēroja, kā vienlaikus tūkstoš Sauļu uzlec dažādās pasaulēs un kā tūkstoš Mēnešu apgaismo nakts ceļinieku takas. Viņu pārņēma milzīgs prieks un mīlestība, redzot, ka viss savijas un ir radīts no viena un tā paša. Visumā itin viss ir savstarpēji saistīts un nekādi nav atdalāms…

Tā bija pēdējā viņam sniegtā mācība. Pats Visums vērsās pie Paula un sacīja:

Beidzot tu esi atnācis īstenot savu sapni! Vienīgi stiprais un drosmīgais spēj noiet savu ceļu līdz galam un ar prieku saņemt pašu dārgāko, varbūt pat šķietami absurdo vēlmi. Visiem sapņiem katrā ziņā ir jāpiepildās, taču ne visi ir gatavi noiet ceļu, lai to panāktu.

Pēc šiem vārdiem Pauls sajuta milzīgu iekšējo spēku pieplūdumu un ieraudzīja, ka viņa ķermenis izkūst un pārvēršas dažādās krāsās. Beidzot viņš jutās kā varena varavīksne, kas izgaismo neaptveramus plašumus.

Šajā mirklī viņš ar visu savu būtni saprata, ka jebkurš sapnis viegli piepildās vienīgi tad, ja to vēlies no visas sirds, ja sava sapņa dēļ pārvari visas bailes un šaubas, esi gatavs atteikties no ierastās pasaules un doties ceļā, uzticoties savas sirds aicinājumam.

To nodomājis, Pauls devās atvadīties no Leonardo. Viņš atvadījās arī no Gordona un Viktorijas, visās pasaulēs zaigodams savu krāsu krāšņumā…

Kopš tā laika viņu bieži var redzēt apgaismojam ceļu drosmīgajiem, kuri seko savas sirds aicinājumam un meklē savu sapni. Pauls taču labāk par jebkuru citu zināja, ka visi sapņi piepildās…

…Vajag tikai gribēt.

Pateicība

PATEICĪBAS JŪTAS, kas piepilda manu sirdi līdz malām, es sūtu visa esošā Radītājam. Pateicos Tev par apzināšanās gaismu mana ego gara tumsībā… Pateicos par mīlestību, kas strāvo manī un ļauj skatīt pasauli no dažādiem rakursiem, pieņemt to tādu, kāda tā ir. Pateicos par to, ka paver man iespēju aizvien mazāk un mazāk kontrolēt realitāti un ļauj gluži vienkārši uzticēties visam, kas ir ap mums, jo Tu vienmēr esi līdzās un nes mani uz savām rokām.

Pateicos par man tuvajiem cilvēkiem, par tiem, no kuriem es jau kopš bērnības saņemu dažādas mācības. Par ģimeni, par to silto mīlestību, ko esmu tajā iepazinis un kas ir iemācījusi mani augstu vērtēt un atbalstīt citus cilvēkus. Pateicos par uzticamiem draugiem, kas iet man līdzās pa dzīvi, iet savus ceļus. Viņu siltais skatiens un dvēseles spogulis vislabāk palīdz man iepazīt sevi to atspulgā. Pateicos par komandu, kas strādāja pie šīs grāmatas, par šo cilvēku pacietību un uzcītību, jo viņu darbs nebija viegls.

Lai mīlestības gaisma piepilda visu ap mums un pārvērš visu esošo priekā…

Pateicos Tev…

Satura rādītājs

Beigas…………………………………………………..

-1. nodaļa. Spējas, kuras devis Dievs…………………………….

0. nodaļa. Miljoniem cilvēku to dara……………………………

1. nodaļa. Atbildība. Vienīgi tu esi atslēga uz savu laimi .. Piedošanas prakse

2.nodaļa meditācija. izej ārpus sava mazā "Es" ietvariem…………………………….

Atslābināšanās prakse……………………………..

Meditācija "Mīlestības Visums"…………………

Meditācija "Gaismas avots"………………………

Meditācija "Tagadnes vibrācijas"……………….

Prakse "Laimes laiks"……………………………..

3.        nodaļa. Modelēšana. Tevis radītā pasale…………………..

Modelēšanas prakse………………………………..

Meditācija "Zelta sfēra"……………………………

Izdziedināšanās meditācija……………………….

4. nodaļa. Klusēšana. Tas, kas ieklausās realitātē…………

5. nodaļa. Atlaid vēlmi. Uzticies brīvības vējam…………….

6. nodaļa. Pieci lēcieni uz panākumiem……………………….

Sākums……………………………………………………

Autora līdzība……………………………………………

Pateicība ………………………………………………

Vitālijs Giberts «Nākotnes modelēšana»

Formāts 84x108/32 Latvijas ekoloģiskās izglītības apgāds «Vieda» Reģ. Nr. 40103000013 Rīgā, Lubānas ielā 6-4, LV-1019 'lalr.: +371 67249728 e-pasts: vieda@vieda.lv www.vieda.lv

Iespiesta tipogrāfijā «Latgales druka»

Content

Giberts Vitālijs Nākotnes modelēšana

Beigas

-1. nodaļa. Spējas, kuras devis Dievs

0. nodaļa. Miljoniem cilvēku to dara

1. nodaļa. Atbildība. Vienīgi tu esi atslēga uz savu laimi .. Piedošanas prakse

2.nodaļa meditācija.

Meditācija «Mīlestības Visums»

Visdaiļākā sirds

Līdzība par tēmu…

3. nodaļa. Modelēšana. Tevis radītā pasale

4. nodaļa. Klusēšana. Tas, kas ieklausās realitātē

5. nodaļa. Atlaid vēlmi. Uzticies brīvības vējam

6. nodaļa. Pieci lēcieni uz panākumiem

Sākums

Autora līdzība

Pateicība

Satura rādītājs