Agripa Henrijs Kornēlijs

Okultā filozofija - 1.grāmata. Dabas maģija

HENRIJS KORNĒLIJS AGRIPA

OKULTĀ FILOZOFIJA

1.GRĀMATA. DABAS MAĢIJA

Henrihs Kornēlijs Agripa   /(Henry) Cornelius Agrippa (von Nettesheim)/  (1486–1535)

Henrihs Kornēlijs Agripa fon Netesheims piedzima Ķelnē 1486. gadā. Jau pusaudža vecumā Agripa uz apkārtējiem atstāja lielu ietekmi. Viņš bija lielisks lingvists un kaislīgs grāmatu lasītājs. Kopš bērnības viņam paredzēja spožu karjeru. Patiešām, būdams vēl zēns, viņš kļuva par Vācijas un Itālijas imperatora Maksimiliāna I sekretāru.

Zināms, ka tad, kad Agripam palika divpadsmit gadu, Maksimiliāns nosūtīja viņu mācīties uz Parīzes universitāti. Šeit, Francijas galvaspilsētā, Agripa iestājās slepenā biedrībā, kura studēja okultas zinības. Pēc dažām liecībām, tas nebija vienkārši viens no daudzajiem mistikas un maģijas cienītāju pulciņiem, bet gan Rozenkreiceru Ordenis.

Deviņpadsmit gados pabeidzis universitāti, Agripa devās ceļojumos pa Eiropu. Viņš visur lasīja lekcijas par okultismu un maģiju, studēja retus manuskriptus un grāmatas, tikās ar praktizējošiem magiem un saņēma arvien jaunas iesvētīšanas pakāpes rozenkreiceru Ordenī. Jauno Agripu apbūra kabalistika, ir sevišķi skaitļu zinātne, pazīstama kā hematrija. Lekcijas par kabalistikas noslēpumiem universitātes pilsētā Dulā padarīja viņu populāru – viņam radās milzums pielūdzēju, viņš ieguva teoloģijas doktora grādu un sāka ar saviem darbiem mazliet pelnīt.

Izglītotais jauneklis iecerēja varavīkšņainus plānus, cerot iegūt stāvokli un nodrošinātu dzīvi Nīderlandu zemes pārvaldnieces Austrijas Margaritas aizbildniecībā, kura viņu iecēla par savu vēsturnieku. Tomēr pat šī Maksimiliāna I meita nespēja viņu aizstāvēt pret aprobežoto mūku uzbrukumiem, kuri visā, ko viņi nespēja saprast, saskatīja ķecerību.

Pēc vairākām sadursmēm ar baznīcu Agripa atkāpās un aizbrauca uz Londonu. Ap šo laiku viņam jau bija nobriedis apjomīga darba – „Okultās filozofijas” – plāns. Zinātniekam bija 24 gadi, kad viņš pabeidza šo slaveno darbu. Tomēr vienīgi viņam vien zināmu iemeslu dēļ šo darbu izdeva 1531. gadā – četrus gadus pirms viņa nāves.

Kāpēc Agripu tā novērtēja viņa laikabiedri un pēcnācēji? Lūk, ko par to raksta doktora Lemanna grāmatā „Ilustrētā māņticības un burvestību vēsture”: „Viņš apvienoja (..) visas iepriekšējās maģiskās zināšanas vienā lielā sistēmā, iedarbinot savstarpējās sakarības un padarot atkarīgas no zināmām pamatidejām. Tās nebija oriģinālas idejas, jo bija aizgūtas no Aristoteļa fizikas, Ptolemeja astronomijas, Platona vēlāko sekotāju filozofijas un eiropeiskās kabalas.

Agripas nopelni ir tādi, ka viņš par maģiju sniedza augstāku un skaidrāku priekšstatu, norādot, ka atsevišķas maģiskas operācijas ne tikai sasaucas ar vispārējām tā laika zināšanām par lietu dabisko kārtību, bet arī pat ar visu tā laika reliģisko pasaules uzskatu. Viņš (..) panāca to, ka uz maģiskām operācijām beidza skatīties kā uz kaut ko mistisku un pārdabisku, bet sāka uzskatīt par kaut ko viegli izskaidrojamu un pilnīgi iespējamu.”

Tā Agripam izdevās izglābt slepenās zinātnes no baznīcas kritikas un padarīt tās likumīgas, sasaistot ar kristiešu priekšstatiem par pasaules uzbūvi. Turklāt viņš dažādus zinātnes virzienus savienoja sistēmā, kuru nosauca par okulto filozofiju: astroloģiju, maģiju, zīlēšanas un paredzēšanas mākslu utt.

Agripa pirmais sāka runāt par „dabisko maģiju”. Ko viņš ar to saprata? Visums, kā zinātnieks uzskatīja, veidots no trim pasaulēm: zemākās – zemes – un augstākajām – debesu un intelektuālās pasaules. Visums ir vienots un pakļaujas kopīgiem dievišķiem likumiem. Pasaules ir savstarpēji saistītas un viena otru ietekmē. Turklāt katram priekšmetam, vielai, ķīmiskam procesam – visam trijās Visuma pasaulēs ir redzamas un slēptas īpašības. Pieņemt pēdējās un iemācīties tās izmantot – tas nozīmē kļūt par brīnumdari.

Piemēram, katrs zina, ko var izgatavot no dzelzs. Taču ne katrs zina, kā ar tā palīdzību aizsargāties pret vampīriem vai kā šo elementu pārvērst par zeltu. To pašu var sacīt par koku: cilvēki zina, ka no tā var uzbūvēt māju vai kuģi. Bet tikai izredzētajiem zināms kaut kas cits – apse palīdz noņemt iekaisumu, bet ozols, priede un bērzs „uzlādē ar enerģiju”. Šādu noslēpumu lielajā pasaulē ir milzums. Principā nav nekā neiespējama.

Uzzinot visuma noslēpumus, mags var mainīt zibens virzienu, izsaukt lietu, staigāt pa jūras virsmu, bīdīt kalnus utt.

Kopš seniem laikiem dziednieki un zintnieki zināja, ka dabā pastāv lietu simpātijas likums: līdzīgs pievelk līdzīgo, bet atgrūž pretējo. Tam, kurš redz, ka otrs ēd kaut ko garšīgu, mutē sariešas siekalas; jebkuras kaislības un jebkurš garastāvoklis mūsos atbalsojas. Saule – dzīvības pamats – dod spēku dzintaram un dzelteniem ziediem, Venēra – mīlestības valdniece – rozēm. Bet magi, izmantojot to savos rituālos, izrunājot burvības vārdus, kuri šos spēkus piesaista, nodod tos cilvēkiem. Un viņi negaidīti atkal atveseļojas vai saņem abpusēju mīlestību.

Kornēlija Agripas dzīve pēc „Okultās filozofijas” izdošanas parādās kā atsevišķu biogrāfisku faktu un daļēji fantastisku notikumu sajaukums (viņš pastāvīgi braukāja no vienas vietas uz citu, mainīja amatus). Zināms, ka drīz pēc tam, kad viņš pielika punktu pēdējā trīs sējumu sacerējumā, Agripa iestājās impērijas karadienestā, piedalījās karā ar venēciešiem un par drošsirdību kaujas laukā tika iesvētīts par bruņinieku. Tā arī nav skaidrs, kāpēc beidzās tik spīdoši iesāktā karjera imperatora Maksimiliāna I galmā.

Viņš braukā pa visu Eiropu: lasa okultisma lekcijas Itālijā, lekcijas teoloģijā lasa Vācijā, kļūst par advokātu. Visur, kur viņš ieradās, Kornēlijs nodibināja maģijas un okultisma studiju grupas. Tomēr nevajag domāt, ka Agripu dzīvē nodarbināja tikai slepenās zinātnes. Viņš neprātīgi mīlēja sievietes, lieliski prata novērtēt viņu redzamās un slēptās vērtības. Par to liecina trīs laimīgas laulības un seši bērni. Viņa pirmā sieva – itāliete no bagātas ģimenes – nomira jaunībā, atstādama Kornēlijam pirmdzimto. 1521. gadā Agripa apprecējās otrreiz un atkal laimīgi: sieva francūziete bija ne tikai temperamentīga, jauna un no dižciltīgas ģimenes, bet arī ļoti skaista un ar labu raksturu. Anna Luīze viņam dzemdēja četrus dēlus un meitu.

1524. gadā liktenis atkal Agripam deva iespēju karjerai: viņu atkal iecēla par Francijas karaļa Franciska I mātes galma ārstu. Diemžēl zinātnieks neprata izmantot šo veiksmes momentu. Kornēlija astroloģiskās prognozes mātei karalienei nevēstīja laimi, bet horoskopa sastādītājs nepacentās zvaigžņu bargo spriedumu padarīt maigāku. Rezultātā viņš krita nežēlastībā un atkal palika bez darba un bez līdzekļiem.

Vēl dažus gadus nodzīvojis Francijā, Agripa pārcēlās uz Holandi un apmetās Antverpenē. Te mēra epidēmijas laikā nomirst viņa otrā sieva. Likteņa triecienu salauzts, Kornēlijs raksta grāmatu „Par zinātnes un mākslas niecību”, kurā apgalvo, ka zināšanas cilvēkam liek zaudēt ilūzijas un saprast, cik maz viņš zina. Grāmatu atzīst par kaitīgu un Agripa nonāk cietumā. Garīdzniecība nelaiž garām iespēju izrēķināties ar šo nemierīgo cilvēku, kurš pastāvīgi un visur nonāca sadursmēs ar priesteriem: viņu pasludina par ķeceri.

Baznīcas pozīciju viegli saprast, zinot, kādas valodas klīda par zinātnieku. Stāstīja, ka ar viesnīcas saimnieku viņš norēķinājies ar zelta monētām, kuras pēc viņa aizbraukšanas pārvērtušās par ragiem vai čaumalām. Klīda baumas, ka Agripas melnais suns ir viņa paša par dzīvnieku pārvērsts nelabais vai gars – palīgs.

Viens no populārākajiem stāstiem vēsta, ka reiz, kad Agripa aizgāja no mājām, viņš atstājis sievai atslēgu no sava kabineta. Pie viņiem īrēja istabu kāds students. Viņš tik neatlaidīgi lūdza kabineta atslēgu, lai paņemtu kādu grāmatu, ka sieva beidzot piekāpās. Iegājis kabinetā, students ieraudzīja uz galda atvērtu burvju vārdu grāmatu, kurā bija redzami ar asinīm ierakstīti burti, bet lapas darinātas no miroņu ādas. Noliecies par grāmatu, dumjais jauneklis sāka skaļi lasīt uzrakstīto, un tas nebija nekas cits kā dēmona izsaukšana, kurš nekavējās ierasties, bet ieradies pajautāja, kāpēc izsaukts. Pārbiedētais jauneklis atbildes vietā šļupstēja kaut ko nesaprotamu. Dēmons viņu sagrāba aiz rīkles un nožņaudza.

Drīz atgriezās Agripa un saprata, kas noticis. Kā nākas nostrostējis sievu, viņš sāka domāt: viņu var apvainot slepkavībā. Lēmums nobrieda ātri: Agripa izsauca dēmonu un lika viņam uz kādu laiku atdzīvināt jaunekli. Un lūk, par zombiju kļuvušais students jau pastaigājās pa pilsētas tirgu. Pēc kāda laika, nobālējis kā audekls, viņš visu acu priekšā pakrita miris. Ārsts konstatēja nāves cēloni: sirdslēkme, taču pēc tam ievēroja uz kakla žņaugšanas pēdas. Nevar mirt divreiz, viņš sprieda un viņam radās aizdomas, ka te iejaukta burvestība. Bet kurš pilsētā visvarenākais burvis? Agripa. Sākās izmeklēšana. Baidīdamies, ka lieta var slikti beigties, Kornēlijs nolēma bēgt…

No visiem stāstiem par Agripas neparastajām spējām, pēc rūpīgas to analīzes, vislielāko ticamību pelna viņa paša stāsti par kontaktiem ar mirušām dvēselēm un gariem. Tie ļauj pieņemt, ka viņš bija talantīgāks medijs kā mags. Kā populārāko parasti piemin stāstu par to, kā Agripa cienījamu cilvēku grupas klātbūtnē izsauca pašu Marku Tūliju Ciceronu, lai noklausītos vienu no viņa slavenajām runām. Cicerons, paklausot varenajiem burvju vārdiem, ieradās, nolasīja savu tekstu un nozuda, atstājot auditoriju līdz asarām aizkustinātu….

Brīnumainā kārtā Agripam izdevās izkļūt no nepatīkamās situācijas, kura sākās sakarā ar Antverpenē uzrakstīto grāmatu. Atbrīvots no cietuma, viņš mēģina sakārtot savu dzīvi. Kornēlijs apprecējās trešo reizi, taču neatrada šajā laulībā neko citu, izņemot juteklisku baudu. Jauno sievu, kuru sākumā apbūra viņa brīnumdara slava un pazīšanās ar pasaules slavenībām, drīz vien sāka nomākt vīra neveiksmes un hronisks naudas trūkums. Viņa to pameta.

Lai atjaunotu savu autoritāti, Agripa 1531. gadā beidzot publicēja „Okulto filozofiju”. Taču daudzus gaišus prātus sajūsmināt spējusī grāmata nepalīdzēja Agripam atjaunot likteņa un karaļu labvēlību. Arī dzimtenē viņu vajāja inkvizīcija un glābiņu nācās meklēt Francijā. Tur pēc dažiem neuzmanīgiem un kritiskiem izteicieniem par mirušo māti karalieni Kornēliju viņš no jauna nonāca cietumā.

No cietuma viņam izdevās atbrīvoties ļoti ātri, bet diemžēl nāve vairs nebija tālu. 1535. gadā viņš nomira Grenoblē (cita versija stāsta, ka viņš miris Lionā), nesasniedzot 50 gadu vecumu, pus Eiropas baznīcas kalpu neieredzēts. Tā nomira talantīgs un izcils cilvēks, kurš vienmēr sapņoja par mierīgu dzīvi un zinātniskiem pētījumiem.

Pirmā grāmata satur dabas maģiju

1

VISA DARBA PLĀNS

IR triju veidu pasaules, - tās ir elementārā, debesu un intelektuālā. Katru zemāko pasauli pārvalda un ietekmē augstākā pasaule. Arhetips un Augstākais Radītājs dara zināmu savas varenības raksturu, atklāj mums sevi eņģeļos, debesīs, elementos, dzīvniekos, augos, metālos, akmeņos, visas šīs lietas, radītas, lai mēs tās izmantotu. Lūk, kāpēc magi ne bez pamata tic, ka mēs varam dabiski nonākt (iepazīt) pa tiem pašiem pakāpieniem un to pasaulēm līdz pašam Arhetipam – visu lietu Radītājam, kurš ir pirmcēlonis, no kura atkarīgas un rodas lietas. Mēs varam izmantot ne tikai tās īpašības, kuras raksturīgas viscēlākajām lietām, bet pāri tam piesaistīt arī jaunas. Mēs to darām, kad ar medicīnas un naturālās filozofijas palīdzību cenšamies atklāt elementārās pasaules īpašības, izmantojot dažādus dabisku vielu maisījumus. Debesu īpašības viņi iepazīst ar staru palīdzību un debesu pasaules ietekmi, sekojot astrologu un matemātiķu noteikumiem un mācībai. Beidzot, viņi nostiprina un apstiprina visas šīs lietas ar dažām svētām reliģiskām ceremonijām un dažādu garu varenību.

Es centīšos trīs grāmatās paskaidrot kārtību un rīcības veidu, kuru jāizmanto visās šajās lietās: pirmā – satur naturālo maģiju; otrā – debesu maģiju, un trešā – ceremoniālo maģiju. Taču es nezinu, vai prāts spēs piedot, - tik ierobežots kā mans un cilvēka, kuram gandrīz nebija literatūras, ar tādu drosmi uzsākot tik grūtu un tumšu darbu. Es neapgalvoju, ka ticība neko nepapildinās pie manis teiktā, un nobeigumā teikšu, ka to visu atzīs baznīca vai Ticīgā asambleja.

2

KAS IR MAĢIJA? KAS IR TĀS PRIEKŠMETS UN KĀDAM JĀBŪT CILVĒKAM, KURŠ AR TO NODARBOJAS?

Maģija ir iespēja, kurai piemīt liela vara, augstākie noslēpumi, kuri ietver visslepenāko lietu dziļākās zināšanas: to raksturu, piemītošo spēku, to īpašības, atšķirības un sakarības, pateicoties kurām rodas brīnumaini efekti, savienojot un pielietojot augstāko un zemāko būtņu dažādās īpašības; tā ir īsta zinātne, visaugstākā un noslēpumainākā filozofija. Vienā vārdā – visu dabaszinātņu pilnība un piepildījums, jo visa pareizā filozofija iedalās fizikā, matemātikā un teoloģijā. Fizika mums māca lietu, kuras eksistē pasaulē, dabu, to cēloņus, noturību, vietas atšķirības, īpašības un stāvokļus, precīzi atrod to daļas un visu, kas kalpo to uzlabošanai saskaņā ar sekojošu vārsmu:

„No kādiem elementiem veidojas vienkāršas vielas? Kāda ir Zemes un Gaisa siltuma darbība un kā tā rodas? Kā radušās debesis? Kā rodas paisums un kāpēc varavīksnei dažādas krāsas? Kas mākoņiem piešķir pērkona rašanās īpašības vai no kurienes rodas zibens, kas izšaujas cauri gaisam? Kas tas par noslēpumainu spēku, kas liek mums naktī ieraudzīt uzliesmojumus un komētas un kas ir tas neredzamais spēks, kas liek drebēt zemei? Kā rodas zelta un dzelzs dabiskie izrakteņi un dabas noslēpumu neredzamās īpašības?”

Fizika, būdama spekulatīva zinātne par dabiskām vielām, satur sevī un ietver sevī visas trīs vielas, un visu to, ko Vergīlijs runā savās vārsmās:

„No kurienes radušās dažādas cilvēku un zvēru sugas, tāpat kā Lietus un Uguns? Kā radās zemestrīces vai kāpēc jūra paceļas un nolaižas, neskatoties uz šķēršļiem, kurus tā var sastapt un pēc tam atkāpjas uz savu centru? Kas mums dod iespēju iepazīt augus, savvaļas zvēru drosmi un niknumu, visas augļu, akmeņu un reptiļu sugas?”

Kas attiecas uz matemātiku, tas tā acīmredzot dod mums iespēju iepazīt dabu trīs dimensijās un ļauj saprast debess ķermeņu kustību un gaitu atbilstoši šīm vārsmām:

„Tā mums ļauj uzzināt, cik ātri pārvietojas zvaigznes: kas liek satumst mēnesim un kas liek mums zaudēt saules gaismu.” Un, lūk, ko saka Vergīlijs: „Kāpēc saules ceļā ir divpadsmit pasaulīgas zīmes, kuras iedalītas noteiktās daļās; kāpēc jāredz debess un zvaigžņu ceļus, saules un mēness ekliptiku, Plejādes, Giādes un divus Lāčus; kāpēc ziemā saule riet tik agri un kā rodas tik garas naktis?

To visu uzzinās pateicoties matemātikai, jo „ar matemātisku domāšanu var paredzēt dažādas laika maiņas, uzzināt sējas sezonu, kad labāk uzsākt navigāciju vai labāk stādīt kokus”.

Teoloģija mums māca, kas ir Dievs, kādi ir eņģeļi, gari, dēmoni, dvēsele, domas, reliģija, noslēpums, ceremonijas, tempļi, svētki; tā skaidro par ticību, par brīnumiem, par vārdu un figūru īpašībām, par slepenām operācijām un noslēpumainām zīmēm, un, kā saka Apulejs, tā māca mums ceremoniju noteikumus, kurus reliģija prasa, atļauj vai aizliedz. Var izdarīt īsu secinājumu: - Maģija ir vienīgā, kura savos brīnumos satur šos trīs vareno zinātņu veidus, savieno tos vienā veselā un ievieš praksē.

Šādā nozīmē senajie’ to godāja kā visaugstāko un pielūgsmes cienīgāko.

To lietoja visslavenākie autori, starp kuriem galvenie, - Zamolksis un Zoroastrs, - tā izceļas, ka daudzi no šīs zinātnes radītājiem sekoja viņu pēdās: Abariss, Hiperboreis, Damžerons, Evdoks, Hermips, bet citi slaveni autori, kā Trismegists Merkurijs, Porfirijs, Jamvliks, Plotins, Tiānas Apolonijs un Osfanijs, kuri ļoti labi rakstīja par šo zinātni. Pitagors, Empedokls, Demokrits, Platons un daudzi ievērojami filozofi daudz ceļoja, lai to pētītu, un, atgriezušies, uzsvēra pret to savu lielo cieņu un turēja to lielā slepenībā. Ir zināms, ka Pitagors un Platons brauca uz Memfisu, lai studētu Maģiju, ka viņi izbraukāja visu Sīriju, Ēģipti, Jūdeju, Haldeju skolas, lai nepalaistu garām lielos un noslēpumainos Maģijas principus un lai apgūtu šo dievišķo zinātni.

Un tā, nepieciešams, lai tie, kuru vēlas censties apgūt šo zinātni, labi apgūst fiziku, kura izskaidro vielu īpašības un kurā slēpjas katras būtnes noslēpumainās īpašības; viņiem nepieciešamas labas matemātiskas zināšanas, jāiepazīst zvaigznes, to aspekti un veidi, jo no tām atkarīgas jebkuras vielas īpašības un spējas; viņiem uzmanīgi jānoklausās teoloģija, pateicoties kurai iepazīst nemateriālās substances, kuras sakārto un pārvalda lietas, lai apgūtu spēju saprast Maģiju, jo nevar būt nekāda pilnīga maģijas darba, nekādas īstas maģijas, ja tā nesatur sevī visas šīs trīs spējas.

3

Par četriem elementiem, to īpašībām,

kompozīciju un maisījumu

„Visu materiālu lietu pamatā eksistē četri galvenie elementi: Uguns, Ūdens, Zeme un Gaiss, no kuriem visas vielas radušās nevis tās savācot kopā, bet transmutācijas un savienošanās ceļā un pie kurām tās atgriežas, kad sadalās. Un tā, nav nekādu jūtamu elementu, kuri būtu tīri, - tie ir mazāk vai vairāk sajaukti un spēj transformēties viens par otru tā, ka zeme, kļūstot par dubļiem un izšķīstot, kļūst par ūdeni, bet sabiezējot atkal kļūst taustāma un pārvēršas par zemi, bet, pēc tam iztvaikojot, pateicoties karstumam, tā kļūst par gaisu, un šis gaiss, būdams sakarsēts, kļūst par zemi vai par akmeni.

Platons uzskata, ka zeme ir absolūti transmutabla, un, ka pārējie elementi tajā un viens otrā transmutabli. Tomēr zeme atšķiras no smalkākiem elementiem bez transmutācijas, bet, būdama izkususi vai sajaukusies ar to, kam tā liek izkust, tā iegūst savu primāro formu.

Un tā, katram elementam ir divas specifiskas īpašības, no kurām pirmā tam piemīt un nav nošķirama, bet otrā ir kā pāreja starp divām, piemērota nākošajam elementam; tā uguns ir silta un sausa, zeme – sausa un auksta, ūdens – auksts un mitrs, gaiss – mitrs un silts; un, pateicoties divām pretējām īpašībām, elementi ir viens otram pretēji, kā uguns un ūdens, kā zeme un gaiss.

Elementiem piemīt arī otrs pretstats; dažiem no tiem piemīt svars, kā zemei un ūdenim, bet citi ir viegli kā uguns un gaiss; lūk, kāpēc stoiķi pirmos sauc par pasīviem, bet pēdējos – par aktīviem. Bez tam, pats Platons, ievērojot jaunās atšķirības, katram elementam piešķir trīs īpašības, atzīstot ugunij gaismu vai izplatīšanos, retinājumu un kustīgums. Bet zemei – tumsu, biezumu, blīvumu un nekustīgumu. Bet citi elementi šīs īpašības iegūst tā, ka gaiss paņem divas īpašības no uguns – retinājumu un kustīgumu, un vienu no zemes, - tumsu, pretēji tam, ka ūdens no zemes iegūst tumsu un blīvumu, un vienu no uguns – kustīgumu; taču uguns ir divreiz retākā kā gaiss, trīsreiz kustīgāka un četrreiz aktīvāka; gaiss divreiz aktīvāks kā ūdens, trīsreiz vairāk retāks un četrreiz kustīgāks. Un tad – ūdens divreiz aktīvāks kā zeme, trīsreiz vairāk retināts un četrreiz kustīgāks.

Tādējādi uguns ir tādās pašās sakarībās ar gaisu, kādās gaiss ar ūdeni, bet ūdens ar zemi un zeme ar ūdeni, ūdens ar gaisu, gaiss ar uguni. Un tie ir visu vielu, to sastāvu, īpašību un brīnumainu darbību principi un sākums. Tādējādi, tiklīdz kāds sapratīs elementu un to sajaukumu īpašības, viņš spēs viegli operēt ar brīnumainām un pārsteidzošām lietām un profesionāli nodarboties ar dabisko maģiju”.

4

Par trijiem elementu izpratnes atšķirīgiem veidiem

Un tā – ir četri elementi, par kuriem esam runājuši un par kuriem jāiegūst pilnīgas zināšanas, lai ar kādu no tiem operētu maģijā. Katram no četriem elementam piemīt trīs atšķirīgas īpašības, kuras kopā sastāda divpadsmit īpašības, un, caur skaitli septiņi nonākot pie desmit, sasniedz savu augstāko vienību, no kuras atkarīgas visas brīnumainās īpašības un darbības.

Pirmā līmeņa elementi ir tīri, vienkārši, nemainās un nepakļaujas nekādai sajaukšanai, bojāšanai un nevis to dēļ, bet pateicoties tiem visu vienkāršu vielu īpašības pārvēršas par darbībām. To īpašības nav iespējams izskaidrot, jo tās spēj visu visās būtnēs; tas, kurš to nezina, nevar operēt ar kaut kādiem pārsteidzošiem efektiem.

Otrā līmeņa elementi ir salikti, atšķirīgi, jaukti, bet tos ar zināmu prasmi var novest līdz tīrai vienkāršībai, kura, tikusi iegūta, kļūst par spēju, kas piešķir pilnību visam visās lietās pat visslepenākās dabas operācijās, - tas ir visas naturālās maģijas pamats.

Trešā līmeņa elementi principā paši par sevi nav elementi, tie ir dažādi savienojumi, kuriem piemīt dažādas īpašības, tie var viens otru mainīt; tie ir nekļūdīgs līdzeklis, tāpēc tos dēvē par vidējo stāvokli jeb vidējā stāvokļa dvēseli. Nav daudz cilvēku, kuri dzirdējuši par to dziļajiem noslēpumiem. No tiem atkarīga jebkura efekta pilnība ar zināmas kārtības, skaitļu un pakāpju palīdzību. Visās dabiskās, debesu un pārdabiskās vielās tie ir apbrīnojami un satur noslēpumus, ar kuriem operē naturālajā un dievišķajā maģijā. Pateicoties tiem, var notikt visu vielu savienošanās, izšķīdināšana un transmutācija, sasniegtas zināšanas un nākotnes paredzēšana ar labvēlīgo garu invokāciju un dēmonu iznīcināšanu.

Neviens nedrīkst iedomāties, ka varēs kaut ko darīt maģijas un dabas slepenajā zinātnē bez šo triju veidu elementiem un labām zināšanām par tiem. Taču katrs, kurš iemācīsies novest to raksturu, kvalitāti un varenību skaitā, pakāpē un kārtībā, tas bez grūtībām sasniegs dabisko lietu un debesu noslēpumu pilnīgu izpratni.

5

PAR UGUNS UN ZEMES APBRĪNOJAMO DABU

Lai operētu ar dažāda veida apbrīnojamiem efektiem, Hermess saka, ka pietiek ar uguni un zemi: viena ir pasīva, otra aktīva. Dionīss saka, ka uguns parādās visās lietās, bet, atrodoties tālu, visu apgaismo, tomēr kopumā noslēpumaina un ienīsta, kad pastāv pati par sevi bez sajaukšanās ar matēriju, kuru ietekmē. Tā ir milzīga un neredzama, tā pati nosaka sevi savā darbībā, kustīga, noteiktā veidā sazinās ar visiem objektiem, kuri tai tuvojas; tā atjauno spēku un saglabā raksturu, tā saglabājas neaizsniedzama pateicoties uzliesmojumiem, kuri to ietver un ar kuriem tā klāta; tā ir gaiša, dalāma, paceļas un nes sevi augstāk ar smailēm, paceļoties neko nezaudē, vienmēr atrodas kustībā, tā aptver citus elementus būdama neaptverama, tai nepieciešama vienīgi sava izaugsme un sevis apliecināšana objektos, ar kuriem stājas sakaros; tā ir aktīva, varena, neredzamā veidā eksistējot visās lietās tā grib būt nemanāma, tā pēkšņi, it kā dabiskā veidā samazina matēriju; tā ir netaustāma, kaut gan dāsni uztverama jebkura iemesla dēļ.

Plīnijs saka, ka uguns ir dabisku lietu daļa, milzīga un bezgalīgi aktīva, par kuru grūti pateikt vairāk: vai nu tā darbībā dāsna, vai iznīcināšanā varena. Uguns ir īpašs veids, tā visur iekļūst, kā saka pitagorieši, izplatās uz augšu debesīs, apgaismojot, bet samazinot lejā tumsu un iznīcinot, saglabājot centrā katru no šīm īpašībām. Uguns vienīgā atšķirīgi izpaužas sakarībās un atšķirīgi sadalās dažādās lietās, kā par to teica Cicerona Klenats. Uguns, kuru mēs izmantojam, ir uguns, kuru satur visas būtnes; tā ir akmeņos, ar tērauda trieciena palīdzību var likt tai no akmens iziet; zemē, kura dūmo, kad to rok; ūdenī, jo tas sasilda avotus un akas; gaisā, kuru mēs bieži jūtam sakarsētu. Un, beidzot, visi dzīvnieki un viss, kas dzīvs, arī augi, uzņem siltumu; viss, kas dzīvo, dzīvo pateicoties ugunij, ko sevī satur.

Uguns īpašības lejā – kvēlums, kurš visu patērē, un tumsa, kura visu padara sterilu: bet debesu gaišā uguns aizdzen tumsas garus, to pašu, ko dara arī mūsu uguns, kura līdzīga un kurai pieeja augstākajai gaismai, kura saka: „Es esmu pasaules gaisma, īstā uguns, gaismas tēvs”, - no kura mēs ieguvām visas labās lietas, kura laistās savas uguns spožumā un kuru vispirms uztver saule un debess ķermeņi, lejot savas spējas un īpašības mūsu ugunī. Tāpat kā tumsas gari stiprāki tumsā, tāpat labie gari, Gaismas Eņģeļi, kļūst stiprāki pateicoties ne tikai dievišķajai gaismai, saules un debesu gaismai, bet arī pateicoties ugunij, kura pieder mums. Šādu apsvērumu dēļ pirmie reliģijas un ceremoniju autori rīkojās tikai tad, kad bija aizdegtas sveces (lūk, kāpēc Pitagors teica, ka nevajag runāt par Dievu, ja nav gaismas); lūk, kāpēc viņi gribēja, lai blakus mirušiem ķermeņiem deg uguns un sveces – lai aizdzītu ļaunos garus; un viņi apgalvoja, ka tos var aizdzīt un likt atkāpties zemē vienīgi pateicoties noslēpumainām ceremonijām. Un pats Visvarenais Vecajā Derībā gribēja, lai visi upuri, kurus Viņam nes, tiktu nodoti caur uguni, kura nepārtraukti deg uz altāra.

Taču visu elementu bāze un pamats – zeme, jo tā ir objekts, iemesls un visu staru un visas debesu ietekmes uztvērējs. Tā satur visu lietu sēklas un satur visas sēklu īpašības, tāpēc to dēvē par veģetatīvu un minerālu, jo, kļuvusi auglīga, pateicoties citiem elementiem un debesīm, tā pati spēj radīt visas lietas. Tā ir uzņēmīga un auglīga ar visiem auglības spēkiem, un kā pirmā māte spēj strauji vairot un bezgalīgi dzemdēt un dot bezgalīgu visu lietu augšanu, - un tā – viņa ir centrs, pamats un visa māte. Arī tad, ja jūs atņemsiet tai dabiskos noslēpumus, notīrīsiet un padarīsiet plānāku, tiklīdz viņa mazliet atsvaidzināsies vai nokļūs svaigā gaisā, tā uzreiz kļūs auglīga un ražīga pateicoties debess ķermeņu īpatnībām un pati no sevis radīs augus, tārpus, dzīvniekus, akmeņus, metālus. Būdama uguns šķīstīta, kura tai liek atgriezties pie savas senās vienkāršības un tīrības, tā satur sevī milzu noslēpumus. Viņa ir pirmā mūsu radības matērija un īstās zāles mūsu restaurācijai un konservācijai.

6

PAR APBRĪNOJAMO ŪDENS, GAISA UN VĒJA DABU

Pārējie divi elementi, ūdens un gaiss, nav mazāk vareni un daba, tiem pateicoties, nebeidz radīt lieliskus efektus, jo ūdens ir tik nepieciešams, ka neviena dzīva būtne bez tā nespēj eksistēt, zāle un augi nespēj ražot, ja trūkst valguma, visu sēklu īpašības atraisās ūdenī, sākot ar dzīvniekiem, kuru sēkla ir šķidrumā. Kaut gan sēkla pieder arī zemei, tomēr bez ūdens tā nespēj izdīgt; vienalga, vai tas notiktu uzsūcot zemes mitrumu, rasu vai lietus ūdeni, vai speciālu laistīšanu. Tā Mozus apraksta zemi un ūdeni kā vienīgajiem, kuri spēj radīt dzīvu dvēseli. Ūdenim viņš pieskaitīja divu veidu radības – zivis un putnus, kuri lido gaisā virs zemes. Rakstos atzīmēts arī tas, ka ūdens piedalās arī zemes radīšanā, un jautā, kāpēc uzreiz nebija koku un augu. Nebija tāpēc, ka Dievs vēl nebija izlējis pār zemi lietu. Šī elementa varenība ir tik liela, ka nevar garīgi atdzimt bez ūdens, ko apliecināja pats Jēzus Kristus. Reliģijā ūdens efekts ir tikpat liels tīrības un šķīstības iemantošanā, un tas nav mazāk svarīgs kā uguns, tas derīgs milzīgam daudzumam lietu, to izmanto dažādi, pateicoties tam dzīvo viss, kas eksistē dabā, iegūst spēku dzemdēt, barot, audzēt un palielināt lietas, kuras mēs redzam apkārt pasaulē. Tāpēc Faless Miletskis un Gesiods to uzskatīja par visu lietu principu un nosauca par vissenāko un varenāko no elementiem, jo tas ietekmē citus. Kā saka Plīnijs, ūdens aprij zemi, aprij uguni, paceļas gaisā, un aizsniedzis mākoņus, kļūst par saimnieku debesīs, bet, no turienes krītot, baro visu, ko rada zeme. Plīnijs un daudzi citi vēsturnieki apraksta bezgala daudz ūdens brīnumu. Arī Ovīdijs atgādina par tā varenību un brīnumainajām īpašībām, kad saka: „Kāpēc tā notiek, ka Amona upes ūdens dienvidū šķiet ledus auksts, bet rītos un vakaros silts? Runā, ka ūdens afhomastuvodamās aizdedzina malku, kad nav redzams mēness. Ir upe, kuras ūdeni dzerot, top ciets kā akmens, kurš visu, kam pieskaras, padara līdzīgu marmoram. Sibērijā, Crufhiens krastos ir ūdeņi, kuri dara matus dzintara un zelta krāsā, un, kas visapbrīnojamākais, kad to dzer, tas spēj pārvērst ne tikai ķermeni, bet pat prātu. Kurš nav dzirdējis par Etiopijas ezeriem un Sulmasa ūdeņiem? Ja kāds tos nobauda, tas kļūst nikns vai pēkšņi iekrīt miegā. Ja kāds dzēris ūdeni no Klinoras avota, tas jūt riebumu pret vīnu un neko izņemot tīru ūdeni vairs nevēlas dzert. Bet Lincestas upei ir pavisam citas īpatnības, jo, ja kāds dzēris maz vīna, tas grīļojas vairāk kā tas, kurš būtu izdzēris daudz tīra vīna. Arkādijā ir ezers, kuru senatnē sauca par Fenei; ar tā ūdeni jābūt uzmanīgiem. Ja to dzer naktī, tas sagādā sāpes, bet, ja dzer dienā, nav nekādu problēmu”. Bez tam Jāzeps stāsta, par kādas upes apbrīnojamo raksturu, kura atrodas starp Sīrijas pilsētām Arse un Rarane. Tā iziet no krastiem katru svētdienu, bet izkalst pārējās sešās dienās; acīmredzot, tāpēc, ka noslēdzas avoti, un atkal atgūst ūdeņu pārpilnību septītajā dienā, pateicoties dabas noslēpumainajai ietekmei; lūk, kāpēc šīs apkārtnes iedzīvotāji to nosaukuši par „Sestdienas upi”, jo jūdi svin nedēļas septīto dienu. Rakstos tiek pieminēts baseins Jeruzalemē, kur pēc tam, kad Eņģelis sajauks ūdeni, pirmais cilvēks, kurš tajā iekāps, kļūs dziedināts no visām vainām. Aprakstīts arī nimfu avots Jonijā, blakus Heraklijas ciematam, kur sākas Kiferonas upe, kurā iegremdējoties, katrs slims cilvēks kļuva pilnīgi vesels. Pavzanijs stāsta, ka Arkādijā, Likeja kalnā ir avots, kuram Agrija vārds, pie kura devās Jupitera priesteris pēc ziedojuma nolikšanas, turēdams rokā ozola zaru, kuru liela sausuma laikā iegremdēja avotā un laikā, kamēr viņš ar šo zaru maisīja ūdeni, gaisā pacēlās tvaiki un izveidoja mākoņus, kuri noklāja visu debesi un pārvērtās bagātīgā lietū, kurš padzirdināja visu zemi. Arī citi autori, Rufuss, ārsts no Efesas, apraksta aizraujošus notikumus par ūdens brīnumainajām īpašībām.

Man atliek pieminēt gaisu: - dzīvo garu, kurš, nokļūstot visās būtnēs, padara tās dzīvas un dzīvīgas, saista, iekustina un visu piepilda. Lūk, kāpēc ebreju zinātnieki to nepieskaita elementiem, bet uzskata par vidutāju un dažādu būtņu saistītāju; arī par garu, kurš nostiprina visus dabas motīvus, jo tas pirmais uztver visu debess ķermeņu ietekmi un to dara zināmu visiem pārējiem elementiem un sajaukumiem, viņš no tiem saņem un saglabā kā dievišķīgā spogulī visu lietu atspulgus, gan dabiskos, gan no Dieva, tāpat kā vārdus un valodu, un kopā ar sevi atkarībā no tā, cik ieplūst cilvēku un dzīvnieku ķermenī, nodrošina tos ar sapņu, paredzēšanas un citu brīnumu materiālu.

Un, kā stāsta cilvēki, kuri gājuši vietās, kur notikusi slepkavība vai nesen kāds aprakts, notiek tā, ka jāpārdzīvo bailes, jo tādās vietās gaiss glabā slepkavības ainas, ar kurām saskaras garāmgājēji, tas cilvēkus uztrauc, vieš bailes, jo viss, kas ātri iedarbojas un rada šādus iespaidus, uztrauc. Lūk, kāpēc daudzi filozofi uzskatīja, ka gaiss ir sapņu un citu dvēseles iespaidu cēlonis, pateicoties vīziju vai attēlu izplatīšanai, kuri rodas no priekšmetiem vai vārdiem, kas masveidā izplatās gaisā, kamēr sasniedz kādu uztvert spējīgu iztēli vai dvēseli. Sākumā uztverot ar ādu, kura gatava šai uztverei, kaut gan lietu attēli paši par sevi un pret cilvēku vai dzīvnieku sajūtām ir bez svara, tie tomēr var iegūt zināmu debesu zīmogu, kamēr atrodas gaisā, bet to atšķirīgos sižetus jūt dažādi, vienu vairāk, citu mazāk, atkarībā no savas jūtības attēla saņemšanas brīdī. Tādā veidā cilvēks var vienkārši un bez jebkādas māņticības, bez garu palīdzības domās sazināties ar otru cilvēku no attāluma, jo tās pastāvēs apmēram 24 stundas, kaut gan grūti noteikt precīzu laiku. esmu to novērojis un to ir mēģinājis abats Tritemijs. Plotins mums pierāda, kā arī māca veidu, kā materiālas un garīgas lietas reproducē attēlus, pateicoties ķermeņu ietekmei uz ķermeņiem; tās nostiprinās gaisā un kļūst redzamas mūsu acīm un citādi sajūtamas, pateicoties gaismai. Mēs redzam kustību, kad pūš vējš, redzam, kā ūdens kondensējas sīkos mākoņos, kuros kā spoguļos atspoguļojas tālas pilis, kalni, zirgi, cilvēki un citas lietas, kuras, atkarībā no tā, ka mākoņi aizpeld tālāk, izklīst, un, kā Aristotelis teica savā darbā „Par meteoriem”, varavīksne veidojas vieglajā mākonī kā spogulī. Arī Alberts saka, ka lietu attēli var viegli rasties gaisā, ja tas ir mitrs, gluži tāpat kā spogulī. Arī Aristotelis stāsta, ka kādam cilvēkam sakarā ar vāju redzi bijis tā, ka gaiss viņam kalpojis kā spogulis, kurā redzamais lauks atspoguļojās tā, ka viņš varēja visu saprast un uzskatīja, ka ēna viņam iet pa priekšu, jo redzēja priekšā pats savu galvu virzienā, kurā devās. Tieši tāpat gaisā rodas arī tālu vietu attēli, ko grib panākt ar vairāku spoguļu palīdzību, lai neticīgie malā stāvētāji noticētu, ka redz dēmonu un garu figūras, kaut gan pēdējie ir tikai nedzīvas bildes. Zināms, ka tumšā vietā, kurai ir neliels atvērums, lai telpā nonāktu saules stari, novietojot aiz šīs vietas gludu papīru vai spoguli, kļūst redzams, ko saule apgaismo un kas notiek ārpusē. Vēl lielāks brīnums ir tad, ja kāds, uzzīmējis portretu vai dažus vārdus, naktī tos noteiktā veidā noliek skaidrā laikā pilnmēness laikā, bet kāds cits, kurš par to informēts, var tos izlasīt mēness aplī, vai saskatīt portretu paceļoties gaisā un pavairojoties; tas labi noder, lai nodotu ziņas no ielenktām pilsētām un vietām. Tas ir noslēpums, kuru pirmais praktizēja Pitagors, un kuru pat šodien zina tikai dažas personas, cik man zināms. Un tā, visas šīs lietas un vēl daudzas citas, svarīgākas, pamatojas uz gaisa dabu un parāda šos principus ar matemātikas un optikas palīdzību, un šie veidi atspoguļojas acīs tāpat kā atbalss atspoguļo skaņu.

Tomēr eksistē arī citi, specifiskāki noslēpumi, kuriem pateicoties, cilvēks spēj dzirdēt to, ko otrs čukst ausī vai slepus, vai savādākā veidā. Gaiss ir vide, kur veidojas vēji, liela mēroga saviļņots un uztraukts gaiss.

Ir četri galvenie vēji, kuri pūš no četrām debess pusēm; tie ir Nots – no dienvidiem; Boreis – no ziemeļiem, Zefīrs – no rietumiem; Apoleots jeb Eruss– no austrumiem; par tiem stāsta šīs Ponatanusa rindas:

„Nots – dienvidvējš, miglains un mitrs, kuru Sv.Jeronims sauca par lietus izvirdumu”.

Ovīdijs viņu apraksta tā: „Nots laižas mitriem spārniem, aizsedz seju ar briesmīgu tumsu, tādu kā darva; viņa smagās bārdas izsviež ūdeni pār baltajiem matiem, uz pieres apstājas mākoņi, viņa spārni un krūtis no ūdens kļuvuši pretīgi’.

Bet Borejs, pretēji Notam – ziemeļu vējš, spēcīgs un skaļš, dzenā mākoņus, atjauno gaisos mieru un saldē ūdeni. Ovīdijs viņam liek runāt pašam par sevi: „Man ir spēks dzīt un plosīt mākoņus, pakļaut tos manām pavēlēm. Es gāžu kokus, es sasaldēju tvaikus, nosūtu uz zemi kā krusu; esmu tāds arī satiekot citus vējus padebešos (jo tur esmu visvarenākais), es metos lejā ar tādu spēku, ka gaiss, ar kuru saskaros, sprakšķ un uzliesmo zem mākoņu malām. Tas esmu es, kas ieskrienot pazemes alu dziļumos, lieku zemei nodrebēt”. Zefīrs, kuru nosauc arī par Favonusu, - ļoti viegls vējš, tas pūš no rietumiem; tas ir maigs, vēss un mitrs, tas padara maigākas ziemas, izdiedzē visas zāles un ziedus.

Eruss, saukts arī par Subsoleru vai Apoleotu, pūš no austrumiem; tas veikli aprij mitros mākoņus. Tādi ir četri vēji; pirmais no austrumiem, otrais no rietumiem, trešais no ziemeļiem, ceturtais no dienvidiem.

7

PAR MAISĪJUMU VEIDIEM, KĀDOS SAVIENOJAS ELEMENTI, PAR ELEMENTU SAKARĪBU AR DVĒSELI, JŪTĀM UN TIKUMIEM

Aiz četriem vienkāršiem elementiem seko četri pilnīgi jaukta tipa elementi, par kādiem uzskata akmeņus, metālus, augus un dzīvniekus. Kaut gan visi elementi veido katru no tiem, tomēr katrs maisījums vairāk atbilst vienam elementam un vairāk satur tā īpašības; tā visi akmeņi cēlušies no zemes, jo tie ir smagi un tiecas uz leju, arī sausums tajos dominē lielā mērā, tāpēc tos nevar padarīt šķidrus. Metāli ir šķidri un kūst, kā to atzīst fiziķi, un ķīmisku eksperimentu gaismā tie veido biezu un lipīgu masu, vai dzīvsudrabs, kas arī ir šķidrs. Augiem ar gaisu tāds sakars, ka tie aug un nobriest gaisā, tāpat kā visi dzīvnieki ņem spēku no uguns, bet izcelsmi no debesīm, un uguns tiem it tik dabiska, ka bez tās viņi nevar dzīvot.

Katrs no šiem veidiem atšķiras ar elementu pakāpi; runā, ka tumšākie un smagākie akmeņi radušies no ūdens, kā, piemēram, kristāls, berils un pērles gliemežnīcās, bet tie, kuri ūdenī negrimst, ir sajaukušies ar gaisu un sūkļveidīgi, piemēram, pemza. Ir arī tādi, kas sajaukti ar uguni, piemēram, stikls un uguns akmens.Tāpat starp metāliem ir tādi, kuri sajaukti ar zemi, - svins un sudrabs; citi sajaukti ar ūdeni, kā dzīvsudrabs; ar gaisu – varš un alva; ar uguni – zelts un dzelzs.

Augu valstī saknes satur zemi, pateicoties to blīvumam, lapas – ūdeni, pateicoties sulai, ziedi – gaisu, pateicoties savam maigumam, sēklas – uguni, pateicoties to reprodukcijas spējām. Bez tam vieni ir silti, citi ir auksti, citi mitri un citi – sausi, un savus nosaukumus tie iemantojuši no elementu īpašībām.

Starp dzīvniekiem ir tādi, kuros arī dominē zeme, kuri dzīvo zemē, piemēram, kurmji, sliekas, daži rāpuļi; citi veidoti no ūdens – kā zivis; trešajos dominē gaiss – viņi nespēj dzīvot bez gaisa, bet ceturtajos dominē uguns, piemēram, salamandras, sienāži, arī citos mīt uguns karstums, piemēram, baložos, strausos un zvēros, par kuriem stāsta gudrais, ka tie spļauj uguni.

Bez tam dzīvnieku kauliem sakarība ar zemi, miesai ar gaisu, dzīvības garam ar uguni, bet ķermeņa šķidrumiem – ar ūdeni. Un, beidzot, dvēselei, piekrītot Sv.Augustīnam, - izlēmība – kā uguns, prāts – kā gaiss, iztēle – kā ūdens, un jūtas – kā zeme. Šāda kārtība atrodama arī sajūtās: redzes sajūtās piedalās uguns, tā patiešām pastāv tikai pateicoties ugunij un gaismai; dzirdes sajūtās – gaiss, jo skaņa ir tikai gaisa vibrācija, ožu un garšu uzskata par ūdens stihijas daļu, bez kura mitruma nav ne garšas, ne smaržas. Un, beidzot, tauste pilnīgi pieder zemei, attiecas un blīviem ķermeņiem.

Šo analoģiju atrodam arī cilvēka operācijās, jo lēnai un cienījamai kustībai pieder zeme; bailes un kavēšanās kopā ar slinkumu attiecas uz ūdeni; jautrs un patīkams garastāvoklis – uz gaisu, bet nežēlīgs un dusmīgs raksturs līdzinās ugunij.

Visu būtņu uzbūvē elementiem pieder pirmā vieta, tie veido visus sastāvus un īpašības un visas būtnes ar tiem kvalitatīvi saistītas.

8

PAR TO, KĀDĀ VEIDĀ ELEMENTI ATRODAS DEBESĪS, ZVAIGZNĒS, GAROS, EŅĢEĻOS UN PAŠĀ DIEVĀ

Pēc vispārējā platoniķu viedokļa, visas vielas, kuras piemīt pasaules radītājam, eksistē fiziskajā pasaulē vienīgi ar tādu atšķirību, ka te tās pastāv citos veidos, un konkrēti, ievērojot padevību, pieņemot ietekmi un nospiedumus. No elementiem veidotas ne tikai visas lietas šeit, lejā, bet arī debesis, zvaigznes, garus, eņģeļus un pašu Dievu, kurš ir visu šo lietu radītājs. Zemākajā pasaulē elementi savienojas rupjā un materiālā formā, tajā laikā, kad debesīs tie eksistē savā dabīgajā un ideālajā formā. Tur viss atrodas pilnīgā tīrībā; zemes izturība bez rupjā un materiālā; gaisa kustība bez piemaisījumiem un blīvuma; uguns karstums bez dedzināšanas, dzirkstošs un dzīvību radošs.

Marss un Saule pieder ugunij, Jupiters un Venēra – gaisam, Saturns un Merkūrs – ūdenim, bet tie, kuri dzīvo astotajās debesīs, pieder zemei, tāpat kā Mēness, par kuru daudzi domā, ka to veido ūdens, jo tas pievelk ūdeni no debesīm un zemes, un ar kuru tas saistīts ar mums, būdams ar to pildīts, pateicoties tam, ka tuvu. Starp zvaigznājiem ir tādi, kuros dominē uguns, citos – gaiss; trešajos – ūdens, ceturtajos – zeme; tādā veidā elementi pārvalda debesis, tajās sakārtojot visus četras īpašības, saglabājot trīs dažādus principus un katra elementa veidu un mērķi. Tā Auna zvaigznājs iegūst no uguns savu principu, Lauva iegūst progresu un augšanu, Strēlnieks – mērķi. Vērsis savu principu iegūst no zemes, Jaunava no zemes iegūst progresu, Mežāzis – mērķi. Dvīņi principu iegūst no gaisa, Svari no gaisa iegūst progresu, bet Ūdensvīrs – mērķi. Un Vēsis no ūdens iegūst principu, Skorpions – progresu, Zivis – mērķi. Pateicoties sajaukumiem, elementi veido un no tiem izveidojas visi ķermeņi ar planētām un zodiaka zīmēm, tāpat arī gari, jo vieni no tiem līdzīgi ugunij, citi – zemei, trešie – gaisam, ceturtie – ūdenim. Lūk, kāpēc saka, ka četras elles šķīstītavas pieder – Faetons – ugunij, Kocits – gaisam, Stikss – ūdenim un Aheronts – zemei.

Raksti attēlo uguni, kurā cieš grēcinieki, mūžīgo uguni, ar kuru soda nolādētos. Apokalipse atgādina par uguns jūru, bet Esība /Vecās derības daļa/– par grēciniekiem, kurus Dievs satrieca ar saindētu gaisu; Iova saka – „no ledainajiem ūdeņiem viņi nonāks milzīgā karstumā” un „ir nelaimju un krēslas zeme, kuru klāj nāves tumsa”. Un, beidzot, visā, kas ir debesis, ir elementi: eņģeļos un svētajos garos, jo tiem piemīt esences izturība un zemes spēks (tie ir stiprs Radītāja sēdeklis), žēlsirdība un mīlestība, kuras uzskata par ūdens īpašībām. Psalma autors tos sauc par ūdeņiem, kad saka Dievam, runājot par debesīm: „Tu, kas valdi ūdeņus, kuri augstāki par ūdens virsmu, jo tiem piemīt smalkās dvēseles gaiss un uguns mīlestība, kura staro”, - lūk, kāpēc Svētie Raksti to nosauc par „vēja spārniem”, bet psalmists uz to norāda citā vietā, sacīdams: „Jūs, kas eņģeļiem atdodat savas domas, bet saviem ministriem liesmojošas uguns spēku”.

Eņģeļu kārtā nonāk arī tie, kuri savas īpašības un spēku iegūst no uguns – Serafimi; Ķerubi – no zemes, Apustuļi un Erceņģeļi – no ūdens, Dievības un Sākums – no gaisa; vai tāpat uz Pasaules Radītāju neattiecas tas, ka zeme atvērās un dzemdēja Glābēju, un vai viņu tajos pašos Svētajos Rakstos nesauc par dzīvā ūdens avotu, kurš šķīstī un ļauj pārdzimt, par dzīvības elpu. Vai Mozus un Sv.Pāvils nesaka, ka viņš ir uguns, kas aprij? Neviens nevar nepiekrist, ka elementi ir visur un visā daždažādos veidos; pirmkārt visās vielās, kuras atrodas šajā – zemākajā pasaulē, bet šeit netīrā un rupjā veidā, bet debesu vielās tīrākā un redzamākā veidā, bet tie, kas augstāk par debesīm – lieliski, svēti un visā un visādā ziņā pilnīgi. Elementi ir pat pasaules Radītājā, idejās, visā, kas notiek garos, spēkos, debesu tikumos un visā, kas atrodas šeit lejā, rupjās, nepilnīgās formās un siluetos.

9

KĀ VIENKĀRŠU VIELU ĪPAŠĪBAS RODAS NO ELEMENTIEM

Dažas no dabiskām īpašībām ir ļoti elementāras. Sildīšanu, mitrināšanu, žāvēšanu sauc par primārām darbībām vai nākamās darbības īpašībām, jo tikai šīs īpašības, pateicoties pašām par sevi, maina visu vielu substanci, ko nespēj neviena cita īpašība. Vielām piemīt citas īpašības. Tās rodas no elementiem, no kuriem tās veidotas, izplatās tālāk un tām piemīt kaut kas vairāk kā primārās īpašības. Piemēram, iznīcināšana, pārvēršana, izšķīdināšana vai mīkstināšana, sadalīšana, dedzināšana, apetītes izraisīšana, iztvaikošana, komforta radīšana, sasmalcināšana, savienošana, savilkšana, paplašināšana un daudzas citas īpašības. Sakarā ar to, ka katrai elementārai īpašībai sajaukšanās procesā jāveic daudz darbību, tad tā nav vienas vielas reakcija; šīs darbības sauc par sekundārām, jo tās satur primāro īpašību sajaukuma raksturu un proporcijas tādā veidā, kā tas plaši aprakstīts medicīniska satura grāmatās; tāpat kā izmaiņas, kuras notiek materiālā substancē, līdz zināmam momentam ir dabiskas pasaules darbības; sastingšana rodas sala rezultātā, tāpat sasalšana utt., bet reizēm šīs reakcijas sākas noteiktā orgānā, līdzīgi kā rodas urīns, piens, vai sievietēm mēnešreizes, un šīs īpašības sauc par terciārām, tās izriet no sekundārām, tāpat kā sekundārās izriet no primārām; lūk, kāpēc ir tik daudz slimību, kuras sākas no šīm primārajām, sekundārajām un terciārām īpašībām, un mums pateicoties, tiek ārstētas.Ir tādas vielas, kuras pārsteidz un kuras radītas mākslīgi, piemēram, uguns, kura sadedzina ūdeni, un kuru sauc par grieķu uguni, kuras dažādus sastāvus mums piedāvā Aristotelis īpašā traktātā. Uguns var būt arī tāda, ko dzēš ar eļļu, kuru spēj aizdedzināt auksts ūdens, piemēram, rasas veidā; šo uguni izraisa arī lietus, vējš vai saule un tā kļūst par uguni, kuru sauca par liesmojošo ūdeni, kuras izgatavošana ir plaši pazīstama, un kurai nav nepieciešams nekas cits, kā vienīgi pati uguns; var radīt uguni, kura nekad nedziest, nesadegošas eļļas, mūžīgās lampas, kuras nespēj nodzēst ne vējš, ne ūdens, kas šķiet pilnīgi neticami, ja nav redzēta slavenā Venēras lampa, kurā dega Arbestesa akmens, kas, reiz iededzināts, nedziest nekad. Tam pretstatā sagatavoja malku vai citas degošas vielas tā, lai uguns tās nekādā veidā nevarētu ietekmēt; izgatavoja tādā veidā audumu, lai ar tā palīdzību varētu turēt rokās karstu dzelzi vai roku iemērkt šķidrā metālā, vai vispār ieiet ugunī, nejūtot nekādas sāpes, un daudzas citas līdzīgas lietas. Ir tāda linu šķirne, kuru Plīnijs sauc par azbestu, kuru nespēj sadedzināt uguns, un par kuru Anaksilajs saka, ka tad, ja ar to aptin koku, to var zāģēt bez trokšņa.

10

PAR VIELU OKULTĀM ĪPAŠĪBĀM

Bez visa iepriekš nosauktā, vielām piemīt arī citas īpašības, kuras nepieder nevienam no elementiem, kā, piemēram, indes ietekmes pārtraukšana, augoņa „izvilkšana”, dzelzs magnētisms vai citas īpašības; šīs īpašības ir vielu veida un formas rezultāts, kuras mazos daudzumos rada lielu efektu, kurš nepiemīt elementa īpašībām, jo šīs īpašības, būdamas daudz noteiktākas, spēj radīt lielāku efektu, būdamas mazā matērijas vairumā; pretēji tam, elementārām īpašībām, lai spētu ietekmēt lielā mērā, nepieciešams daudz matērijas. Un tā, par okultām tās nosauktas sakarā ar to, ka to principi nav redzami un cilvēka prāts tos nevar izprast. Lūk, kāpēc vienīgi filozofi spēja tās kaut daļēji izprast, visticamāk, pateicoties ilgstošai pieredzei, nekā parastajam prātam; piemēram, gaļa mūsu kuņģī pārvēršas, pateicoties siltumam, par kuru mēs zinām, bet transformējas, pateicoties okultām īpašībām, kuras nezinām, bet tas nav siltums, jo tādā veidā visticamāk transformējas ugunī, nevis kuņģī. Tāpat vielās ir elementāras īpašības, mums pazīstamas, un noteiktas īpatnības, kuras mums dabiskas un iedzimtas, kuras mūs pārsteidz un kuras sajūsmina, paliekot mums nezināmas, un kuras mēs tik maz esam redzējuši vai pat nekad neredzējuši, kā, piemēram, Fēniksa īpašības, kurš kā putns atdzimst pats no sevis, kā par to runā Ovīdijs: „Ir putns, ko asīrieši sauc par Fēniksu, kurš dzemdē pats sevi…” Un tālāk viņš saka: „Ēģiptieši sapulcējas, lai novērotu apbrīnojamu parādību un pēc tam līksmo par godu šim unikālajam putnam”.

Matress grieķiem un romiešiem lika ārkārtīgi brīnīties, kad teica, ka ir izaudzējis mežonīgu dzīvnieku, kurš ēd pats sevi, un cilvēki vēl šodien cenšas uzzināt, kas tas bija par dzīvnieku. Kurš nebrīnīsies, ja uzzinās, ka bija zivis, kuras ierakās zemē, par kurām raksta Aristotelis, Teofrasts un vēsturnieks Polibijs, un par to, ka Pavsanijs mums atstāja norādījumus par dažiem akmeņiem, kuri dziedāja, - tik daudz darbību veic okultas īpašības. Tāpat strauss, par kuru runā, ka tam kuņģis necieš no karsta dzelzs, ka sagremo aukstu dzelzi un pat vēl cietākas vielas, lai barotos. Tāpat arī mazā zivtiņa, ko sauc par Ošinu, aptur vēja brāzmas un nomierina okeāna vētras, lai cik stipras tās būtu, un, lai cik burām tiktu aprīkoti kuģi, tiklīdz viņa tos ierauga, tie nekustas no vietas. Arī salamandras un tie mazie dzīvnieciņi, kurus sauc par pirostām, dzīvo ugunī, kaut gan liekas, ka viņi sevi iznīcina, taču nekas netraucē tiem dzīvot. Eksistē tāda augu valsts līme (kameda), par kuru stāsta, ka amazones ar to ierīvējušas savus ieročus un tādā veidā aizsargājušas sevi no lāsta, no ievainojumiem ar dzelzi un uguni, un par kuru runā, ka Aleksandrs Lielais ar to iesmērējis Kaspijas bronzas vārtus. Vēl ir Noasa šķirsts, kurš uzbūvēts pirms gadu tūkstošiem ar šīs līmes palīdzību un saglabājies Armēnijas kalnos. Ir daudz šāda veida brīnumu, kuri liekas neticami, bet, neskatoties uz to, pazīstami pat no pieredzes; senie vēsturnieki piemin satīrus, - dzīvniekus, kuru ķermenis pa pusei no cilvēka – pa pusei no dzīvnieka, bet kuram piemīt saprāts, un par kuriem sv.Jeronims teica, ka viens no viņiem reiz runājis ar sv.Antoniju Hermitu, apspriezdams pagānu, kuri pielūdz dzīvniekus kļūdu, un lūdzis, lai par viņu aizlūdz Dievam.

11

KĀDĀ VEIDĀ OKULTAS SPĒJAS KĻŪST PAR LIETU ĪPAŠĪBĀM – IDEJA PAR VISUMA DVĒSELES, STARU, ZVAIGŽŅU STARPNIECĪBU – UN PAR LIETĀM, KURĀM ŠĪS ĪPAŠĪBAS PIEMĪT VISVAIRĀK

Platoniķi uzskata, ka visas lietas šeit, lejā, rodas no augstāko būtņu idejām. Idejas formulēšanu principā izsaka forma, kura augstāka par dvēseli un gariem, vesela, tīra, nemainīga, nedalāma, bez ķermeņa, mūžīga, kurai ir visu ideju raksturs. Viņi iemieso idejas vislabākajā, tā teikt, Dievā, un grib, lai tās būtu dažādas un savstarpēji atšķirīgas sakarā ar dažiem nodomiem, un ka viss, kas vien ir pasaulē, ir vienots un nemainīgs, ka visas lietas ir savstarpēji saskanīgas, lai Dievs nekļūtu par atšķirīgu substanci. Viņi tās piedēvē prātam, tā teikt, Pasaules Dvēselei, kā formas, absolūti vienu no otras atšķirīgas vistiešākajā šī vārda nozīmē. Tā ka Dievā visām idejām ir viena forma, bet platoniķi tās piedēvē Pasaules Dvēselei un citiem gariem, gan savienotiem vienā ķermenī, gan atsevišķi; viņi tās novieto atkarībā no zināmas piederības arvien augstākā tās pakāpē, viņi tās novieto dabā kā idejas zemāko formu iedīgļus. Un, beidzot, viņi tās piešķir matērijai kā ēnu. Jāpiebilst, ka Pasaules Dvēselē ir tik daudz dīgļu sugu formu, cik ideju Dievišķīgajā Prātā, pateicoties kurām viņš tās radīja debesīs, zvaigznēs un zvaigžņu figūrās, un Viņš ietekmēja visas to īpašības. Visas zemāko sugu īpašības un īpatnības atkarīgas no šīm zvaigznēm, zvaigžņu figūrām un to īpatnībām, tā, ka katrai sugai ir sava debesu figūra, kura tai atbilst, ko kuras nāk apbrīnojams spēks, kas aktivizē; īpašības, kuras tām piemīt, tās saņem no savas idejas caur Pasaules Dvēseles dīgļu formām.

Tā kā idejas ir ne tikai esības cēlonis, tās ir arī katras īpašības cēlonis, kuras piemīt sugai; tāpēc daudzi filozofi saka, ka, pateicoties noteiktām pastāvīga un stabila veida īpašībām, kuras nemaz nav nejaušība, nav blakusparādība, bet aktīvas, spēcīgas un pareizas, neko nedara veltīgi vai slimīgi, ir īpašības, kuras piemīt lietu raksturam. Šīs īpašības no idejas darbības variē tikai gadījuma pēc vai sakarā ar matērijas piejaukumiem vai nesaderību.

No tā platoniķi radīja parunu, ka debesu īpašības dotas matērijai, ievērojot to labās īpašības un pareizas sajaukumu proporcijas, ko viņi veido, jeb sastāvu, kā saka Vergīlijs: „Lietas šeit, lejā saņem tik daudz debesu spēka un īpašību, cik matērija spēj pieņemt”. Lūk, kāpēc lietām, kuras saņēmušas mazāk matērijas idejas, tā sakot tām, kuras vairāk līdzinās dalītiem ķermeņiem, piemīt vairāk īpašību un operācijās tās iedarbīgākas un līdzinās atsevišķu ķermeņu idejas operācijām. Taču mēs zinām, ka debesu kārtība un plāns ir visu aktīvu īpašību cēlonis, kuras piemīt zemākajām formām.

12

KĀ VIENA VEIDA ĪPAŠĪBAS IETEKMĒ DAŽĀDUS INDIVĪDUS

Debess ķermeņu un zvaigžņu izskats un novietojums daudziem indivīdiem piešķir sevišķas īpašības, tik pat apbrīnojamas kā sugām; tiklīdz kāds indivīds sāk pastāvīgu dzīvi noteiktā horoskopa vai kādas debesu konstelācijas ietekmē, kopš tā mirkļa viņš atšķiras ar zināmu īpaši skaistu raksturīgu darbību, ciešanām vai uztveri pārāku par to, kāda viņam piemīt savā situācijā vai sugā; pateicoties debess ķermeņu ietekmei, tāpat arī pateicoties lietu matērijas padevībai, kuras rada un dzemdē pasaules Dvēsele, un kuras tai ir tikpat padevīgas kā mūsu ķermeņi mūsu dvēselei, jo mēs jūtam sevī to, ko katra forma mums liek saprast. Mūsu ķermeņi kļūst aktīvi no iepriecinošām lietām, tām pieķeroties vai no tām izvairoties; bieži tāpat kā debesu dvēseles, kad uztver dažādas idejas, pārvietojot matēriju attiecībā pret šīm lietām.

Arī dabā ir daudz lietu, kuras atspoguļo apbrīnojamas idejas vai augstākās kustības tēlus; tā ne tikai vienkāršas lietas, bet pat mākslīgas diezgan bieži iegūst negatīvas īpašības, it sevišķi tas notiek tad, kad ķermeņa dvēsele, būdama aktīva, piesaistās tam, kas viņu ietekmē, un tas lika Avicennam runāt, ka viss, ka notiek šeit, vispirms notiek zvaigžņu un sfēru kustībā un idejās. Tādā veidā visās atšķirīgās lietās rodas un notiek atšķirīgu noslieču un tikumu efektā, ne tikai pateicoties matērijas atšķirīgai struktūrai, bet sakarā ar atšķirīgu ietekmi, ko tās saņem, pēc to atšķirīgajām formām, nevis pēc to specifiskas atšķirības, bet pēc raksturīgas un individuālas. Pat Dievs, kurš ir visu lietu pirmcēlonis, atšķirīgi sadala savas pakāpes, atrazdamies arvien turpat, sazinās ar tām un visus izkārto, kā Viņam patīk, un sekundāri eņģeļveida un debesu cēloņi ar viņu sadarbojas, rīkojoties ar fizisko matēriju un citām lietām, kuras viņiem pakļautas. Tā Dievs ar Debesu dvēseles palīdzību, pateicoties īpašam idejas vai garu un tēlu spēkam, kurus vada, un ar harmoniska un īpaša koncerta palīdzību dara zināmas visas īpašības, veidojot staru saplūšanu un zvaigžņu aspektus.

13

KĀ RODAS LIETU OKULTAS ĪPAŠĪBAS

Visi zina, ka magnētam piemīt sevišķa īpašība – pievilkt dzelzi, bet atliek tikai nolikt blakus dimantu, un šī īpašība pazūd; tāpat dzintars un balatiuss, saberzēti un sasildīti, paceļ salmus; azbestuss – akmens, ja to aizdedzina, nekad nedziest vai tikai ar pūlēm var nodzēst. Karbunkuls (tumši sarkanais rubīns) tumsā spīd. Azritess stiprina sievietes vai auga augi. Jašma aptur asinis. Maza zivtiņa, vārdā Ošiness, aptur kuģu kustību un apklusina jūrā vētru. Hameleona sadedzināšana sākot no ekstremitātēm izsauc lietu un negaisu. Akmens heliotrops sašaurina apkārtējiem redzesloku, bet īpašnieku padara neredzamu. Akmens linkurs attīra acis. Lipars sasauc dzīvniekus. Sinohitids liek ierasties pekles velniem. Anahitids izsauc debesu garus. Ansits, ja to uzliek iemigušam cilvēkam, kurš sapņo, ļauj tam redzēt nākotni. Runā, ka Etiopijā ir zāle, kura izkaltē dīķus un atklāj visu, kas apslēpts. Vēsture zina Persijas caru tradīciju, dot saviem sūtņiem Lataksa zāli, lai viņiem nekas nepaslīd garām nemanīts, lai kur viņi ietu. Ir zāle no Spartas vai Tartarijas, par kuru runā, ka, to nogaršojot vai paliekot zem mēles, pēc tam varēja 12 dienas mierīgi dzīvot bez ēdiena un dzēriena; Apulejs saka, ka viņš uzzinājis no Dieva, ka ir daudz augu sugu un akmeņu, ar kuru palīdzību cilvēki var sev saglabāt dzīvību, bet viņš nav ļāvis cilvēkiem tos zināt, jo pat tad, kad viņu mūžs ir īss, viņi nebeidz tiekties pēc ļaunuma un visu veidu noziegumiem; ja viņi dzīvotu ilgāk, viņi uzbruktu pašam Dievam. Taču neviens no autoriem, kuri sarakstīja biezus grāmatu sējumus par vielu īpašībām, nepaskaidro, no kurienes cēlušās šīs īpašības, ne Hermess, Bahuss, Orfejs, Teofrasts, Tacits, Zenofems, Zaroastrs, Evakss, Dioskorids, Ebrejs Īzaks, Babilonijas Zaharijs, Alberts, ne Arnolds; un neskatoties uz to, viņi visi raksta to pašu, ko teica Zaharijs Mitridatu, ka akmeņiem un augiem piemīt milzīgas īpašības, un ka cilvēku likteņi atkarīgi no tām. Lai uzzinātu, no kurienes tās rodas, vajadzīgs plašs redzesloks. Aleksandrs Peripatetiks neatkāpjoties no sava viedokļa ir pārliecināts, ka tās rodas no elementiem un to īpašībām, kam varētu ticēt, ja šī paša tipa īpašības izpaustos visiem tādiem akmeņiem. Lūk, kāpēc Akadēmiķi, sekodami Platona viedoklim, piedēvēja šīs īpašības idejām, kuras izveido vielas: Avicenna grib, lai tās piešķir gari; Hermess – lai tās rodas no zvaigznēm; Alberts to ietekmi attiecina uz specifiskām vielu īpašībām. Kaut arī šo autoru viedokļi atšķiras, tik un tā konkrēta viedokļa nav, kā labi to saprot tie, kas no patiesības tālu, jo visas šo autoru runas attiecas uz vienu un to pašu izpausmi daudzās vielās.

Tā Dievs, būdams visu īpašību mērķis un avots, piešķirdams savu ideju zīmogu savu ministru gariem, kuri, uzticīgi tās pildot, idejas īpašības dara zināmas vielām, kuras tiem uzticētas debesīs un zvaigznēs, kuras gaida, vai jau iepriekš izvietotas kā instrumenti formas uztveršanai, kā saka Platons „Timejā”, mīt Dievā nākdamas no zvaigznēm, un tas, kurš dod formas, tās izvieto ar garu starpniecību, kurus pats izveidojis, lai vadītu un novērotu Viņa radības, un kurām Viņš deva ietekmi vielām, tā, ka visas akmeņu, augu, metālu un visu pārējo vielu īpašības ir garu dotas un tie viņas ietekmē. Sākumā forma un īpašības sākas ar ideju, pēc tam tās pārvalda vai nosaka gari, pēc tam debesu aspekti, un, beidzot, elementu uzbūve, kuri predisponēti saglabāties atbilstoši debesu ietekmei. Izpausme vielās notiek tādā veidā, ka mēs šeit lejā to redzam kā precīzas formas, debesīs – kā formas, kuras piemīt gariem, meditāciju veidos – Valdniekā vai Arhetipā, vai, pateicoties idejām jeb paraugformām, tām jākļūst piemērotām visu efektu un jebkuras īpašības izpildīšanai.

Tātad, jebkuram augam un akmenim piemīt lieliskas īpašības un iedarbība, bet ievērojami lielāka tā zvaigznēm, un pāri visam, katra viela daudz ņem vai saņem no gariem – vadītājiem, it īpaši no Pirmcēloņa, kuram atbilst visas pabeigtas lietas; gan vienas, gan otras, saskaņojoties harmoniskā kontekstā, veltī Augstākajam Valdniekam himnu; tā ticīgie bērni no haldiešu krāsns viņus piesauca ar savu dziesmu. Slavējiet visu lietu Dievu par visu, kas radīts uz zemes un ūdeņos, par putniem debesīs un zvēriem un dzīvniekiem, un pievienojieties cilvēku rindām. Jo efektam nav cita cēloņa sakarībai ar Pirmcēloni; katra viela, noteikta un precīza, mīt Radītājā, pateicoties kuram tā dzīvo un pateicoties kuram - rodas. Un visu akmeņu, metālu, dzīvnieku, vārdu, valodu un visa, kas eksistē īpašības rodas no Dieva, kurš, kaut arī rīkojas ar savu garu un debesu starpniecību, tomēr nebeidz veikt operācijas arī pats, neizmantojot savu kalpu līdzekļus. Šādas noteiktas operācijas sauc par brīnumiem; pirmcēloņi strādā pēc pavēles kā komanda, bet sekundārie cēloņi, kurus Platons un citi sauc par ministriem, - vajadzības spiesti; kaut gan viņiem jāveic savi efekti, tomēr reizēm Viņš tos norīko un nobremzē tā, kā viņš pats vēlas, tā ka viņi pilnīgi atkāpjas vai atsakās no nepieciešamības pēc Viņa komandas un pavēles, un tie ir vislielākie Dieva brīnumi. Lūk, kādēļ uguns neko nenodarīja bērniem haldiešu krāsnī. Tāpat atgriezās atpakaļ saule, vai reiz apstājās pēc Jēzus komandas Navina; tā atkāpās aiz desmit kordoniem vai desmit stundām pēc Ezekija lūgšanas; Kristus ciešanu laikā sauli aptumšoja pilns mēness, un nav iespējams ne izprast, ne iedziļināties šo operāciju nozīmē ne ar kādiem tekstiem, nekādu maģiju, nekādu zinātni, lai cik slepena un dziļa tā būtu; to jāizprot un jāmeklē vienīgi ar Dievišķas atklāsmes palīdzību.

14

KĀDA IR PASAULES DVĒSELE UN KĀDAS IR OKULTU ĪPAŠĪBU SAKARĪBAS

Demokrīts, Orfejs un daudzi pitagorieši, kuri ļoti rūpīgi pētīja dabess ķermeņu uz zemāko īpašības, teica, ka visur pilns ar Dievu. Ne bez pamata, jo nav tādas lietas, lai cik diženas būtu tās īpašības, kura bez Dieva spēka palīdzības, ar sevi būtu apmierināta. Un tā, okultisti par Dieviem sauca dievišķās īpašības, kuras piemita šiem ķermeņiem. Zoroastrs šīs īpašības nosauc par pievilcību, Sinēzijs – par valdzinājumu, citi autori – par dzīvības spēku, un vēl citi – par dvēseli, no kuras atkarīgas lietu īpašības, un kuras, saskaņā ar savām īpašībām, katrā ķermenī turpina kopīgas pasaules dvēseles matēriju. Cilvēks, izpētījis lietu, it kā piešķir tai daļu savas dvēseles, bet savukārt lieta rodas viņa iztēlē. Šajā gadījumā okultisti saka, ka zināma dvēseles daļa, izejot no vienas būtnes, ieiet otrā un to apbur, traucē viņa darbībai tāpat kā briljants traucē magnētam pievilkt dzelzi.

Dvēsele, būdama pirmais virzītājspēks, darbojas un kustas pēc savas gribas, pārvieto ķermeni vai mazkustīgu matēriju, kura pastāvīgi nespēj kustēties. Dvēseli zaudējusi matērija mainās un zaudē savas dievišķās īpašības. Tāpēc okultisti saka, ka lietu izprašana – tā ir daudz pilnīgāka veida darbība nekā fizisko jūtu orgānu darbs. Lietu izprašana notiek ar dvēseli, ar kuras palīdzību kopīgā pasaules dvēsele saplūst ar ķermeni. Kopīgo pasaules dvēseli sauc par kvintesenci. To neveido neviens no četriem elementiem, tā ir kā piektais, kurš stāv augstāk par citiem un kurš eksistē arī bez tiem. Kopīgā pasaules dvēsele ir līdzeklis, ar kura palīdzību debesu gari iemājo rupjajā ķermenī un dara zināmas tam savas apbrīnojamās spējas. Pasaules gars ar kvintesences palīdzību, kuru debesu elementārie gari sadala rupjajā matērijā, ieplūst katrā lietā, jo Visumā nav nekā, kas nesaturētu pasaules dvēseles pilnības dzirksti, vai kam nepiemistu tās spēks.

Dvēsele ienāk ķermeņos atbilstoši tam, kādas īpašības tiem jānodod pateicoties zvaigžņu ietekmei. Tādējādi visas okultas īpašības izplatās augos, akmeņos, metālos un dzīvniekos ar Saules, Mēness, planētu un zvaigžņu starpniecību, kuras augstākas par planētām. Šis gars mums var būt noderīgāks, ja mēs protam atšķirt vielās vienu no otra elementus, un vēl labāk, ja mēs protam izmantot lietas, kurām tas piemīt vairāk, jo lietas, kurām gars piemīt mazāk un materiāls mazāk aptverts, pilnveidojas tālāk un ātrāk reproducē sev līdzīgas, jo satur visas īpašības, lai radītu un dzemdētu. Lūk, kāpēc alķīmiķi cenšas to iegūt, bet pēc tam pielietot visiem tā paša tipa matērijas veidiem, piemēram, metāliem, - un tūlīt rodas zelts vai sudrabs. Arī mēs to varam darīt, mēs redzējām šo praksi. Bet mēs nevaram radīt vairāk zelta, kā svēra tas zelts, no kura mēs ieguvām garu, jo šis gars, turpinādamies, un nebūdams saspiestā formā, nespēj pretēji savām proporcijām un izmēriem padarīt pilnīgu nepilnīgo ķermeni, kaut gan nenoliedzu, ka viņš to spēj, pateicoties citai mākslai.

15

KĀDĀ VEIDĀ MUMS SALĪDZINĀŠANAS CEĻĀ JĀMEKLĒ UN JĀPĀRBAUDA VIELU ĪPAŠĪBAS

Un tā – okultās īpašības vielās nerodas vienmēr no elementārās dabas, nedz no debesu ietekmes, kuru mūsu sajūtas nepazīst, un prāts saprot ar pūlēm, bet sākas no dzīvības un pasaules gara caur to pašu zvaigžņu ietekmi, kuru mēs spējam pazīt tikai pēc pieredzes un nojautas. Lūk, kāpēc tiem, kuri grib nodarboties ar šiem pētījumiem, jāuzskata, ka viss kustas un pārvēršas par sev līdzīgu un visiem spēkiem sliecas uz to gan okulto īpašību ziņā, gan tā saukto elementāro īpašību ziņā, bet reizēm arī kā substance, ko varam novērot ar sāls piemēru; viss, kas ilgāku laiku atrodas sālī, kļūst sāļš; ķermeņi, kuri mijiedarbojas, nepārvēršas par zemāku, bet zināmā veidā un tik cik spēj, par sev līdzīgu ķermeni, kuram ar to ir kāda sakarība.

To mēs tik skaidri redzam dzīvniekos, kuriem barības īpašības vai barības vielas zālē vai kādos citos augos nemaina gaļas kvalitāti, bet kuri tās transformē par dzīvu miesu. Tā vielās, kurām piemīt kāda ļoti spilgti izteikta īpašība, piemēram, karstums, aukstums, drosme, bailes, skumjas, dusmas, mīlestība, naids vai jebkura cita veida kaislības vai īpašības, neatkarīgi no tā, vai tās dabiski piemīt, vai mākslīgi piešķirtas, vai nejauši, pēkšņi vai paraduma pēc iegūtas; tā uguns izraisa uguni, ūdens ierosina ūdeni, bet drosmīgs cilvēks – drosmi. Mediķi zina, ka smadzenēm palīdz smadzenes, ka viena plauša palīdz otrai, un lūk, kādēļ viņš saka, ka tie, kam struto acis, ārstējas, dabiskas krāsas un materiāla auduma apkaklītē ieliekot vardes labo aci – lai ārstētu labo aci, vai to pašu, bet ņemot vēža acis. Bruņurupuča kājas, pieliktas un piestiprinātas labā pie labās, kreisā pie kreisās kājas, ārstē kāju slimības. Viņi saka, ka neauglīgi dzīvnieki sagādā neauglību, bet auglīgie – auglību, bet īpaši – olnīcas, dzemde un urīns. Lūk, kas viņiem liek stāstīt, ka sieviete, kura ilgu laiku dzers mūļa urīnu vai kaut ko citu, kas tajā mērcēts, nekļūs grūta.

Ja grib strādāt pie kādas īpašības iemantošanas, jāmeklē dzīvnieki vai vielas, kam šīs īpašības piemīt visizteiktāk; no tiem jāņem tās daļas vietā, kurā šīs īpašības visstiprākas; tā, ja vēlas iemīlēties, jāmeklē tie dzīvnieki, kuri visvairāk mīl, piemēram, balodis, ūbele, zvirbulis, bezdelīga, cielava; jāņem orgāns vai ķermeņa daļa, kurā visvairāk dominē Venēras apetīte, un tie ir – sirds, olnīcas, dzemde, vīrišķie dzimumorgāni, sperma, menstruālie izdalījumi. Tas jādara, kad šiem dzīvniekiem riesta laiks un kad tie noskaņoti uz vairošanos, jo šajā gadījumā tie uzbudina un piešķir mīlestībā spējas. Lai sev piešķirtu lielāku drosmi, jāņem lauvas vai gaiļa acis, sirds vai piere. Ja kāds pie sevis tur kraukļa sirdi, tas nemaz neguļ, kamēr no tās nešķiras; izkaltēta sikspārņa galva, piesieta pie labās rokas, dod to pašu efektu tam, kurš grib palikt nomodā; varde un pūce liek daudz runāt, - no tām vispirms jāņem mēle un sirds; ja vardes mēli ieliks kādam zem spilvena, cilvēks sapņos un miegā runās. Runā, ka pūces sirds, uzlikta uz sievietes kreisās krūts, kad tā iemigusi, liek viņai atklāt visus noslēpumus; un runā, ka pūces sirds un zaķa tauki, uzlikti guļošam uz krūtīm, izraisa to pašu. Tāpat ilgi dzīvojošie dzīvnieki palīdz ilgi dzīvot un viss, kas spēj atjaunoties, veicina mūsu ķermeņa atjaunošanos, ko mediķi daudzkārt izmantojuši; acīmredzot tas attiecas uz čūskām; arī Fenikss tādā veidā atdzima no pelniem; Pelikānam piemīt šī īpašība – ieliekot savu kāju siltos mēslos, pēc trijiem mēnešiem mēsli atjauno Pelikānu. Ar šo zināšanu palīdzību ārsti, sagatavojot čūsku ar lakšiem un dažus maisījumus no gaļas un šī tipa noteiktu dzīvnieku ķermeņiem, dod iespēju reizēm atjaunoties un atgūt jaunību, tāpat kā Medeja to apsolīja vecajam Pelijam, kuram to arī atjaunoja. Uzskata, ka no lāča brūces sūcot siltas asinis un uzņemot tās ar mēru, atjaunojas ķermeņa spēks, jo lācis ir ļoti spēcīgs dzīvnieks.

16

KĀDĀ VEIDĀ DAŽĀDU VIELU IEDARBĪBA NO VIENAS VIELAS PĀRIET OTRĀ, UN KĀ TĀS SAVSTARPĒJI SADER

Jāzina, ka dabiskām vielām piemīt tāda pilnība, ka tās spēj izraisīt ne tikai dažādas parādības, kad tām tuvojas, bet spēj savas īpašības izplatīt pārējām vielām savā tuvumā, kā tas notiek ar magnētu; šis akmens ne tikai pievelk sev gredzenus un ķēdes, bet piešķir tiem savas īpašības, pateicoties kurām tie iemanto magnēta efektus un par kuriem runāja Augusts un Alberts.

Lūk, kāpēc runā, ka netikle vai prostitūta, kurai piemīt zināma neierobežota bezkaunība un rupjība, ar šīm īpašībām vai īpatnībām saindē visus, kas atrodas viņas apkārtnē, un kuri pēc tam to izplata tālāk. Tāpēc runā, ka, uzģērbjot tādas sievietes kleitu vai veļu, vai izmantojot viņas spoguli, kurā viņa bieži lūkojās, cilvēks var kļūt rupjš, izlaidīgs, bezkaunīgs un pārdrošs.

Tāpat arī drāna, kuru izmanto bērēs, iegūst zināmas saturniskas īpašības un skumjas, bet virve, kurā kāds pakāries iegūst apbrīnojamas īpašības. Plīnijs saka, ka tad, ja ķirzakai izdur acis un ievieto stikla traukā kopā ar dzelzs vai zelta gredzeniem un ķēdēm, un, tiklīdz kļūst skaidrs, ka ķirzaka atguvusi redzi, to izņem no trauka un tad izmanto strutojošu acu ārstēšanai.

17

KĀ VAR IEPAZĪT UN PĀRBAUDĪT OBJEKTU ĪPAŠĪBAS PĒC TO SASKAŅAS VAI NESASKAŅAS

Tagad atliek apskatīt, kā lietas saskan vai nesaskan. Ir lietas, kuras izsauc bailes vai pat šausmas, tās ir cilvēka ienaidnieki un viņu iznīcina, bet ir arī pretējas lietas, kuras iepriecina, sagādā baudu un spēcina. Elementos uguns ir pretēja ūdenim, gaiss zemei, bet neskatoties uz to, tie viens otram ir piemēroti, tāpat kā debess ķermeņos Merkūrs, Jupiters, Saule un Mēness ir Saturna, Marsa, Venēras draugi, kaut – tiem pretēji; visas planētas, izņemot Marsu, - draugi Jupiteram, un visas, izņemot Venēru, nedraudzējas ar Marsu; Jupiters un Venēra mīl Sauli; Marss, Merkūrs un Mēness – pretēji, tie visi, izņemot Saturnu, mīl Venēru; Marss un Merkūrs ir naidīgi. Ir vēl kāda cita zvaigžņu nesaderība, jo tām ir pretējas valstības, kā Saturns – Saulei un Mēnesim, Jupiters – Merkūram, Marsam un Venērai; atšķirības un nesaderība ir jo lielāka, jo augstāk tie atrodas un nonāk opozīcijā, gan Saturns ar Jupiteru, gan Venēra ar Merkūru, bet vislielākā draudzība ir tiem, kam vienāds raksturs, īpašības, substance, spēks un īpatnības, kā Marsam un Saulei, Venērai un Mēnesim, tāpat Jupiteram un Venērai un tiem, kuriem eksaltācija vienā vietā, draudzīgi, - gan Saturns un Venēra, gan Jupiters un Mēness, gan Marss un Saturns, gan Saule un Marss, gan Venēra un Jupiters, gan Mēness un Venēra; un, kāda ir augstāko ķermeņu nesaderība un opozīcija, tādas arī fizisku ķermeņu noslieces, kuri tām pakļauti un kurus mēs te, lejā, redzam. To paradumi, draudzība, nepatika nav nekas cits, kā noteiktas noslieces, kuras piemīt savstarpēji, vienai pret otru, vēloties vienu vai otru lietu, kad viņiem tās nav, jo tās iegūšana netraucē priekam un mieram; un izvairoties no sava pretstata, jūtot pret to šausmas, negūstot nekādu prieku, mieru un apmierinājumu no tās iemantošanas. Uz šīs domas pamata Heraklits apgalvoja, ka viss notiek pretstatu vai draudzības dēļ.

Un tā, augu un minerālu īpašības līdzīgas tām, kuras piemīt magnētam un dzelzij, kuru tas pievelk: smaragds pievelk bagātību, jašma – auglību un vairošanos, ahāts – daiļrunību; tāpat Bithume zieds; pastāv pievilcība starp sievišķo un vīrišķo palmu, kuras sākumā viena otrai pieskaras ar zariem, tad noliecas un apskaujas un sievišķā palma neražo bez vīrišķās. Vientuļš mandeļkoks nednes augļus; vīnogulājs mīl vīksnu un opiju, olīvkoks un mirtes mīl viens otru savstarpēji un abpusēji; olīva un vīģe arī ir saderīgas. Bet starp dzīvniekiem draudzību jūt parastais un dziedātājstrazds, vārna un mājas strazds, pāvi un baloži; ūbeles un papagaiļi. Lūk, ko savās vārsmās par pāviem saka Safo: „…un bieži baltie baloži amizējas ar dažādu krāsu pāviem, bet zaļais papagailis mīl melno ūbeli”. Tieši tāpat labi draugi ir gliemenes un vaļi. Draudzība pastāv ne tikai starp dzīvniekiem, bet arī starp citām lietām, kā metāli un augi; tā kaķiem patīk savvaļas Pacliot Saovoge, un stāsta, ka tad, kad tie gar šo augu berzējas, tie apaugļojas un augs aizstāj tēviņu. Bet Kanacosa ķēves ļaujas vēja glāstiem un tas liek tām kļūt grūtām. Tāpat vardēm, krupjiem un visiem rāpuļiem un kukaiņiem patīk augs, kuru sauc par bišu rīsu, par kuru ārsti saka, ka tas spēj nogalināt, ja to ēdot smejas; arī bruņurupucis, ja to sakodusi čūska, sevi dziedina ar majorānu (raudeni) un atlabst. Arī balodis, apēdis čūsku, atrod pretindi un atgriežas dzīvē. Un zebiekste, kura cīnījusies ar pundurvistiņu, ēd smaržīgo rūtu, un, pateicoties tam, mēs zinām, ka smaržīgajai rūtai un raudenei ir pretinde. Lūk, kāpēc dažiem dzīvniekiem konstatē spējas jeb spēku izdziedināt. Tā, piemēram, krupis, sajūtot kāda cita dzīvnieka kodienu vai saindēšanos, dodas meklēt smaržīgo rūtu vai salviju, lai ar to ieberzētu rētu un pasargāt sevi no indes.

Tā cilvēki no zvēriem uzzināja daudz ārstniecisku vielu un to īpašību; bezdelīgas palīdzēja uzzināt, ka strutene laba pret acu slimībām, jo tās izmanto šo augu savu mazuļu acu ārstēšanai; kad žagata jūtas slima, viņa nes uz ligzdu lauru lapas un ārstējas, tāpat baloži, sīļi, irbes, strazdi depresiju, kura tiem uzmācas katru gadu, ārstē ar lauru lapām. Vārnas ar lauriem ārstējas no hameleonu indes; kad lauvu piemeklē drudzis, viņš apēd pērtiķi un kļūst vesels. Pupuķis, pārēdies vīnogas, ārstējas ar Venēras matiem. Aļņi norādīja balto diktamni, kurai piemīt spēja izvadīt no ķermeņa bultas, jo ievainoti tie ēd šo augu un bultas pašas izkrīt. To pašu dara Kindi kazas; bet dambrieži pirms dzemdībām atbrīvo zarnu traktu ar zāles palīdzību, kuru sauc par Lielo akmeņlauzīti (bergēniju); tie, kurus sakoduši zirnekļi, ārstējas ar vēžiem, tos ēdot. Kad zilonis apēd hameleonu, viņš pēc tam meklē olīvas; lāči, kuri cietuši no mandragoras, ēd skudras; zosis, pīles un citi ūdens putni nelieto nekādus citus ārstniecības augus, izņemot Cparguete vai Aparitoire; baloži, ūbeles un vistas izmanto to pašu zāli, dzērves lieto niedres; mežacūkas lieto efejas, dambrieži – artišokus.

18

PAR NOSLIECI UZ IENAIDU

Pretēji iepriekšējā nodaļā runātajam, ir arī nosliece uz nesaderību, un tas izpaužas kā naids un riebums, ko dabiski jūt viens objekts pret citiem, un tas var būt gan dusmas, gan sašutums, vai arī absolūts pretstats liek bēgt, vai savaldīties.

Starp dzīvniekiem žurkas un zebiekstes vienas otru neieredz, lūk, kāpēc saka, ka tad, ja sieru ierīvē ar zebiekstes smadzenēm, žurkas tam neiet klāt, bet cilvēkiem tas nekaitē. Stellions (raibā ķirzaka) – kāds indīgs rāpulis, līdzīgs ķirzakai, ir tik pretējs skorpionam, ka viens otru ieraugot abi trīc, un tas abiem izraisa aukstus sviedrus un miegainību; vēl lielāka antipātija pastāv starp žurkām un skorpioniem, lūk, kāpēc saka, ka tad, ja žurku uzliek skorpiona sakostai vietai, notiek dziedināšana; skorpioni, čūskas un indijas žurkas ir nesaderīgi un ienaidnieki. Runā, ka vispār nav dzīvnieku, kuri būtu tik nesaderīgi kā vēži un čūskas, un ka cūkas, kuras sakodušas čūskas, var izglābt, barojot ar vēžiem; kad Saule atrodas vēža zīmē, čūskas saritinās gredzenā; arī skorpions un krokodils ir ienaidnieki, bet, ja krokodilam pieskaras ar ēģiptiešu saules putna spalvu, kura ēd čūskas, tad krokodilam iestājas paralīze; drofa putns aizlido, tiklīdz pamana zirgu; alnis mūk no čūskas; zilonis baidās no cūkas rukšķēšanas; tāpat lauvas baidās no gaiļiem. Panteras neaizskar to, kurš ierīvējies ar vistas zupu, sevišķi, ja tā izvārīta no spārniem. Antipātijas pastāv starp lapsām, gulbjiem, buļļiem un vārnām; līdzīgi starp putniem pastāv mūžīgas nesaskaņas starp vārnām un pūcēm, klijām un kraukļiem (butkus) un pargu (zivis).starp ūdens iemītniekiem delfīni un vaļi, murēna un jūras zutis ir pretstati, tāpat runā arī, ka panteras baidās no hiēnām, ka tās cīnās un viena otru ievaino, un, ja paņem abu ādas un saliek kopā, panteras ādai spalvas var noiet; Gor-Apolons saka, ka tad, ja uzvelk sev hiēnas ādu, var droši iziet caur apbruņota ienaidnieka teritoriju un netikt ievainots; jērs nesaprotas ar vilku, viņš ir šausmās, baidās un mūk, un saka, ka, kamēr vilka aste, galva vai āda atrodas kūtī, aitas krīt depresijā un nebarojas, jo pārāk baidās; bet Plīnijs stāsta, ka Ezaloms – mazs putniņš, kura mazuļiem bieži uzbrūk lapsas, savukārt sasit kraukļu olas, ar tām apmētā lapsas un kraukļi tiem nāk palīgā un ir šo mazo putnu draugi. Dadzītis, arī sīks putniņš, kas dzīvo ērkšķainos krūmos, dzeloņplūmēs, neieredz ēzeļus, kuri apēd šo krūmu ziedus; ari putniņš Egituss ir tik pretējs ēzelim, ka viņu asinis nevar blakus eksistēt, un, ja ēzelis sasilda šī putniņa olas, tad mazuļi aiziet bojā. Pastāv tāda sakarība starp olīvām un izlaidīgām sievietēm, ka olīvas neaug un nokalst, ja tāda sieviete tās iestāda; lauva visvairāk baidās no degošām lāpām, un runā, ka tas ir vienīgais veids, kā to savaldīt. Bet vilks nebaidās ne no dzelzs ne no šķēpiem, taču baidās no akmeņiem, jo akmeņu ievainojumi iekaist un tajos ieviešas tārpi. Zirgs tā baidās no kamieļa, ka nevar uz to skatīties, konkrēti uz tā ģīmi; satrakojies zilonis nomierinās redzot aunu; zalktis baidās no kaila cilvēka, bet vajā, ja cilvēks apģērbies. Nikns bullis nomierinās, ja to piesauc pie vīģes koka un piesien; ambra piesaista visu, izņemot zāli, ko sauc par kazu zirņiem, un visu to, kas ierīvēts ar eļļu, pret kuru tai dabisks riebums.

19

KĀDĀ VEIDĀ VAR UZZINĀT UN IEPAZĪT ĪPAŠĪBAS, KURAS SAISTĪTAS AR KAUT KO SEVIŠĶU, PATEICOTIES INDIVĪDAM

Bez tam jāsaprot īpašības noteiktās lietās, kuras piemīt visai sugai, kā, piemēram, drosme un bezbailība, vai rijība vilkam, bailes zaķim un jēram, viltība un izmanība lapsai un kazai, glaimi sunim, skopums vārnai, lepnums zirgam, niknums lauvam un kuilim, skumjas un melanholija kaķim, baudkāre zvirbulim, un tāpat viss pārējais, jo visvairāk īpašību atbilst sugām. Bet ir arī citas lietas, ko ietekmē individualitāte: ir cilvēki, kuriem tik bail no kaķiem, ka nespēj uz tiem bez riebuma skatīties, ko nevar nosaukt par cilvēkiem raksturīgu īpatnību; bet Avicenna saka, ka viņa laikā bija cilvēks, no kura bēga visas indīgas radības, bet visi pārējie, kurus tie sakoda, nomira, tikai viņš palika nejūtīgs pret indi. Bet Alberts stāsta, ka viņš Ķelnē redzējis meiteni, kura ēda zirnekļus un ļoti labi no tiem pārtika. Tāpat palaistuvei piemīt drosme un zaglim kautrība. Lūk, kāpēc filozofi saka, ka indivīds vai ķermenis, kas nekad nav bijis slims, ļoti labi dziedina no visām slimībām; šādu apsvērumu dēļ viņi saka, ka miruša cilvēka seja, kuram nekad nav bijis drudzis, uzlikta uz slima cilvēka, izārstē tam četras dienas ieilgušu drudzi. Indivīdiem piemīt daudz dīvainību, kuras tiem piešķir debess ķermeņi, un kuras mēs tālāk aplūkosim.

20

EKSISTĒ DABĪGAS ĪPAŠĪBAS, KURAS PIEMĪT VISAI INDIVĪDA SUBSTANCEI, UN KAUT KĀDĀM CITU INDIVĪDU DAĻĀM VAI LOCEKĻIEM

Vēl jāapskata, ka lietu īpašības piemīt visai dažu indivīdu substancei jeb visām daļām, tāpat kā mazajai zivtiņai no piesūcekņu sugas, kā zivij deržiladai, kas traucē kuģošanu. Zivs to nedara ar kaut kādu vienu ķermeņa daļu, bet ar visu substanci; tāpat hiēnas visam ķermenim piemīt tāda viela, ka suņi, ieraugot tās ēnu, apklust. Tāpat strutene ārstē acu slimības nevis ar kaut kādu vienu auga daļu, bet ar visu – saknēm, lapām, sēklām. Taču ir īpašības, kuras piemīt tikai noteiktām daļām, varbūt tikai mēlei vai acīm, vai kādiem locekļiem vai daļām; tā mītiskai būtnei vasiliskam piedēvē spēju nogalināt cilvēkus ar skatienu, līdzīgu īpašību domā piemītam hiēnas acīm, jo, tiklīdz tā paskatās kādam dzīvniekam acīs, tas nespēj pakustēties un kļūst apdullināts. Līdzīga īpatnība piemīt dažiem vilkiem, kuri atņem runas spējas tiem, uz kuriem paskatās un tos apdullina, kā saka Vergīlijs: „Maris pazaudēja balsi tāpēc, ka vilki uz viņu pirmo reizi paskatījās”.

Tartarijā, Ilirijā un Taribaliem ir sievietes, kuras nogalina tos, uz kuriem paskatās lielās dusmās. Tāpat sievietes, kuras apdzīvo Rodosu, ar skatienu visu padara ļaunāku, lūk, kāpēc viņas appludināja Jupiters. Burvji, lai pielāgotu savas acis, izmanto savām burvestībām dzīvnieku acis. Tāpat skudras bēg no badadzeguzes sirds, nevis no galvas, kājām vai acīm; tāpat stāsta, ka vienas indīgas zirnekļu pasugas pavediens, iemērkts ūdenī, liek atnākt zebiekstēm, bet šī zirnekļa aste vai galva to nespēj. Kazas aknas, ieliktas slēgtā bronzas traukā un ieraktas zemē, liek sapulcēties vardēm, bet pretīga taureņiem un kodēm; bet suņi mūk no tiem, kas līdzi nēsā suņa sirdi, bet lapsas neaizskar vistās, kuras apēd lapsas aknas. Tā daudzām lietām ir savas īpatnības, kuras dažādi sadalās dažādās ķermeņa daļās, jo tās tiek piešķirtas no augšas, ievērojot daļu atšķirīgo saturu, kuras tās pieņem; tā cilvēka ķermenī kauli saņem tikai dzīvību, acis – redzi, ausis – dzirdi. Ir cilvēka ķermenī viens mazs kauliņš, tāds kā zirnītis, kurš nelūzt un nedeg, kuru nevar iznīcināt, vienmēr tas saglabājas, un par kuru runā, ka tas atdzīvinās mūsu miesu, kad mirušie augšāmcelsies, kā augi no sēklām, bet šīs īpatnības uzzinās tikai no pieredzes.

21

PAR ĪPAŠĪBĀM, KURAS PIEMĪT DZĪVES LAIKĀ UN PAR ĪPAŠĪBĀM, KURAS SAGLABĀJAS PĒC NĀVES

Jāzina, ka ir dažas īpašības, kuras piemīt tikai dzīves laikā, bet ir citas īpašības, kuras saglabājas arī pēc nāves. Arhits saka, ka, silta sirds, izņemta no dzīvnieka ķermeņa un uzlikta cilvēkam, kuram ir drudzis, to izārstē. Tāpat apēdot badadzeguzes, bezdelīgas, zebiekstes vai kurmja sirdi, kura vēl silta, vēl trīc, var uzlabot atmiņu, sapratni un iztēli. Galvenais noteikums tam – visas vielas, ko var paņemt no dzīvniekiem, kā akmeņi, locekļi, ekskrementi, āda, nagi utt., jāņem no šiem dzīvniekiem, kamēr tie vēl dzīvi, un te jāsaka, ka, ja iespējams, lai tie dzīvo vēl pēc tam. Lūk, kāpēc iesaka tam, kurš grib paņemt vardes mēli, to dzīvu jāpalaiž ūdenī; bet, paņemot vilka zobu vai aci, vilku nedrīkst nogalināt. Demokrits mums māca šādu noslēpumu – paņemt dzīvas jūras vardes mēli, citas ķermeņa daļas neietekmējot, vardi iemest jūrā, bet mēli uzlikt sievietei uz krūtīm sirds rajonā un tādā veidā likt viņai atzīties visā, par ko viņai jautās. Tāpat piesienot vardes acis pie slimnieka ķermeņa pirms saullēkta, nodrošina izārstēšanos no trīs dienu drudža, bet šīs acis kopā ar lakstīgalas gaļu ietītas aļņa ādā, liek justies možam un neļauj iemigt. Runā, ka labā čūskas, kurai saglabāta dzīvība, acs, piesieta pie augoņa, to izdziedina, bet zivs vai jūras čūskas acs ārstē oftalmoloģiju, bet slimnieks nevar uzlabot veselību, ja nesaglabā dzīvību zivij vai čūskai. Tāpat čūskas zobi, kurus tai izrauj dzīvai, izārstē četru dienu drudzi. Bet, izraujot visus kurmja zobus, var ārstēt visas zobu slimības. Suņi nerej uz tiem, kuri nēsā līdzi zebiekstes asti, kura atstāta dzīva. Un Demokrīts saka, ka hameleona mēle, kura nogriezta dzīvam hameleonam, kalpo tam, lai loģiski domātu, un palīdz dzemdētājām, bet to nedrīkst ienest telpās, tā jāatstāj ārpusē.

Ir īpašības, kuras saglabājas pēc dzīvnieku nāves un nebeidz apliecināt savas brīnumainās spējas. Tā zālēs un augos, kuri izrauti un izkaltēti, saglabājas to sākotnējais spēks un īpašības. Tāpēc notiek tā, ka ērgļa spārnu spalvas sagrauj un iznīcina pārējo putnu spalvas un spārnus, jo dzīvs ērglis un pārāks par citiem putniem. Tāpat lauvas āda aprij visas pārējās ādas, bet hiēnas āda iznīcina panteras ādu; vilka āda grauj un uzsūc jēra ādu. Un ir lietas, kas ietekmē ne tikai ķermeņus, bet arī skaņas harmoniju: no vilka ādas darinātas bungas traucē skanēt bungām no jēra ādas. Tamburīns no jūras Ericius ādas liek mukt visiem rāpuļiem, kuri nonāk skaņas dzirdamības zonā, bet no instrumentu stīgas no vilka zarnām savienojumā ar aitu zarnām lutnā vai ģitārā, nespēs izvilināt nevienu labu skaņu un vispār neskan.

22

KĀ ZEMĀKĀS LIETAS PAKĻAUTAS AUGSTĀKĀM UN DEBESĪM, UN KĀDĀ VEIDĀ CILVĒKA ĶERMENIS, NODARBOŠANĀS UN TIKUMI ATKARĪGI NO ZVAIGŽŅU UN ZODIAKA ZĪMJU SATĀVOKĻA

Visas zemākās lietas pakļautas augstākām un noteiktā veidā vienas satur otras, un, kā teicis Prokls, - augstākās –zemākajās, bet zemākās – augstākajās; tas, kas ir zemes lietās, tas ir debesīs, bet kā cēlonis. Bet tas, kas ir debesīs, tas ir arī uz zemes, bet zemes veidā. Lūk, kāpēc mēs sakām, ka te ir saules būtnes, ka ir mēness būtnes, kurām saule un mēness piešķir kaut ko no savas pilnības. Tādā veidā lietas iegūst daudzas īpašības un darbības, kuras līdzinās zvaigžņu un zvaigznāju ietekmei, kurai tās pakļautas. Mēs zinām, ka viss, kas saistīts ar sauli, atbilstoši ietekmē sirdi un galvu, jo saules atrašanās vieta vai mājas ir lauvā, bet aunā – saules eksaltācija. Tāpat Marsa zīmes ietekmē galvu un sēkliniekus, sakarā ar aunu un skorpionu. Lūk, kāpēc, ja sāp galva un uznāk drebuļi tiem, kuri pamatīgi uzdzīvojuši, jātaisa vēsa tīra ūdens pelde sēkliniekiem un tos jānomazgā ar etiķūdeni, - tās ir labākās zāles. Tomēr jāzina, kā cilvēka ķermeni ietekmē planētas un zodiaka zīmes. Un tā, pieņemot arābu tradīcijas, saule pārzina smadzenes un sirdi, gūžas, kaulu smadzenes, labo aci un dzīvības garu. Merkūrs pārvalda mēli, muti un citus gan ārējus, gan iekšējus sajūtu orgānus; delnas, kājas, nervus un fantāzijas īpatnības. Saturnam pieder liesa, aknas, žults, urīnpūslis, dzemde, labā auss, uztveres spējas. Jupiters – aknas, kuņģa muskulatūru, vēderu un nabu; lūk, kāpēc senatnē nabu atkailināja Jupitera – Amona templī; bez jau minētā daži viņam piedēvē arī krūšu sānu daļas, zarnas, asinis, rokas, labo plaukst un dabiskās īpašības. Marss pārvalda asinis, vēnas, nieres, žulti, nāsis, muguru, spermas izplūšanu, uztraukuma īpatnības un kaislības. Venēra pārvalda nieres, sēkliniekus, dzimumlocekli, dzemdi, seksuālās spējas, taukus, aptaukošanos, vēdera lejasdaļu, nabu, - visu, kas kalpo Venēras darbam, kā arī sakrālo kauliņu, mugurkaulu, muguras lejasdaļu, ko sauc par krustiem, un bez visa tā vēl galvu un muti, ko skūpsta mīlestībā. Kaut gan Mēness ietekmē visu ķermeni, visus locekļus, taču, pateicoties zodiaka zīmēm, īpaši tai atvēl smadzenes, plaušas, muguras smadzenes, kuņģi, mēnešreizes sievietēm, visus izdalījumus, kreiso aci un augšanas spēku. Hermess saka, ka dzīvnieka galvā ir septiņas atveres, par kurām atbild septiņas planētas: labā auss – Saturns, kreisā – Jupiters; labā nāss – Marss, kreisā – Venēra; labā acs – Saule, kreisā – Mēness; bet mute – Merkurs.

Tāpat katra zodiaka zīme realizē rūpes par saviem locekļiem.tā Auns pārvalda galvu un seju; Vērsis – kaklu; Dvīņi – rokas un plecus; Vēzis pārvalda piena dziedzerus, plaušas, kuņģi, muskuļus un roku muskulatūru; Lauva pārvalda kuņģi, aknas un muguru; Jaunava rūpējas par iekšējiem orgāniem un kuņģa pamatni; Svari pārvalda nieres, gūžu ārmalas un nāsis; Skorpions – ģenitālijas, dzimumlocekli un dzemdi; Strēlnieks rūpējas par augšstilbiem, nagiem un zarnām; Mežāzis pārvalda ceļgalus; Ūdensvīrs atbildīgs par gūžām un kājām. Ietekmējot vienu orgānu, var izārstēt citu, un tā, sasildot kājas, var beigties sāpes vēderā. Zinot šo kārtību, mēs atcerēsimies, ka lietas, kuras pakļautas kādas planētas ietekmei, īpaši attiecas uz ķermeņa daļām, kuras šī planēta ietekmē, un īpaši tās mājām un eksaltācijai; tajā paša laikā pārējo planētu ietekme uz šīm lietām ir maznozīmīga.

Tāpēc peonijas, citrona ziedi, neļķes, citrona miza, majorāns, kanēlis, safrāns, alojas lapas, vīraks, muskuss, daļēji arī mirres ārstē galvu ar saules, lauvas un auna ietekmi. Ceļmallapas, Marsa augs, ārstē galvu un sēkliniekus. Saturna priekšmetu pazīmes vieš skumjas un melanholiju, bet Jupitera – prieku un godināšanu, Marsa pazīmes – drosme strīdos un dusmas, bet Saules – slava, uzvara un drosme, Venēras pazīmes – mīlestība, saldkaisle, iekāre; Merkūra – daiļrunība; Mēness – vulgāras pazīmes.

Cilvēku tikumi un intereses iedalās saskaņā ar planētām; Saturns pārvalda vecus cilvēkus un mūkus, melanholiķus, apslēptus dārgumus un visu to, ko iespējams iegūt pateicoties gariem ceļojumiem. Jupiters pārvalda godprātīgus un dievbijīgus cilvēkus, prelātus, karaļus, hercogus un bagātības, kuras iegūtas likumīgi un godīgi. Marss pārvalda frizierus, konditorus, kareivjus, kurus parasti sauc par marsiešiem; tāpat arī pārējās zvaigznes katram piešķir savas īpatnības, kuras aprakstītas astroloģijas grāmatās.

23

KĀ VAR UZZINĀT, NO KURĀM ZVAIGZNĒM ATKARĪGAS DABISKAS LIETAS, UN LIETAS, KURAS PĀRVALDA SAULE

Ir ļoti grūti uzzināt, kuras lietas kādām zvaigznēm un zodiaka sakarībām pakļaujas; un tomēr to var noskaidrot pēc tā, kā tās atspoguļo augstāko vibrāciju, pēc kustības un figūras, vai citas – pēc to krāsas un smaržas, un vēl citas – pēc iedarbības efekta, kurš atbilst noteiktām zvaigznēm. Lūk, elementi, kuri attiecas uz sauli: uguns un spoža liesma; no šķidrumiem – asinis un tīrais dzīvības gars; no garšām – asas, kodīgas un tās, kuras sajauktas ar saldumu; no metāliem – zelts tā krāsas un spožuma dēļ, jo tas satur saules dižciltības īpašību; no akmeņiem tie, kuri imitē saules starus, atspoguļo zeltainas dzirkstis, kā aerits, un kuri ārstē vītumu un indes ietekmi; tāpat akmens, ko sauc par „saules aci”, jo tas izskatās kā acu zīlīte, kuras centrā parādās stars, - tas nostiprina smadzenes un uzlabo redzi. Te pieskaitāms arī karbunkuls (tumšsarkans rubīns), kurš naktī spīd un sargā no izgarojumiem un indēm, kuras satur atmosfēra; arī hrizolīts, kuram piemīt vāja zaļgana spīduma krāsa, un, kad tas novietots saulē, parādās zeltaina zvaigzne. Tas nostiprina prātu, mazina astmu, bet, piestiprināts uz kreisās rokas, atbrīvo no sliktiem sapņiem, murgiem, neprāta un atjauno veselo saprātu.

Akmens, kuru sauc par īrisu, un kurš līdzīgs kristālam, un parasti tas sastopams heksagonālā veidā, kad to pa daļai novieto ēnā, pa daļai saulē, sakopo saules starus un atspoguļo varavīksnes veidā uz pretējās sienas. Tāpat zaļais heliotrops sarkaniem zvaigžņveida ieslēgumiem dod patstāvību, slavu un labu reputāciju tam, kurš to lieto, saules staros tam piemīt tik lieliskas īpašības, ka tas, liekas, pārvēršas par asinīm. Ja to paberzē ar tāda paša nosaukuma augu, ieliek traukā ar ūdeni, tas iegūst spēju it kā apžilbināt cilvēkus un viņi neredz šī akmens īpašnieku. Alberts Lielais un Parīzes Giljoms apstiprina šo akmens un auga īpašību.

Arī hiacintam no saules piemīt spēja sargāt no indēm un mēra vēja; to, kurš šo akmeni nēsā, tas padara graciozu, patīkamu un pārliecinošu; veicina prāta un labklājības vairošanos; ja to(akmeni) tur mutē, stiprina sirdi; iepriecina garu. Bet akmens, kura nosaukums ir pirofiloss, sarkanīgā krāsā, par kuru Eskulaps raksta vēstulēs Oktaviānam Augustam, arī pēc Alberta apliecinājuma, - tā ir tik auksta inde, ka miruša cilvēka sirds nesadeg un nesadalās, un, ja to kādu laiku atstāj liesmās, tā nesadeg, bet pārvēršas par akmeni; tāpēc tas ieguvis nosaukumu no uguns (pirofiloss). Šim akmenim piemīt apbrīnojamas īpašības sargāt pret visām indēm un tos, kuri to nēsā, padara slavenus un bīstamus ienaidniekiem. Starp visiem citiem ir saules akmens, kurš sev piesaista citus akmeņus, tāpat ka magnēts dzelzi; tas ir ļoti efektīvs pret visādām indēm, izskata dēļ saucas „pantera”, līdzīgs šim dzīvniekam, ir daudzkrāsains. Arons to nosaucis par Evantumu. Ir arī citi saules akmeņi, - topāzs, rubīns. Ir daudz saules vielu, kā arsēns, un tādas, kurām piemīt zelta krāsa un spožums.

Starp augiem un kokiem saule pārvalda tos, kuri pagriežas pret sauli, kā, piemēram, saulespuķe, un kuri pagriež vai aizver lapas saulei norietot, un kuri ar saules lēktu pamazām atveras un stiepjas pret sauli, kā, piemēram, lauri, peonijas, strutene, citronkoks, ingvers, baltā diktamne, verbena, ar kuras palīdzību var zīlēt, pareģot un izdzīt dēmonus. Ciedrs, palma, efeja, vīnogulājs un tie, kuri sargā no zibens un nebaidās bargas ziemas, ir Jupitera augi. Sekojoši garšaugi pieder saulei – piparmētra un lavanda, vaska koks, safrāns, balzāms, ambra, muskuss, dzeltenais medus, alveja, krustnagliņas, kanēlis, pipari, vīraks, majorāns un rozmarīns, ko Orfejs sauc „Solis Timiana”.

Starp dzīvniekiem saule pārvalda augstsirdīgus, drosmīgus, kuri mīl uzvaru un slavu, - lauva – zvēru karalis; krokodils, lūsis, auns. Saules dzīvnieki ir arī kinokefals, kurš dienā 12 reizes ik pēc stundas rej, un 12 reizes urinē ik pēc stundas, - tāpat tas rīkojas gan dienā, gan naktī; lūk, kāpēc ēģiptieši to iegravēja uz ūdens pulksteņiem.

Starp putniem saule pārvalda Fēniksu, kurš savā sugā eksistē tikai vienā eksemplārā un ir putnu karalis; tie putni, kuri ar dziesmām sveic saullēktu un tā sakot aicina to un modina, kā gailis, krauklis un vanags. Bez tam – visi, kuriem raksturīgs kaut kas no saules īpašībām, - jāņtārpiņi, mēslu vaboles, nosauktas par skarabejiem, jo tās spīd, ripina mēslu bumbiņas un uz tām guļ. No visām zivīm saules zivs ir ronis, kuru neskar zibens; tāpat pērleņu gliemežvāki, jo, kad tos izžāvē, tie pārvēršas zelta krāsas akmenī.

24

PAR LIETĀM, KURAS IETEKMĒ MĒNESS

Starp elementiem, kurus ietekmē mēness, jānosauc zeme, ūdens – jūras un saldūdens, un viss, kas mitrs – augu sulas un dzīvnieku ķermeņa šķidrumi, sevišķi baltie, piemēram, olas baltums, speķis, sviedri, ķermeņa izdalījumi, un, kas attiecas uz garšu, tad sāļa un bez garšas.

No metāliem – sudrabs. No akmeņiem – kristāls, sudrabainais markazits un visi baltie un zaļie. Tāpat selenīts jeb mēness akmens, caurspīdīgi bāls akmens ar medus krāsu vai spīdumu, atdarina mēness kustību, izskatu un katru dienu rāda tā augšanu vai dilšanu. Arī pērles, kuras rodas krītot zvaigznēm; kristāls un berils.

No Mēness augiem – selenotropions, kurš pagriežas pret mēnesi tāpat kā saulespuķe pret Sauli; palma, kurai izaug zari katrā mēness augšanas fāzē; izops (zilā asinszāle). Olīvkoks neapšaubāmi ir kā dieva jērs, šķīstības un tīrības simbols; chirostares augs, kurš aug un dilst kā mēness, gan substances, gan lapu skaita ziņā, ne tikai šķidruma un īpašību spēka ziņā, kas zināmā veidā raksturīgi visiem augiem, izņemot Marsa sīpolus, kuriem vienīgajiem piemīt mēnesim pretēja augšanas un dilšanas īpatnība, jeb spēka palielināšanās un mazināšanās.

Mēness dzīvnieki – tie, kuri saprotas ar cilvēkiem, un kuriem piemīt atšķirīgs mīlestības un naida raksturs, ar kuru viņi arī atšķiras, kā, piemēram, visu sugu suņi. Arī hameleons ir mēness dzīvnieks, jo viņš mainās atkarībā no apkārtējās vides tāpat kā mēness, kurš maina raksturu atkarībā no tā, kurā zodiaka zīmē nonāk. Mēness dzīvnieki ir arī cūkas (mātītes), stirnas, kazas un visas dzīvnieku sugas, kuras ievēro un seko mēness fāzēm, kā kinokefals un pantera. Stāsta, ka tiem uz pleca esot plankums, kurš atgādina mēnesi, kurš aug un tādā veidā noliec ragus. Kaķi, kuru acis palielinās vai samazinās, pēc mēness pētījumiem spriežot, un viss, kas līdzīgs, piemēram, menstruālās asinis, ar kurām magi dara daudz brīnumu. Hiēna, kura maina dzimumu, un kura kļūst par sižetu (?) indēm, visas dzīvnieku sugas, kuras dēvē par amfībijām, jo tās dzīvo gan uz zemes, gan ūdenī, kā, piemēram, bebri un hidras. Bez tam arī neglītie dzīvnieki, un tie, kuru izcelsme nav zināma, kā, piemēram, žurkas, - no zemes savienošanās un trūdēšanas. No putniem mēness ietekmē zosis, pīles, nirējputnus, - visus ūdensputnus un zivju ēdājus; tie, kuri piedzimst divējādi, kā mušas un lapsenes, kuras veidojas no zirgu līķiem; mēslu mušas – no ēzeļa ķermeņa; sevišķi ragainās vaboles, kuru ragi atgādina vērša ragus, ietekmē mēness; tās saveļ mēslu bumbiņu, atstāj uz 28 dienām, kamēr mēness apiet zodiaka apli, bet 29. dienā, kad notiek spīdekļu savienošanās, vabole izrok bumbiņu un iemet to ūdenī. No zivīm – jūras kaķis, kurai acis mainās atkarībā no mēness stāvokļa un visas tās zivis, kuras seko vai ievēro mēness kustību, kā elektriskā raja, vēži, austeres, gliemenes un vardes.

25

PAR LIETĀM, KURAS ATKARĪGAS NO SATURNA

Zeme un ūdens ir saturna elementi; no organisma šķidrumiem – melnā žults, kura mitrina, izņemot to, kas labi sasilis vai apdedzis. Kas attiecas uz garšu – viss skābais, rūgtais; svarīgais un smagais. No metāliem – svins un zelts, jo tie ir smagi, un zelta markazits. No akmeņiem – serdoliks, safīrs, brūnā jašma, halcedons, magnēts un visi zemes tumšajās krāsās un smagie. No augiem un kokiem – asfodels, čūskoga, rūta, ķimenes, ķiploki, mandragora, magoņu sula, tie, kuri neražo, tie, kuriem melnas saknes, lapas, zari vai augļi, piemēram, melnā vīģe, priede un ciprese. Šai grupai pieder visi koki, kuriem maz augļu, līki, rūgtas garšas, ass aromāts, melna ēna, ļoti kodīgi, sīvi sveķi, koki, kuri ilgi neražo, baismīgi un Plutoniski, kā, piemēram, lielais pētersīlis vai savvaļas pētersīlis, ar kuru senatnē izklāja kapu, pirms tajā ielika līķi; lūk, kāpēc viņi svinībās un dzīrēs lietoja visus augus, izņemot šos, jo tie atgādina par skumjām un nav piemēroti priekos. No dzīvniekiem – vientuļnieki, nakts dzīvnieki, skumjie, vērotāji, neglītās sugas, mežonīgie un skopie, kautrīgie, melanholiskie, ļoti čaklie vai ļoti nogurušie, ar lēnām kustībām, ar šausmīgu balsi, tie, kuri aprij savus mazuļus; tādi dzīvnieki ir kurmis, pērtiķis, drakons, vasilisks, krupis, visas čūskas un reptiļi, skorpioni, skudras, un visi, kuri dzimst no puvekļiem zemē, ūdenī un māju drupās, kā, piemēram, žurkas un dažādas tārpu sugas.

No putniem saturna putni ir visi tie, kuriem garš kakls un rupja balss, piemēram, dzērves, strausi un pāvi, kuri bija veltīti Saturnam un Junonai, kā arī pūce, sikspārnis, pupuķis un krauklis. No zivīm tie ir zuši, kuri dzīvo atsevišķi no citām zivīm, un truši starp dzīvniekiem, kuri apēd savus mazuļus.

26

PAR TO, KO IETEKMĒ JUPITERS

No elementiem Jupiters ietekmē gaisu, bet no organisma šķidrumiem – asinis un dzīvības garu un visu, kas attiecas uz turpināšanos un uzturēšanu labā stāvoklī, uz miesas stāvokli un uz augšanu; garša – viss maigais un patīkamais. No metāliem tā ir alva, sudrabs un zelts. No akmeņiem – hiacints, berils, safīrs, smaragds, zaļā jašma un viss, kas zaļā un debesu krāsā. No augiem un kokiem – „Jupitera bārda” (sudrablapainais), griķi, vēršmēle, mustakrieksts, graudaugu vārpas, mētras, vasks, zirgāboliņš, deviņvīru spēks, airene, vijolītes, driģenes, papeles un koki, kurus uzskata par saistītiem ar laimi, piemēram, ozols, kastanis, korķozols, skābardis, riekstkoks, pīlādzis, melnā olīva, bumbiere, ābele, vīnogulājs, plūme, osis, kizils, olīva un vīģe; bez tam – maize, kvieši, mieži, pupiņas, lakrica, cukurs un viss, kam tāpat kā riekstiem, mandelēm, ciedru riekstiem, pistācijām jūtama salda, pikanta garša, spēcīga vai asa.

Orfejs viņam (Jupiteram) piedēvē arī Stiraksu. No zvēriem Jupiters ietekmē tos, kuri izceļas ar zināmu gudrību vai cieņu, tos, kuri ir maigi un paklausīgi kā aitas un jēri. No putniem - vistas un cāļi, irbes, fazāni, bezdelīgas un pelikāni; arī jūtīgie flamingo un stārķi. Arī ērglis ir Jupitera putns un simbolizē taisnību un žēlsirdību, tas attēlots uz imperatoru ieročiem. No zivīm – delfīni, mīdijas, vienu no lielajām Nīlas zivīm – samu, sakarā ar tā lielo vārīgumu.

27

PAR TO, KAS ATTIECAS UZ MARSU

No elementiem – tā ir uguns, tāpat arī viss tas, kam ir uguns, kas kvēlo, dedzina un svilina; organisma šķidrums – žults. Garšas – viss, kas ass, rūgts, dur mēlē un viss, kas „izraisa asaras”, kas liek raudāt. No metāliem – dzelzs, varš vai sarkanā bronza, viss, kam piemīt uguns vai sērs. No akmeņiem - diamants, magnēts, asins akmens, visi jašmas un ametista veidi. No augiem un kokiem – lakši, ķiploki, dievkrēsliņi, dzeltenā akācija, aprikozes, ripsis, rāceņi, mazais lauru koks, „lapsu nāve” un visi indīgie augi, sakarā ar pārmērīgu karstumu, visi augi, kuriem ir dzeloņi, vai kuri rada ādas iekaisumu, niezi, ja tiem pieskaras, vai izraisa pampšanu, kā dzelksnis, nātres un visi tie, kurus ēdot jāraud, kā dažādu veidu sīpoli, sinepes; visi koki, kuriem ir ērkšķi vai adatas, kā kizils – atrodas Marsa ietekmē. No dzīvniekiem – visi kareivīgie, drosmīgie, ar spēku uzbrūkošie, ar dzīvu iztēli, kā, piemēram, zirgs, āzis, vilks, leopards, savvaļas ēzelis, indīgās čūskas, viss, kas cilvēkam sagādā neērtības, kā blusas, mušas; kinokefals vai pērtiķis ar suņa galvu. Visi plēsīgie putni, kuri pārtiek no gaļas un ēd kaulus, kā ērglis, vanags, grifs un savvaļas plēsīgie putni, - pūces, dažas vanagu sugas, klijas, tie, kuri vienmēr izsalkuši un alkatīgi rij barības gabalus, tie, kuriem spalga, rupja vai aizsmakusi balss, kā vārnas, žagatas, kuri īpaši atrodas Marsa ietekmē. No zivīm – līdaka, ūsainis, adatzivs un citas zivis.

28

PAR TO, KAS ATKARĪGS NO VENĒRAS

Starp elementiem gaiss un ūdens atkarīgi no Venēras; no organisma šķidrumiem – gļotas, asinis, gars un sperma; no garšas sajūtām – maigās, eļļainās, saldās. No metāliem – sudrabs, dzeltenais un sarkanais varš. No akmeņiem – berils, hrizolīts, smaragds, jašma, safīrs, serdoliks, aerits, koraļļi un visi tie, kuriem skaistas nokrāsas – mainīgie, baltie un zaļie. Starp augiem un kokiem – verbena, vijolītes, „sievu mati”, baldriāni, ķimenes, vīraks, ambra, koriandrs, visi aromātisko vielu veidi, saldie un maigie augļi, piemēram, bumbieri, vīģes un apelsīni, par kuriem dzejnieki saka, ka Venēra bija pirmā, kura tos iesēja Kiprā; viņai veltītas rīta plaukstošās rozes un vakara mirtes. No dzīvniekiem visi miesaskārie, kuriem tīk kaislīga mīlas prieka baudīšana, piemēram, kaķi, truši, āži, kazas; īpaši āzis, par kuru saka, ka viņš nobriest visātrāk un septītajā dienā pēc dzimšanas ir gatavs reprodukcijai; bullis – sakarā ar tā apjomiem, bet telēns – sakarā ar baudkāri. No putniem – gulbis, bezdelīga, cielava, pelikāns, zoss, kuri mīl savus mazuļus; krauklis un balodis, kuri veltīti Venērai, ūbele, kuru agrāk ieteica upurēt vienam no dieviem, lai atbrīvotos no bērnības. Arī zvirbulis pieder Venērai, un tik lielā mērā, ka likums to paredz kā stiprākās zāles, lai attīrītos no spitālības, kura kā slimība pakļauta Marsam. Ēģiptieši par Venēru, sakarā ar milzīgo baudkāri, sauc ērgļu mātīti, kura, kaut arī jau 30 reizes dienā būtu pārojusies ar tēviņu, bet, ja viņš aicina vēlreiz, viņa steidzas pie tā.

Venēras putni ir arī dzērves, kuras tāpat daudz mīlējas un dzīvo pāros, strazdi – sakarā ar lielo vēlmi vairoties.

29

PAR TO, KAS ATTIECAS UZ MERKŪRU

Starp elementiem no Merkūra atkarīgs ūdens, jo tas neskaidri saista un virza dažādas vielas un līdzīgā veidā organisma šķidrumus, sevišķi tos, kuri sajaucas. Taču viņš pārvalda dzīvības garu un dažādas garšas, kuras ir dīvainas vai jauktas. No metāliem te pieder dzīvsudrabs, alva, sudrabs. No akmeņiem – smaragds, ahāts, porfirijs, topāzs un tie, kuri daudzkrāsaini, dabiskā stāvoklī sastopami dažādās konfigurācijās, kuri kalpo mākslas vajadzībām, kuri tiek apstrādāti. No augiem un dzīvniekiem – riekstkoks, pieclape, zilā sniegpulkstenīte, savvaļas pētersīļi, augi, kuriem īsas un sīkas lapas, ar dažādu raksturu un dažādām krāsām. No dzīvniekiem tie, kuriem piemīt smalkums, veiklība, vieglums, straujums, kuri viegli kontaktējas ar cilvēkiem, kā suņi, pērtiķi, lapsas, caunas, aļņi, mūļi; arī dzīvnieki – hermafrodīti un tie, kuri maina dzimumu, kā hiēna un tai līdzīgie. No putniem tie, kuriem pieder skaidra un skanīga balss, kuri nepastāvīgi, kā dadzīši, meža cīruļi, papagaiļi, strazdi, dziedātājstrazdi, cīruļi, lakstīgalas, kalnu cīruļi, žagatas, putns, kurš ķer čūskas – ibiss. No zivīm – trodings, kurš pats spēj sevi apaugļot un radīt pēcnācējus.

30

PAR TO, KA PASAULE UN VISS, KO TĀ SATUR,

PAKĻAUTS PLANĒTU IETEKMEI

Viss, kas atrodas plašajā pasaulē, pakļaujas planētu dominēšanai un satur tikai tās īpašības, kuras ar tām saistās: dzīvībai tik svarīgā gaisma piedēvēta Saulei, uguns – Marsam, zemes virsmas lielā daudzveidība – Mēnesim, Merkūram un debesu zvaigznēm, bet viss smagums – Saturnam. Starp elementiem, kuros dominē gaisa mitrums, šo mitrumu piedēvē Jupiteram, ūdeni – Mēnesim, bet valgus maisījumus – Merkūram un Venērai.Pamatojoties uz minēto, cēloņi, kuri rodas dabiski, izriet no Saules ietekmes, matērija – no Mēness, aktīvu cēloņu ražīgums – no Jupitera, matērijas auglība – no Venēras, impulsīvs piepildījums vai darbības realizācija (efekts) – no Marsa, sakarā ar tā straujo dabu un no Merkūra – sakarā ar tā veiklību un dažādām spējām. Bet lietu stabilitāte vai pastāvība izriet no Saturna. Augi un viss, kas spēj nest augļus, atrodas Jupitera aizgādībā, bet viss, kas spēj ziedēt – Venēras paspārnē; visas sēklas un miza atrodas Merkura pārziņā. Saturns atbildīgs par visām saknēm, bet cietā koksne atkarīga no Marsa; lapas – no Mēness. Kļūst skaidrs, ka viss, kas nes augļus un ražo sēklas, nevis augļus, pieder Venerai un Merkūram; viss, kas vairojas pats no sevis, nevis no sēklām, attiecas uz Mēnesi un Saturnu. Viss skaistums nāk no Venēras, bet spēks – no Marsa. Katra planēta pārvalda to, kas tai līdzīgs. Tāpat ar akmeņiem- svars, blīvums un miera stāvoklis atkarīgs no Saturna. Maigums pieder Jupiteram. Cietība – Marsam. Dzīvība – Saulei. Greznība, skaistums un pievilcība nāk Venēras ietekmē. Noslēpumainība rodas no Merkūra un Mēness.

31

KĀ STARP PLANĒTĀM SADALĪTAS VALSTĪBAS UN IETEKMES ZONAS

Arī visums sadalās savās karalistes un provincēs planētu un zodiaka zīmju ietekmē; sekojošas zemes nonākušas Saturna un Mežāža ietekmē: Maķedonija, Francija, Ilīrija, Inlija, Ariana, no kurām vairākas atrodas Mazāzijā; nākošās atrodas Saturna un Ūdensvīra pārziņā: Sarmatija, Sogdiana, Avārija, Pavsanija, Midija, Etiopija – lielākā daļa šo apvidu atrodas lielajā Āzijā. Jupiteram ar Strēlnieku pieder Toskāna, Ķeltu Gallija, Spānija un laimīgā Avārija; Jupiteram un Zivīm pieder Likija, Midija, Sicīlija, Pamfilija, Paflagonija, Nisagodija, Haromantika; Marsam ar Aunu pieder Britānija, Francija, Vācija, Parfija, Sīrijas sirds, Idumeja un Jūdija; bet Marsam ar Skorpionu – Sīrija, Komagenoja, Kapadokija, Matagonitidoja, Mauritānija un Hepuleja.

Nākošās zemes pārvalda Saule un Lauva: Itālija, Sicīlija, Giuja, Fenikija, Haldeja, Orsema un Orhena. Venēra un Vērsis pārvalda Kikladami, Mazāzijas jūras valstis, Kipru, Parfiju, Midiju un Persiju; Venēra ar Svariem – Baktireju, Kaspijas kalnus, Seriku, Fivaidu, Orsidu un Troglodītu; Merkurs ar Dvīņiem pārvalda Hirkaniju, Armēniju, Mantianu, Kirenaku, Marmatiku un lejas Ēģipti; Merkurs ar jaunavu – Grieķiju, Ahaiju, Kandiju, Babiloniju, Mezopotāmiju, Āfriku, Elamu, no kuras nosaukumu ieguvuši elemīti, par kuriem atgādina Raksti. Mēness ar Vēzi pārvalda Vifineju, Kolhidu, Numidiju, Āfriku, Kartagenu un visu Karhedoniju.

Mēs to visu uzzinājām no Ptolemaja, tāpat varam papildināt ar citu astrologu atziņām. Bet tie, kuri spēj kombinēt šo valstu iedalījumu ar garu palīdzību, kuri tās pārvalda, Apustuliskām misijām un patiesiem Rakstu norādījumiem, no šīs sistēmas var izlobīt sekas un pat lielos katras šīs valsts nākotnes Pareģojumus un Orākulus.

32

P AR TO, KAS ATKARĪGS NO ZODIAKA ZĪMĒM UN NO NEKUSTĪGAJĀM ZVAIGZNĒM; PAR TO FIGŪRĀM UN LĪDZĪBU

Tieši to pašu jāsaka par nekustīgo zvaigžņu figūrām: apgalvo, ka debesu Auns pārvalda zemes aunu, Vēsis – vēžus; debesu Vērsis – zemes vērsi un bulli; Lauva – lauvas; Jaunava – jaunavas; Skorpions pārvalda skorpionus; Mežāzis – mežāžus; Strēlnieks – zirgus, bet Zivis ir zivju objekts. Tāpat debesu Lielais Lācis pārvalda lāčus; Hidra – čūskas, bet suņi ir Suņu zvaigznāja objekti un tā jebkura lieta.

Bet Apulejs Zodiaka zīmēm un dažām planētām piedēvē galvenokārt īpašus augus, kuri tām raksturīgi, piemēram, Aunam – salvija, Vērsim – vīrišķā verbena, Dvīņiem – sievišķā verbena, Vēzim – tauksakni, Lauvai – Lepaiu deporceau, Jaunavai – vērmeles, Svariem – saulespuķes, Skorpionam – vībotnes, Strēlniekam – gundegas (virza), Mežāzim – strutenes (zirgskābenes), Ūdensvīram – zalkšu sūrene, Zivīm – griķi.

Tāpat planētām: Saturnam – laimiņš (čīkstene), Jupiteram – apīnis, Marsam – sinepes, Saulei - l'herbeau chance, Venērai – sieviešu mati. Merkūram – deviņvīru spēks, Mēnesim – peonijas. Bet Hermess, kuram piekrīt Alberts, Saturnam piešķir asfodeli, Jupiteram – driģenes, Marsam – ceļmallapas, Venērai – verbena, Merkūram – pieclapi, Mēnesim - chenostare.

No pieredzes mēs zinām, ka sparģeļi ir Auna objekts, bet baziliks – Skorpiona, jo pēc nokasījumu no Auna ragiem iesēšanas, izaug sparģeļi; bet no bazilika, kas saberzts starp diviem akmeņiem, rodas skorpioni. Bez tam, sekjot Hermesa doktrīnai, es nosaukšu dažas vissvarīgākās zvaigznes; pirmā ir Algals - akmeņu un dimantu pavēlnieks, bet no augiem – pārvalda melnos lakšus un vībotnes. Tālāk – Plejādes, kuras no akmeņiem pārvalda kristālu, no augiem – vīraku un dilles, bez tam tie grib dominēt par dzīvsudrabu. Trešā, Aldebaran, pārvalda visus karbunkulus un rubīnus, bet no augiem dievkrēsliņu un sausserdi. Ceturtā nosaukta par Aunu, pārvalda safīru, no augiem zirga mētru, vībotni, mandragoru, mētru. Piektā – Lielais Suns – kura no akmeņiem pārvalda berilus, bet no augiem vībotnes un zalkšu sūreni, bet no dzīvām radībām – zalkša mēli. Sestā - Mazais Suns, tas no akmeņiem atbild par ahātiem, no augiem – par saulespuķēm. Septītā – Lauvas Sirds – no akmeņiem - par granītu, no augiem – par strutenēm, vībotnēm un vasku. Astotā – Lielā Lāča aste, no akmeņiem tā pārvalda magnētu, no augiem – cigoriņus, kuru ziedi un lapas pagriežas pret gaismu, bet no dzīvniekiem – vilka zobs. Devīto sauc par Kraukļa Spārnu, no akmeņiem pārvalda serdoliku, no augiem – salviju, kapu mirti, vībotni un mandragoru. Vienpadsmito sauc Alckameile, kura pārvalda jašmu, un no augiem – ceļmallapas. Divpadsmitā - Elphera, pārvalda topāzu, rozmarīnu, auzas, efejas. Trīspadsmito sauc par Skorpiona Sirdi, kura dominē par sardoniksiem un ametistiem, no augiem – par griķiem un safrānu. Četrpadsmitā – Krītošais Vanags, kurš no akmeņiem pārvalda hrizolītu, bet no augiem – pupumētru. Piecpadsmitā – Mežāža Aste, pārvalda halcedonu no akmeņiem un majorānu un vīgriezes (stepes mētru)– no augu valsts un mandragoras saknes.

Bez tam jāzina, ka akmeņi, augi, dzīvnieki un citas lietas nepārvalda tikai viena zvaigzne, ka ietekme nāk no daudzām, nerunājot nemaz par savienojumiem. Tā halcedons ir Saturna un Merkura objekts, vienlaicīgi ar Skorpiona un Mežāža asti; safīrs – Jupitera un Saturna, vienlaicīgi ar Alhoyif zvaigzni; smaragds – Jupitera, Venēras un Merkūra, vienlaicīgi ar zvaigzni Lepic; ametists, pēc Hermesa domām, ir Marsa, Jupitera un Skorpiona sirds objekts; dažādu veidu jašma – Marsa, Jupitera un Alhamet zvaigznes objekts; hrizolīts – Saules, Venēras un Merkūra, vienlaicīgi ar zvaigzni, kas nosaukta par Krītošo Vanagu; topāzs – Saules un Elfeija; dimants – Marsa un Algol zvaigznes objekts. Tāpat no augiem, setenera zāle pakļauta Saturnam un debesu seteneram; vaska un mētras – Jupiteram un Saulei, bet vasks saistīts ar Lauvas Sirdi, bet mētra – ar Aunu. Tāpat ķiploki – ar Marsu un Algolu. Muskuss un sandals – a Sauli un Venēru; koriandrs – ar Venēru un Saturnu. Starp dzīvniekiem ronis ir Saules un Jupitera objekts, lapsas un pērtiķi – Saturna un Merkūra, bet mājas suņi – Merkūra un Mēness objekti. Mēs piemirsām par desmito zvaigzni, - L’epic, - tās pārziņā atrodas smaragdi, salvijas un kapmirtes.

33

PAR ZĪMĒM UN DABISKU LIETU RAKSTURU

Visām zvaigznēm ir sava raksturīgā daba, īpatnības un apstākļi, zīmes vai iezīmes, kuru raksturs caur stariem reproducējas zemākajos ķermeņos - elementos, akmeņos, augos, dzīvniekos un to locekļos. Lūk, kāpēc katra lieta iegūst īpašu iezīmi, pateicoties harmoniskam novietojumam un savai spožajai zvaigznei, kura ar to sazinās un iespaido ar savu raksturu. To apzīmē zvaigzne un tās harmonija un pilnība, kuru tā satur un ar kuru atšķiras pēc veida, sugas, un matērijas daudzuma.Un tā, jebkurai lietai piemīt savs raksturs kaut kādā īpašā nozīmē, ko tai piešķir zvaigzne, sevišķi tā, kura dominē visvairāk. Tās raksturs satur un saglabā sevī dabu, kas raksturīga zvaigznēm, to pilnībai, un līdzīgi ietekmē citas lietas, kurās atspoguļojas. Ja lietas pagatavotas no piemērota materiāla, piemērotā laikā un ievērojot attiecīgās ceremonijas, tās var piesaistīt savu zvaigžņu uzmanību. Senie filozofi, kuri pielika daudz pūļu, lai aprakstītu lietu okultās īpašības, ievēroja zvaigžņu attēlus, figūras, zīmes, zīmogus un burtus, kurus pati daba ar zvaigžņu stariem raksta šeit uz Zemes – vienas – uz akmeņiem, citas uz augiem, uz locītavām, uz muskuļu mezgliem, trešās - uz dažādām dzīvnieku ķermeņu daļām; tā lauri, vilkābele, saulespuķe un visi sauli mīlošie augi demonstrē saules zīmi saknēs un mezglos, kad tos nogriež. Tik lielā lietu daudzveidībā zinātnes principus, kurus cilvēka prāts var saprast, var atrast nedaudz. Te jāpakavējas, lai apskatītu, kas attiecas uz cilvēka raksturu, kurš, būdams pilnīgākais visuma attēls un konstrukts, satur sevī visu debesu harmoniju. Mēs nešaubīgi atadīsim visu zvaigžņu un debesu ietekmes zīmes un īpašības, un, jo aktīvākus, jo mazāks attālums no debesu rakstura. Taču, sakarā ar to, ka zvaigžņu skaits zināms vienīgi Dievam, tad tieši tāpat ir ar to zīmēm un ietekmi šeit lejā, uz lietām; lūk, kāpēc nekāds cilvēka prāts nespēj to aptvert vai iedziļināties. Tāpēc mēs šeit atzīmēsim vienīgi dažu planētu zīmes un burtus, kuras senie hiromanti saskatīja cilvēku rokās. Juliāns tās sauca par dievišķām vai svētītām līnijām, jo, sekojot Svētajiem Rakstiem, viņš norādīja, ka cilvēku dzīve ierakstīta viņu rokās; un tā tas ir visām nācijām, neatkarīgi no valodas, kādā sazinās. Tāpat tās ir senajiem hiromantiem kā mūsdienu, un, lai tās izprastu, nepieciešamas iegādāties viņu grāmatas un tās studēt. Te pietiks norādīt, no kurienes dabiskie burtu radušies, un kurās lietās tie atrodami. Lūk, svēto vai dievišķo rakstu figūras, konkrēti – Saturna, Jupitera, Marsa, Saules, Venēras, Merkūra un Mēness burti (skat. zīmējumu, atbilstoši 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7).

34

KĀ VAR PIESAISTĪT DEBESS ĶERMEŅU IETEKMI UN VIŅU ĪPAŠĪBAS AR DABISKU VIELU PALĪDZĪBU

Tātad, ja kāds grib iepazīt kādas pasaules daļas spēku vai kādas zvaigznes spēku, viņš to var darīt, izmantojot lietas, kuras uz to attiecas un saņem tās ietekmi. Neskatoties uz to, kad lieto dažādas kaut kāda veida lietas, kuras tai atbilst un kuras atbilst arī pēc idejas un zvaigznes, tad redzams, kā šajā vielā ieplūst īpaša svētība, kura, starp citu, nāk no pasaules dvēseles. Es saku „starp citu”, tas ir, nepieciešams, lai matērija būtu atbilstoši novietota, un lai būtu harmonijā ar to, kura piešķir šīs matērijas īpašības. Kaut gan lietām piemīt īpašības, par kurām mēs runājām, taču tās ir tik smalkas, tik nemanāmas un niansētas, ka grūti veikt ideālu darbu ar tādas īpašības palīdzību un novest to līdz galam. Ja saspiež sinepju graudiņu, var sajust kaut ko rūgtu un asu, kas liek raudāt, no kā acīs sariešas asaras, tāpat kā liesmas karstums ļauj saskatīt to, kas uzrakstīts ar pienu, ar sīpola sulu vai āža taukiem uz akmens, kuru iegremdējot etiķī, burti iezīmējas un kļūst kā iegravēti. Tā debesu harmonija atklāj īpašības, kuras slēpj matērija, aktivizē tās, pastiprina un parāda un ar spēku liek darboties, kad lietas/vielas novietotas piemēroti, attiecībā pret saviem debesu ķermeņiem. Piemēram, kad grib iegūt saules pilnību, jāatrod tas, kas ko saule ietekmē starp augiem, akmeņiem, metāliem, dzīvniekiem, un tas visvairāk veicinās panākumus. Tādā veidā ar pasaules dvēseles palīdzību no Saules iespējams saņemt vislielāko labumu.

35

PAR DABISKU VIELU MAISĪJUMIEM UN TO IZMANTOŠANU

Mēs zinām, ka šeit, lejā, daba nevienā no vielām nesatur visu debess ķermeņu īpašības, bet par tām mums stāsta daudzu veidu lietas. Ir daudz saules lietu, no kurām neviena nesatur visu saules pilnību, bet satur daļu saules īpašību; lūk, kāpēc operācijās reizēm nepieciešami maisījumi, lai mēs varētu tos savākt un iegūt vajadzīgo formu, kurā tie spēj savienoties. Un tā, ir divu veidu savienojumi, - pirmie – debesu, otri – zināmā konstelācijā daļēji līdzinās un atbilst debesīm. Šī īpašība rodas no kaut kādas ietekmes, no līdzības debesu ķermeņiem, tā ka pēdējās atbilst pirmajām un nosaka tās, kuras seko vēlāk, sevišķi kad objekts, kurš saņem, ir līdzīgs tam, kurš atdod. Tā no noteiktas augu, tvaiku un tamlīdzīgas kompozīcijas rodas noteikta forma, fiziski un astronomiski veidota, ar daudzām labām īpašībām, kuras iegūst no zvaigznēm, tāpat kā bites medu savāc no daudzu ziedu sulām un beigās ar apbrīnojamas darbības palīdzību savieno vienā formā, kura satur visu to spēku. Kā teica Evdokss, ne mazāk apbrīnojams ir mākslīgais medus, kuru Lībijā gigantiska auguma tauta lieliski prata izgatavot no ziediem tā, ka tas neatšķīrās no īstā, bet jebkurš maisījums, ko gatavo no daudzām sastāvdaļām, kļūst ideāls, kad visas daļas savieno noteiktā veidā. Šie maisījumi veido vienu veselu vielu un grūti sadalāmi.Par piemēru var minēt Ebenu, kura ir gan koks, gan akmens, gan vienlaicīgi koka un akmens maisījums. Tā, kad pagatavots maisījums no daudzām sastāvdaļām ar debesu ietekmi, kuram no vienas puses piemīt daudzpusīgas debesu īpašības, bet no otras dabiskais spēks, tad šis maisījums spēj dot apbrīnojamu efektu, ko apraksta Arhita, Demokrita un Hermesa grāmatas.

36

PAR VIELU SAVIENOŠANOS, KURAS SAJAUCAS; KAS TĀM PIEŠĶIR FORMU UN DZĪVĪBU

Jums jāzina, ka, jo pilnīgāka ir lietas forma, jo vairāk un enerģiskāk tā uztver, un līdz ar to tai piemīt vairāk aktīva spēka. Lūk, kāpēc neizprotami šķiet efekti, kurus uzskata par pārsteidzošiem, ja tiek pielietoti pareizā laikā un tiek gatavoti ar proporcionālu maisījumu palīdzību, piesaistot no zvaigznēm dzīvību un dvēseli kā vislabāko formu; sagatavotajam materiālam ir tāds spēks, ka tas, pārvērzdamies ideālā maisījumā, iegūst augstāko spēku. Un tā visvarenās debesis, ietekmējot matēriju, reizē ar dzīvību tai piešķir apbrīnojamas īpašības tādā mērā, kādā matērija spējīga tās uztvert. Bez šīs debesu ietekmes matērija ir snaudoša kā sērs, kas atrodas tālu no uguns liesmas. Taču šīs īpatnības var kļūt briesmīgas, ja nenotiek pēc dabas noteikumiem, un tad var gadīties sekojošais: baziliks, saberzts starp diviem akmeņiem, radīs skorpionus; no sievietes matiem, kuri paņemti menstruāciju laikā un aprakti mēslos, radīsies čūskas; zirga astes astri, iemesti ūdenī, atdzīvosies un pārvērtīsies par bīstamu mata tārpu; un ir tāda māka, ar kuras palīdzību vistas olā, kuru tā perē, rodas forma, kurai magi piešķir apbrīnojamas īpašības un sauc par īstu mandragoru. Taču jāpazīst dabas radītie materiāli un veidi, kādos iespējams uztvert debesu ietekmi, tāpat kā jāzina, kuri materiāli to spēj uztvert. Dabisko vielu saskaņa ar debesu ietekmi ļauj tām piesaistīt šīs enerģijas, jo nekas debesu ķermeņiem netraucē liet savu gaismu uz zemākām lietām un tie neļauj nevienai matērijai palikt neuzņēmīgai pret viņu pilnību. Lūk, kāpēc viss pilnīgais un tīrais ir spējīgs uztvert debesu ietekmi. Pastāv sakarība starp matērijas radniecību ar pasaules dvēseli, kura pastāvīgi ietekmē vienkāršas vielas, sevišķi tās, kuras dabas radītas, tāpēc nevar būt tā, ka gatava matērija nekļūtu dzīva un neiegūtu piemērotu formu.

37

KĀ MĒS AR VIENKĀRŠU SAGATAVOŠANOS PIESAISTĀM NOTEIKTU UN LABVĒLĪGU DEBESU SVĒTĪBU

Akadēmiķi, piekrītot Trismegistam, saka, bet ebreju Jarchas Beuchalt un Mecubales apstiprina, ka šajā pasaulē zem Mēness viss dzimst un viss sadalās. Tieši tāpat arī intelektuālajā pasaulē, tikai smalkākā veidā, augstākā nozīmē, kura sākas ar ļoti ideālu modeli un Augstāko Radītāju. Sakarā ar to, katra zemākā lieta pēc savas būtības atbilst augstākajai lietai un saņem no debesīm šo debesu spēku, kuru sauc par kvintesenci, pasaules dvēseli vai netiešo dabu, bet no intelektuālās pasaules – garīgo un dzīvinošo spēku, kas pārspēj jebkuru debesu īpašību, kas dod kādu iezīmi, un no Radītāja – ar viņa starpnieku palīdzību, atkarībā no hierarhijas, jebkuras pilnības primāro īpašību. Tāpēc katru lietu var attīstīt no zemākā līdz zvaigžņu līmenim, no zvaigznēm – līdz to gariem, un tālāk – līdz to radītājam. Varam secināt, ka tā ir visa maģija un slepenā filozofija. Tā pastāvīgi ar mākslas palīdzību kaut kas rodas no vienkāršām vielām, un no dievišķām vielām ar dabas palīdzību. To pētīja ēģiptieši: viņi to sauca par Lielo Dabu, jo maģiskās īpašības piesaistīja līdzīgas vielas ar savu līdzību, un atbilstošas vielas – ar to saskaņu. Grieķi šo pievilkšanos, kura notiek pateicoties abpusējai savstarpējai saskaņai starp augstāko un zemāko, sauca par SIMPĀTIJU.

Zeme saskan ar ūdeni, jo abi ir auksti; ūdens ar gaisu – jo abi mitri; gaiss ar uguni – jo abi ir silti; uguns līdzīga debesīm kā matērija; uguns sajaucas ar ūdeni tikai pateicoties gaisam, bet gaiss ar zemi, tikai pateicoties ūdenim. Tāpat dvēsele savienojas ar ķermeni pateicoties dvēselei (pasaules), bet prāts ar garu – tikai ar dvēseles palīdzību. Tieši to mēs redzam, kad daba, piešķirot dīglim formu, pateicoties šai gatavībai, visiem cilvēku ķermeņiem piešķir garu, bet šis gars saista garu un ķermeni ar prātu un ķermenim piešķir spriešanas spējas. Uguns ir gaismas glabātāja. Pateicoties šiem piemēriem, mēs redzam, kā ar noteiktu dabisku un mākslīgu priekšnoteikumu palīdzību mēs varam piesaistīt no augšas noteiktu svētību.

Akmeņi un metāli saskan ar augiem, bet augi ar dzīvniekiem un dzīvnieki – ar debesīm; debesis – ar garu (prātu), bet tas – ar dievišķām īpašībām un Dieva atribūtiem un pašu Dievu, pēc kura līdzības un būtības radīts viss. Un tā –pirmais Dievam līdzīgais modelis ir pasaule, pasaulei līdzīgais modelis – cilvēks, cilvēkam līdzīgais – dzīvnieks, dzīvniekam līdzīgais – zoophyte (pus dzīvnieks, pus augs), tā paraugs ir augs, auga paraugs – metāls, bet akmeņi pārstāv metālu modeli. Augi dzīvniekiem līdzinās arī pēc augšanas gara, dzīvnieki cilvēkam – sakarā ar jūtību, cilvēki gariem – ar prātu, gari līdzinās Dievam ar nemirstību.

Dievišķību atzīst gari, garīgumu – saprāts, saprātu – nodomi, nodomus – līdzība, līdzību atzīst – sajūtas, sajūtas atzīst jūtas, bet jūtas atzīst lietas. Dabā eksistē tāda sakarība un pastāvība, ka jebkura augstāka pilnība, raidot savus starus noteiktā un nepārtrauktā veidā uz visiem zemākajiem ķermeņiem, nonāk līdz vistālākajiem vai caurauž visu, tāpēc zemākās lietas ar augstākajām savstarpēji saistītas. Pastāvot tāda veida sakarībai, ietekme, kura nāk no to Valdnieka kā pirmcēloņa, nāk kā bulta no uzvilkta loka un sniedzas līdz dziļākajām dzīlēm. Ja pieskaramies kādai lietai vai tās daļai, tad viss ietekmējas tādā veidā, ka šis pieskāriens zemākajai lietai atspoguļojas arī augstākajā, kurai tā atbilst, tāpat kā labi uzskaņotas ģitāras stīgas sāk skanēt, pieskaroties vienai..

38

KĀ MĒS NO AUGŠAS VARAM SAŅEMT NE TIKAI DEBESU UN DZĪVĪBAS, BET ARĪ INTELEKTUĀLAS UN DIEVIŠĶĪGAS DĀVANAS

Magi apgalvo, ka, pateicoties zemāko lietu saistībai ar augstākajām, iespējams piesaistīt debesu ķermeņus, lietojot pozitīvās debesu ietekmes, bet caur to piesaistīt garus, jo tie līdzīgi zvaigznēm. Lūk, kāpēc Jamvliks, Prokls, Sinēzijs, tāpat kā visi platoniķi apgalvo, ka var iegūt ne tikai debesu un dzīvības dāvanas, bet arī intelektuālas un dievišķas, pateicoties noteiktiem materiāliem, kuriem piemīt dievišķīgs raksturs, tas ir, viņi dabiskā veidā saskan ar augstāko, daļēji fiziskā veidā, daļēji astronomiskā. Arī Hermess Trismegists raksta, ka atbilstošs gars atdzīvina figūru vai statuju, kura prasmīgi izveidota no atbilstošām vielām, kuras saskan ar šo garu; Sv.Augustīns arī norāda savā grāmatā „Par krusu, ko sūta Dievs”. Pastāv pasaulē tādas sakarības, ka debesu lietas piesaista augstākas debesu lietas, un dabiskas lietas piesaista pārdabiskas, jo vielas aktivitāte un lietu sakarības izplatās visur. Tā kā šī aktivitātes un sakarību īpatnība no neredzamām lietām rada redzamas, tā aptver redzamo arvien vairāk un tālāk, lai piesaistītu noslēpumaino un slepeno, bet, izsakoties vēl precīzāk, ar saules staru palīdzību, ar gaismas, ar jūtu, ar vienkāršu lietu palīdzību, kuras atbilst debesu lietām, kurās bez materiālām īpašībām tās atrod eksistences iespēju, nozīmi, jūtas, iemiesotus skaitļus un apjomus un dievišķumu. Un tā mēs varam redzēt, ka senatnē bieži izmantoja dievišķas un pārsteidzošas lietas ar vienkāršu lietu palīdzību, piemēram, hiēnas acs stiklveida ķermeni ieliekot zem mēles, panāca devināciju. Runā, ka mēness akmens selenīts panāk to pašu efektu, bet ar anchitide palīdzību iespējams izsaukt dievus; ar Sunoehitide palīdzību var izsaukt un apturēt elles rēgus; arī peonijai piemīt šādas īpašības; to sauc arī par Marmaritide (marmoru), jo tas ceļo no Avārijas uz Persiju un magi to lieto, kad grib piespiest ierasties dievus. Un ir tāds augs – Theangecida, kura magiem dod iespēju devinācijai, tiek apēsta. Turklāt ir augi, kuri atdzīvina mirušos; lūk kāpēc vēsturnieks Ksaifs saka, ka ar auga palīdzību, kura nosaukums bule (plēve) kāds mags atgrieza dzīvē vienu no saviem bērniem; arī zināmais Tifons atdzīvojās pateicoties šim augam. Runā arī, ka Avārijā ir bijis kāds ar augu palīdzību atdzīvināts cilvēks.Vēlāk mēs apskatīsimies, vai patiešām tādas lietas var notikt ar cilvēku, ja iedarbojas ar augiem, bet ar dzīvniekiem tas tiešām notiek. Ja mēs noslīkušas mušas ieliksim siltos pelnos, tās atdzīvosies; bet noslīkušas bites atdzīvojas, ja tās ieliek sētložņas sulā. Zalkši, kuri nomiruši ūdens trūkuma dēļ, ieliekot etiķī zem kūtsmēsliem un ielejot tur arī vanaga asinis, pēc dažām dienām atdzīvojas. Tāpat notiek ar mazu zivtiņu (piesūcekli), ja to sagriež gabalos un iemet jūrā, gabaliņi savienojas un zivs atkal ir dzīva. Ir zināms, ka pelikāns, ja nositis savus mazuļus, atdzīvina tos ar savām asinīm.

39

KĀ AR NOTEIKTU MATERIĀLU PALĪDZĪBU VAR PIESAUK DIEVUS, KURI VALDA PASAULĒ, UN GARUS – VIŅU MINISTRUS

Katrs zina, ka ar melno maģiju var piesaukt ļaunos garus, ko parasti darīja magi – gnostiķi, darīdami pretīgas un atbaidošas lietas, apgānīdami Priapu upurus, vai, kalpodami elkam vārdā Panors, kā upuri sniedza bezkaunīgi atkailinātas ķermeņa daļas. Pazīstamas arī citas līdzīgas burvju izdarības, kurās parādās labsirdīgu sieviešu vājības un neprāts. Ar šo paņēmienu palīdzību noslēdz līgumu ar gariem, kā saka mags par Joannu – ļauno garu no Sinopas: „Viss Sātana varenums – viņš saka, - viņā, un viņš noslēdza līgumu ar visiem cēloņiem, un tie tāpat ar viņu; bet Sinopa mūs klausa, tāpat kā mēs klausām viņu”.

Tāpat katram zināms, ka ar labu darbu palīdzību, ar tīru dvēseli, ar mistisku lūgšanu palīdzību, ar dievbijīgu miesas mērdēšanu un līdzīgām lietām mēs varam piesaistīt no debesīm eņģeļus. Nevajag šaubīties par to, ka tādā veidā, ar noteiktu materiālu palīdzību, iespējams piesaistīt dievišķus atribūtus, vai vismaz garus – viņu ministrus, kuri tos pavada. Kā saka Trismegists – gaisa dēmonus, ne tos, kuri debesīs, bet augstākus.

Mēs lasām, ka senie priesteri veidoja skulptūras un gleznas, kuras paredzēja nākotni, un ka tos pārvaldīja zvaigžņu gari, kurus saturēja ne tikai noteikti materiāli, bet kuri tajos iemājoja, jo no tā guva prieku, un zināja, ka šie materiāli viņiem proporcionāli atbilst, tā zvaigžņu gari labprāt tajos uzturējās un ar šo skulptūru palīdzību darīja apbrīnojamas lietas, tāpat kā dēmoni, kad valda par cilvēka ķermeni.

40

PAR SAISTĪŠANU: KĀDA VEIDA TĀS MĒDZ BŪT UN KĀ TAS NOTIEK

Mēs runājām par vienkāršu lietu īpašībām un apbrīnojamo iedarbību. Atliek apskatīt ļoti apbrīnojamu lietu, īsi sakot, kā iespējams saistīt cilvēkus mīlestības vai ienaida saitēm, veselībai vai slimībai un tamlīdzīgi. Blēžu un zagļu saistīšanu, lai tie noteiktajā vietā nedarītu pārkāpumus, tirgoņu saistīšanu, lai tie nevarētu noteiktā vietā pirkt un pārdot; sasaistīt vai apburt ieročus, lai nevarētu pārkāpt noteiktu robežu; spēja saistīt kuģus, lai tie nevarētu izbraukt no ostas, neskatoties ne uz kādu vēja stiprumu un burām; arī dzirnavas iespējams saistīt, lai vējā negriežas. Iespējams saistīt ūdenstilpni, lai no tās nevarētu pasmelt ūdeni; paņēmiens arī lauka saistīšanai, lai nekas neaugtu; uguns saistīšana, lai noteiktā vietā nedeg un lai degošas vielas neuzliesmo un nedeg. Tāpat ir paņēmieni kā apburt zibeni un pērkonu, vētru, lai tā nepostītu. Tādā pašā veidā var apburt suņus, lai nerej. Var apburt putnus un mežonīgus zvērus, lai tie nespēj lidot vai aizmukt; ir arī daudzas citas lietas, kuras mēs uzzinājām, pateicoties daudziem izmēģinājumiem.

Apburšana notiek ar ziedes, indes, dziednieciska dzēriena vai mīlestības indes palīdzību, ar lietām, kuras piesien vai paņem, ar gredzena palīdzību, ar burvestībām, ar attēlu un burtu palīdzību; ar apburšanu un nolādēšanu, ar padomu, skaņu, skaitli, vārdu vai īpašvārdu, ar vokalizācijām, ar upuriem, buramvārdiem, eksorcismu (velna izdzīšanu), svētīšanu (iesvētīšanu), ar dievbijību un māņticību, ar vērošanu un citiem paņēmieniem.

41

PAR INDĒM UN TO ĪPAŠĪBĀM

Stāsta, ka indēm piemīt tik absolūtas īpašības, ka jādomā – tās spēj mainīt vielas, ka tās izraisa novīšanu, izzušanu un maina visu, kas zem mums, kā teicis Vergīlijs: „Meris man iedeva šos augus un šīs indes, ko bija savācis jūrā, kur tie atrodami lielā vairumā; es bieži redzēju, kā Meris ar to palīdzību pārvērtās par vilku un slēpās mežā. Tāpat bieži es redzu, kā viņš liek mirušajiem atstāt savas kapu velves un uzaugušajai ražai pārvietoties no vienas vietas uz citu”. Arī par Ulisa ceļabiedriem viņš stāstīja: „Cietsirdīgā burve Circeja tos, kam bija cilvēciska forma, pārvērta par īstiem lopiem”.

Taču ir dažādi šī tipa indes veidi, par kuru noteiktu veidu runā Lucians, atceroties burvi no Fesajas, kura liek atnākt un pakļauties maniem:

„Sajauc visu kaitīgāko, ko radījusi daba, izmantojot putas un suņus, kuri baidās no ūdens, lūša iekšas un ļaunas hiēnas locītavu kaulus, aļņa iekšas, neaizmirstot zivis ar piesūcekļiem, kuras spēj apturēt kuģus, un krokodila acis”. Bet ir vēl viena, par ko Apulejs runā, stāstīdams par burvi Pamfilu, kura operēja ar mīlestību. Kad viņas kalpone Fotisa atnesa vilnu no piepildīta burdjuka, nevis jaunā Boecija matus, tad Pamfila, pielietodama dažādas Maģijas paņēmienus, ar garu aklā spēka palīdzību, ko viņa izmantoja, burdjukiem lika pieņemt cilvēku izskatu, saliekot tos kaudzē, sasienot ar mezgliem un liekot tiem parādīties jaunā Boecija vietā. Sv. Augustīns stāsta, ka Itālijā ir sievietes, kuras ar siera palīdzību cilvēkus pārvērš par lopiem un liek tiem darīt kas viņām vajadzīgs, bet, kad tie izdara visu, atkal tos pārvērš par cilvēkiem.

42

PAR DAŽU INDES VEIDU LABAJĀM ĪPAŠĪBĀM

Pieminēšu tikai dažas indes, un lai parādītu kādu piemēru, sākšu ar sieviešu menstruālajām asinīm. Palūkosimies, kāds tai piemīt spēks kā indei, jo runā, ka tās liek saskābt katram svaigam produktam. Pirmkārt, ja tās nonāk uz vīnogulājiem, tie kļūst neauglīgi uz visiem laikiem; iestādītie vai uzpotētie koki iet bojā, augļi sakalst; raža sadeg, augļi nobirst no kokiem; spoguļa spožums nobāl un izzūd, tāpat arī žiletes asmens un ziloņkaula krāšņums; dzelzs uzreiz rūsē; bronza neglīti rūsē un izdala ļoti kaitīgu indi; suņi kļūst traki un tos, kurus sakož, nevar izārstēt; bišu strops iet bojā un bites atstāj stropu; tos, kurus bites sakož, nevar glābt. Lini melnē, kad tos plaucē; ķēves spontāni zaudē augli un nespēj vairāk kļūt grūtas; ēzeļmātes gadiem nevar dzemdēt, ja apēd barību, miežus, kuriem bijusi saskare ar menstruālām asinīm; auduma pelni, uz kura nonākušas šīs asinis, maina purpura krāsu, bet ziedi zaudē krāsu. Runā, ka tās dziedinot četru dienu drudzi, ja ar tām samērcē melna auga vilnu vai apsmērē sudraba rokassprādzi. Runā, ka tās palīdz slima cilvēka pēdām, ka efekts jo lielāks, ja asinis ņem no sievietes, kura nezina, ka viņai mēnešreizes; tās dziedina no vecuma nespēka, un īpaši noder, ja lieto ar ūdeni vai ārstniecisku dzērienu, sakodis traks suns. No otras puses – stāsta, ka tad, ja sievietes menstruāciju laikā piedalās ražas novākšanā, tad iet bojā visas kodes, tārpi un vaboles, viss sliktais un kaitīgais. Tomēr jāuzmanās, lai tas nenotiek saullēkta laikā, jo tad raža var sakalsts; menstruālās asinis aptur krusu, zibeni un viesuli. Par to daudz raksta Plīnijs. Derīgi zināt, ka šīs indes īpašības stiprākas dilstoša mēness laikā.

Kad mēness vispār nav redzams, tās ir vēl stiprākas; ļoti liels spēks menstruālajām asinīm, kad tas notiek pirmos gadus meitenēm, tās spēj neitralizēt jebkuras burvības spēku, ko uzliek mājas pieejai vai slieksnim. Bez tam stāsta, ka audums diegi, kuri samērcēti menstruālajās asinīs, nedeg ugunī un pēc tam nestiepjas. Vēl stāsta, ka tad, ja sagatavo un dod peonijas sakni kopā ar bebru dziedzeriem un uzklāj palagu ar menstruālajām asinīm vīrietim ar krītamo kaiti, tad viņš izveseļojas. Bez tam, ja sadedzina vai uzcep aļņa kuņģi, piejauc klāt kaut ko no audekla, kas nosmērēts ar menstruālajām asinīm, tad bultas neskar tos, kam tas kabatā; no meitenes menstruāciju laikā paņemti mati, ierakti kūtsmēslos, rada čūskas, bet no smakas, kura rodas tos sadedzinot, čūskas bēg. Šīs indes spēks ir tik liels, ka saindē pat to, kas jau saindēts. Runā, ka tām piemīt liela vara – modināt mīlestību personā, kuru mīl, ja dod kopā ar kādu dziedniecisku dzērienu. Ir vēl viena inde, kuru sauc tādā pašā vārdā. Tā ir inde, kura izdalās no ķēves iekšām, kamēr vēl silta, par kuru atgādina Vergīlijs. Apolonijs saviem Argonautiem stāsta, ka Prometeja zāle, kura aug no pūstošām uz zemes izlijušām asinīm, vietā, kur grifs plosīja un rija Prometeja aknas, - šim augam ir safrānam līdzīgs zieds, saknes sniedzas elkoņa dziļumā,, sula melna, - ja ar šo sulu ierīvē ķermeni, tad ne metāls, ne uguns tam nespēj nodarīt ļaunu. Bet Saksons Gramatiks stāsta, ka kādam Fro bijis apģērbs, kuru neviens neko nespēja iznīcināt vai kā citādi ietekmēt.

Arī hiēnai ir dažādas indes. Kā stāsta Plīnijs, ja ar hiēnas asinīm iesmērē slieksni, tad neiedarbojas burvestība. Tāpat tiem, kuri labo papēdi ierīvē ar lūša vai caunas asinīm, liek cilvēkiem no sevis bīties. Tādu pašu efektu panāk, ja lieto acu novārījumu. Bet ārējā atvere un mazs zarnas gabaliņš kalpo pret aristokrātu kaitināšanu, dod veiksmi prasībās un tiesu procesos. Runā arī, ka vasiliska asinis, ko vēl sauc par saturna asinīm, dod tādu iespaidīgu saindējošu spēku, ka tie, kam tās pieder, saņem okulto spēku palīdzību, dievi tos ārstē no slimībām un sniedz dažādus labumus. Runā, ka no pilnīgi melna suņa kreisās auss izvilkta ērce palīdz paredzēt dzīves ilgumu; slims cilvēks, kurš neatbildēs tam, kurš ērci uzlicis, nomirs. Runā arī, ka akmens, ko sakodis traks suns, var radīt domstarpības, ja to ieliks dziednieciskā dzērienā, bet viena suņa mēle traucē otram sunim riet pēc tam, kad tā pastāvējusi kaļķos. Runā, ka suņi mūk no tā, kurš sev līdzi nēsā suņa sirdi. Plīnijs stāsta, ka ir ar indi pilnas vardes, kuras dara apbrīnojamas lietas, - mazs šādas vardes kreisās puses kauliņš, iemests aukstā ūdenī, liek tam vārīties; tas aptur bezkaunību un suņu uzbrukumu; tas modina mīlestību un naidu, ja to lieto vai piespiež lietot ar šķidrumu, tas modina iekāri, bet reizēm notiek pavisam pretēji: vārošs ūdens, kurā iemet šādu kauliņu, nevārās līdz tam brīdim, kamēr kauliņu izņem; ārstē četru dienu drudzi, ja piesien pie svaigi novilktas čūskas ādas; ārstē arī citus drudža veidus, traucē mīlestībai un apspiež iekāri. Bet vardes liesa un aknas labi kalpo kā pretinde indēm, kuras no tām izgatavo. Par to stāsta Plīnijs.

Runā, ka dzelzs, ar kuru nogalināts cilvēks, satur indes īpašības; ja no tā izgatavo piešus un iemauktus, tad var sēsties jebkura mežonīga zirga mugurā un to savaldīt; ja ar to apkaļ zirga kājas, zirgs kļūst ļoti ātrs rikšotājs un nenogurst. Vēl stāsta, ka giljotīna, ar kuru cērt cilvēkiem galvas, iemērkta vīnā, ārstē drudzi, ja slimnieks to izdzer. Runā arī, ka dzēriens, kas pagatavots no lāča smadzenēm un iedzerts no viņa galvaskausa, padara niknu kā lācis, tāpēc cilvēks, kurš to iedzēris, uzskata sevi par lāci pārvērtušos.

43

PAR AROMĀTIEM, TO VEIDIEM UN SPĒKU

Ir tādi aromāti, kuri saistīti ar zvaigznēm, un tie ļoti veicina debesu īpašību iemantošanu zvaigžņu gaismā, jo tos uztver gaiss un gars, mūsu gars, ar noteiktu veidu izgarojumu palīdzību stipri mainīdamies. Gaiss viegli pieņem zemāko vielu vai debesu īpašības ar šo izgarojumu starpniecību un pastāvīgi nonākot sirdī, apbrīnojamā veidā mums piešķir līdzīgas īpašības. Lūk, kāpēc cilvēkam pirms deviācijas gatavo aromātus, - viņa gars sagatavojas dievišķai iedvesmai. Linsēklu, vijolītes un lielā pētersīļa sakņu aromāti rāda nākotnes vīzijas, veicina pareģošanu. Gaisa gari piesaistās un piekļūst ar noteiktu aromātu palīdzību, kurus izdala augi un ziedi. Nevajadzētu brīnīties par aromātu īpašībām, jo zināms, ka hameleona aknu un ekstremitāšu dūmu aromāts izsauc negaisu un lietu. Bet viņa galva un rīkle, sadedzināta kopā ar lielu malkas daudzumu, aptur negaisu un lietu. Tāpat gatavo aromātus, kas līdzīgi zvaigžņu ietekmei, un liek parādīties garu attēliem gaisā vai citā vietā. Stāsta, ka, pagatavojot koriandra, pētersīļa un driģenes aromu, tūlīt var izsaukt dēmonus; tādēļ šos augus sauc par dēmonu augiem. Stāsta arī par aromātu, ko gatavo no niedru sulas kopā ar velnarutka, driģenes, īves, sarkanā sandala un melnās magones sulu, ka tas liek parādīties dēmoniem un dīvainām figūrām; ja šim maisījumam pievieno magoņu sulu, tad izdzen no visām vietām dēmonus un sagrauj viņu elkus. Tāpat gatavo savvaļas sīpola, mētras, peonijas, rīcina aromātu un izdzen visus ļaunos garus un atsevišķus dzīvniekus. Plīnijs saka, ka ar aromātiskā lipase palīdzību var piesaukt visus dzīvniekus; ja sadedzina kauliņu, kurš atrodas alnim virs rīkles, tad sapulcēsies čūskas; aļņa rags tās aizdzīs. Tādu pašu efektu dod pāva spārni. Tāpat, ja sadedzina ēzeļa vai aļņa plaušas, aizmūk žurkas; sadedzināts mūļa kreisās kājas nags aizgaiņā mušas. Jāatceras, ka ķermeņa izgarojumi var saglabāties ilgu laiku, piesātinot citus priekšmetus. Maitas, indes vai mēra izgarojumi, kuri saglabājas mājās ilgāk kā citi, pat līdz diviem gadiem, saindē to, kurš šai mājā dzīvo; arī epidēmijas vai lepra, ja saglabājas slimnieku drēbēs, inficē tos, kuri tās uzģērbj; lūk, kāpēc izmanto aromātiskas vielas, gredzenus un tamlīdzīgus instrumentus un maģijas dārgumus, par kuriem Porfirijs saka, ka tie ļoti noder kaitīgas ietekmes likvidēšanai. Tāpēc stāsta, ka noslēpjot zeltu, sudrabu vai citus dārgumus laikā, kad Mēness savienojumā ar Sauli, un šo vietu apdūmo ar koriandru, safrānu un melnajām magonēm, kuri saberzti un sajaukti vienādās svara attiecībās, tad dārgumus nekad neatrod un nepaņem, jo tos pastāvīgi sargā dēmoni; ja kāds tos grib nozagt, tad dēmoni viņam tā uzbrūk, ka var zaudēt prātu. Hermess stāsta, ka nav spēcīgāka līdzekļa kā delfīna vai vaļa sperma, ar kuru var piesaistīt dēmonus; lūk, kādēļ gatavojot aromātu no šīs spermas, kokveida alojas, muskusa, safrāna, tūlīt var izsaukt gaisa garus, bet, ja apdūmo kapus, tad sapulcējas mani un mirušo ēnas. Tāpat tad, ja mēs kādu darbu adresējam saulei, tad apdūmojam ar saules ķermeņiem; ja mēnesim, tad mēness ķermeņi un tāpat ar visiem pārējiem. Jāzina, ka opozīcijas, kuras pastāv zvaigžņu un garu starpā, tāpat aktuālas aromātiem, kuras tiem gatavo. Tā, kokveida alveja un sērs – pretstati, un smaržas, kuras iegūst tos sadedzinot, ir īslaicīgas, tāpat kā piemērā, ko piedāvā Prokls, parādot, ka gars, kuram parasti liek parādīties lauvas izskatā, pazūd, ja tam pretī liek parādīties gaiļa izskata garam, jo lauva un gailis ir pretstati. Tāpat jāapskata arī pārējie.

44

DAŽU AROMĀTU SASTĀVS, KURI SAISTĪTI AR NOTEIKTĀM PLANĒTĀM

Saules aromātu gatavo no safrāna, ambras, muskusa, kokveida alvejas un laura augļiem un krustnagliņām (ar kanēli), mirrēm un vīraku. Visas šīs vielas sasmalcina un saberž noteiktās proporcijās, lai smarža būtu pēc iespējas maigāka, savieno ar ērgļa smadzenēm vai balta gaiļa asinīm, gatavo tabletes vai lodītes.

Mēness aromātu gatavo no izkaltētas vardes galvas, vērša acīm, balto magoņu sēklām ar vīraku un kamparu, kuriem pievieno sieviešu menstruālās asinis vai zoss asinis.

Saturna aromātu izgatavo ar melno magoņu sēklu, driģeņu sēklu un mandragoras sakņu palīdzību, beigās pievienojot kaķa un sikspārņa asinis.

Jupitera aromātus gatavo no sēklām: oša, kokveida alvejas, stiraksa, augu līmes, pāva spārnu galiem, pievieno stārķa vai bezdelīgas asinis, vai aļņa smadzenes.

Marsam kūpina šādu maisījumu: dievkrēsliņu, melnkoku [Bdelni], 2 ķiploku saknes, magnētu un nedaudz sēra; tam pievieno kraukļa smadzenes, vīrieša asinis un melna kaķa asinis.

Venērai gatavo aromātu no muskusa, ambras, kokveida alvejas, sarkanajām rozēm un sarkanajiem koraļļiem, bet pabeidz ar zvirbuļa smadzeņu un baloža asiņu pievienošanu.

Merkūra aromāts veidojas no vaska, lapsas un caunas smadzenēm, žagatas asinīm, vīraka, ahāta, pieclapes sajaukuma.

Bez visa minētā ir Saturna aromāti no visu veidu smaržīgajām saknēm, piemēram, no Costum Cogl и Lhebeaenofn; Jupitera aromāti – no visiem smaržīgajiem kokiem – sandala, cipreses, balzāma koka, alvejas. Saules – visi augu līmes veidi, vīraks, vasks, stiraks, kauleņkoku zaļie sveķi, ambra un muskuss. Venērai – ziedi: violetas rozes, safrāns utt. Merkūram – visu veidu koku un augļu miza, piemēram, kanēlis, muskatrieksts, citrona miza, laura sēklas, visas aromātiskās sēklas. Mēnesim – augu lapas, piemēram, mirres, laura u.c.

Bez tam magi domā, ka katra laba nodoma [mīlestība un labvēlība] smaržas ir patīkamas un dārgas, bet ļauna - kā naids, dusmas, lāsts, kaitējums un citi, aromāti ir netīri, lēti ar riebīgu smaku.

Divpadsmit zodiaka zīmēm katrai ir savs aromāts: Aunam – mirre, Vērsim – kaperi; Dvīņiem – vasks; Vēzim – kampars; Lauvai – vīraks; Jaunavai – sandals; Svariem – kauleņkoku sveķi; Skorpionam - dižzirdzenes sula; Strēlniekam – kokveida alveja; Mežāzim - l'ase; Ūdensvīram – dievkrēsliņi; Zivīm – ķimenes. Hermess aprakstīja visspēcīgāko un iedarbīgāko aromātu, kurš atbilst septiņu planētu spēkam, ko saņem no Saturna – caur kaperiem, no Jupitera – caur muskatriekstiem, no Marsa – caur kokveida alveju, no Saules – caur vasku, no Venēras – caur safrānu, no Merkūra – caur kanēli, no Mēness – caur mirrēm.

45

PAR PLĀKSTERIEM, ZIEDĒM, INDĒM, KURAS LIEK IEMĪLĒTIESUN PAR TO ĪPAŠĪBĀM

Plāksteri un ziedes, kuri ietilpst parasto un debesu vielu sastāvā, var palielināt, vairot, mainīt, transformēt mūsu garu un izsaukt tā pārveidošanu ar spēku, ko tās satur. Un tā, mūsu gars, būdams netverams asiņu izgarojums, tīrs, spožs, gaisīgs un eļļains, ir piemērots šo plāksteru gatavošanai no ziedēm ar līdzīgiem izgarojumiem, kuri pēc substances līdzīgi mūsu garam un to transformē: šādas īpašības ir dažām ziedēm un garšvielām. Reizēm pieskāriens izdziedina vai liek iemīlēt, ja ierīvē apģērbu vai rokas ar indēm vai ziedēm; tāpat ar skūpstu iedveš mīlestību uz noteiktām lietām; to mēs lasām Vergīlija darbos, kā Venēra izsauca mīlestību ar vārdiem:

„Kad priecīgā Didona jūs apskaus pie dārgiem vīniem un ēdieniem klāta galda, kad viņa jūs apskaus un dāvās maigus skūpstus, iedvesiet viņai noslēpumainu liesmu un lieciet jūs iemīlēt”.

Tomēr redze, sakarā ar to, ka tās uztvere ir tīrāka un skaidrāka nekā citas sajūtas, un tās iespaidi par lietu pazīmēm ir dziļāki, vairāk līdzinās fantastikai; tas īpaši izpaužas sapņos. Lūk, tāpēc tad, kad ziedes transformē redzes garu, šis gars viegli savus iespaidus nodod iztēlei, kura, saņēmusi dažādas formas un tēlus, ar tā paša gara palīdzību nosūta redzes augstākajām sajūtām, veidojot redzes sajūtas tādā tēlu un formu veidā, it kā tur būtu kaut kas no svešiem objektiem, un var redzēt dīvainus dēmonus un tamlīdzīgas idejas. Tā gatavo ziedes un acu pilienus, kuri mums ļauj saskatīt sākumā ēnas gaisā; es pats to protu gatavot no cilvēka žults un melna kaķa acīm, un no citām īpašām vielām. To var pagatavot no badadzeguzes, sikspārņa un āža asinīm, un stāsta, ka, metāla spoguli ierīvējot ar vērmeles sulu un apdūmojot, parādās gari. Līdzīgi gatavo egles aromātus, kuri guļošiem liek runāt, staigāt un darīt visu, ko dara nomodā, ka arī tādas lietas, kuras tie spētu izdarīt vienīgi ar lielām grūtībām vai ko neizprot. Ir tādi egles aromāti, kuri ļauj dzirdēt skaņas, kādu nekad nav bijis; cilvēks domā, ka viņš redz un dzird to, ko viņa fantāzija iztēlojas un rada kā iekšējus tēlus; cilvēks baidās no tā, no kā nav jābaidās, un, nonākot neīstās un īpašās aizdomās, bēg, kaut gan neviens to nevajā, kļūst nikns, cīnās, kaut gan neredz ar ko. Maģija kaislības var izraisīt ar aromātiem, ziedēm, mikstūrām, indēm, ar gaismas palīdzību, spoguļiem un attēliem, ar izskatu un dzeju, noteiktu stīgu mūzikas skaņām īpašā harmonijā, kas liek ne tikai rasties kaislei, dažādām parādībām, bet pat mainīties lietām un cilvēkiem, un transformēties dažādās formās. Dzejnieki atceras Proteju, Periklimoneju, Aheleju, Metreju. Circeja pārvērš Odiseja biedrus, bet citreiz cilvēki pārvēršas par vilkiem, kad nogaršoja to, kas bija ziedots Jupiteram. Sv.Augustīns saka, ka Itālijā bija dažas sievietes, kas pārvērta cilvēkus par lopiem un lika pārnest kravas, bet pēc tam atkal pārvērta par cilvēkiem. Svētajos Rakstos lasām, ka faraona magi zizli pārvērta par čūsku, asinis – par ūdeni utt.

46

PAR PIESIEŠANAS VEIDIEM JEB LIGATŪRĀM UN PIEKĀRŠANU

Kad Pasaules dvēsele ar savu pilnību vai prasmi radīja visas lietas, viņa radīja tās auglīgas, piešķirot tām debešķīgas īpašības, lai ar tām notiktu apbrīnojami efekti. Vielas mūs apzīmogo ne tikai tad, kad saskaramies ar tām kā aromātiem vai šķidrumiem, kurus lietojam iekšķīgi vai citā veidā, bet arī tad, kad iesaiņotā veidā tās mums vai nu piesietas, vai uzkārtas, vai kā citādi atrodas pie mums un mēs ar tām viegli saskaramies. Šādas saskaršanās rezultāts var būt veselība, drosme, bailes, skumjas, prieks, tie, kuri šīs vielas nēsā, kļūst patīkami, graciozi, bet varbūt arī atbaidoši un nicināmi, vai cienījami un dievināmi, var likt ienīst, var kļūt briesmīgi. Mēs redzam, ka jūras elektriskais zutis, kurš pieskaries ziedei tikai iztālēm, dod šai ziedei spējas, kas rokām liek sastingt, tiklīdz pieskaras ziedei. Ja kaut vai ar nūju pieskaras jūras zaķim, cilvēks jūtas slikti. Tāpat stāsta, ka vīrietis nevar dzīvot ar sievieti, kura nēsā pie sevis no līķauta paņemtu netīru adatu. Šie piemēri parāda, ka ar piesietām, uzkārtām vielām vai lietām mēs varam iegūt noteiktas īpašības, arī tām pieskaroties. Jāzina veidu, tas ir, nepieciešams, lai būtu noteikta konstelācija, lai šī piesiešana vai piekāršana izdarīta ar metāliskiem diegiem, matiem vai zarnām, noteikta dzīvnieka vilnas, lai vielas būtu ietītas lapās, dzīvnieka ādā, utt., lai vielas būtu saskanīgas. Lai piesaistītu Saules vai kāda saules ķermeņa īpašības, jāizmanto zeltīts diegs un sev jāpiesien vai jāpiekar tad, kas parādās Saule.

47

PAR GREDZENIEM UN TO IZGATAVOŠANAS VEIDU

Gredzeni, kuriem senatnē piešķīra lielu nozīmi, piešķīra savas spējas īpašniekiem, sazinājās ar viņu gariem, darīja priecīgus vai skumjus, maigus vai kaislīgus, drosmīgus vai kautrīgus, lika mīlēt vai ienīst sargāja no slimībām, indēm, ienaidniekiem, no dēmoniem un visa kaitīgā. Un tā – veids, kā pagatavot gredzenus: noskaidro augu, kurš atbilst laimīgai zvaigznei, kad tā dominē, izgatavo gredzenu no atbilstoša metāla, iestrādā akmeni ar šo augu vai atbilstošu saknīti, nedrīkst aizmirst par aromātu, kad iegravē simbolus un burtus. Bet mēs šīs lietas apskatīsim, kad runāsim par simboliem un burtiem. Filostrats raksta, ka indijas princis Parhass iedeva Apolonijam septiņus šādus gredzenus, kuriem piemita septiņu planētu nosaukumi un īpašības, lai viņš tos katru dienu lieto, katrai dienai atbilstošu gredzenu. Pateicoties šiem gredzeniem viņš dzīvoja 130 gadus, vienmēr bija jauns un skaists. Līdzīgi raksta Josifs, ka Mozus – ebreju likumdevējs, izpētījis Ēģiptē maģiju, taisīja mīlestības un aizmiršanas gredzenus. Kāds filozofs vārdā Evdams taisīja gredzenus pret čūskas kodumu un burvestībām. To pašu Josifs saka par Salomonu. Platons raksta, ka caram Gīram piederēja neparasts gredzens: kad viņš to turēja rokās, viņu neviens neredzēja, kaut gan viņš redzēja visus, un pateicoties šim gredzenam viņš iznīcināja visus, kas viņam pretojās un neviens nespēja aizšķērsot ceļu viņa noziegumiem, un ar šī gredzena palīdzību viņš kļuva par Lībijas caru, nogalinājis iepriekšējo caru un apņēmis viņa sievu.

48

PAR VIETU ĪPATNĪBĀM. KATRA ZVAIGZNE VIETU IETEKMĒ SAVĀDĀK

Arī vietām piemīt ievērojama ietekme, kuru tās iegūst no tur novietotajām vielām vai īpašībām, kuras tās piešķir, būdamas atkarīgas no debesu ietekmes, bet citas – no ārējas ietekmes. Plīnijs raksta, ka tad, kad dzird kūkojam dzeguzi, paņem zemes sauju no labās kājas pēdas apakšas vietā, kur tas notika, un tad vietā, kur tiks novietota šī zeme, nekad nebūs mušu. Stāsta, ka paņemot zemi no vietas, kur pāri gājušas čūskas, var likt tām ierasties uz šo nomestas zemes sauju. Ja uz miesas uzliek sauju zemes vai putekļu, kur vārtījies mūlis, mazinās mīlestības karstums. Plīnijs raksta, ka dzelzs naglas iedzīšana vietā, kur slimnieks licis galvu, ir labākās zāles pret šo slimību. Vēl stāsta, ka, paņemot zāli, kas aug uz skulptūras galvas un ar rudu diegu piesienot savam apģērbam, uzreiz atbrīvojas no galvassāpēm, bet saplūcot slepus zāli no strauta vai upes krasta pirms saullēkta, turot kreisajā rokā, atbrīvojas no drudža.

Un tā, vietas, kuras saistītas ar smakām, gudrību, pazemi, skumjām un ļaunumu, piemēram, šķūņi, kapsētas, pamestas mājas, kuras gatavas sabrukt, drūmas un šausmīgas vietas, vientuļas alas, bedres, akas, - tās atbilst Saturnam, kuram pieder arī baseini un dīķi, purvi un tamlīdzīgas vietas.

Jupiteram piedēvē visas priviliģētas vietas – asamblejas, ministrijas, tribīnes, katedras, akadēmijas, skolas, konsultējošas iestādes, spožas, tīras, kur patīkami smaržo.

Marsam pieder vietas, kur uguns un asinis; krāsnis, kautuves, krusti, karātavas un vietas, kur notikušas cīņas, kari un soda izpildīšana utt.

Saulei atbilst mierīgas gaišas vietas, pilis un valdnieki, teātri, troņi un viss, kas karalisks un dižens.

Venēra pārvalda un uzturas skaistās vietās, zaļās pļavās, dārzos, kuros daudz ziedu, izrotātās telpās un, kā saka Orfejs, gaišzilas lagūnas un peldvietas, deju zāles un viss, kas attiecas uz sievietēm.

Merkūrs pārvalda skolas, tirgus un gadatirgus un tamlīdzīgas vietas.

Mēness pārvalda tuksnešus, mežus, klintis, akmeņainas vietas, kalnus, avotus, ūdeņus, upes, jūras, krastus un ostas; kuģus, dažādas lauku vietas; uz mēnesi attiecas lielie ceļi, slēptas vietas utt. Lūk, kāpēc tie, kuri vēlas ietekmēt mīlestību, parasti slēpj vai aprok savus darba instrumentus, tas ir, gredzenus, attēlus, spoguli utt. kaut kādā zāļainā vietā, kura tiem piešķir savas īpašības, pateicoties Venēras spēkam; tāpat uzskata, ka lietas uzsūc vietas aromātus, un, ja tas ir slikts, tad bojājas, bet, ja patīkams, tad izskatās labi.

Valstis arī ietekmē zvaigznes. Lūk, kāpēc tie, kuri grib izmantot Saturna, Marsa vai Jupitera augus, skatās uz austrumiem vai dienvidiem. Uz austrumiem tāpēc, ka tas saistīts ar Saules lēktu, uz dienvidiem – tāpēc, ka to izcelsme saistīta ar meridionālām zīmēm, konkrēti ar Ūdensvīru, Skorpionu, Strēlnieku, Mežāzi, Zivīm. Stāsta, ka tie, kas grib lietot venērisku, merkūrisku vai mēness lietu, skatās uz rietumiem, jo tās ir rietumu zvaigznes, vai uz ziemeļiem, jo to galvenās mājas atrodas ziemeļos: Vērsī, Dvīņos, Vēzī, Jaunavā. Lai veiktu saules operācijas, jāskatās uz dienvidiem vai austrumiem, uz Sauli un gaismu.

49

PAR GAISMU UN APGAISMOJUMA KRĀSU. KRĀSA, KO PIEDĒVĒ ZVAIGZNĒM, TO MĀJĀM UN ELEMENTIEM

Gaisma lielā mērā ir daļēji foriāls, daļēji prāta akts un noteikts attēls, kuru kopš pasaules sākuma dievišķais gars piešķīris visām lietām; tā ir Dievs Tēvs, visas gaismas tēvs, pirmā un patiesā gaisma; vēlāk Viņa dēls, kurš Viņu atspoguļo, un Svētais Gars, un visspožākā kvēļe, kas pārsniedz visu izprotamo, pat Serafimu gaismu, par ko raksta Dionīss. Būdama prieks, tā izplatās aiz prāta robežām. Neskatoties uz to, tomēr tā ir uztverama dažādās pakāpēs: atbilstoši uztverošā objekta raksturam, kuru gaisma sasniedz, tur sākas bagātīga un ilgstoša dzīvības izplatīšanās un redzamais starojums; tā ir uguns dabiskais spēks, kuru tai piešķir debesu ķermeņi; un, beidzot, tā ir cilvēkos, - tā ir izcila valoda, zināšanas, dievišķu lietu saprātīga uztvere. Saprātīgām formām piemīt gaisma sakarā ar to ķermeņu piemērotību, sakarā ar sākotnējo plānu, kurš to paredzējis piešķirt katram. Pēc tam gaisma kļūst par fantāziju, kas augstāka par sajūtām, kļūst saredzama acīm, un, pateicoties gaismai un ēnai, kļūst skaidri redzama. Visas lietas jūt gaismas ietekmi atkarībā no to izmēriem, - gaisma sevī savieno visu, pateicoties dzīvības karstumam, caurauž visas būtnes, liekot aktivizēties visu vielu īpašībām un raksturam. Lūk, kāpēc magi negrib, lai spilgta gaisma apspīdētu kaut ko noteiktu, piemēram, viņa urīnu apspīdētu saule vai mēness, jo caurstrāvojošā gaisma aiznes sev līdzi visu slikto, izmaina ķermeni un padara to slimu un pavēsta šīs sliktās īpašības. Lūk, kāpēc magi un burvji cenšas ar savu ēnu aizsegt to, kuru grib apburt; arī hiēna ar sava ķermeņa pieskaršanos liek apklust suņiem. Un tāpat mākslīgi izgatavo apgaismojuma līdzekļus – lampas, lāpas, sveces no noteiktām vielām un šķidrumiem, kuri iegūti vai savienoti kā zvaigznes, vadoties no tā, kas ar tām saskan. Sevišķi rudeņos tām piemīt neparasta debesu ietekme, kuru cilvēki bieži apbrīno. Plīnijs raksta, ka sadedzinot vai karsējot uz lāpas ķēves naga indi, pakļauj briesmoņus un zirgus; tāpat notiek ar mušām, kuras ierušina smiltīs un sadedzina, tas liek parādīties mušām. Bet uz lampas sadedzināta čūskas āda liek parādīties čūskām. Stāsta, ka tad, ja ziedošus vīnogulājus ieliek pudelē, piepilda to ar eļļu un atstāj uz ilgu laiku, tad pagatavojot lampu ar šo eļļu, ieraudzīs vīnogas. Stāsta, ka no noteiktām saturniskām vielām izgatavota svece, nodzēsta mirstoša cilvēka mutē, katru reizi, kad to atkal uzdedz, visus dara skumjus un nedrošus. Hermess, Platons un Hiramids, bet no jaunākajiem – Alberts, - vienā traktātā vēsta, ka ir daudz šāda veida lāpu un lampu.

Tāpat krāsainās gaismas, sajaucoties ar vielām, atbilst zvaigznēm un debesu ķermeņiem, kuriem atbilst. Vēlāk mēs pastāstīsim, kādā krāsā ir planētu gaisma, pateicoties kurai var uzzināt par nekustīgo zvaigžņu raksturu, un kas jāizmanto, lai aizdegtu šīs krāsas lampas. Bet pagaidām parunāsim par to, kādā veidā vielu un maisījumu krāsa šeit lejā atbilst planētām.

Visas krāsas, kuras atbilst Saturnam vai to pārstāv – melnas, spīdīgas zemes, svina toņos un tumšas; tās, kas attiecas uz Jupiteru – safīra, gaisa un gaisīgas, vienmēr zaļganas vai zaļas, gaišas, purpura, zelta un sudraba maisījumi. Sarkanas, liesmojošas, ugunīgas, liesmas krāsas, violetas, purpura, asins un dzelzs krāsas atbilst Marsam. Zelta krāsas, dzeltenas un visspožākās sarkana purpura krāsas atbilst Saulei. Visas baltās, krāsainās raibās, zaļās, sarkanās, viegli dzeltenās un sārtās atbilst Venērai, Merkūram un Mēnesim. Arī Saules pirmajai un septītajai mājai ir balta krāsa, otrajai un divpadsmitajai – zaļā; trešā un vienpadsmitā – dzeltena; ceturtā un desmitā – sarkana, piektā un devītā – medus krāsā, sestā un astotā – melnā.

Arī elementiem ir sava krāsa. Zemes krāsa veidojas no auksta un sausa, tumša un melna un nozīmē melno žulti un saturnisku raksturu; gaiši zilais, kas radies no balta, nozīmē gļotas, sārtais vai sajaukts sarkanais nozīmē asinis un kvēlojošas uguns krāsu. Gaišo žulti var viegli jaukt ar visām pārējām krāsām, jo tā ir smalka, veidojot dažādas krāsas. Sajaukta ar asinīm, tā iegūst lielu spēku, ja asinis dominē; ja dominē žults, krāsa kļūst gaiši dzeltena; ja vienādās daļās – ruda krāsa; ja gaišā žults sadedzināta kopā ar asinīm, tā kļūst pelēki ruda. Bet, kad tā sajaukta ar melno žulti, maisījums kļūst melns, ja ar melanholisko sulu (melno žulti) un flegmu (gļotām) vienādās daļās – pelēka; ja gļotas pārsvarā – dubļu krāsa, bet, ja sajauc tikai ar flegmu, citrona krāsā; ja viss vienādās daļās – baltā krāsā vai bālā. Un tā, visas krāsas ir spilgtākas, kad veidojas no metāliem vai spožām substancēm, vai no dārgakmeņiem, vai no tā, kas visvairāk atbilst debesu ķermeņiem.

50

PAR BURVESTĪBĀM, BURŠANU UN BURVJU MĀKSLU

Apburšana ir saikne vai burvība, kura aiziet no burvja gara caur acīm uz apburtā sirdi. Apburšana ir gara instruments, varētu teikt, ka tīrs ēteris, spožs, smaks, tīru asiņu un karstas sirds radīts. Tas pastāvīgi sūta starus caur acīm un šie stari nes līdzi ēteri, ko satur asinis. Šie stari, kurus nosūta to acīs, kas paskatās, ietekmē viņu asinis tās it kā inficējot. Plati pavērtas acis ar noteiktu iztēli sūta starus un reizē garu, šis gars lēnām satriec objekta acis, aktivizējas caur sūtītāja sirdi, ieplūst objektā un kļūst par tā teritorijas valdnieku; šis svešais gars ievaino un inficē viņa sirdi.

Lūk, kas lika pateikt: „Jūsu acis izgāja cauri manām acīm, izraisīja manī ugunsgrēku līdz pat kaulu smadzenēm!”. Jāzina, ka bieži cilvēkus apbur skatiens, kurš koncentrējas otra cilvēka acīs un kļūst kā „piekalts”, ka divu cilvēku gars savienojas caur acīm un aiznes dzirkstis; tā veidojas visstiprākā saikne un visstiprāk saistošā burvība. Viskarstākā mīlestība iedegas no viena acu skatiena, sākas ar acu starojumu, kas kā bultas iziet cauri visam ķermenim. Mīloša cilvēka gars un asinis, šādā veidā būdami ietekmēti, šādā veidā nonāk pie iemīļotā un viņu apbur, un Lukrēcijs par to saka: „Mīlestības skarta dvēsele uzreiz to sajūt ķermenī, tas ir, visi pakļauti šai kaislei, jo asinis pieplūst vietai, kuru ietekmē, un uzreiz nosarkst tas, kuru tas skāris, ja atrodas blakus”. Tāds ir valdzinājuma spēks, it sevišķi, ja acu starojumam izmanto saistošas ziedes un līdzīgas vielas, lai panāktu gara labvēlību un pastiprinātu to jebkurā citā veidā, lai dāvātu mīlestību. Viņi izmanto venēras ziedes no hyppumanes vai miesas gabaliņiem, kuri atrodas aux frand des poulans kumeļu pierē, baložu vai zvirbuļu asinis uc. Lai liktu baidīties, viņi izmanto Marsa ziedes, tādas kā vilka vai hiēnas acis utt., lai piesaistītu nelaimi vai slimību, izmanto saturniskas ziedes.

51

PAR DAŽIEM APBĪNOJAMU EFEKTU VĒROJUMIEM

Ir vērojumi un darbības, kam piemīt zināms spēks; uzskata, ka

tie var izraisīt un dziedināt slimības; stāsta, ka drudzi var izārstēt, ja nogrieztus nagus piesien zuša kaklam un to palaiž atgriezties ūdenī. Plīnijs raksta, ka slimnieka roku un kāju nogrieztos nagus sajaucot ar vasku, var izārstēt akūtu vai hronisku drudzi, arī tad, ja pirms saules lēkta tos piesien pie kaimiņu durvīm, ārstē drudzi. Zibens skarts koks, karātavu nagla, karātavu koka šķemba ietīta vilnas audumā ārstē no drudža. Ja pieskaras pēkšņi miruša cilvēka kaklam vai rokai, var izdziedināt skrofulozi un parotītus. Stāsta, ka smagas dzemdības sievietei atvieglo gultā ielikts akmens vai ierocis, ar kuru nogalinātas trīs dzīvības – cilvēks, meža kuilis un lācis. No cilvēka ķermeņa izvilkta alebarda, ja tā nesaskaras ar zemi, dod līdzīgu efektu, tāpat bultas, ja tās liek gultā. Stāsta, ka epilepsiju dziedina mežonīga zvēra gaļas apēšana, ja tas nogalināts ar to pašu ieroci, ar kuru nogalināts cilvēks. No acu slimībām un sastrutojumiem izvairās, ja mazgā acis ar ūdeni, kurā mazgāja kājas. Ja paņem dzīvnieka liesu un izklāj virs cilvēka liesas, jāpasaka cilvēkam, ka tas izdziedinās viņa liesu, pēc tam jānoslēpj to kopējās guļamistabas sienā vai jumtā, saspiežot to gredzenā, un slimība tiek izdziedināta. Stāsta, ka, katru rītu ar urīnu aplaistot savas kājas, likvidē ļaunas acs ietekmi. Ir maza vardīte, kura kāpj kokos – koku varde – viņa palīdz atbrīvoties no klepus. Vēl kāda interesanta lieta, ko Plīnijs iesaka pārbaudīt – rokā, kura iesitusi, jāiespļauj plaukstas vidū – un sāpes pazūd. Iesaka pirms uzvilkšanas kājās iespļaut labās kājas kurpē, lai izvairītos no varbūtējām briesmām vietās, pa kurām jāiet un no kurām baidās. Spļauj arī lai dziedinātu epilepsiju un infekciju. Spļaujot krūtīs izlūdzas un saņem no dieviem piedošanu par kādu vardarbīgu rīcību. Tā bija visu medicīnu tradīcija – spļaut, skaitot lūgšanu, un tas palīdzēja pie operācijām. Stāsta, ka, lai no kādas vietas padzītu vilkus, jāpaņem viena vilka salauztas kājas, ar nazi iegriezt, izlaist uz zemes asinis un kopā ar nazi aprakt šajā vietā. Stāsta, ka tad, ja uz nūjas paceļ un tur odzi, tad šī nūja palīdz pareģot nākotni. Runā, ka tad, ja kāds paņem šņori un noteiktā secībā izmēra mironi, bet pēc tam tādā pašā secībā dzīvu cilvēku, tad šis cilvēks kļūst skumjš, nelaimīgs un neveiksmīgs. Alberts stāsta, ka tad, ja kāda sieviete ievilinājusi mīlestības valgos, atliek tikai paņemt viņas kreklu, caur labo piedurkni pačurāt, un valgi nokrīt. Bet Plīnijs saka, ka, lai palīdzētu dzemdētājai dzemdēt bērnu, jāapguļas viņai blakus un jāsavij ar viņu pirkstus. Inde visspēcīgāk iedarbojas, ja nokļūst organismā ceļgalu apvidū. Un vēl stāsta, ka tad, ja stāv aiz durvīm, aiz kurām pazīstams vīrietis guļ ar sievieti, tad nolaužot adatas vai naža galu un piesienot durvīm, šis vīrietis nespēs gulēt ar sievieti, ar kuru tai brīdī atrodas kopā, tiklīdz tas būs izdarīts.

52

PAR SEJU, ŽESTIEM, ĶERMEŅA POZU, FIZIONOMIKU, METOPOSKOPIJU, HIROMANTIJU UN ZĪLEŠANAS MĀKSLU

Izskats, žesti, kustības, ķermeņa poza, kas mums doti piedzimstot, palīdz mums saņemt debesu žēlastību, noteiktā veidā mūs ietekmējot. Ir zināms, kā cilvēka sejas izteiksme un žesti rada noteiktu attieksmi. Labsirdīga un priecīga augstmaņa seja pilsētā iepriecina cilvēkus, skarba un dusmīga seja liek sabīties; tāpat cilvēka, kurš sūdzas, seja un žesti izraisa līdzjūtību, patīkama cilvēka seja viegli izraisa mīlestību. Žesti un ķermeņa kustības tādi kļūst pateicoties debesu ķermeņu ietekmei; skumji un garlaicīgi žesti, sūdzības un galvas sāpes raksturīgi Saturnam; godbijīgi žesti, mešanās ceļos, uz zemi vērsts skatiens lūdzot Dievu un līdzīgās situācijās, cilvēka distancēšanās skaidri attiecas uz Mēnesi. Lūk, kā to apraksta kāds vecs dzejnieks: „Nokāris galvu viņš sapņo un čukst, un skatienu pievērsis zemei, runā nosvērti un mierīgi”. Priecīgas un atklātas sejas, godbijīgi žesti, roku salikšana, ceļos krišana ar paceltu galvu, dievināšana – tas attiecas uz Jupiteru. Marsam pieder skarbi, enerģiski, drosmīgi žesti, kuri raksturīgi ar dusmām. Saules žesti ir drosmīgi žesti, godbijīgi, tāpat kā gaita un karaļa godināšana. Venērai pieder dejas, apkampšanās smiekli, patīkamas, priecīgas sejas. Mainīgi, nepastāvīgi, veikli, baudkāri žesti atbilst Merkūram. Kādi žesti, tādas arī cilvēku sejas; Saturns iezīmē cilvēku ar melno un dzelteno nokrāsu, ar sausumu, sakumpušu augumu, rupju ādu, resnām vēnām, apmatojumu uz ķermeņa, mazām acīm, kopā saaugušām uzacīm, mazu bārdiņu; cilvēks, kuram vienmēr nolaists skatiens, smaga, smagnēja gaita, asprātīgs cilvēks, dumpinieks, asinskārs un slepkava.

Jupiters apzīmē baltu cilvēku, ar sārtiem vaigiem, skaistu ķermeni, liela auguma, plikgalvainu, lielām, tumšām, bet ne melnām acīm, platām zīlītēm, jūtīgām nāsīm, mazliet lielākiem priekšzobiem, sprogainu bārdu, labsirdīgu un tikumīgu. Marss cilvēkam seju padara sarkanīgu, ar rudu bārdu, apaļu seju, brūnām acīm, caururbjošu skatienu, vai arī – drosmīgu, dzīvīgu, jautru, lielisku un smalku.

Saule arī padara seju tumšāku – brūnu, tumši brūnu, taču skaistu; maza auguma, bez apmatojuma uz ķermeņa, plikgalvaini, brūnām acīm, gudri, uzticīgi, patīk uzslava. Venēra cilvēku padara skaistu, ar kupliem matiem, skaistām, melnām acīm, ar skaistu ķermeni, skaistu, apaļu seju, tikumīgu, draudzīgu, labsirdīgu, pacietīgu un jautru.

Merkūrs cilvēku neiezīmē ne baltu, ne melnu, ar garenu seju, augstu pieri, skaistām, ne pārāk tumšām acīm, taisnu, pagaru degunu, gariem pirkstiem, asprātīgu, ziņkārīgu un kā lielu pētnieku un avantūristu.

Mēness cilvēkam piešķir bālu, mazliet iesārtu seju, skaistu augumu, apaļu, vasarraibumainu seju, padara sabiedrisku, labsirdīgu.

Zodiaka zīmēm arī piemīt raksturīgs izskats, un, lai to pazītu, jāskatās astroloģijas grāmatās. No šīm figūrām un žestiem atkarīga fiziognomija, metoposkopija, zīlēšanas un hiromantijas māka, jo tās pareģo nākotni nevis kā cēloņi, bet kā zīmes, kuru ietekmes efekti veidojas no tiem pašiem cēloņiem.

53

PAR DEVINĀCIJU UN AUGURIEM

Kopš seniem laikiem zināmi dažādi devinācijas– zīlēšanas tipi, kuras bija tik populāras, ka dažādu valstu varas pārstāvji to pielietoja pirms katra liela svarīga politiska vai militāra pasākuma. Dievi ar zīmju starpniecību norādīja savu gribu, cilvēkiem atlika tikai iztulkot viņu gribu. Ir daudz devināciju veidu: zīlēšana pēc dzīvniekiem, pēc putnu lidojuma, pēc pērkona un zibens, pēc kāda priekšmeta nokrišanas dievnamā vai kādā citā vietā, pēc upurēšanas. Auguri – priesteri uztvēra dievības dotās zīmes un tās tulkoja.

Mihails Skots saskaitījis divpadsmit augurijus - paredzēšanas veidus; fernova, farvetus, konfort, aponait, sonnasarvetus, - šie seši paredzēšanas veidi attiecās uz labo pusi. Pārējie seši attiecas uz kreiso pusi: konfernova, konfervertus, vjar, gerenna, skassarnova, skasaarvetus.

Fernova ir augurs, kurš iziet no mājas, lai kaut ko izdarītu, un, ja viņš satiek cilvēku vai putnu, kurš parādās no kreisās puses, tā ir panākumu zīme. Farvetus ir augurs, kurš iziet no mājas, lai paveiktu kādus darbus, kad satiek pie mājas cilvēku vai putnu; ja tie apstājas no kreisās puses, tā ir neveiksmes zīme. Vjars ir augurs, kurš putna vai cilvēka parādīšanos no labās puses un nozušanu uz kreiso pusi izskaidro kā gaidāmu panākumu darbos vai citās lietās. Konfernova cilvēka vai putna parādīšanos un apstāšanos no labās puses izskaidro kā labvēlīgu zīmi. Konfervetus, ja redz, ka cilvēks vai putns noliecas uz jūsu labo pusi, uzskata to par sliktu zīmi. Utt.

Lūk, ko stāsta Skots: senatnē zīlēja arī pēc šķavāšanas, par ko jau rakstīja Homērs savā septītajā Odisejas grāmatā, jo uzskatīja, ka šķavās sākas svētā vietā, galvā, kura satur sapratnes spēku; lūk, kāpēc saka, ka viss, kas ienāk prātā vai tiek pasacīts, ir pareģojums jeb augurs.

54

PAR DAŽĀDIEM DZĪVNIEKIEM, CITĀM LIETĀM UN TO NOZĪMI AUGURĀ

Katra darba sākumā jāievēro pirmie mirkļi: ja darba sākumā jūsu apģērbu grauž peles, tas tūlīt jāpārtrauc; ja, izejot no mājas, kāja aizķeras aiz sliekšņa vai ceļā paklūpat, tūlīt jāgriežas atpakaļ; kad nodoma īstenošanas sākumā saskaraties ar kaut ko pretīgu, atlieciet to uz vēlāku laiku, jo var izrādīties, ka jūsu nodomam nav jēgas vai tas neizdosies, un pagaidiet labvēlīgāku stundu. Daudzi putni ar savu kliegšanu vai dziedāšanu un mušas ar košanu norāda uz lietu; delfīni lēkādami no ūdens, vēsta par vētru. Būtu pārāk ilgi jāstāsta par pareģojumiem, kurus pēc putnu un zvēru novērojumiem spēj pateikt frakieši, kilikieši, arābi, umbri, toskāņi un citas tautas, kuras piekrīt auguriem, ir pārbaudījuši praksē un var pastāstīt par pieredzi. Visās lietās ir slēpti orākuli, kuri vēsta par to, kam jānotiek, un sevišķi tie ir putni, kuri prognozē un kurus dēvē par auguriem. Jāklausās, ko stāsta vārna, kad sēž, vai kad lido uz labo vai kreiso pusi; ja daudz kliedz, ja klusē, ja staigā jums priekšā vai aizmugurē, ja stāv malā un gaida garāmgājējus, ja mūk vai aiziet, vai vispār pastaigājas.

Gors Apolons stāsta savos hieroglifos, ka divas vārnas nozīmē kāzas, jo šis putns dēj divas olas, no kurām izšķiļas mātīte un tēviņš, bet, ja izšķiļas divi tēviņi, vai divas mātītes, kas gadās ārkārtīgi reti, šie tēviņu nesavienojas ar mātītēm, bet dzīvo atsevišķi un vieni. Lūk, kāpēc saka, ja satiek vienu vārnu, ka tas nozīmē atraitņa dzīvi; melns balodis nozīmē to pašu, jo pēc sava tēviņa nāves mātītes vairs neveido pāri. Uzmanīgāk jāizturas pret kraukļiem: stāsta, ka tie vēstī par nopietnākām lietām, ka tie augstāki par vārnām un tām kaitē. Lidojošs ērglis lekriešiem nozīmēja uzvaru, jo viņi cīnījās ar krotoviešiem; ērglis, uz mirkli apstājies uz Hierona vairoga, kad tas devās pirmajā kampaņā, pareģoja, ka viņš kļūs par caru.

Divi ērgļi, kuri visu dienu uzturējās mājās, kurās dzimis Maķedonijas Aleksandrs, pareģoja, ka viņš būs divu impēriju – Āzijas un Eiropas valdnieks. Tāpat putns, aiznesdams Licija Tarkvilija Prfiska nūju, kurš devās projām no savas valsts sakarā ar sacelšanos, pareģoja viņam, ka viņš kļūs par romiešu caru. Grifi nozīmē sarūgtinājumu, grūtības, cietsirdību, zādzību un izputēšanu. Pirms kaujas putns skatās uz to pusi, kur būs vājākā armija, līdz ar to norādot uz zaudēšanu kaujā, lūk, kādēļ senatnē cari sūtīja cilvēkus vērot, no kuras puses parādās grifi un uz kurieni tie skatīsies.

Fenikss – laimes putns, jo ievēroja, ka viņš skatījās uz vietu, kur tiks uzcelta jaunā Roma, u tā tika uzcelta un laimīgi pastāvēja. Pelikāns, kurš sevi atdod saviem bērniem, nozīmē cilvēku, kuram būs daudz jācieš sakarā ar savu maigumu. Pāvs, kurš deva vārdu Puatje un Provansai, nozīmē maigumu, pateicoties krāsai un balsij. Gārnis norāda grūtas dienas. Stārķis mīl mieru un saskaņu, tas norāda uz vienošanos. Dzērves, kuru vārds cēlies no latīņu nosaukuma, kas nozīmē iztēli, vienmēr nozīmē kaut ko piemērotu un mūs sargā no ienaidniekiem. Pelikāns un pūce – vienmēr skumjš un nelāgs augurs, jo tie uzbrūk laupījumam naktī un negaidot; tie vēsta nāvi, bet reizēm nozīmē par veiklību un piesardzību.

Didona, tuvodamās Enejam, piezīmēja, ka pūce ir slikts augurs, kas dzejniekam lika teikt: „Vientuļa pūce bieži klīst pa māju jumtiem ar savu skumjo un ļaunu vēstošo dziesmu, ūjināšanu, kas izklausās kā vaidi; šī bailīgā pūce ir ļaunu vēstījoša ziņa pat nāvi”.

To pašu teica arī Kapitolijs, kad romieši sakāva Numanciju un kad Fregolla bija nopostīta līdz pamatiem sakarā ar sazvērestību pret romiešiem, kā to raksta Almodels. Pūces un pelikāni meklē līķus un tos saož; kad tie pārlido no vienas mācas uz citu, vai no vienas puses uz citu, tas nozīmē nāvi tiem, kuri tur dzīvo. Pompejas sūtni Leliju Spānijā nogalināja furažieri; šo likteni viņam pareģoja vanags, kurš lidinājās virs galvas. Almadels stāsta, ka divi šie putni savā starpā cīnoties vai to darot ar citiem diviem vanagiem nozīmē apvērsumu valstī; bet, ja cīnās divu sugu putni un attālinās, tad gaida laime valstī. Kraukļi nozīmē ģimenes pieaugumu, ja tuvojas, bet samazināšanos, ja bēg. Pareģis Melamps pēc putniem paredzēja zagļu ielaušanos, grieķu bojāeju „skatieties, šis putns nelido priecīgi”. Zvirbulis ir slikta zīme bēgošam cilvēkam, jo šis putns bēg no vanaga pie pūces, bet tur viņš arī nav drošībā. Tai pašā laikā tas ir laba mīlestības zīme, jo, kad tas iekarsis, var septiņas reizes dienā aplekt mātīti. Karaļiem labs augurs ir bites: tas nozīmē tautas paklausību. Mušas nozīmē apnicību un kļūdīšanos – lai cik viņas gaiņā, tik un tā uzmācas. Mājputni arī var būt auguri: gaiļa dziesma vieš cerību un sola ceļojumus. Tibērija māte Līvija, būdama stāvoklī, glabāja sev klēpī olu tik ilgi, kamēr izšķīlās gailis, un pravieši paredzēja, ka piedzims cars. Arī Cicerons rakstīja, ka gaiļi, kuri caurām naktīm dziedāja, prognozēja mestiešu uzvaru par lakodemanjaniem. Tāpat nākotnes notikumus prognozēja ar dzīvnieku palīdzību. Kad satiek iejūgtu zirgu, tas nozīmē mieru, uz kuru var paļauties. Ēzelis deva zīmi Mario, kurš, uzskatīts par tēvzemes ienaidnieku, ieraudzīja ēzeli. Ēzelis neko no piedāvātās barības negribēja ēst, bet ātri devās pie ūdens. Uzskatīdams šo gadījumu par auguru, Mario lūdza savus draugus, lai palīdz un ļauj aizceļot ar kuģi; viņš iekārtojās uz neliela kuģīša un izglābās no Sullas – uzvarētāja rokas. Vienmēr, kad satiek ēzeli, tas nozīmē darbu, smagu darbu un pacietību. Vilka sastapšana – tas vienmēr ir labs augurs; pierādījumu tam redzam pie Sicīlijas Hirona. Publija Afrikana un Gaja Vulfija Minturna konsulāta laikā vilks nokoda sargu, kad romiešu armija cieta sakāvi Sicīlijā. Tāpat tas nozīmē arī nodevību un cilvēku sliktu sirdsapziņu, kas apstiprinās Romula un Rema tautā, kurus zīdīja vilcene un kuri sākumā saglabāja abpusēju uzticību saskaņā dabas likumam un savu tikumu nodeva saviem pēcnācējiem. Laba zīme – satikt lauvu, jo viņš ir zvēru karalis. Laba zīme – satikt aitas un kazas. Toskānas teātra repertuārā var izlasīt, ka tad, ja šie dzīvnieki ir neparastā krāsā, tas vēsta par laimīgu un bagātīgu laiku, par ko norāda Vergīlijs, runājot par Pollionu. Tāpat labi ir sastapt vēršus, bet vēl labāk, ja ar tiem apstrādā laukus. Kad uz sava ceļa satiek suni, tā ir laba zīme, jo Kirs, kurš bija atstāts mežā un kuru zīdīja suns, vēlāk kļuva par caru; agols, kurš veda Toviju, gāja suņa pavadībā. Sienāži traucē darbam un panākumiem un ir slikta pazīme. Un otrādi, tie ir ceļojuma vēstneši un panākumu vēstneši. Stāsta, ka zirneklis ar tīklu vēstī bagātību. Tāpat piesardzīgās un čaklās skudras, kuras glabā slēpņos savus krājumus, nozīmē drošību, bagātību un lielas armijas; lūk, kāpēc tad, kad skudras apēda Tibērijam domāto čūsku, viņam teica, ka jābīstas no tautas dusmām. Kad ierauga čūsku, jāsargās no ļaunām mēlēm. Tarkvilija pilī ielīda čūska un vēstīja par viņa krišanu; Semironija Graka gultā atrada divas čūskas – viņam teica, ka tad, ja ļaus izglābties vienai no tām, tad mirs vai nu viņš vai sieva. Viņš deva priekšroku sievas dzīvībai un atbrīvoja tēviņu un nomira pēc dažām dienām. Zutis nozīmē cilvēku, kurš neieredz visu pasauli. Odze nozīmē sliktas sievietes un bērnus. Starp visiem auguriem nav spēcīgāka par cilvēku, jo neviens labāk nezina patiesību. Ja kādu satiec, ir rūpīgi jāievēro un jānovērtē visus apstākļus – vecumu, profesiju, konstitūciju, žestus, tikumus, nodarbošanos, dzimumu, paradumus, temperamentu, vārdus un sarunas; kaut arī atrodam daudz pareģošanas pie dzīvniekiem, tomēr nav šaubu, ka cilvēka dvēsele tos uztver skaidrākā veidā, par ko saka pats Cicerons. Dvēselē mīt noteiktas vēstis par mūžību, kuras ļauj tiem saprast cēloņus un sekas. Romas pamatos atrada cilvēka galvu, kurš deva vārdu Kapitolijam. Bruta armija, cīnīdamās pret Oktaviānu un Marku Antoniju, savā nometnē ienākot, satika efiopieti – viņu nogalināja kā sliktu zīmi, taču kaujā zaudēja. Abus vadoņus, Brutu un Kasianu sakāva. Arī mūkus nav labi satikt, jo tie galvenokārt nāk no bērēm vai mirušo apstāvēšanas.

55

KĀ AUSPICUS PĀRBAUDA AR PARASTA GAISMAS SAJŪTAS PALĪDZĪBU

Auspicius un augurus, kuri nākotnes notikumus paredz ar putnu un dzīvnieku palīdzību, tos pārbauda ar dabiska gaismas sajūtas palīdzību, it kā īpaša devinācijas gaisma skartu dzīvniekus, putnus un četrkājainos zvērus, pateicoties kurai tie spēj pareģot cilvēkiem panākumus. Un tā, dabiskā uztvere, kas augstāka par jebkuru cilvēcisku sapratni, ir vistuvāka pravieša dāvanām un ir tieši tāda; šī uztvere dažiem dzīvniekiem ir lieliska, pateicoties tai, daži atšķir zagļus, svešiniekus, tos, kuri slēpjas; viņi tos atrod, uzbrūk, kož, skrāpē; pateicoties šai sajūtai, grifi atrod kritušos dzīvniekus un gaidāmās kaujas.Pateicoties šai intuīcijai, irbes sajūt savu māti, kuru nekad nav redzējuši, ja olas tikušas nozagtas un izperējusi cita vista. Pateicoties intuīcijai, cilvēka dvēsele, neko iepriekš nezinot, sajūt kaitīgas zemes lietas, no kā daudziem cilvēkiem rodas šausmīgas bailes. Ja piemēram, mājās ielīdis un noslēpies zaglis, mājas iedzīvotājus pārņem bailes un nemiers, bet droši vien ne visus; jo šī gaisma neskar visus, - tikai dažus. Tā, kādu vieglas uzvedības sievieti, kura noslēpta lielā mājā, daži sajuta, kaut gan neko par to nezināja. Kāds burvis, ēģiptietis Heraisks šādas sievietes pazina jau pēc acīm un balss, bet viņam no tā sāpēja galva. Gajoms stāsta, ka viņa laikā kāda iemīlējusies sieviete pateicoties šīm jūtām sajuta sava vīrieša tuvošanos no 2 lje attāluma. Viņš stāsta arī par kādu stārķu pāri. Stārķis savu draudzeni pieķēra neuzticībā, sapulcināja lielu stārķu baru, atklāja tiem savu sāpi un viņi visi metās stārķienei virsū un to saplosīja. Gajoms stāsta arī par kādu ērzeli, kurš pats to nezinādams, apleca savu māti. Kad viņš to saprata, viņš sev nokoda ģenitālijas. Aristotelis, Plīnijs un Varrons tādas lietas par zirgiem nestāsta. Plīnijs stāsta, ka kāds aspids, kurš ēda pie bagāta ēģiptieša galda, ieraudzīja, ka viņa bērns nogalina saimnieka bērnu. Viņš nogalināja savu čūskulēnu un nekad šajā mājā vairs neatgriezās. Šie piemēri liecina, kā daži dzīvnieki spēj pareģot; piekrītot platoniķu doktrīnai, zemākajām būtnēm piemīt vibrācijas, kas liek tām gandrīz visā līdzināties augstākajām būtnēm, un tādā veidā dzīvnieku klusējošā būtība saskan ar dievišķiem ķermeņiem. Viņu ķermeņiem raksturīgas īpašības un darbības, kuras atbilst viņu konstelācijām. Un tā dzīvniekus jāapskata kā atbilstošus planētām – Saturnam, Jupiteram, Marsam utt., un saprast augurus un pareģojumus atbilstoši viņu īpašībām. No Saturna un Marsa atkarīgi visi plēsīgie un meža putni, kā, piemēram, pūces, jo pūce, būdama Saturna putns, slavena ar ļauniem pareģojumiem, kā to stāsta dzejnieks: bailīgā pūce, šis nejaukais putns, - gaidāmo problēmu vēstnesis – parastajiem mirstīgajiem slikta pazīme, bet gulbis, Saules brīnišķais putns, - viens no laimīgākajiem vēstnešiem it sevišķi ūdens auspicos” – tā raksta Ovīdijs. Ir putni, kuri pareģo ar kliedzieniem, ar dziedāšanu, piemēram, krauklis, žagata, vārna. Vergīlijs par tiem raksta: „ Dusmīga vārna koka galotnē bieži mums pareģoja nelaimi”.Pēc lidojuma pareģo ērgļi, vanagi, grifi, dzērves, gulbji un viņiem līdzīgi putni, - jāņem vērā lidojuma ātrums, vai tie lido pa labi, skaits; dzērves ciešā kāsī ātri lidojot vesta par vētru; ja lido lēnām un klusu – par labu laiku; ja kopā lido divi plēsīgi putni – tas norāda uz nemieriem.

Labākais un brīnumainākais augura tips ir dzīvnieku valodas saprašana, ko prata senatnē – Melamps, Tirasi, Faless un Apolonijs no Tiānas. Viņi to prata ļoti labi un sevi pilnveidoja šai mākā, par ko raksta Filostrats un Porfirijs. Reiz Apolonijs, dzirdēdams zvirbuļu enerģisku čivināšanu, teica saviem draugiem, ka viens zvirbulis pārējiem pastāstījis, ka kāds maizes vedējs ēzelis paklupis pie pilsētas vārtiem un maize izbirusi; pārsteigti par Apolonija stāstu, visi devās skatīties, kas notiek pie pilsētas vārtiem un bija ļoti pārsteigti, kad stāstītais apstiprinājās. Hermess stāsta, ka tas, kurš novembra pirmajā dienā medībās nomedī lapsu, kopā ar lapsas sirdi izvāra pirmo pagadījušos putnu, apēd šo maltīti, tas turpmāk saprot zvēru valodu. Arābi mums stāstīja, ka dzīvnieku domas viņi saprot tad, ja apēd čūskas sirdi un aknas. Prokls ticēja, ka kurmja sirds palīdz kļūt par gaišreģi. Lukians pirmais stāsta par kādu magu, kurš spējas ieguva lietodams upuru iekšas un šķidrumus. Romieši aknas uzskatīja par galvenajām pareģošanā. Auguri, gribēdami uzzināt nākotni, pirmkārt skatījās uz aknām: krāsu, izmēriem, novietojumu. Ar šādu metodi noteica, ka tiks sakauti Pompeja karaspēki un Cēzara armijas uzvaru. Slikta pazīme bija upurējamā dzīvnieka aizmukšana no altāra vai kliegšana nokaušana laikā, vai ja tas nokrita uz nepareizo pusi. Zināms, ka dienā, kad Cēzars, ģērbies purpurā savā zeltā krēslā devās uz upurēšanu, tad viņam divas reizes neizdevās atrast upura sirdi, kas bija slikta pazīme.

56

PAREĢOŠANA PĒC RŪSAS UN ZIBENS UN PAR TO, KĀ JĀINTERPRETĒ BRĪNUMI

Toskānas dzejnieki un priesteri mūs iemācīja interpretēt zibens uzliesmojumus. Viņi noteica 12 gaisa vai debesu jomas, katrai deva īpašu vārdu; bez tam bija 12 zibens veidi un 9 dievības, kuras tos palaida un piešķīra katram savu nozīmi. Brīnumi un briesmoņi katru reizi, kad parādās, nozīmē kaut ko pārsteidzošu un lielu; taču nepieciešams, lai prastu tos izskaidrot. Jāprot saskaņot pazīmes ar valdošajām personām, ar valsta lietām un interesēm. Ar debesu ķermeņu, dažādu brīnumu palīdzību var saņemt brīdinājumus par briesmām, vai otrādi, par labiem notikumiem valstī. Vienlaicīgi jāskatās kas līdzīgs noticis iepriekšējos gadsimtos un kas tam sekoja, un atbilstoši tam var prognozēt to pašu vai ko līdzīgu, jo tad ir līdzīgas zīmes, sakarības un līdzības. Un tā brīnumi vai briesmoņi ir parādījušies pirms daudzu ievērojamu cilvēku un valdnieku piedzimšanas vai nāves; Cicerons raksta, ka mazajam Midam, kamēr tas gulēja, skudras savilka virsū meža sēklas, tā vēstīdami par gaidāmo bagātību. Arī Platonam, kamēr tas gulēja šūpulī, mutē ielīda bite, paredzot daiļrunību. Senā Tarkvinija sieva sapnī ap vīra galvu redzēja liesmas, un paredzēja, ka viņš kļūs par caru; tāpat pēc Trojas ieņemšanas Enejs, strīdoties ar tēvu kuram palikt karaļvalstī, kuram aizbraukt, ap Askanija galvu ievēroja starus, kas vēstīja par to, ka viņš būs cars, un lika Enejam aizbraukt. Pirms visiem svarīgiem notikumiem un zaudējumiem notika brīnumainas parādības: Plīnijs raksta, ka Marka Atilija un Gaja Porcija konsulātā nolija piena un asiņu lietus, kas vēstīja, ka nākošajā gadā Romā būs mēra epidēmija. Pirms kara ar kimriem debesīs bija dzirdama ieroču šķinda un tauru skaņas. Tits Līvijs stāsta, ka Hanibāla karagājiena gadā divas dienas lija asiņains lietus.

Līdzīgus notikumus jāprognozē attiecībā uz līdzīgām lietām, tāpat kā to darīja senos laikos, bet ir labi jāzina debesu ķermeņu ietekme un tiem rūpīgi jāseko; mēs par to plašāk runāsim vēlāk.

57

ĢEOMANTIJA, HIDROMANTIJA, AEROMANTIJA UN PIROMANTIJA KĀ ČETRI ELEMENTU DEVINĀCIJAS VEIDI

Pat elementi mums prognozē dažādus notikumus, sakarā ar ko radušies četri slaveni devināciju veidi: ģeomantija, hidromantija, aeromantija un piromantija, no kuriem savus nosaukumus ieguva un par to pārvaldīšanas prasmi lielījās burve Lukiana rakstos: „Jo, – saka viņa, - zeme, gaiss, uguns, jūra, ielejas, klintis un visas lietas pateiks taisnību”.

Kā pirmo jānosauc ģeomantiju, kura paredz nākotni zemei trīcot, sakustoties, dunot, plaisājot, aprijot, dūmojot un ar citām pazīmēm, kuras māca arābs Almadels.

Hidromantija pareģo pēc ūdens iespaidiem, pēc straumēm un pietekām, pēc paisumiem un bēgumiem, pēc krāsas un citām pazīmēm, kurām var pievienot parādības ūdenī kā devinācijas veidu, ko atklāja persieši. Varons stāsta par zēnu, kurš ūdenī ieraudzīja Merkūra figūru, kas paredzēja uzvaru karā ar Mitridatu. Arī Pitagors praktizēja šo prasmi. Asīrieši praktizēja hidromantijas veidu, ko sauca elanomantija: ar ūdeni piepildītā baseinā meta zelta, sudraba plāksnītes, dārgakmeņus, uz kuriem rakstīja vārdus un zīmes, uz ko var attiecināt mākslu, pateicoties kurai, ar zīmēm un figūrām pauda to, ko gribēja uzzināt kausējot svinu vai vasku un lejot ūdenī. Agrāk eksistēja avoti, kuri kalpoja par gaidāmo notikumu auguriem, kā, piemēram, vēl tagad Patras avots Ahenā un Epidavra avots, kuru nosauca par Junonas avotu; te vēl var piemetināt auspicus vai augurus pēc zivīm, kuras agrām mitinājās kādā Likijas apvidū, kuru sauca Vina. Ja Apolona birzī netālu no jūras izraka smiltīs bedri, atlika tikai iemest tajā ceptu gaļu, un varēja uzzināt nākotni; bedre tūlīt piepildījās ar ūdeni un uzradās milzums skaistu nezināmu zivju, kuru figūras pareģiem ļāva spriest par nākotni. Afinejs citē daudzus Likijas vēstures piemērus no Polihrama.

Aeromantija pareģo pēc iespaidiem no vaska, pēc vēja, pēc varavīksnes, pēc apļiem ap mēnesi, pēc mākoņiem, pēc fatamorgānas, pēc fantāzijām mākoņos.

Piromantija pareģo pēc iespaidiem no uguns, pēc komētām, pēc uguns krāsas un fantāzijām skatoties ugunī. Cicerona sieva tādā veidā paredzēja, ka viņš pēc gada būs konsuls. Līdzīgā veidā Plīnijs stāsta par bālajām zemes liesmiņām, kuras vēstī tuvojošos vētru, bet, ja lietus laikā parādās liesma, tā ir vēja zīme; tāpat arī kad dzirksteles vai oglītes ielido katliņā, kurš uzlikts uz uguns, vai arī, kad ogles spēcīgi zvēro, - tas viss vēstī par vētru. Var papildināt ar stāstu par kopnomantiju, kura sākas ar zīlēšanu pēc dūmiem, - vēro dūmu un liesmu krāsu, skaņas un kustības, - vai plūst vertikāli, vai slīpi, vai apļiem.

58

PAR MIRUŠO ATDZĪVINĀŠANU, LETARĢISKO MIEGU UN INĒDIJU,

JEB KĀ IZTIKT BĒZ ĒDIENA

Arābu filozofi apgalvo, ka ir cilvēki, kuri spēj pacelties augstāk par sajūtu spēku un iegūt dievišķu drosmi un spēku no debesu pilnības un prāta. Cilvēku dvēseles ir mūžīgas, tāpēc visi gari pakļaujas pilnīgām dvēselēm.

Magi uzskata, ka ideāli cilvēki ar savu dvēseles spēku var atgriezt dzīvē zemāku būtņu dvēseles, iemiesot atpakaļ mirušajos ķermeņos un tos atdzīvināt. Nogalināta zebiekste atdzīvojas pateicoties savam garam un tēva un mātes balsij; lauvas savus mazuļus atdzīvina ar elpu. Magi apgalvo, ka viss, kas pielikts pie līdzīga, piešķir to pašu raksturu, bet viss ko saņem un dod, notiek pateicoties kādam aģentam, pieņemot aģenta dabu. Lūk, kādēļ magi uzskata, ka ir augi, kuri stipri veicina atdzīvināšanu, tāpat kā noteikti maģiski maisījumi, piemēram, maisījums no feniksa pelniem un nomestas čūskas ādas. Daudziem tas liksies pasakaini un neiespējami, bet to mums stāsta vēsture. Tā daudzi noslīkuši vai apdeguši cilvēki, vai nogalināti ar šaujamieroci, vai kādā citā veidā aizgājuši no dzīves, atdzīvojās, par ko stāsta Plīnijs: konsuls Aviole, Lucija Lampija, Celija Tuberoni, Korfidins, Gavjene un daudzi citi. Bez tam, mēs lasām, ka Ezopa fabulu autos, Tindarejs, Herakls un Paliks – Jupitera un Talkas dēli arī tika atdzīvināti šādā veidā, ka bija daudz cilvēku, kurus šādā veidā atdzīvināja magi un ārsti, kā liecina nostāsti par Eskulapu, tāpat par Jubu, Ksanfi, Tilonu, Apoloniju no Tiānas. Hiulejs stāsta par Ēģiptes pravieti, kurš atdzīvināja: noskaitījis lūgšanu, pravietis paņēma kādu augu, ielika līķim mutē, otru uzlika tam uz krūtīm, un, lūkodamies austošajā saulē, lūdzās tās stiprinošo spēku; viņš novietoja un pacēla mirušā seju pret apkārtējiem, noskaitīja burvju vārdus un mirušā krūtis sāka cilāties, acis sakustējās, gars atgriezās ķermenī, mirušais piecēlās un ierunājās. Šīs ziņas patiesas var būt tikai tādā gadījumā, ja mirstošo dvēseles atradās lielā ekstāzē un tīras no visām fiziskām akcijām, tas ir, dzīvība, jūtas, kustības atstāja ķermeni, bet cilvēks nebija pavisam miris, tikai ievērojamu laiku bez dvēseles. Tā bieži gadījās mēra laikā, kad daudzi cilvēki, kurus apraka, kapā atdzīvojās un tā notika daudzreiz. Rabīns Mozus Galiona grāmatā, kuru patriarhs pārtulkoja, stāsta, ka kāds cilvēks nosmaka un bija miris sešas dienas, protams, bez ēdiena, dzēriena un vēnas bija kļuvušas cietas. Šajā grāmatā viņš raksta par augoni, kurš pārtrauca pulsu un visas kustības, apturēja sirdi un cilvēks šķita miris. Un vēl kāds gadījums, kuru viņš apraksta: kāds cilvēks no liela augstuma iekrita ūdenī un smagā dziļā bezsamaņā gulēja 48 stundas. Likās, ka viņš ir miris, autors redzēja viņa seju zemes krāsā. Taču visi šie cilvēki izrādījās dzīvi. Autors norāda, ka, ja šie cilvēki, izskatīdamies kā miruši, nesaņem atbilstošu palīdzību, viņi tiešām nomirst, taču palīdzību saņem reti. Lūk, veids, kuram pateicoties ārsti un magi atdzīvina mirušos. Nedomājiet, ka tāda ekstāze iespējama, ja cilvēks tiešām miris. Gan murkšķis, gan krokodils un daudzas čūskas visu ziemu guļ un neaiziet bojā. Arī es redzēju daudzus murkšķus, kurus tikai uzšķēržot bija skaidrs, ka viņi ir dzīvi. Kaut gan grūti tam ticēt, tomēr mēs lasām drošos avotos, ka bija cilvēki, kuri nepārtraukti varēja nogulēt vairākus gadus, nenovecodami līdz laikam, kamēr nepamodās. Plīnijs raksta par zēnu, kurš karstumā un slāpēs ceļojumā noguris, iemiga un mežā alā nogulēja 57 gadus. Līdzīgu stāstu var izlasīt par Epimenidu Gnostiķi, kurš arī gulēja alā, un no tā radās sakāmvārds: „Gulēt vairāk kā Epimenidam”.

M. Damaskis raksta, ka viņa laikā Vācijā bija kāds zemnieks, kurš noguris aizmiga siena kaudzē, palika guļot tur visu rudeni un ziemu, kamēr neiestājās vasara; viņš pamodās pa pusei dzīvs, ārkārtīgi uztraucies. Baznīcas skrīveris to apstiprināja, atgādinot par septiņiem gulētājiem, par kuriem zināms, ka tie gulēja 196 gadus. Norvēģijā zem kādas ļoti augstas piekrastes klints atrodas ala, par kuru Pavels Diakars un Meridijs Martirs rakstīja, ka tur guļ septiņi cilvēki jau ļoti sen, bet nesatrūd, un iedzīvotāji, kuri tur ierodas ļaunos nolūkos, jūtas kā sasieti, neveikli, izbijušies un uztraukušies, un sakarā ar to viņi izvairās tur iet.

Ksenokrats, kaut arī nav ne mazākā iemesla viņu pieskaitīt filozofu rangam, uzskatīja, ka šis ilgais miegs bija Dieva sods. M. Damskis pārliecina ar argumentiem, ka tas var būt dabiski, un viņa viedoklis ir loģisks, jo, ja jau dzīvnieki var tik ilgu laiku gulēt, daudzus mēnešus neēst, nedzert, nesatrūdēt, tad kāpēc tas nevar notikt ar dažiem cilvēkiem, kuri lietojuši kādu indīgu dziru, vai no iemidzinošas slimības, vai no bailēm vai citu iemeslu dēļ, kuri cilvēku spēj iemidzināt uz mēnešiem vai gadiem, atkarībā no viņa spēka un dvēseles kaisles. Mediķi stāsta, ka, apēdot mazu gabaliņu tidota, var iemigt uz ilgu laiku; Plija, apēdis kādu eņģeļa atnestu vielu, četrdesmit dienas gavēja un negulēja. Džovanni Bokačo raksta, ka viņa laikā Venēcijā bija cilvēks, kurš 40 dienas dzīvoja bez ēšanas. Taču vēl pārsteidzošāks ir fakts, ka Lejas Elzasā bija sieviete, kura līdz 30 gadiem nelietoja nekādu ēdienu; tas liktos neticami, ja neapstiprinātos jauni brīnumi: Nikolajs Dolenjersui, par kuru zināms, ka viņš 22 gadus nodzīvoja kā vientuļnieks, nelietoja nekādu uzturu līdz mūža galam. Vēl pārsteidzošāks ir tas, ko stāsta Teofrasts par kādu Filine, kurš nelietoja neko citu, izņemot pienu. Ir uzticības cienīgi autori, kuri apgalvo, ka ir augs, kuru sauc par spartisku, un kuru lietojot vai turot mutē, tatāri 12 dienas spēja iztikt bez ēdiena un ūdens.

59

PAR DEVINĀCIJU, KURA NOTIEK SAPNĪ, VAI PAR KO VĒSTA SAPŅI

Ir vēl kāds devinācijas veids, kurš notiek sapnī, par ko liecina filozofu, tradīcija, teologu autoritāte, vēsturiski piemēri un ikdienas pieredze. Ar vārdu „sapnis” es nedomāju bezmiega fantomus, jo tās ir tukšas lietas, kurām nav nekādas devinācijas; tas nav tas, kas notiek ilga nomoda, noguruma vai fizisku traucējumu gadījumos; jo, kas esat noguruši un apgrūtināti, kad domājat par labvēlīgo vai nelabvēlīgo fortūnu, tad domās, kas nodarbina nogurušo nomoda prātu, rādās sapņos tad, kad jūs guļat. Es šeit saprotu un saucu par sapni to, kas parādās debesu ķermeņu ietekmē.

Sapņu tulkojumus māca astrologi speciālos traktātos; taču nepietiek ar tur norādītajiem noteikumiem, jo cilvēki ir dažādi, arī sapņa tulkojumam jābūt individuālam. Lūk, kādēļ nedrīkst sastādīt vienu kopīgu sapņu izskaidrojumu un tulkojumu visiem cilvēkiem. Kad atkārtoti redz vienu un to pašu sapni, piedzīvo vienas un tās pašas izjūtas, kaislības, stāvokļus, darbības, tad, kā saka Aristotelis, atmiņu pastiprina sajūtas; atmiņā glabājas zināšana; no daudzām zināšanām, kuras pamazām sakrātas, veidojas māksla un zinātne. Tāpat jāizturas pret sapņiem. Lūk, kādēļ Sinēzijs grib, lai katrs vēro savus sapņus un to sekas, konkrēti, ko katrs redz sapnī un kādi efekti redzētajam dzīvē. Šie noteikumi: labi atcerēties un saglabāt atmiņā to, kas redzēts, notikumus, sapņos un nomodā, bet pēc tam šos precīzos novērojumus pēc noteikumiem apkopot un uzkrāt; no šejienes katram cilvēkam veidojas sava devinācijas metode vai māksla; īsta devinācija veidojas nevis no rakstura, ne no cilvēku prasmes, bet no gara tīrības un dievišķās inspirācijas. Šeit aplūkosim to, kas attiecas uz pareģošanu un orākuliem.

60

PAR AFEKTU UN DEVINĀCIJU, KURA NOTIEK NOMODĀ;

PAR MELANHOLISKAS SULAS ĪPAŠĪBU, AR KURAS PALĪDZĪBU REIZĒM LIEK DĒMONIEM IENĀKT CILVĒKA ĶERMENĪ

Gadās, ka ne tikai tie, kas guļ, bet arī tie, kas nomodā, nonāk atslābinātā stāvoklī un ļauj domām izklīst. Sievišķais Aristotelis tādu devināciju sauc par afektu un saista tās rašanos ar melanholisko sulu, un stāsta, ka melanholiķi ļoti labi pareģo un devinē, ātri apgūst šo prasmi un parada par ieradumu, viegli saņem iespaidus no debesu ķermeņiem, bet „Problēmās” viņš raksta, ka sivillas, vikhidas, Pikeratizs Sirakuzs, Himons kļuva par pareģiem pateicoties melanholiskajai sulai.

Ja cilvēka ķermenī eksistē kaut kas tāds, kas izsauc afektu, tad tā ir melanholiskā sula, bet ne tā, kuru sauc par melno žulti, ļoti sliktu un briesmīgu lietu, par kuru mediķi un fiziķi apgalvo, ka tās nevaldāmība un negantums var pievilkt dēmonus un tie var apsēst cilvēku; mēs šeit domājām melanholisko sulu, ko sauc par dabisku un baltu. Kad tā ir satraukta vai iekarsusi, tad izsauc afektu, kurš ved uz devināciju, īpaši, ja palīdz kāda debesu ietekme, visvairāk Saturna, kurš, būdams auksts un sauss, tāpat kā melanholiskā sula, katru dienu viņu ietekmē, palielina un saglabā. Bez tam, būdams slepenas un vientulīgas apceres patrons, viņš vēsta par nākotni; tieši tā Aristotelis to saprot un apraksta „Problēmās”: pateicoties melanholijai, gadās, ka cilvēki kļūst par dzejniekiem. Bez tam visi, kuri populāri zinātnē, galvenokārt ir melanholiķi. Demokrits rakstīja, ka daži cilvēki dzīvē var būt rupji, musinātāji, muļķi, kā Homērs, Lukrēcija uc., bet afekta brīdī spēj radīt tik lieliskus darbus, ka paši ar grūtībām tos saprot. To pašu stāsta dievišķais Platons par daudziem dzejniekiem, kuri pēc tam, kad afekts beidzies, nesaprot to, ko uzrakstījuši, kaut gan uzrakstījuši ļoti labi.

Bez tam stāsta, ka melanholiskā sula ir tik varena, ka ar savu kvēli, savu nevaldāmību spēj piesaistīt cilvēka ķermenim debesu garus. Pateicoties to klātbūtnei, sajūtai, instinktam, jeb inspirācijai, kā saka senajie, cilvēki kļuva apbrīnojami un runāja daudz skaistu lietu. Viņi stāsta, ka dvēseli, ko ierosina melanholiskā sula, nekas neapturēs, ka, uzveicot ķermeņa robežas un valgus, to pārņem apbrīnojama iztēle un var kļūt arī zemāko dēmonu apsēsta, no kuriem bieži mācās kādu prasmi; lūk, kāpēc gadās, ka pilnīgi neizglītots un rupjš cilvēks pēkšņi kļūst par izcilu mākslinieku vai slavenu arhitektu, vai prasmīgu meistaru citā jomā. Bet, kad šī tipa gars mums vēsta nākotni, mums tas nozīmē visu, kas attiecas uz pārmaiņām, apvērsumu valstī, klimata maiņu, plūdus, zemestrīces, nāvi, badu un tamlīdzīgi. Kad dvēsele ir absolūti saprātīga, tā kļūst par gaisa garu mājvietu, iegūst zināšanas par dabiskām cilvēciskām lietām, gudrību, līdz ar to iemantojot īpašības, ar kurām cilvēks pēkšņi kļūst dižens filozofs, gudrs ārsts, daiļrunīgs orators, pareģo citiem cilvēkiem nākotni, kā to darīja sivillas. Bet, kad dvēselē mostas gars, tā kļūst par augstāko garu mājvietu, uzzina no viņiem dievišķus noslēpumus, Dieva likumus, eņģeļu hierarhijas kārtību, dvēseles glābšanas noslēpumu; spēj pareģot lietas, kuras atkarīgas no Dieva gribas, piemēram, brīnumus un neparastas parādības, kurām jānotiek, praviešus, kuriem jāatnāk, reliģiju vai likumu mainīšanos; tā sivillas paredzēja Jēzus Kristus atnākšanu ilgi pirms šī notikuma, un par Vergīlijs to paredzēja dažādās vietās.

Ir zināmi pareģojumi, kuri atrodas starp dabisku un pārdabisku devināciju, kā tas gadās ar mirstošiem vai vecuma nomāktiem. Viņi daudzreiz paredzējuši to, kam jānotiek, jo, kā saka Platons savā „Republikā”, tie, kuru sajūtas nav stipras, tie dzird labāk un vairāk iedziļinās lietās, un atrodas tuvāk vietai, uz kuru jādodas, viņu valgi kļuvuši vājāki, viņi vairs nav tik stipri pakļauti ķermenim, viņi vieglāk saņem dievišķās atklāsmes gaismu.

61

PAR CILVĒKA KONSTRUKCIJU, PAR IEKŠĒJĀM UN ĀRĒJĀM SAJŪTĀM UN PAR GARU; PAR DVĒSELES TRIJĀM APETĪTĒM

UN GRIBAS KAISLĪBĀM

Ir teologi, kuri uzskata, ka Dievs ar vienu rāvienu neizveidoja pirmā cilvēka ķermeni, ka viņš šai konstrukcijai izmantoja debesis un elementus. Alkinuss, kurš piekrīt Platona doktrīnai, ir šādās domās un uzskata, ka Dievs – visas pasaules, visu dievu un dēmonu Lielais Radītājs, tāpēc viņi ir nemirstīgi, un ka mazākie dievi vai jaunākie, turpinot Dieva kārtību, radīja visu pārējo un visus dzīvības veidus: tātad ja visu būtu radījis Dievs, tad viss būtu nemirstīgs. Dievi, paņēmuši šo to no zemes, uguns, gaisa un ūdens, izveidoja ķermeni, lai tas kalpo dvēselei, katrai piešķirot savas spējas, līdz zemākajām un mazākajām, kuras novietotas zemāk, un tieši: dusmas – sirdij; iekāri – vēderam, bet cēlākas jūtas augstāk – galvai jeb citadelei, un dažādiem valodas un runas orgāniem. Jūtas iedalās ārējās un iekšējās; ārējās iedalās piecās visiem zināmās, kuras attiecas uz pieciem orgāniem jeb izpildītājiem. Acis atrodas augstākajā vietā un ir ļoti tīras, tās atrodas dabiskā sakarā ar gaismu un dabas uguni. Ausis, kuras atrodas otrajā vietā pēc novietojuma un tīrības, saistītas ar gaisu; tālāk – garšas orgāns, kurš rupjāks un smagāks un līdzīgs ūdenim; pēdējā vietā tauste, tā izplatīta visur, paredzēta sajušanai. Visstiprākās sajūtas ir tās, kuras uztver bez tiešas saskares, kā, piemēram, redze un dzirde; arī oža pieder pie šādām sajūtām. Garšu un tausti bez tieša kontakta nesajūt, tāpat kā pa gabalu ar redzi nevar izšķirt, vai viela ir cieta, mīksta vai šķidra.

Iekšējas sajūtas Averoess iedala četros veidos, no kuriem pirmais ir vispārējā sajūta, jo tā pirmā saņem un savāc sajūtas un pilnveido visus tēlus, ko sagādā ārējās sajūtas; otras – iztēles spēks, kura loma noturēt tēlus, kuri saņemti no pirmajām sajūtām un nodot tālāk trešajai instancei jeb domāšanas spējai un ticībai savai fantāzijai, un, saņemot tēlus, izprast un spriest, kāda tie veida un kādā stāvoklī un kvalitātē. Fantāzijas uzdevums un loma – ieteikt un nodot atmiņai (ceturtajai instancei) to, ko iepazinusi, savākusi, apkopojusi, sapratusi, jo visas šīs spējas ir spriešana, attieksme, uzskati utt. – tas, kas pamudina uz rīcību. Kas attiecas uz garu un intelektu, tad jēdzieni, spējas, disciplīna, loģika, padomi, izvēle, - ir tieši tas, kas mums miegā vēsta par lietām, kurām jānotiek.

Lūk, kāpēc reizēm fantāziju sauc par fantastisku prātu, un tās ir pēdējās prāta pēdas, jo, kā saka Jamvliks, piedzimstot reizē ar visiem gara spēkiem, tā izgudro visas iespējamās līdzīgās darbības un formas, pārtulko to ko redz, vai vienu spēju iespaidus par citiem. Viņa liek ticēt tam, ko saka prāts, bet pati saviem spēkiem tā no visa ārējā iegūst tēlus un apzīmē pateicoties savām īpašībām; un tā iznāk, ka tā savāc, salīdzina un atrod līdzības, konstruē vai izgudro visas dvēseles akcijas, ārējo pielāgo iekšējam, pēc tam iespaidu veidā saglabā ķermenī.

Un tā, šīm sajūtām galvā ir savi orgāni, jo pirmā, vispārējā sajūta un priekšstati patur pirmo vietu smadzenēs, pirmo dzīvesvietu, mājas vai šūnas (šūniņas). Aristotelis saka, ka vispārējo sajūtu orgāns atrodas sirdī, domas vai domāšanas spējas mitinās galvas centrā, bet atmiņa dzīvo galvas aizmugurējā daļā. Bez tam eksistē arī balss un valodas jeb runas orgāni, piemēram, starpribu muskuļi krūtīs, krūšu kurvis, plaušas, traheja, rīkle, visi muskuļi, kuri piedalās elpošanā. Vārdu orgāns ir mute, mēle, aukslējas un rīkle, tur veidojas vārdi, mutei paveroties tie atskan kā instrumenta stīgas; te piedalās arī deguns, kas piešķir labāku vai sliktāku skanējumu. Gars, kurš nav piesiets ķermenim, atrodas augstāk par sajūtu dvēseli, kura tā spēku izpauž caur ķermeņa orgāniem. Šim garam piemīt divas dabas – vienu, kura meklē dabiskas lietas, to cēloņus, īpašības un attīstību, un kuras būtība ir apcere un patiesības meklējumi; sakarā ar to, to sauca par apceres garu. Otrā daba, spēks vai gara īpašība – lietu saprašana, kuras jāizdara vai jāizgudro. Šī daļa aizņemta tikai ar konsultāciju un darbību, tāpēc sauc par aktīvo garu jeb aktīvām spējām. Daba savā varenībā ieviesusi šādu kārtību, lai, pateicoties savām ārējām sajūtām, mēs iepazītu ne tikai lietu līdzību, bet arī abstraktas lietas, kuras nevar ne ar ko salīdzināt; ievērojot šo triju dvēseles spēku secību, dvēselē veidojas triju veidu apetīte. Pirmā ir dabiskā, ko izsaka raksturīgā nosliece visās lietās tiekties uz mērķi; otrā ir instinktīva, kura pakļaujas sajūtām, iedalās kaitinošās un vēlamās; trešā apetīte ir intelektuāla, to sauc par gribu, kura pati par sevi atšķiras no sajūtām, un kura nevēlas neko no tā, kas var parādīties jūtās, iekams tas kaut kādā ziņā nav saprasts. Bet griba, sevišķi bieži ietekmēdama visu, ko vien iespējams, jo pēc savas būtības tā brīva, var ietekmēt arī neiespējamas lietas, līdzīgi dēmona vēlmei līdzināties Dievam. Lūk, kāpēc tā caur zemāko lietu sajūtām pastāvīgi deformējas un izvirst. Un šī izvirtusī apetīte rada četras kaislības, kuras pārņem ķermeni.

Pirmo sauc Bauda, tā ir gara vai gribas izlutināšana un izdabāšana, jo labprāt ļauj sevi aizraut ar baudām, ko sagādā sajūtas, lai tā pakļautos un piekristu; lūk, kāpēc to definē kā ara noslieci uz baudām, kuras to izlutina un sagādā grūtības.

Otra ir Izplūšana. Spēju vai spēka izšķiešana notiek, kad dvēseles spēki un nodomi izzūd materiālajos labumos. Gars aiziet, lai tos izmantotu.

Trešo sauc Godkāre. Tad sevi uzskata par dieva stāvokli sasniegušu, par sevi priecājas, lielās un sevi slavē.

Ceturtā un pēdējā – Nelabvēlība, kad zināmu prieku sagādā citu cilvēku ciešanas un grūtības, bez personiskas intereses un ieinteresētības, tas ir, kad kāds vairāk priecājas par savu labumu, nekā raizējas par cita problēmām.

No sāpēm rodas četras kaislības, kurs pretējas augstākminētajām, un kuras rada neapmierināma apetīte pēc baudām, - Riebums, Skumjas, Bailes un Vilšanās, ko saprot, kad redz cita veiksmi un labumus, kas mums nedara neko sliktu, bet ko sauc par skaudību; tajā laikā, kad redzot citu sāpes, vajadzētu just līdzjūtību un skumjas, skumst par to, ka citi ir laimīgi.

62

PAR DVĒSELES KAISLĪBĀM UN TO RAŠANOS, PAR TO ATŠĶIRĪBĀM

UN VEIDIEM

Dvēseles kaislības nav nekas cits kā noteiktas intereses vai noslieces atkarībā no tā, vai kādu lietu uzskata par labu vai sliktu, piemērotu vai nepiemērotu. Pastāv triju veidu uzskati vai izpratnes caur sajūtu un loģikas prizmu; no tā izriet dvēseles triju tipu kaislības. Kad tās veidojas no sajūtu uztveres, tās attiecas uz īslaicīgu labo vai ļauno, piemēram, ērtu vai neērtu, patīkamu vai atbaidošu, un tās sauc par dabiskām kaislībām vai instinktiem.

Kad tās veidojas caur loģisko uztveri, tās attiecas uz labo un ļauno kā tikumu un netikumu, kā uzslavu un nosodījumu, kā derīgo un nederīgo, godīgo un negodīgo, un tās sauc par loģiskām jeb patvaļīgām kaislībām. Tās veidojas caur mentālo uztveri un attiecas uz ļauno un labo vai kaut ko taisnīgu un netaisnīgu, patiesu un melīgu un tad tās sauc par intelektuālām kaislībām.

Dvēseles kaislības, ko iedala vēlamās un nevēlamās, attiecas uz labo un ļauno vienā un otrā gadījumā, bet atšķirīgā veidā, jo nevēlamā daļa attiecas uz labo un ļauno absolūtā veidā; tam par cēloni un izcelsmes avotu kalpo mīlestība un naids. Ja kas vajadzīgs pietrūkst vai tas ir likvidēts, no tā var rasties sāpes un vēlme, bet nevis kā esošas, bet kā gatavas notikt. Garā var izšķirt vienpadsmit kaislības, kā mīlestību, naidu, vēlmi, riebumu, prieku, skumjas, cerības un izmisumu, drosmi, bailes un dusmas.

63

KĀ DVĒSELES KAISLĪBAS MAINA PAT ĶERMENI, SATRAUCOT GARU

Kad dvēseles kaislības pārsniedz sajūtu uztveri, tās sāk pārvaldīt fantāzija un iztēles spēks, manāmā veidā mainot savu ķermeni, mainot ķermenī akcidences, liekot garam pacelties vai nolaisties, iziet vai ienākt, veicot locekļos dažādas izmaiņas; prieks paplašina garu; bailes to sažņaudz, kauns paceļ līdz smadzenēm. Kad sirds priecājas, gars pamazām izplešas, bet skumjās gars pamazām saraujas. Dusmās un bailēs tas pats notiek strauji. Niknums un vēlēšanās atriebties arī rada karstumu, sarkanu ādas krāsu, rūgtumu mutē un caureju. Bailes pievelk aukstumu, sirds trīsas, balss defektus un bālumu. Skumjas liek svīst un padara bālu vai iedzeltenu sejas krāsu. Līdzjūtība ķermeni padara līdzīgu ķermenim, kuram jūt līdzi; diezgan parasta lieta, ka, ja starp mīļotajiem pastāv liela pieķeršanās un stipras jūtas, tad vienam ciešot, otrs jūtas līdzīgi. Skumjas liek kalst un melnēt. Kaislības, ja tās pārāk stipras, var nest nāvi. Parasta lieta, ka mirst no liela prieka, bēdām, mīlestības, naida, bet bieži izveseļojas pateicoties tieši šīm galējībām. Vēsture liecina, ka Sirakūzas tirāns nomira pēkšņi, saņēmis ziņu par savu sakāvi; kāda māte, ieraudzījusi atgriežamies no kara pie Kannām, pēkšņi nomira uz lauka. Mēs zinām, ka ir suņi, kuri no bēdām nomirst, kad zaudē saimnieku vai redz viņa nāvi. Kaislības var sagādāt ilgstošas slimības, kuras grūti ārstēt. Tāpat ir cilvēki, kuri ļoti baidās no augstuma, kļūst kā apjukuši un zaudē saprašanu; no šejienes ceļas drudža vaimanas, epilepsija, kas reizēm sākas ar šādu ietekmi. Tā notika ar Kreza dēlu, kuru māte dzemdēja mēmu, bet izbailes un liela vēlēšanās runāt viņam atdeva valodu. Ja kāds stipri pārbiedē, dzīvība mūs pēkšņi var atstāt, bet tikpat ātri tā var atgriezties. Aleksandrs Lielais parādīja, ka dusmas var savienot ar lielu drošsirdību, kad devās uz Indiju, - no viņa nāca liesmaina gaisma.

Vēsture stāsta, ka tēvs Teodors izstaroja dzirksteles, uz visām pusēm laistījās it kā liesmu mēlītes. Reizēm tādas parādības vēro arī dzīvniekiem. Stāsta par Tibērija zirgu, kuram no mutes nāca liesmas.

64

KĀ DVĒSELES KAISLĪBAS AR ATDARINĀŠANU UN LĪDZĪBU MAINA ĶERMENI; PAR TRANSFORMĀCIJU UN CILVĒKU PĀRDZIMŠANU UN PAR SPĒKU, KURAM PIEMĪT IZTĒLES SPĒJAS

Minētās kaislības maina ķermeni pateicoties atdarināšanai, kuru izraisa līdzīgas lietas, kuras ierosina dzīvu un spēcīgu iztēli. Piemēram, redzot kādu žāvājamies, citi arī sāk žāvāties. Ir cilvēki, kuriem izdalās siekalas jau no citrona pieminēšanas. Neapmierinājums no kāda nepatīkama skata izraisa riebumu un nomāktības sajūtu. Ir cilvēki, kuri jūtas slikti, ja redz cilvēka asinis. Gijoms saka, ka redzējis cilvēku, kuram pietika, ka redzēja zāles, lai atveseļotos. Tāda iemesla dēļ sapnī cieš cilvēks, kurš redz, ka deg, it kā tas notiktu īstenībā, kaut gan nav nekādas uguns. Gadās pat tā, ka cilvēka ķermenis transformējas un pārveidojas miegā, bet reizēm arī nomodā. Tā Kipuss, kuru vēlāk izraudzīja par Itālijas valdnieku, ar milzīgu sajūsmu noskatījās vēršu cīņas, un iemiga par tām domādams, bet otrā rītā atklāja sev ragus, kas radās pateicoties veģetatīvajām spējām, ko ierosināja spilgta iztēle, kas novadīja dzīvības sulas uz galvu un lika izaugt ragiem. Jo, kad spēcīga un spilgta iztēle izveido skaidrus tēlus, iezīmējas arī lietas, kuras ar asins palīdzību nonāk visos orgānos kā sajūtas. Šī iemesla dēļ daudzi cilvēki kļūst veci, bet zēns vienas nakts laikā kļūst par pieaugušu vīrieti. Daudzi gribēs tam pievienot Dagobora rētas un Sv.Franciska stigmas. Pirmais ļoti baidījās saslimt, bet otrais kaislīgi apcerēja Jēzus Kristus rētas. Tāpat ir cilvēki, kuri pusmiega stāvoklī var šķērsot upes, uguni un nepārejamas vietas. Locekļi ir aktivizēti, darbojas un traucas uz vietu, kuru norāda nevis redze, bet fantāzija. Dvēsele valda par ķermeni tādējādi, ka paceļ ķermeni un nes visur, kur tā iedomājas. Mēs redzam daudz citu piemēru, kuri parāda lielisku gara pārākumu par ķermeni, kā par to stāsta Avicenna, - dzīvojis cilvēks, kurš pats pēc savas gribas kļuva paralizēts, kad vien to vēlējās. Lūk, kas notika ar Galliju Vibiju, kuš gribēja izlikties traks, un, domādams, ka tas ir tikai joks, patiešām kļuva vājprātīgs. Sv.Augustins teica, ka ir cilvēki, kuri spēj mainīt ausu stāvokli. Vēl šodien mēs redzam cilvēkus, kuri lieliski prot atdarināt putnu, dzīvnieku un cilvēku balsis. Plīnijs stāsta, ka viņa laikā tā notika ar sievieti vārdā Gaetanu un kādu Eviliju, kuras, būdamas daudzus gadus precētas, pārvērās par vīriešiem. Nav neviena, kurš nezinātu, cik liela vara iztēlei par garu, jo tas tuvāks dvēseles substancei kā sajūtas. Caur sapņiem, iztēli un nojautu var likt sievietei vai vīrietim kādu iemīlēt. Stāsta, kā tādā veidā Medeja iemīlējās Jasonā, pateicoties sapnim. Pateicoties spēcīgai iztēlei, dvēsele iziet no ķermeņa. To apliecina Celss, kurš katru reizi, kad gribēja, lai dvēsele atstāj ķermeni, kļuva nejūtīgs kā miris, nejuta nekādas bailes, ja viņam dūra vai dedzināja.

65

KĀ DVĒSELES KAISLĪBAS IETEKMĒ CITUS ĶERMEŅUS

Dvēseles kaislības, ja tās seko fantāzijām, ļoti spēcīgas būdamas, var mainīt ne tikai savu ķermeni, bet izplatīties tik lielā mērā, ka ietekmē arī citus. Var apturēt un dziedināt citus cilvēkus, to garīgas problēmas vai miesas slimības; jo tās ir galvenais ķermeņa stāvokļa cēlonis. Spēcīgs un ieinteresēts ir spējīgs ne tikai sevi izārstēt, bet arī citus. Stāsta, ka kamielis var nokrist, kad redz krītam citus kamieļus. Ja kaut kas stipri ietekmē grūtnieci, tas var atspoguļoties uz bērnu. Tā dzimuši daudzi apbrīnojami cilvēki: mātei piedzima meitene ar spalvainu ķermeni kā pērtiķim, jo visu laiku bija skatījusies uz pērtiķa attēlu, tas notika Sanpjeras apgabalā (Pizas tuvumā). Tā notiek ne tikai ar cilvēkiem, bet arī ar dzīvniekiem. Mēs zinām, ka žagari, kurus patriarhs Jahovs iemeta ūdenī, nokrāsoja aitām, kuras tur mazgāja, vilnu; pāvam un citiem putniem iedvesma liek mainīties spārnu spalvu krāsai; šādā veidā radīja baltus pāvus – apkārt viņu mājvietai piestiprināja baltus palagus. Šie piemēri liecina, ka pēc tā, kā izplatās spilgtas iztēles fantāzija, tā spēj ietekmēt ne tikai savu, bet arī citus ķermeņus. Tā magi, neatlaidīgi uzlūkodami cilvēkus, tos galīgi sev pakļauj. Šīm domām piekrīt Avicenna, Aristotelis, Algazels un Galions, jo ir skaidrs, ka slima ķermeņa izgarojumi inficē citus, kā, piemēram, lepra un mēris. Bez tam acīm piemīt tik liels spēks, ka tās viegli var apburt un ietekmēt tos, kuri atrodas tuvumā. Nav jābrīnās, ka viens gars spēj ietekmēt otra ķermeni un dvēseli, ja tam piemīt lielāks spēks un enerģija kā otram. Tādam cilvēkam netrūkst citu ietekmēšanas līdzekļu. Lūk, kāpēc saka, ka cilvēks ietekmē citus tikai ar savu kaisli un paradumu. Tādēļ filozofi aizliedz apmeklēt ļaunus un nelaimīgus cilvēkus, jo viņu dvēseles, pilnas ar sliktu enerģiju, nodod savu slimību tiem, kuri tuvojas; tāpat kā izplatās nelaba smaka, tāpat kaut kas izplatās no slikta cilvēka, bet tas, kas tiek uzņemts, tas ilgi saglabājas. Un otrādi – viņi iesaka apmeklēt labus cilvēkus, no kuriem nāk labas emanācijas.

Un tā, kaislei ir spēks ne tikai caur fantāzijām, bet arī caur prātu, kurš augstāks par fantāziju. Taču vēl lielāks spēks ir caur domām. Bet, kad domas ar visiem dvēseles spēkiem piesaistītas dievam, tad ķermenis var piepildīties ar dievišķīgu labvēlību. Mēs redzam, ka Apolonijs, Pitagors, Empedokls, Filelais un daudzi citi pravieši un pat svētie tādā veidā veica apbrīnojamas lietas.

66

PAR TO, KA DEBESS ĶERMEŅU PALĪDZĪBA DAUDZ PALĪDZ DVĒSELES ENERĢIJĀM UN PAR TO,

KA VISU VEIDU OPERĀCIJĀM NEPIECIEŠAMA PASTĀVĪBA

Kaislības saņem lielu atbalstu no debess ķermeņiem, tie palīdz jeb veicina arī to operācijas. Ļoti ieteicams, lai debesu labvēlības saņemšanai mēs atrastos ar tiem harmonijā un uz to ietekmi atbildētu ar domām, kaislībām, iztēli, a izvēli, spriedumiem, apceri un citām līdzīgām lietām. Kaislības kļūst stiprākas un iedarbīgākas, ja noteiktā veidā saskan ar planētu ietekmi. Kaislības ar lielu spēku nes mūsu garu tam, kas nepieciešams. Mūsu gars, pateicoties iztēlei vai kādam atdarināšanas veidam, var tik labi saskanēt ar zvaigznes enerģijām, ka, pateicoties tam, rodas iespēja uzņemt šīs zvaigznes labo ietekmi. Un tā, ir jābūt stingriem operācijās un jāizrāda centība, jācer un ļoti jātic, jo tas ļoti palīdz nodomātajā pasākumā. No prakses zināms, ka liela ticība, noteikta cerība un mīlestība pret ārstu palīdz atjaunot veselību un reizēm pat vairāk nekā zāles. Bez aktīvas palīdzības un zāļu īpašībām uz slimnieku spēcīgi iedarbojas ārsta garīgais spēks, kurš spēj mainīt slimnieka ķermeņa īpašības, kurš, uzticēdamies ārstam, ir īpaši atvērts ārstēšanai. Un tā, lai pielietotu maģiju, nepieciešams pastāvīgi ticēt, nešaubīties par veiksmi, nesvārstīties, neapšaubīt gara spēku. Stingra un pastāvīga ticība dara brīnumus par nepareizās operācijās, bet šaubas un neticība ārsta garam, kurš turas pa vidu starp divām galējībām, izkliedē un attālina no vēlamā rezultāta. No tā debess ķermeņu vēlamās ietekme zūd, jo nespēj pievienoties ne vielām, ne operācijām, kurām nav stabilu un pastāvīgu īpašību.

67

KĀ CILVĒKA GARS VAR SAVIENOTIES AR DEBESS ĶERMEŅU GARIEM UN VIENLAICĪGI AR TIEM PIEŠĶIRT NOTEIKTAS

ĪPAŠĪBAS ZEMĀKĀM LIETĀM

Filozofi, it īpaši arābi, stāsta, ka tad, ja cilvēka gars ar kaislības spēku pieķēries kādam darbam, viņš savienojas ar zvaigžņu dvēselēm un prātu. Pateicoties tādai saplūšanai, lietās ieplūst apbrīnojams spēks. Pateicoties šim spēkam, cilvēks var visu un uzzina visu. Šo spēku var piešķirt zīmēm, formulām un attēliem, lai sasniegtu vēlamos mērķus. Tādā pašā veidā viss, ko domā kaislīgi mīloša cilvēka gars, mīlestībai palīdz; bet visam, ko domā cilvēka gars, kurš karsti ienīst, ir kaitīgs un graujošs. Kad mūsu gars tiecas uz kaut kādu galējību, piemēram, labdarību, tas sev izvēlas vislabāko un piemērotāko laiku. Par to visu stāsta Sv.Akvīnas Toms savā trešajā grāmatā. Tādējādi, lielām kaislībām, ko gars iedveš dvēselei pret kaut kādām lietām noteiktā stundā, seko brīnišķīgas īpašības un darbības. Taču jāzina, ka tādas lietas neko vai gandrīz neko neveicina, ja tām nav radītāja. Ir vispārējs noteikums, ka jebkurš gars, kurš kaislīgi pilnveidojas vēlamā virzienā, rada sev lietas, kas veicina to, ko viņš dara. Ja vēlas praktizēt maģiju, jāpazīst un jāsaprot savas dvēseles īpašības, tās tikumi, ticība, apjomi un pat tās vara visumā.

68

KĀ MŪSU GARS MAINA ZEMĀKAS LIETAS UN SAISTA AR TO, KO VĒLAS

Cilvēku garam piemīt kāda noteikta spēja – mainīt, piesaistīt, traucēt un piesaistīt lietas un cilvēkus pēc vēlēšanās, un viss viņam pakļaujas, ja gars iedegas kādā kaislībā vai tikumā. Augstākais ietekmē zemāko un pārvērš par sev līdzīgu, bet zemākais mainās pat tad, kad tam pavisam cita attieksme un interese; tieši šādā veidā lietas, kurām piemīt zvaigznes augstākā pakāpe, saista, piesaista vai traucē tam, kam piemīt zemākā pakāpe, atkarībā no viņu savstarpējas saskaņas, disproporcijas vai atšķirības.

Tā lauva baidās no gaiļa, jo saules īpašības tam atbilst vairāk nekā lauvam. Magnēts pievelk dzelzi, jo atrazdamies debesu Lielā Lāča ietekmē, tas atrodas augstākā pakāpē; savukārt dimants ir augstāks par magnētu, jo atrodas zem Marsa konstelācijas. Arī cilvēks, tāpat kā pateicoties sava gara ietekmei un kaislībām, protot izmantot debess ķermeņu īpašības, piemēram, kad stiprākas saules īpašības, ietekmē un aicina par sevi zemākus uz apbrīnu un pakļaušanos, bet uz verdzību un nespēku – ja mēness īpašības. Ja saturniskas – ietekmē uz mieru un skumjām; ja jupiteriskas – uz cieņu; ja marsiskas – uz bailēm un nemieru; ja venēriskas – uz mīlestību un prieku; ja meruriskas – uz pārliecināānu un klausīšanos un līdzīgām lietām. Šīs saistības avots – spēcīga un noteikta dvēseles kaislība, kura notiek atbilstoši debesu kārtībai, bet tāda veida sakarību risinājumi vai šķēršļi darbojas pateicoties pretējam efektam, kurš ir pilnīgāks un stiprāks; ja spēcīgāka gara ietekme spēj piesaistīt, tā spēj arī sagraut un protestēt. Galu galā redzam, ka tur, kur izceļas Venēra, pretī jānoliek Saturns; kad baidās no Saturna un Marsa, tiem pretī jāliek Jupiteru un Venēru, jo astrologi saka, ka tie ir pretēji spēki, tie ir pretēju kaislību cēlonis šeit, uz Zemes, bet nevar būt naidīgi vai pretrunīgi debesīs, kur nekā netrūkst un kur valda mīlestība.

69

PAR VĀRDU NOZĪMI UN ĪPATNĪBĀM

Kad noskaidrots par dvēseles kaislību lielo spēku, jāatzīmē, ka vārdiem un nosaukumiem nav mazāks spēks, bet pozitīviem vārdiem un motīviem – vislielākais, un ar to mēs īpaši atšķiramies no dzīvniekiem. Par saprātīgiem mūs sauc ne tikai pateicoties mums piemītošajam prātam, - stāsta, ka tas piemīt arī dzīvniekiem, bet par saprātīgiem mūs sauc tāēļ, ka mēs vārdos un valodā ieliekam noteiktu jēgu, ko sauc par izskaidrojošo jēgu, kurai pateicoties mēs esam pārāki par dzīvniekiem. Valoda un vārdi izsaka tajos ielikto nozīmi. Ir divu veidu valoda: iekšējā un ārējā. Iekšējais vārds atspoguļo garu un dvēseles aktivitātes, izskan domās, kā lūgšanas laikā. Bet izrunātam vārdam ir noteikts efekts un balss īpašības. Vārds izskan, kad cilvēks elpo, paver muti un izmanto runāšanai mēli. Māte daba šādā veidā savienoja garu un saprātu ar valodu, kura sludina mūsu domas tiem, kuri dzird. Vārds ir ļoti piemērots starpnieks starp runājošo un klusējošo, un ar noteiktas nozīmes enerģi sasniedz tos, kuri klausās. Un tā, vārdi ir jo efektīvāki, jo noslēpumaināk apzīmē visdiženākās lietas: - gudras, debešķīgas pārdabiskas, vislabākās un svētākās. Tādā veidā vārdi kļūst par noteiktām noslēpumainām zīmēm, kurām piemīt pārdabisks debešķīgs spēks, pateicoties spēkam, kuru tiem piešķir runātāja tikumi.

70

PAR ĪPAŠVĀRDU ĪPATNĪBĀM

Maģijas operācijās ļoti nepieciešami īpašvārdi, to apgalvo gandrīz visi magi, jo vielu dabiskais spēks jeb īpašības no objektiem iet līdz jūtām, no tām pāriet uz iztēli, no iztēles uz domām, kuras to iepazīst un pēc tam ar balss un vārdu palīdzību izsaka. Lūk, kādēļ platoniķi saka, ka būtības spēks slēpjas balsī un vārdos, un vārds izveidojas artikulācijas apzīmējuma formā, sākumā domās izprasts un kā no sēklas izdīgst un ar balss un vārdu palīdzību it kā nobriest un izveido to, ko izrunā. Lūk, tas magiem liek sacīt, ka īpašvārdiem piemīt zināms starojums, kurš eksistē visur. Tie saglabā savu spēku tāpat kā to dominējošo nozīmi, kura ir tik dažāda, un ko var iepazīt pēc atbilstošiem priekšstatiem. Kristus teica: „Mūsu vārdi ierakstīti debesīs”. Lūk, kādēļ Radītājs, zinādams debesu ķermeņu ietekmi un katra atsevišķa īpašības, nosauca tos atkarībā no tā, kas viņi ir, un kā ierakstīts Bībelē. Dievs visas šīs lietas parādīja Ādamam, lai dotu tām vārdus un Viņš nosauca katru lietu – tā radās nosaukumi. Šie nosaukumi satur apbrīnojamu spēku. Jebkura nozīmīga balss pirmkārt ir debesu harmonijas ietekme. Vārdi satur dubultu spēku: dabisku – debesu harmonijas un gribasspēka – kas nāk no cilvēka. Jo lielāki šie divi aspekti, jo lielāks spēks vārdam, ir īpaši, ja to izrunā tam speciāli sagatavota materiāla priekšā. Ja vārdu izrunā noteiktā laikā, attiecīgā vietā, ievērojot vajadzīgo rituālu, tad materiāls iegūst lielu maģisku spēku.

Tā Filostrats stāsta par to, kā Tiānas Apolonijs sastapa bēru gājienu, kas devās apglabāt savā kāzu dienā mirušu meiteni. Apolonijs rūpīgi noskaidroja viņas vārdu, bet to uzzinājis, izrunāja kaut ko noslēpumainu un viņu atdzīvināja. Romieši parasti ievēroja tradīciju, kad aplenca kādu pilsētu, - viņi vispirms jautāja pilsētas nosaukumu un dievību, kura aizgādībā šī pilsēta atradās. To uzzinājuši, viņi ar noteiktu vārsmu palīdzību lika aiziet pilsētas aizgādņiem; kad pilsētai nebija aizgādņu, viņi to prombūtnē ieņēma pilsētu, kā stāsta Vergīlijs: „Visi dievi, kuri valdīja šai vietā, aizgāja un atstāja savus tempļus un altārus”.

Ja ir vēlēšanās uzzināt, kas tās bija par vārsmām, pateicoties kurām viņi lika dieviem aiziet, to var atrast Tita Livija, Makrobija un Serenus Samonikus darbos.

71

PAR ATKĀRTOŠANU, POĒMĀM UN SAVIENOŠANAS VEIDIEM

Bez vārdu un īpašvārdu spēka ir arī liels spēks, kas rodas no patiesības atkātošanas. Aktīvā veidā tā nostiprinās un konsolidējas; tāda rakstura patiesības vienkārši vārdos nav, bet ir paskaidrojumos, kuros kaut ko paskaidro vai noliedz; tādas ir dzejas, pieburšanas, nolādēšanas, līgšanas, uzruna, saucieni (invokācijas), zvēresti, noliegumi, eksercismi un tamlīdzīgi. Lai uzrakstītu vārsmas un uzrunas kādas zvaigznes vai dievības piesaistīšanai, jāievēro, lai tās saturētu darbību un enerģiju. Nepieciešams slavināt to, ko šī zvaigzne dod, nosodīt to, ko tā grauj un traucē, lūdzot to, ko mēs gribam saņemt, nopeļot un neieredzot to, ko mēs vēlamies iznīcināt un kam traucēt. Tādā veidā notiek uzrunas sastādīšana, ar cieņu, teicamu artikulāciju un ritmu. Bez tam magi vēlas, lai sauc vārdā un lūdzas zvaigzni un dievību, kam domāta noteikta veida poēma atkarībā no valdzinošajām šīs zvaigznes darbībām vai brīnumiem, kuri nāk no viņas sfēras, notiek viņas gaismā, viņas ietekmes labvēlībā. Apuleja Psihe lūdzas Cereru: „Es jūs piesaucu, - viņa saka, - es lūdzu jūsu auglīgo roku caur rituāliem, kuri iepriecina ar ražu, ar slepeniem ūdens kanāliem, ratos iejūgtiem pūķiem, Sicīlijas zemes rūdas atradnēm, ar zemes aizvēršanos, ar Prozerpīnes kāzu ceremonijas nolaišanos un viņas spožajām sliedēm un visu, kas slēpjas atēniešu Eleisijas tempļa klusumā.” Bez tam magi grib, lai mēs nosaucam vārdā saprātu, kas valda par zvaigznēm, par ko var lasīt Orfeja himnā. Parastajā maģijā nav nekā ietekmīgāka par harmonisku rīcību, uzmanību un atbilstošu rituālu, kurus zina filozofi. Tātad šādām lūgšanām jābūt precīzām un labi sastādītām saskaņā ar zvaigžņu likumiem: tām jābūt gudrām un saturīgām, tās jāizrunā ar degsmi, ievērojot gan ritmu, gan formu, ar enerģiju, kura iet nodomātajā virzienā, lai panāktu nodomāto rezultātu. Apbūrēja instruments ir ļoti tīrs harmonisks, dedzīgs gars, kurš satur to, ko viņš ar šo dzeju ierosina un apzīmē.

Bez jau minētā šīs poēmas piesaista no debesīm, atkarībā no laika, ļoti nozīmīgas īpašības, kuras daudz ietekmīgākas nekā izgarojumu, augu, sakņu, aromātu un vīraku ietekme. Ieelpodami smaržīgus aromātus, magi, izrunādami vai rakstīdami maģisku formulu, spēj izraisīt neparastus efektus.

72

PAR LŪGŠANAS BRĪNUMAINO SPĒKU

Stāsta, ka vārsmu un lūgšanu spēks ir tik liels, ka tās var mainīt pat visu dabu. Apulejs saka, ka maģija var nomierināt jūru, var likt tai vārīties un piesaukt vēju, var apturēt sauli, likt satumst mēnesim, krist zvaigznēm un mainīt atrašanās vietu, dienu pārvērst par nakti. Lukians, Vergīlijs, Ovīdijs, Tibuls par to daudzreiz stāsta savos darbos, un, ja tā nebūtu patiesība, tad ar likumu nesodītu tik bargi tos, kuri nobur zemes lietas.

Visi dzejnieki apgalvo un filozofi piekrīt, ka vārsmas var ārkārtīgi ietekmēt: var traucēt auglībai, izsaukt negaisu vai to apturēt, izdziedināt slimības utt. Arī Katons savus lopus laukos dziedināja ar dažām dziesmām, kuras var atrast viņa rakstos. Josifs stāsta, ka Zālamans arī zināja šo lūgšanu veidu. Sekojot ēģiptiešu doktrīnai, Āfrikas Celss stāta, ka ir 36 gari, kuri rūpējas par cilvēka ķermeni, saskaņā ar zodiaka zīmju dekādēm, un katram no tiem pieder sava loma, katrs pārvalda attiecīgus orgānus. Kad tos izsauc, viņi atjauno veselību slimajiem orgāniem ar lūgšanu palīdzību.

73

PAR RAKSTU ZĪMJU, UZRAKSTU

UN ZVĒRESTU RAKSTURĪGĀM ĪPATNĪBĀM

Vārdu un valodas funkcija – izteikt gara sajūtas un piesaistīt cilvēka sirdij domas noslēpumus un runātāja gribu. Uzrakstīts un pateikts vārds ir gara galīgā izpausme.to, kas piemīt garam, atspoguļo balss, vārds, lūgšana, tas viss ielikts uzrakstītajā, tāpat kā balss neizsaka neko, ko neaptver gars, tāpat kā neraksta neko, kas nav izsakāms, lūk, kāpēc Magi iesaka katrai operācijai dot zvērestus un uzrakstus, pateicoties kuriem, darītājs var izteikt savu gribu, savu degsmi, vai vēlmi.

Lai panāktu noteiktu maģisku efektu vācot ārstniecības augus, gatavotu maisījumus un zāles, attēlus vai gatavotu kaut kādas figūras utt., nepieciešams uzrakstīt vai izrunāt konkrētam gadījumam paredzēto zvērestu. Alberts stāsta par šiem uzrakstiem un zvērestiem, bez kuriem nevar izdoties mūsu paredzētie nodomi. Arī senatnē lietoja šādus priekšrakstus, par ko pārliecina Vergīlijs.

74

PAR BURTU PROPORCIJU, ATBILSTĪBU UN PĀRVĒRŠANU

Dievs cilvēkam deva garu un valodu, lai liktu godāt Viņa tikumus, Viņa varenību un Viņa nemirstību. Savā varenībā un gaišredzībā viņš deva dažādas valodas, kurām atkarībā no tām raksturīgām atšķirībām, piemīt līdzīgas un atšķirīgas rakstu zīmes, cipari un figūras, kas nemainās, un šī īpatnība nav nejaušība un ļaundarība vai cilvēku untums, bet gan dieva radīta kārtība, kas tos padara atbilstošus un saskanīgus debess ķermeņiem, dievišķiem ķermeņiem un to īpašībām. Mistiskās rakstu zīmes, alfabēti, cipari ir visstiprākās un bīstamākās daļas maģijā. Bīstamas tādā ziņā, ka tās spējīgākas veidot sekas un rezultātus, turklāt neatkarīgi no eksperimentētāja gribas, bet gadās ka arī bez viņa ziņas.

Kā piemēru apskatīsim ebreju svētās rakstu zīmes.

Tāpat kā gars sākumā tika radīts Dieva mājoklī, kurš atrodas debesīs, tāpat burtu rašanos un to figūru apzīmēšanu ietekmēja zvaigžņu stāvoklis.

Lūk, kādēļ burti satur debesu noslēpumus, gan attiecībā uz savām figūrām, formām un nozīmi, gan attiecībā uz cipariem, kuri atrodas tiešā sakarībā un harmoniskā mijiedarbībā ar burtiem. Ebreju alfabēta burti iedalās trijās daļās, - divpadsmit vienkārši, septiņi dubulti un rīs burti-mātes, kuri, kā stāsta, norāda 12 zīmes (zodiaka), 7 planētas un 3 elementus – uguni, zemi un ūdeni. Gaisu kā elementu viņi nelieto, bet kā saistītāju un elementu garu. Viņi tam pakārto punktus un akcentus. Tā kā tas radās un rodas no radītāja gara un planētu būtības, zīmju aspektiem, kas savienoti ar elementiem, tāpat šo lietu nosaukumus, kas apzīmē visu radīto, kā slepenas lietas un domas, veido punkti un burti. Tie satur šo esenci un dziļu spektru un slepenu domu spēku. Šo lietu pārsteidzošā nozīme slēpjas burtos, to figūrās, to skaitā, kārtībā un lietošanā. Origens uzskata, ka, pārtulkojot šīs zīmes uz citu valodu, tās zaudē lielo spēku, jo zaudē savu dabisko apzīmējumu; neskatoties uz to, saglabājas tās, kurām apzīmējumā nav aktivitātes, bet kas pašas par sevi ir dabiskas.

Ja ir kāda pirmā valoda, tad tā ir ebreju valoda, kurai jau iepriekš piešķirta dziļa un radikāla kārtība, un, ja pievērš uzmanību burtu proporcijām, tad var atrast veidu un likumu, kā apgūt visas valodas un to rašanos. Un tā – ir 22 burti, kuri ir pasaules un visas radības pamatā, un kuriem dots vārds. Viss, kas radīts un pateikts, sākas ar to un iegūst vārdu. Taču, lai to atrastu, jāizpēta visas burtu kombinācijas tik rūpīgi, lai kļūtu dzirdama Dieba balss un lai kļūtu saprotami Svētie Raksti. Lūk, tas piešķir vārdiem un balsij spēku maģiskajās darbībās, jo pirmais, kur parādījās maģija bija Dieva balss. Taču tā ir pārāk dziļu spekulāciju joma, lai par to varētu runāt šajā grāmatā. Atgriezīsimies burtu apakšnodaļā. Ebrejiem ir trīs galvenie burti – mātes, skat.2.1. zīm. Septiņi dubultie burti -2.2.zīm; pārējie 12 ir vienkārši – 2.3.zīm. Tāpat ir haldejiem (galliem?), kurus atdarinot, citu valodu burtus izvieto pa zodiaka zīmēm, planētām un elementiem, sekojot to secībai. Jo grieķiem A E H I O Y W atbilst septiņām planētām, V G D Z K L M N P R S T attiecas uz divpadsmit zodiaka zīmēm, pārējie pieci Fita, Ksi, F X Psi pārstāv četrus elementus un pasaules garu. Latīņiem tas nozīmē tās pašas lietas, bet citā kārtībā, jo piecus patskaņus A E I O U un līdzskaņus J un V pieraksta septiņām planētām; bet līdzskaņi B C D F G L M N P S pārvalda 12 zīmes. Pārējie – K Q X Z – četrus elementus; H – pasaules garu; Y – lieto tikai grieķu vārdos. Taču jāzina, ka zinātnieki pārliecinājās par to, ka ebreju burti ir visstiprākie, to nozīme lielāka, jo tie satur lielāku informāciju par debesu ķermeņiem, tātad citu valodu burti ir tikai atvasināti un vājāki.

Nākošā tabula (3.zīm) paskaidro to uzbūvi un izvietojumu; visiem burtiem ir dubulti kārtības skaitļi, tie ir izplatīti skaitļi, kuri izpaužas kā burti, atkarībā no to kārtības; gan sarežģīti skaitļi, kuri satur iepriekšējo burtu nozīmi, gan salikti, kuri rodas no burtu nosaukumiem, atbilstoši saskaitīšanas dažādiem veidiem. Ja iepazīst šo skaitļu spēku, tad var uzzināt, cik daudz apbrīnojamu noslēpumu ir katrai valodai, pateicoties tās burtiem un nodarboties ar pagātnes un nākotnes devinācijas lietām. Ir vēl daudz noslēpumainu burtu savienojumu, bet mēs šo sarunu turpināsim nākošajā grāmatā.

[pirmās grāmatas beigas]

Content

Agripa Henrijs Kornēlijs Okultā filozofija - 1.grāmata. Dabas maģija

Henrihs Kornēlijs Agripa   /(Henry) Cornelius Agrippa (von Nettesheim)/  (1486–1535)

1 VISA DARBA PLĀNS

2 KAS IR MAĢIJA? KAS IR TĀS PRIEKŠMETS UN KĀDAM JĀBŪT CILVĒKAM, KURŠ AR TO NODARBOJAS?

3 Par četriem elementiem, to īpašībām, kompozīciju un maisījumu

4 Par trijiem elementu izpratnes atšķirīgiem veidiem

5 PAR UGUNS UN ZEMES APBRĪNOJAMO DABU

6 PAR APBRĪNOJAMO ŪDENS, GAISA UN VĒJA DABU

7 PAR MAISĪJUMU VEIDIEM, KĀDOS SAVIENOJAS ELEMENTI, PAR ELEMENTU SAKARĪBU AR DVĒSELI, JŪTĀM UN TIKUMIEM

8 PAR TO, KĀDĀ VEIDĀ ELEMENTI ATRODAS DEBESĪS, ZVAIGZNĒS, GAROS, EŅĢEĻOS UN PAŠĀ DIEVĀ

9 KĀ VIENKĀRŠU VIELU ĪPAŠĪBAS RODAS NO ELEMENTIEM

10 PAR VIELU OKULTĀM ĪPAŠĪBĀM

11 KĀDĀ VEIDĀ OKULTAS SPĒJAS KĻŪST PAR LIETU ĪPAŠĪBĀM – IDEJA PAR VISUMA DVĒSELES, STARU, ZVAIGŽŅU STARPNIECĪBU – UN PAR LIETĀM, KURĀM ŠĪS ĪPAŠĪBAS PIEMĪT VISVAIRĀK

12 KĀ VIENA VEIDA ĪPAŠĪBAS IETEKMĒ DAŽĀDUS INDIVĪDUS

13 KĀ RODAS LIETU OKULTAS ĪPAŠĪBAS

14 KĀDA IR PASAULES DVĒSELE UN KĀDAS IR OKULTU ĪPAŠĪBU SAKARĪBAS

15 KĀDĀ VEIDĀ MUMS SALĪDZINĀŠANAS CEĻĀ JĀMEKLĒ UN JĀPĀRBAUDA VIELU ĪPAŠĪBAS

16 KĀDĀ VEIDĀ DAŽĀDU VIELU IEDARBĪBA NO VIENAS VIELAS PĀRIET OTRĀ, UN KĀ TĀS SAVSTARPĒJI SADER

17 KĀ VAR IEPAZĪT UN PĀRBAUDĪT OBJEKTU ĪPAŠĪBAS PĒC TO SASKAŅAS VAI NESASKAŅAS

18 PAR NOSLIECI UZ IENAIDU

19 KĀDĀ VEIDĀ VAR UZZINĀT UN IEPAZĪT ĪPAŠĪBAS, KURAS SAISTĪTAS AR KAUT KO SEVIŠĶU, PATEICOTIES INDIVĪDAM

20 EKSISTĒ DABĪGAS ĪPAŠĪBAS, KURAS PIEMĪT VISAI INDIVĪDA SUBSTANCEI, UN KAUT KĀDĀM CITU INDIVĪDU DAĻĀM VAI LOCEKĻIEM

21 PAR ĪPAŠĪBĀM, KURAS PIEMĪT DZĪVES LAIKĀ UN PAR ĪPAŠĪBĀM, KURAS SAGLABĀJAS PĒC NĀVES

22 KĀ ZEMĀKĀS LIETAS PAKĻAUTAS AUGSTĀKĀM UN DEBESĪM, UN KĀDĀ VEIDĀ CILVĒKA ĶERMENIS, NODARBOŠANĀS UN TIKUMI ATKARĪGI NO ZVAIGŽŅU UN ZODIAKA ZĪMJU SATĀVOKĻA

23 KĀ VAR UZZINĀT, NO KURĀM ZVAIGZNĒM ATKARĪGAS DABISKAS LIETAS, UN LIETAS, KURAS PĀRVALDA SAULE

24 PAR LIETĀM, KURAS IETEKMĒ MĒNESS

25 PAR LIETĀM, KURAS ATKARĪGAS NO SATURNA

26 PAR TO, KO IETEKMĒ JUPITERS

27 PAR TO, KAS ATTIECAS UZ MARSU

28 PAR TO, KAS ATKARĪGS NO VENĒRAS

29 PAR TO, KAS ATTIECAS UZ MERKŪRU

30 PAR TO, KA PASAULE UN VISS, KO TĀ SATUR, PAKĻAUTS PLANĒTU IETEKMEI

31 KĀ STARP PLANĒTĀM SADALĪTAS VALSTĪBAS UN IETEKMES ZONAS

32 P AR TO, KAS ATKARĪGS NO ZODIAKA ZĪMĒM UN NO NEKUSTĪGAJĀM ZVAIGZNĒM; PAR TO FIGŪRĀM UN LĪDZĪBU

33 PAR ZĪMĒM UN DABISKU LIETU RAKSTURU

34 KĀ VAR PIESAISTĪT DEBESS ĶERMEŅU IETEKMI UN VIŅU ĪPAŠĪBAS AR DABISKU VIELU PALĪDZĪBU

35 PAR DABISKU VIELU MAISĪJUMIEM UN TO IZMANTOŠANU

36 PAR VIELU SAVIENOŠANOS, KURAS SAJAUCAS; KAS TĀM PIEŠĶIR FORMU UN DZĪVĪBU

37 KĀ MĒS AR VIENKĀRŠU SAGATAVOŠANOS PIESAISTĀM NOTEIKTU UN LABVĒLĪGU DEBESU SVĒTĪBU

38 KĀ MĒS NO AUGŠAS VARAM SAŅEMT NE TIKAI DEBESU UN DZĪVĪBAS, BET ARĪ INTELEKTUĀLAS UN DIEVIŠĶĪGAS DĀVANAS

39 KĀ AR NOTEIKTU MATERIĀLU PALĪDZĪBU VAR PIESAUK DIEVUS, KURI VALDA PASAULĒ, UN GARUS – VIŅU MINISTRUS

40 PAR SAISTĪŠANU: KĀDA VEIDA TĀS MĒDZ BŪT UN KĀ TAS NOTIEK

41 PAR INDĒM UN TO ĪPAŠĪBĀM

42 PAR DAŽU INDES VEIDU LABAJĀM ĪPAŠĪBĀM

43 PAR AROMĀTIEM, TO VEIDIEM UN SPĒKU

44 DAŽU AROMĀTU SASTĀVS, KURI SAISTĪTI AR NOTEIKTĀM PLANĒTĀM

45 PAR PLĀKSTERIEM, ZIEDĒM, INDĒM, KURAS LIEK IEMĪLĒTIESUN PAR TO ĪPAŠĪBĀM

46 PAR PIESIEŠANAS VEIDIEM JEB LIGATŪRĀM UN PIEKĀRŠANU

47 PAR GREDZENIEM UN TO IZGATAVOŠANAS VEIDU

48 PAR VIETU ĪPATNĪBĀM. KATRA ZVAIGZNE VIETU IETEKMĒ SAVĀDĀK

49 PAR GAISMU UN APGAISMOJUMA KRĀSU. KRĀSA, KO PIEDĒVĒ ZVAIGZNĒM, TO MĀJĀM UN ELEMENTIEM

50 PAR BURVESTĪBĀM, BURŠANU UN BURVJU MĀKSLU

51 PAR DAŽIEM APBĪNOJAMU EFEKTU VĒROJUMIEM Ir vērojumi un darbības, kam piemīt zināms spēks; uzskata, ka

52 PAR SEJU, ŽESTIEM, ĶERMEŅA POZU, FIZIONOMIKU, METOPOSKOPIJU, HIROMANTIJU UN ZĪLEŠANAS MĀKSLU

53 PAR DEVINĀCIJU UN AUGURIEM

54 PAR DAŽĀDIEM DZĪVNIEKIEM, CITĀM LIETĀM UN TO NOZĪMI AUGURĀ

55 KĀ AUSPICUS PĀRBAUDA AR PARASTA GAISMAS SAJŪTAS PALĪDZĪBU

56 PAREĢOŠANA PĒC RŪSAS UN ZIBENS UN PAR TO, KĀ JĀINTERPRETĒ BRĪNUMI

57 ĢEOMANTIJA, HIDROMANTIJA, AEROMANTIJA UN PIROMANTIJA KĀ ČETRI ELEMENTU DEVINĀCIJAS VEIDI

58 PAR MIRUŠO ATDZĪVINĀŠANU, LETARĢISKO MIEGU UN INĒDIJU, JEB KĀ IZTIKT BĒZ ĒDIENA

59 PAR DEVINĀCIJU, KURA NOTIEK SAPNĪ, VAI PAR KO VĒSTA SAPŅI

60 PAR AFEKTU UN DEVINĀCIJU, KURA NOTIEK NOMODĀ; PAR MELANHOLISKAS SULAS ĪPAŠĪBU, AR KURAS PALĪDZĪBU REIZĒM LIEK DĒMONIEM IENĀKT CILVĒKA ĶERMENĪ

61 PAR CILVĒKA KONSTRUKCIJU, PAR IEKŠĒJĀM UN ĀRĒJĀM SAJŪTĀM UN PAR GARU; PAR DVĒSELES TRIJĀM APETĪTĒM UN GRIBAS KAISLĪBĀM

62 PAR DVĒSELES KAISLĪBĀM UN TO RAŠANOS, PAR TO ATŠĶIRĪBĀM UN VEIDIEM

63 KĀ DVĒSELES KAISLĪBAS MAINA PAT ĶERMENI, SATRAUCOT GARU

64 KĀ DVĒSELES KAISLĪBAS AR ATDARINĀŠANU UN LĪDZĪBU MAINA ĶERMENI; PAR TRANSFORMĀCIJU UN CILVĒKU PĀRDZIMŠANU UN PAR SPĒKU, KURAM PIEMĪT IZTĒLES SPĒJAS

65 KĀ DVĒSELES KAISLĪBAS IETEKMĒ CITUS ĶERMEŅUS

66 PAR TO, KA DEBESS ĶERMEŅU PALĪDZĪBA DAUDZ PALĪDZ DVĒSELES ENERĢIJĀM UN PAR TO, KA VISU VEIDU OPERĀCIJĀM NEPIECIEŠAMA PASTĀVĪBA

67 KĀ CILVĒKA GARS VAR SAVIENOTIES AR DEBESS ĶERMEŅU GARIEM UN VIENLAICĪGI AR TIEM PIEŠĶIRT NOTEIKTAS ĪPAŠĪBAS ZEMĀKĀM LIETĀM

68 KĀ MŪSU GARS MAINA ZEMĀKAS LIETAS UN SAISTA AR TO, KO VĒLAS

69 PAR VĀRDU NOZĪMI UN ĪPATNĪBĀM

70 PAR ĪPAŠVĀRDU ĪPATNĪBĀM

71 PAR ATKĀRTOŠANU, POĒMĀM UN SAVIENOŠANAS VEIDIEM

72 PAR LŪGŠANAS BRĪNUMAINO SPĒKU

73 PAR RAKSTU ZĪMJU, UZRAKSTU UN ZVĒRESTU RAKSTURĪGĀM ĪPATNĪBĀM

74 PAR BURTU PROPORCIJU, ATBILSTĪBU UN PĀRVĒRŠANU