Alboms Mičs

Pieci Cilvēki kurus tu satiec Debesīs

Mičs Alboms

Pieci Cilvēki kurus tu satiec Debesīs

BEIGAS

Šis IR STĀSTS PAR KĀDU EDIJU, un stāsta sākums ir tā beigas, kad Edijs mirst, saules apspīdēts. Varbūt ir savādi iesākt stāstu ar beigām. Bet jebkuras beigas ir ari sākums. Tikai tobrīd mēs to vēl neapjaušam.

PĒDĒJO SAVAS DZĪVES STUNDU Edijs ierasti pavadīja atrakciju parkā Rūbijas mols , kas atradās pie milzīga, pelēka okeāna.

Parkā bija parastās atrakcijas, pludmales terase, panorāmas rats, amerikāņu kalniņi, bufermašīnītes, konfekšu kiosks un vieta, kur klauna mutē var laist ūdens šaltis. Bija arī pavisam jauna, milzīga atrakcija — "Fredija brīvais kritiens", un tieši tur Edijs gāja bojā negadījumā, par kuru pēc tam rakstīs visās štata avīzēs.

PIRMS NOMIRA, Edijs bija drukns, sirms večuks ar īsu kaklu, lielu krūšu kurvi, iespaidīgiem apakšdelmiem un izbalējušu tetovējumu uz labā pleca. Viņa kājas bija tievas un dzīslotas, viņa kreisais celis, karā savainots, bija artrīta saēsts. Lai pārvietotos, viņam bija nepieciešams spieķis. Viņa seja bija saulē aprauta, ar jūrniekiem raksturīgu vaigubārdu; apakšžoklis bija nedaudz izvirzīts uz āru, padarot viņu lepnāku,nekā viņš jutās. Aiz kreisās auss viņš turēja cigareti, savukārt aiz jostas atslēgu saišķi. Viņš valkāja kurpes ar gumijas zoli, vecu linaudekla cepuri un gaiši brūnu strādnieka formastērpu, jo viņš taču bija strādnieks.

EDIJA DARBS bija saistīts ar atrakciju tehnisko apkopi, citiem vārdiem sakot, vajadzēja gādāt par to drošību. Katru pēcpusdienu viņš staigāja pa parku, pārbaudīdams katru atrakciju — sākot ar "Slīpo virpuli" un beidzot ar šļūcamajām caurulēm. Viņš uzmanīja, lai nebūtu lauztu dēļu, vaļīgu skrūvju vai nodeldēta tērauda. Dažkārt viņš apstājās un viņa skatiens aizmiglojās; garāmgājēji nodomāja, ka kaut kas nav kārtībā.

Patiesībā viņš tikai ieklausījās. Pateicoties ilgajai darba pieredzei, viņš spēja sadzirdēt nelaimi pēc iekārtu sprakšķiem un dunēšanas.

VĒL PIECDESMIT MINŪTES dzīvam esot, Edijs veica pēdējo apgaitu pa Rūbijas molu. Viņš satika gados vecāku pāri."L'bdien," viņš nomurmināja, pieskaroties cepurei.

Viņi pieklājīgi pamāja ar galvu. Klienti pazina Ediju.

Vismaz pastāvīgie klienti. Viņi redzēja Ediju katru vasaru —ar viņa seju asociējās pati vieta. Viņa formas kreklam uz krūtīm bija uzšuve ar vārdu EDIJS, zem kuras savukārt bija cita uzšuve APKOPES TEHN. Un dažreiz klienti viņam uzsauca: "Sveiks, apkopes Edij!", lai gan viņam pašam tas nešķita smieklīgi.

Tieši šodien bija Edija dzimšanas diena. Astoņdesmit trešā. Pagājušajā nedēļā ārsts pavēstīja, ka viņam esot jostas roze. Roze? Edijs īsti nezināja, kas tā tāda ir. Senāk viņš bija pietiekami spēcīgs, lai katrā rokā paceltu karuseļa zirgu. Bet tas bija ļoti sen.

"EDU!"… "MANI, MANI, Edij!"… "Paņem līdzi mani!"

Četrdesmit minūtes līdz viņa nāvei. Edijs virzījās uz rindas priekšgalu, kas gaidīja pie amerikāņu kalniņa. Vismaz vienreiz nedēļā viņš veica pārbaudes braucienus katrā no atrakcijām, lai pārliecinātos, ka bremzes un stūrēšanas mehānisms ir kārtībā. Šodien bija kārta amerikāņu kalniņam —šo sauca par "Spoku kalnu" — un bērni, kas pazina Ediju, kliegdami metās pie viņa, lai sēstos tam blakus.

Bērniem Edijs patika. Tikai ne tīņiem. Tīņi viņam uzdzina galvassāpes. Šo gadu laikā viņš bija redzējis visdažādākos sllmestus un ņurdētājus. Ar bērniem bija cita lieta.

Bērni skatījās uz Ediju, kura mazliet izbīdītais apakšžoklis veidoja grimasi, kas atgādināja smaidošu delfīnu, un bērni Edijam uzticējās. Viņš tos pievilka, kā uguns pievelk nosalušas rokas. Bērni apķēra viņa kājas. Tie spēlējās ar viņa atslēgām. Edijs parasti kaut ko noņurdēja, bet neko daudz neteica. Viņš nosprieda, ka laikam tik ļoti patīk bērniem, jo neko daudz nesaka.

Edijs viegli piebikstīja diviem puišeļiem ar ačgārni uzvilktām beisbola cepurēm, tie skriešus metās uz sēdvietām un iegāzās tajās. Edijs atdeva savu spieķi atrakcijas uzraugam un lēnīgi nosēdās starp abiem puišeļiem. "Aiziet… Aiziet …" iespiedzās viens no zēniem, kamēr otrs aplika Edija roku sev ap pleciem. Edijs pievilka drošības rāmi, un viņi, ķēdēm klabot, virzījās augšup.

PAR EDIJU BIJA KĀDS STĀSTS. Vel būdams zēns, kas uzaudzis pie šā mola, viņš bija iesaistījies kādā kautiņā. Pieci zēni no Pitkina avēnijas bija ielenkuši viņa brāli Džo un gribējuši  viņu kārtīgi piekaut. Edijs bija kvartāla attāluma un, sēdēdams uz lieveņa, ēda sviestmaizi. Viņš izdzirdēja brāļa kliedzienu, skrēja uz to pusi, paķerdams līdzi atkritumu tvertnes vāku, un — diviem zēniem bija jādodas uz slimnīcu.

Pēc šā atgadījuma Džo ar viņu nerunāja vairākus mēnešus. Viņam bija kauns. Džo bija vecākais brālis, pirmdzimtais, bet visus piekāva tieši Edijs.

"VAI MĒS VARAM izbraukt vēlreiz. Edij? Ludzu, lūdzu!"

Vēl atlikušas trīsdesmit četras minūtes, ko dzīvot. Edijs pacēla drošības rāmi, iedeva abiem zēniem pa ledenei, atdabūja savu spieķi un tad klibodams devās uz teliniskās apkopes telpu, lai atvēsinātos no vasaras sutas. Ja viņš būtu zinājis, ka viņa nāve ir nenovēršama, varbūt viņš būtu devies kaut kur citur. Tā vietā viņš darīja to, ko darām mēs visi. Viņš atdevās bezjēdzīgai rutīnai, it kā īstās dienas uz šīs pasaules vēl tikai nāks. Viens no viņa kolēģiem, izsūdzējis, ar izspīlētiem vaigu kauliem, vārdā Dominiks, stāvēja pie šķīdinātāja tvertnes,mazgādams eļļu no kāda rata.

"Čau, Edij," viņš teica.

"Sveiks, Dom," atteica Edijs.

Telpa smaržoja pēc zāģu skaidām. Tā bija tumša, ar zemiem griestiem un caurumotām sienām, pie kurām bija piestiprināti urbji, zāģi un āmuri. Visapkārt mētājās dažādu atrakciju detaļas: kompresori, motori, siksnas, spuldzes un daļa no pirāta galvas. Pie vienas sienas kaudzē bija sakrautas kafijas bundžiņas ar skrūvēm un naglām, savukārt pie otras sienas bija sakrautas neskaitāmas kannas ar eļļu.

Lai ieeļļotu kāpurķēdi, Edijs teiktu, ka nevajag vairāk smadzeņu kā šķīvja nomazgāšanai. Atšķirība bija tajā, ka ķēde ir pēc iespējas vairāk jāsasmērē, nevis jādabū tīrāka.

Un tāds bija Edija darbs — ieeļļot, savest kārtībā bremzes, pievilkt skrūves, pārbaudīt elektriskos paneļus. Bieži viņam uznāca vēlme pamest šo vietu, atrast citu darbu, uzsākt citu dzīvi. Bet tad sākās karš. Viņa plāni tā arī nelstenojās. Pēc kāda laika viņš pamanīja, ka nosirmo, ka valkā nošļukušas bikses, turklāt gurdi pieņemdams faktu, ka tāds nu viņš ir un vienmēr būs — vīrs ar smiltīm kurpēs, kurs dzīvo starp mehāniskiem smiekliem un ceptām desiņām. Sekodams tēva pēdās, kā vēstīja uzraksts uz krekla, Edijs bija atbildīgs par tehnisko apkopi, viņš bija galvenais mehāniķis vai, kā bērni viņu dažkārt sauca, " Rūbijas mola karuseļu vīrs".

ATLIKUŠAS TRĪSDESMIT MINŪTES.

"Klau, es dzirdēju, ka tev šodien dzimšanas diena," teica Dominiks.

Edijs kaut ko noņurdēja.

"Nesvinēsi, ko?"

Edijs paskatījās uz viņu kā uz jukušu. Uz mirkli viņam iešāvās prātā, cik dīvaini novecot vietā, kas smaržo pēc cukura vates.

"Ja kas, Edij, zini, ka es nākamnedēļ nestrādāju — jau no pirmdienas. Braukšu uz Meksiku."

Edijs pamāja, un Dominiks sāka sīkiem soļiem dejot.

"Es un Terēza. Satiksim visus radiniekus. Baļ-ļ-ļuks."

Viņš pārstāja dejot, kad ieraudzīja Edija ciešo skatienu.

"Tu esi tur bijis?"

"Kur?"

"Meksikā."

Edijs caur degunu nošņācās. "Puis, es esmu bijis tikai tur, kur mani aizsūtīja ar šauteni rokās."

Viņš ar skatienu sekoja Dominikam, kurš atgriezās pie Šķīdinātāja tvertnes. Viņš kādu bridi padomāja. Tad viņš no kabatas izvilka nelielu naudas žūksni un izņēma pēdējos divus divdesmitniekus. Viņš izstiepa roku.

"Nopērc sievai kaut ko jauku." Edijs teica, Dominiks paskatījās uz naudu, viņa seja atplauka smaidā,un viņš teica: "Izbeidz, vecīt! Tu to nopietni?"

Edijs iegrūda naudu Dominika saujā. Tad aizgāja atpakaļ uz noliktavu. Grīdas dēļos jau sen bija izzāģēts neliels "āliņģis", un Edijs pacēla plastmasas pārsegu. Viņš izvilka apmēram divdesmit piecu metru gani neilona šņori, kas bija iegremdēta okeānā. Tās gaiā vēl arvien bija gabaliņš desas.

"Vai kaut kas uzķērās?" nokliedzās Dominiks. "Saki. ka mēs kaut ko esam noķēruši!'

Ediju izbrīnīja puiša optimisms. Nekad te nekas nav ķēries.

"Kādu dienu," Dominiks mundri klaigāja, "mēs noķersim milzu paltusu.

"Noteikti," nomurmināja Edijs, lai gan saprata, ka tik lielu zivi nevar izvilkt pa tik mazu caurumu.

VĒL ATLIKUŠAS DIVDESMIT SEŠAS MINŪTES. Edijs šķērsoja dēļiem klāto terasi, lai nokļūtu parka dienvidu daļā. Cilvēku bija maz. Meitene konfekšu kioskā ar elkoņiem bija atspiedusies pret leti un no košļājamas gumijas pūta burbuļus. Agrāk, vasarās, Rūbijas mols bija populārākā atrakciju vieta.

Tajā bija gan ziloņi, gan uguņošana, gan ari deju maratoni. Bet tagad ļaudis vairs nenāca izklaidēties uz molu okeāna malā.

Viņi apmeklēja tādus atrakciju parkus, kur ieejas biļete maksā septiņdesmit piecus dolārus, kur tevi nofotografē kopā ar kādu milzīgu, pūkainu tēlu no kādas filmas vai multenes.

Edijs klibodams pagāja garām bufermašīnītēm un pamanīja kādu jauniešu bariņu, kas kārās pāri margām. Lieliski , viņš pie sevis noteica. Tieši to man vēl vajadzēja.

"Nost," sacīja Edijs, viegli uzsizdams pa margām ar savu spieķi. "Nemuļķojieties. Tas Ir bīstami."

Jaunieši palOrēja UZ viņu. Mašīnu vertikālie stieņi sprakšķēja, elektriskajai strāvai zumot.

"Tas ir bīstami," Edijs atkārtoja.

Jaunieši saskatījās. Viens no viņiem — ar oranžu Šķipsnu matos — pasmīnēja un tad uzkāpa uz vidējā spraišļa.

"Aiziet, notrieciet mani!" viņš uzkliedza gados jaunajiem braucējiem. "Notrieciet m-"

Edijs iebelza pa margām tik spēcīgi, ka tās gandrīz pārsprāga uz pusēm. "PAZŪDIET!"

Jaunieši aizskrēja.

BIJA VĒL KĀDS STĀSTS par Ediju. Būdams kareivis, viņš bija daudzkārt piedalījies kaujās. Viņš bija drosmīgs. Pat saņēma medaļu. Bet uz karadienesta beigām viņš reiz bija sakāvies ar vienu no savējiem. Tad arī Ediju savainoja. Neviens nezināja, kas noticis ar to otru puisi.Neviens nevaicāja.

KAD BIJA ATLIKUŠAS tikai deviņpadsmit minūtes, ko dzvot, Edijs pēdējo reizi atsēdās vecā alumīnija pludmales krēslā.Savas īsās, muskuļotās rokas viņš bija salicis uz krūtīm kā ronis savas peldpleznas. Viņa kājas bija saulē apsārtušas, un uz viņa kreisā ceļgala vēl aizvien bija redzamas rētas. Patiesību sakot, Edija ķermenis liecināja par sadursmēs izdzīvojušo. Tā kā viņš strādāja ar dažādiem mehānismiem, daudzo lūzumu dēļ viņa pirksti bija dīvaini izliekušies. Viņa deguns bija vairākkārt lauzts "bāra kautiņos", kā viņš tos sauca. Viņa seja ar plato žokli, iespējams, kādreiz ir bijusi pat pievilcīga — kā daudzkārtējam smagsvara čempionam boksā,pirms tas saņēmis pārāk daudz sitienu dūru cīņās.

Tagad Edijs izskatījās noguris. ŠI bija viņa iemīļota vietiņa uz Rūbijas mola koka terases — aiz atrakcijas "Trttsisa nobrauciens", kuru astoņdesmitajos sauca par ' Zibens spērienu", savukārt septiņdesmitajos tas bija "Tērauda zutis".

Sešdesmitajos šo pašu atrakciju dēvēja par "Cukurgailiša šūpolēm", bet piecdesmitajos — par "Tumsas smiekliem". Pirms tam tā bija "Sapņainā gliemežnīca"".Un tur Edijs satika Mārgeritu.

KATRA DZĪVĒ IR viens patiess mīlas mirklis. Edijam tas bija kādā siltā septembra vakarā pēc pērkona negaisa, kad koka terase bija noklāta ar ūdeni. Viņai bija dzeltena kokvilnas kleita un matos rozā sprādzīte. Edijs daudz nerunāja. Viņš bija ļoti uztraucies, viņam šķita, ka mēle ir pielipusi pie viņa zobiem. Viņi dejoja bigbenda "Garkājainais Delanejs un viņa purvainā līdzenuma orķestris" mūzikas pavadībā. Viņš viņai nopirka citronu šampanieti. Viņa teica, ka ir jāiet, pirms vecāki kļūst nikni. Bet, prom ejot, viņa pagriezās un pamāja.

Lūk, tas ari bija īstais mirklis. Visu adikušo dzīvi, tiklīdz viņš iedomājas par Mārgeritu, tā atceras tieši šo mirkli, kad viņa pār plecu viņam māj, tumšajām matu cirtām pār vienu aci krītot, un ikreiz viņš sajūt mīlestības šalkoņu asinsvados.

Tonakt viņš pārnāca mājas un pamodināja savu vecāko brāli. Viņš tam pastāstīja, ka ir saticis meiteni, ar kuru precēsies.

"Ej gulēt, Edij," izdvesa viņa brālis.

Šššsš. Pludmalē sašķīda vilnis. Edijs kaut ko nelāgu atklepoja. Viņš to izspļāva.

Ššššš. Agrāk viņš daudz domāja par Mārgeritu. Tagad ne pārāk. Viņa bija kā brūce zem veca apsēja, un viņš bija pieradis vairāk lietot apsēju.

Ššššš,

Kas bija herpeszostei?

Ššššš.

Vēl sešpadsmit minūtes, ko dzīvot.

NEVIENS STASTS nav pašpietiekams. Dažkārt stāsti saskaras stūros, dažreiz tie pilnībā pārklājas — kā akmeņi upes dzīlēs.

Edija stāsta beigas saskārās ar Šķietami nevainīgu stāstu,kas atgadījās pirms dažiem mēnešiem — kādā mākoņainā vakarā uz Rūbijas molu kopā ar trim draugiem atbrauca kāds jauns vīrietis.

Puisis, vārdā Nikijs, nesen bija sācis braukt ar mašīnu un vēl nebija pieradis pie atslēgu saišķa. Viņš noāķēja mašīnas atslēgu un ielika to jakas kabatā, tad apsēja jaku ap vidukli.

Nākamās četras stundas viņš kopā ar draugiem izmēģināja visas ātrākās atrakcijas: "Lidojošo piekūnu", "Šļakstošo šļūdoni", "Fredija brīvo kritienu", "Spoku kalnu ".

"Rokas augšā!" viens no viņiem uzsauca.

Visi pacēla rokas.

Vēlāk, kad jau bija satumsis, viņi atgriezās automašīnu stāvlaukumā, pārguruši un laimīgi, dzerot alu, noslēptu brūnos papīra maisiņos. Nikijs ielika roku jakas kabatā. Viņš ilgi meklēja, tad nolamājās. Atslēga bija pazudusi.

ČETRPADSMIT MINŪTES LĪDZ NĀVES SLIEKSNIM. Edijs noslaucīja pieri ar kabatas lakatu. Okeānā virs ūdens vizēja mirguļojoši saules zaķīši, un Edijs vēroja to kustīgo rotaļāšanos. Viņš tā pa īstam nav stāvējis uz savām kājām kopš kara laikiem.

Bet atgriežamies pagātnē pie "Sapņainās gliemežnīcas"un pie Māigeritas — kad vēl Edijs bija pievilcīgs. Viņš pievēra acis un atsauca atmiņā to dziesmu, kas toreiz saveda viņus kopā. To vienā filmā dziedāja Džūdija Gārlenda. Skaņas viņa galvā saplūda kopā ar šķeļošajiem viļņiem un bērnu klaigām.

"Es tevi iemīlēju

Šššss.

lai gan pats to negribēju —

SplUlaaaaššššššš.

— tevi iemīlēju —

Īīīīīīīī/

— Un to tu zināji visu —

Ššššviššs.

— tu zināji…"

Edijs juta viņas rokas uz saviem pleciem. Viņš cieši samiedza acis, lai dziļāk izjustu šo atmiņu.

ATLIKUŠAS VĒL divpadsmit minūtes."Piedošan'."

Maza meitenīte, varbūt astoņus gadus veca, stāvēja viņa priekšā, aizsedzot sauli. Viņai bija gaišas sprogas, kājās gumijas iešļūcenes, viņa bija ģērbusies apgrieztās džinsa īsbiksēs, gaiši zaļā krekliņā ar vēderdaļā uzzīmētu pīli. Eimija, tā viņu laikam sauca. Eimija vai Annija. Viņa Šovasar te bieži parādījās, lai gan Edijs nebija redzējis viņas vecākus.

"Piedošššan," viņa atkārtoja. "Tu esi apkopējs Edijs?" Edijs nopūtās. '"Vienkārši Edijs," viņš teica.

"Edij?"

"Jā?"

Vai tu man uztaisīsi…"

Viņa sakļāva kopā rociņas, it kā lūgtu Dievu.

"Beidz, mazulīt. Man nav laika."

"Vai tu man uztaisīsi zvēriņu? Uztaisīsi

Edijs paskatījās uz augšu, it kā par to vajadzētu padomāt. Tad viņš parakājās sava krekla kabatā un izvilka trīs dzeltenas pīpes slotiņas, kuras viņš nēsāja sev līdzi īpaši šādiem gadījumiem.

"Urā!" teica mazā meitene, sasizdama plaukstas.

Edijs sāka locīt pīpes slotiņas.

"Kur ir tavi vecāki?"

"Karuseļos."

"Bez tevis?"

Meitenīte paraustīja plecus. "Mammai ir čalis."

Edijs pacēla acis. Ak tā.

Viņš no pīpes slotiņām izlocīja vairākas cilpiņas, tad tās sagrieza vienu ap otru. Viņam trīcēja rokas, tāpēc pagāja ilgāks laiks nekā parasti, taču drīz pīpes slotiņas izskatījās pēc galvas, ausīm, ķermeņa un ļipas.

"Trusītis?" vaicāja meitenīte.

Edijs pamirkšķināja.

"Paaaaldies!"

Viņa aiztecēja, nemaz nemanot, kā pašas no sevis kustas mazās kājeles. Edijs vēlreiz noslaucīja pieri, aizvēra acis,atgāzās pludmales krēslā un centās atminēties vecās dziesmas meldiņu.Pāri galvai ķērcot lidoja kaija.

KĀ CILVĒKI IZVĒLAS savus pēdējos vārdus? Vai tie apzinās to svarīgumu? Vai liktenis ļauj tiem būt dziļdomīgiem? līdz savai astoņdesmit trešajai dzimšanas dienai Edijs bija zaudējis gandrīz visus sev mīļos cilvēkus. Daži bija miruši jaunībā, citi bija novecojuši līdz brīdim, kad slimība vai kāds negadījums tos aizvedis labākos medību laukos. Viņu bērēs Edijs klausījās, kā sērotāji atgādina viņu pēdējos vārdus. "It kā viņš nojauta, ka mirs…" kāds varētu būt sacījis.

Edijs tam nekad neticēja. Cik viņam bija zināms. kad pienāk laiks mirt, tas pienāk, un viss. Tu pēdējā bridi vari pateikt kaut ko gudru, tikpat labi tas var būt kaut kas pavisam muļķīgs. Jūsu zināšanai — Edija pēdējie vaidi būs: "lvaejiet nost

SKAŅAS, KO EDIJS DZIRDĒJA savas zemes dzīves pēdējās minūtēs. Viļņu šļakatas. Attālu rokmūzikas dunoņa. Maza reklāmas lidaparāta motora dūkoņa. Un šī.

"AK DIEVS! PASKATIETIES!"

Edijs juta, kā viņa acis zem plakstiņiem sāk pulsēt. Pa šiem gadiem viņš spēja atpazīt jebkuru troksni, kas nāca no Rūbijas mola. Šīs skaņas viņu varēja ieaijāt kā šūpuļdziesma.Taču šī balss nelīdzinājās šūpujdziesmai.

"AK DIEVS! PASKATIETIES!"

Edijs pielēca kājās. Sieviete tuklām, ļumīgām rokām turēja iepirkumu maisiņu, rādīja ar pirkstu gaisā un kliedza. Ap viņu savācās neliels ļaužu pūlis, visi skatījās debesīs. Edijs to pamanīja vienā mirkli. Jaunās atrakcijas Tredija brīvais kritiens" augšgalā viena no kabīnēm bija sasvērusies bīstamā leņķī, it kā gribēdama izgāzt kravu. Četri pasažieri — divi vīrieši un divas sievietes, kurus turēja tikai drošības rāmis, —izmisīgi centās atrast kaut ko, pie kā turēties.

"MANS DIEVS!" kliedza sieviete, "TIE CILVĒKI TAČU NOSITĪSIES!"No rācijas pie Edija siksnas atskanēja šņācoša balss:

"Edij! Edijr

Viņš nospieda rācijas pogu. "Es jau pamanīju. Izsauc apsardzi!"

Cilvēki skrēja no pludmales, rādīdami gaisā, it kā viņi speciāli būtu trenēti šādam vingrinājumam. Skatieties! Tur, augšā! Vienā no atrakcijām notikusi nelaime! Edijs sagrāba ara savu spieķi un, atslēgām Žvadzot, aizklil&gt;oja līdz Žogam, kas apjoza atrakcijas pamatni. Sirds strauji pukstēja.

Atrakcijā "Fredija brīvais kritiens" mežonīgā ātrumā krīt zemē kabīnes, un tikai pēdējā mirklī nostrādā hidraulika, kas kritienu pilnībā nobremzē. Kā varēja gadīties, ka viena no kabīnēm ir tā sašķiebusies? Tagad tā atradās pāris pēdu zem aug šējās platformas, it kā uzsākot kustību lejup, bet tad apstājoties.

Kad Edijs tika līdz vārtiem, viņam vajadzēja atvilkt elpu.

Atskrēja Dominiks un gandrīz viņu nogāza.

"Tagad klausies uzmanīgi!" teica Edijs, sagrābdams Dominiku aiz pleciem. Viņa tvēriens bija tik ciešs, ka Domi niks sāpēs saviebās. "Paklausies! Kurš ir tur augšā?"

"Villijs."

"Tā. Viņš droši vien nospiedis STOP krānu. Tāpēc arī viņi tur karājas. Uzskrien pa kāpnēm un pasaki Villijam, lai viņš atslēdz drošības sistēmu ar rokām, tas ļaus cilvēkiem izkļūt no sēdvietām. Skaidrs? Tā atrodas viņiem aiz muguras, tāpēc viņam būs jāizliecas ārā. Tu viņu turi, skaidrs?

Tad… tad jums abiem — abiem, nevis vienam, saprati? —jums abiem tie cilvēki ir jādabū laukā. Viens pietur otru. Saprati?!…. Viss skaidrs?'

Dominiks ātri pamāja.

"Un tad nolaid lejā to sasodīto kabīni, lai mēs varam saprast, kas īsti noticis!"

Edijam galvā viss dunēja. Lai gan viņa atrakciju parkā nekad traģisku gadījumu nebija bijis, viņš bija dzirdējis šā biznesa šausmu stāstus. Vienreiz Braitonā nenostiprinātas skrūves dēļ nobraucienā ar laivām nositās divi cilvēki. Citu reizi Rūbijas molā kāds vīrs centās šķērsot amerikāņu kalniņa sliežu ceļu. Viņš izkrita cauri konstrukcijām un līdz padusēm iestrēga tajās. Viņš kliegdams pūlējās atbrīvoties, taču vilcieninš traucās viņam virsū un… jā, tas bija visšausmīgāk.

Edijs centās par to nedomāt. Visapkārt bija cilvēki, mutes ar rokām aizklājuši, skatoties, kā Dominiks rāpjas augšā pa kāpnēm. Edijs centās atcerēties atrakcijas mehānismu.

Motors. Cilindri. Hidraulika. Virzuļa gredzens. Dvses. Kā varēja atkabināti es kabīne? Viņš vizualizēja atrakcijas uzbūvi,sākot ar četriem pārbiedētajiem cilvēkiem augšpusē, turpinot ar atrakcijas augsto asi, beidzot ar pamatni. Motors. Cilindri. Hidraulika. Virzuļa gredzens. Troses…

Dominiks tikmēr sasniedza augšējo platformu. Viņš dalīja visu, kā bija teicis Edijs. Viņš pieturēja Villiju, kamēr Villijs stiepās uz priekšu, lai varētu atslēgt drošības sistēmu.

Viena no sievietēm tik strauji metās pie Villija, ka gandrīz novilka viņu no platformas. Pūlis noelsās.

"Paga…" Edijs runāja pats ar sevi.

Villijs mēģināja vēlreiz. Šoreiz viņam izdevās atslēgt drošības sistēmu.

"Trose…" Edijs murmināja.

Pacēlās drošības rāmis, un no pūļa atskanēja daudzbalsīgs "Āāāā." Pasažieri tika ātri uzvilkti uz platformas.

"Trose ir saārdīta…"

Un Edijam bija taisnība. Atrakcijas pamatnē, neredzamā

vietā, trose, kas vilka otro kabīni, pēdējos mēnešos bija striķējusies gar nekustīgu trīsi. Tā kā trīsis bija nekustīgs, tas pakāpeniski bija pārrāvis troses tērauda stieples — kā atlobīdams kukurūzas vārpu — līdz tās visas bija gandrīz pušu.

Neviens to nemanīja. Kas to varēja pamanīt? Vienīgi kāds,kas būtu ielīdis pašā mehānismā, būtu pamanījis draudošās briesmas.

Trisis bija ieķīlējies, pateicoties kādam mazam priekšmetam, kas "īstajā brīdī un īstajā vietā" bija iekritis pa vaļējo atveri.

Tā bija mašīnas atslēga.

"NELAIDIET LEJĀ TO KABĪNI!" iekliedzās Edijs. Viņš māja ar rokām. "JŪS DZIRDAT?! VAINA IR TROSĒ! NELAIDIET LEJĀ TO KABĪNI! TĀ NOTRŪKS!"

Pūlis apslāpēja viņa kliedzienus. Tas mežonīgi uzgavilēja brīdī, kad Villijs ar Dominiku nogādāja drošībā pēdējo pasažieri. Nu visiem četriem nekas nedraudēja. Uz platformas viņi cits citu apskāva. "DOM! VILLIJ!" Edijs kliedza. Kāds uzskrēja viņam virsū,un Edija rācija nokrita uz zemes. Viņš noliecās, lai to paceltu.

Villijs piegāja pie kontrolpults. Viņš uzlika pirkstu uz zaļās pogas. Edijs paskatījās uz augšu.

"NĒ, NĒ, NĒ, NEVAJAG!"

Edijs pagriezās pret pūli. "PAEJIET NOST!"

Kaut kas Edija balsī piesaistīja cilvēku uzmanību. Viņi pārstāja līksmot un sāka izklīst. Pie atrakcijas pamatnes cilvēki bija izklīduši.

Tad Edijs ieraudzīja pēdējo seju savā dzīvē.

Viņa atradās garšļaukus uz metāla pamatnes, it kā kāds to būtu tur nogrūdis. Deguns tecēja, acis pilnas asarām —tā bija mazā meitene ar zvēriņu, kas taisīts no pīpes slotiņām. Eimija? Annija?

"Mammu… Mammīt… Mammu…" viņa gandrīz ritmiski vaimanāja. Viņas ķermenītis bija sastindzis, paralizēts no raudāšanas.

"Mammu… Mammīt… Mammu…"

Edija acis šaudījās te pie viņas, te pie kabīnes. Vai viņam pietiks laika? Viņa, kabīne —Švīkt! Par vēlu. Kabīne gāzās lejā. Jēziņ, viņš atlaida  bremzes! Edija kustības pēkšņi palēninājās. Viņš nometa spieķi, atspērās ar savu slimo kāju, sajuta tik asas sāpes, ka gandrīz nogāzās. Milzīgs solis. Tad vēl viens. Atrakcijas torņa iekšpusē notrūka pēdējā kabeļa stieple, pāršķeļot hidraulikas trosi. Tagad krītošo kabīni vairs nekas nevarēja apturēt, tā lidoja kā atšķēlies klintsakmens.šajos pēdējos mirkļos Edijam Šķita, ka viņš dzird visu pasauli: attālu kliedzienu, viļņus, mūziku. Vēja Šalkas, zemu,spēcīgu, pretīgu skaņu, kas, izrādās, bija viņa paša balss.

Meitenīte pacēla rokas. Edijs metas uz priekšu. Viņa savainotā kāja ieliecās. Viņš klupdams krizdams nonāca līdz metāla platformai, kas, saplēsdama kreklu, uzšķērda viņa ādu tieši zem uzraksta EDIJS un TEH\ APKOPE. Viņš savās rokās juta divas mazas plaukstas.

Apdullinošs trieciens.

Žilbinoša gaisma.

Un tad — nekas.

Šodien ir Edija dzimšanas diena

Ir divdesmitā gadsimta divdesmitie gadi, cilvēkiem pārpilnaslimnīca vienā no pilsētas nabadzīgākajiem rajoniem. Edijatēvs uzgaidāmajā telpā smēķē cigaretes, tāpat kā to daraciti tur esošie tēvi. Ienāk medmāsa ar sarakstu rokā. Viņa nosauc tā vārdu. Viņa pārsakās. Pārējie vīrieši pūš dūmus. Nu?

Viņš paceļ roku.

"Apsveicu," saka medmāsa.

Viņš viņai seko, ejot pa gaiteni līdz jaundzimušo istabai. Viņa kurpes klaudz.

"Gaidiet te," viņa saka.

Caur stiklu viņš redz, kā medmāsa salīdzina numurusuz koka gultiņām. Viņa paiet garām vienai gultai. Tas navviņa mazulis. Vēl vienai gultai. Nav viņa. Vel vienai. Nav viņa.Viņa apstājas. Tur. Zem sedziņas. Sīka galviņa ar zilucepurīti. Viņa vēlreiz pārbauda sarakstā, tad norāda.Tēvs smagi ieelpo, noliec galvu. Uz mirkli šķiet, ka viņa sejāsairst cerības— kā tilts, kas iebrūk upē. Tad viņš pasmaida.Viņa dēls.

Ceļojums

EDIJS NEREDZĒJA SAVU PĒDĒJO MIRKLI UZ zemes, neko — ne molu,ne pūli, ne sadragāto stiklplasta kabīni.

Bieži vien stāstos par pēcnāves dzīvi atvadu mirklī dvēsele slīd virs notiekošā, piemēram. lidinās virs policijas mašīnām ceļu satiksmes negadījumos vai kā zirneklis ir pieķēries palātas griestiem slimnīcā. Šie parasti ir cilvēki, kuriem tiek dota vēl viena iespēja, kuri kaut kādu iemeslu dēļ izprot savu vietu Šajā pasaulē. Edijam acīmredzot šāda otrā iespēja netika dota.

KUR…?

Kur…?

Kur…?

Debesis bija dūmakaini oranžā nokrāsā, tad tirkīzzilā,pēc tam spilgti zaļā tonī. Edijs kaut kur slīdēja, vēl arvien uz priekšu izstieptām rokām.

Kur…?

Kabīne gāzās lejā. To viņš atcerējās. Meitenīte — Eimija?

Annija? — raudāja. To viņš ari atcerējās. Viņš atcerējās izIdu pienu, Viņš atcerējās, kā pats atsitās pret platformu. Viņš savās rokās sajuta meitenītes mazās plaukstas.

Kas tālāk?

Vai es viņu izglābu?

Edijs to iztēlojās tikai attāli, it kā tas būtu noticis pirms vairākiem gadiem. Vēl dīvaināk — viņš nevarēja atcerēties sajOtas, kas nāca līdzi. Viņš sajuta vienīgi mieru kā bērns,kuru savās rokās auklē māte.

Kur…?

Debesis visapkārt atkal mainīja krāsu — vispirms tumši dzeltenas, tad sulīgi za|as, tad rozā — Edijs to vienā mirklī saistīja ar nokrāsu, kādā ir cukura vate.

Vai es viņu izglābu?

Vai viņa ir dziva?

Kur…

…ir mans uztraukums?

Kur ir manas sāpes?

Tieši tā viņam pietrūka. Katra sāpe, ko viņš jebkad bija jutis, katra smeldze, ko viņš jebkad bija cietis, — tās vairs nebija — kā izpūstas elpas. Viņš nejuta agoniju. Viņš nejuta bēdas. Viņa apziņa bija dūmakaina, maldīga, spējīga tikai uz rāmu mieru. Zem viņa atkal mainījās krāsas. Kaut kas mutuļoja. Tas bija ūdens. Okeāns. Viņš slīdēja pāri plašai, dzeltenai jūrai. Tā no melones krāsas pārvērtās safīrzilā. Viņš sāka krist, brāzdamies pretī jūras virsmai. Ātrums bija neiedomājams, tomēr vējš viņa sejā nesitās, un viņš nejuta bailes. Viņš redzēja piekrasti zeltītām smiltīm.

Tad viņš bija zem ūdens.

Tad viss apklusa.

Kur ir mans uztraukums?

Kur ir manas sāpes?

Šodien ir Edija dzimšanas diena

Viņam ir pieci gadi. Ir svētdienas pēcpusdiena "Rū bijās  molā ". Uz koka terases ir uzklāti piknika galdi — ar skatu  uz garo, balto pludmali. Uz galda ir vaniļas torte ar zilām  vaska svecītēm un trauks ar apelsīnu sulu. Apkāri staigā  mola darbiniekisaucēji, intermēdiju aktieri, zvēru dresētāji, daži zvejnieki. Edija tēvs. kā ierasts, spēlē kārtis. Edijs  spēlējas viņam pie kājām. Mņa vecākais brālis grupiņai  vecāku sievu rāda, kā jāpumpējas. Viņas izliekas ieinteresētas un pieklājīgi aplaudē.

Edijs ir uzlicis saini dzimšanas dienas dāvanu —sarkanu kovboja cepuri, pie sāniem rotaļu pistoles maksts.

Viņš pieceļas un skrien no cita pie cita, izvilkdams savu  rotaļu pistoli un saukdams: "Pif! Paf!"

"Panāc, puikiņ, "Mikijs Šī viņam pamāj, sēdēdams uzsola.

"Pif! Paf!" sauc Edijs.

Mikijs Šī strādā pie Edija tēva par mehāniķi. Viņš ir  resns, valkā bikšturus un vienā laidā dzied īru dziesmās.

Edijam šķiet, ka viņš smaržo pēc klepus zālēm.

Panāc Tu esi pelnījis kaut ko dzimšanas diena," viņš  saka. Ta mes darām Īrijā."

Viena mirkli Mikija lielas rokas ir zem Edija padusēm,  viņš to paceļ augša, apmet kājām gaisā, satver aiz potītēm  un sāk Štipināt. Edijam nokrīt cepure.

"Tikai uzmanīgi, Mikijf" Iesaucas Edija māte. Edija  tēvs paceļ acis, pavīpsnā un atgriežas pie kāršu spēles.

"Ho, hoof Noķēru!" saka Mikijs. "Nu — vienu liecieniņu par katru gadiņu!"

Mikijs mierīgā garā nolaiž Ediju, lidz viņa mati pie skaras zemei.

"Viens!"

Mikijs atkal paceļ Ediju gaisā. Pārējie smejoties pievienojas. Viņi sauc: "Divi!… Trīs!"

Karājoties kājām gaisā, Edijs īsti nesaprot, kas ir kas.

Galva kļūst arvien smagāka.

"Četri!…" viņi sauc. "Pieci!"

Ediju apmet otrādi un noliek uz zemes. Visi aplaudē.

Edijs paceļ savu cepuri, tad paklūp. Viņš pieceļas, grīļodamies aiziet lidz Mikijam Šī un iesit viņam pa roku.

"Par ko tad tā, jaunais cilvēk?" jautā Mikijs. Visi smejas. Edijs pagriežas un skrien prom, taču pēc trīs soļiem ieskrien mātei rokās.

"Vai manam mīļajam jubilāriņam viss kārtībā?'' Viņa ir tikai pāris centimetru attālumā no viņa sejas. Viņš vēro viņas sārto lūpu krāsu, apaļīgos, maigos vaigus un kastaņbrūnās matu cirtas.

"Es biju kājām gaisā," viņš viņai stāsta.

"Es redzēju," viņa saka.

Viņa uzliek viņam galvā cepuri. Vēlāk viņi kopā pastaigāsies pa molu, varbūt viņa aizvedis viņu uz ziloņu karuseli vai arī viņi vēros, kā zvejnieki velk vakara tīklus,  kuros zivis svaidās kā spīdīgas, slapjas monētas. Vīņu tures  viņu aiz rokas un stāstīs, cik ļoti Dieviņš lepojas, ka tiņŠ  savā dzimšanas dienā tik labi uzzvdtes, un tad tiņš atkal  sajutīs, ka pasaulē viss ir kārtībā.

Ierašanas

EDIJS ATMODĀS TĒJAS TASĒ.

Tas bija kāda veca atrakciju parka karuselis — milzīga tējas tase, darināta no tumša, pulēta koka, ar polsterētu sēdvietu un durvīm ar tērauda eņģēm. Edija rokas un kājas kuļājās pār malām. Debesis turpināja mainīt krāsas — no ādas kurpju brūnas uz tumši sarkanu.Viņš instinktīvi tvēra pēc spieķa. Pēdējos gados viņš to turēja blakus gultai, jo bija tādi riti, kad bez tā palīdzības nebija spēka piecelties. Tas mulsināja Ediju — vīru, kurš mēdza sasveicinoties iedunkāt pa plecu citiem vīriešiem.

Tagad spieķa nebija, tāpēc Edijs izelpoja un mēģināja piecelties pats. Brīnumaini, bet viņa mugura nesāpēja, Viņa kāja nepulsēja. Viņš spēcīgāk rāvās uz augšu un viegli pārlēca tējas tases malai, neveikli piezemējoties, prātodams trīs domas reizē.

Pirmkārt, viņš jutās lieliski.

Otrkārt, viņš bija pavisam viens.

Treškārt, viņš vēl arvien atradās Rūbijas molā.

Taču šoreiz mols izskatījās savādāk. Te bija brezenta teltis un brīvi zālieni, un tik maz šķēršļu, ka varēja saskatīt apsūnojušo molu, kas iestiepās okeānā. Atrakciju krāsas bija ugunsdzēsēju sarkanā un krēmkrāsas baltā — nebija ne zilganzaļas, ne sarkanbrūnas — un katrai atrakcijai blakus bija savs biļešu kiosks. Tējas tase, kurā viņš bija atmodies, bija daļa no primitīva karuseļa, kuru sauca "Virpulis*, Tā izkārtne bija no finiera plāksnes — tāpat kā pārējās zemu iekārtās izkārtnes, kas virinājās pie veikaliņiem visas promenādes garumā.

"El Tiempo " cigāri/ Tas tik ir smēķis!

Zivju biezzupa, 10 centi!

Izbaudi LCWhipper'— tā ir sensācija!

Edijs neticēja savām acīm. Tas bija viņa bērnības Rūbijas mols — tāds, kāds tas bija pirms septiņdesmit pieciem gadiem, tikai te viss bija jauns un tīrs. Tur bija "Nāves cilpa", kuru nojauca pirms vairākiem gadu desmitiem, tur bija peldētavas un sālsūdens baseini, kurus piecdesmitajos gados nojauca. Un visam pāri, ieslējies debesīs, bija ari sākotnējais panorāmas rats žilbinoši baltā krāsā, bet tālāk — ielas no viņa bērnības apkaimes un pārapdzīvoto ķieģeļa īres namu jumti ar veļas auklām, kas karājās ārā pa logiem.

Edijs gribēja iekliegties, bet viņa balss bija vien griezīga izelpa. Ar lūpām viņš veidoja vārdu "Hei!", bet no kakla neiznāca ne skaņas.

Viņš pievērsās savām rokām un kājām. Par spīti tam, ka viņam nebija balss, viņš jutās lieliski. Viņš riņķoja ap sevi.

Viņš palēcās. Nekādu sāpju. Pēdējo desmit gadu laikā viņš bija aizmirsis, kā ir pārvietoties bez saviebšanās vai apsēsties tā, lai nebūtu neērti mugurai. Viņa izskats nebija mainījies kopš rīta — viņš vēl arvien bija drukns, vecs virs ar masveidīgu krūškurvi, ģērbies Isbiksēs, brūnā formastērpa jakā, cepuri galvā. Bet viņš bija kļuvis lokans. Tik lokans, ka spēja atmuguriski aizsniegt potītes un pacelt kāju līdz vēderam.

Viņš pētīja savu ķermeni kā bērns, kuru savaldzinājusi jauna mašīnīte, kā "gumijas cilvēks", kas ierasti staipās.

Tad viņš sāka skriet.

Ha-ha! Skriet! Edijs tā pa īstam nebija skrējis vairāk kā sešdesmit gadu, kopš kara gadiem, bet tagad viņš skrēja, iesākumā sperot dažus piesardzīgus soļus, tad paātrinot soli pilnā ātrumā, ātrāk un ātrāk, kā jaunībā. Viņš skrēja gar terasi, garām makšķerēšanas piederumu kioskam (zvejasriku īre —pieci centi) un peldlietu stendam (peldkostīma īre — trīs centi).

Viņš skrēja garām slidkalniņiem, tad pa Rūbijas mola promenādi, zem krāšņām mauru celtnēm ar vītnēm, minaretiem un sīpolveidīgiem kupoliem. Viņš paskrēja garām Parīzes karuselim ar kokā grebtiem zirgiem, spoguļiem un "Wurlitzer" ērģelēm —mirdzošām un jaunām. Likās — tikai pirms stundas viņš savā darbnīcā bija skrāpējis nost rūsu no to detaļām.

Viņš skrēja pa lielā vidusceļa galveno posmu, kur agrāk strādāja svara minētāji, zīlnieces un dejojoši čigāni. Viņš pielika zodu pie krūtīm un izplēta rokas kā planieris, un ik pēc pāris soļiem viņš palēcās tā, kā to mēdz darīt bērni, cerēdami, ka skriešana pārvērtīsies lidojumā. No malas varētu izskatīties smieklīgi, kā sirms mehāniķis savā nodabā tēlo lidmašīnu. Bet katrā vīrā ir apslēpts šāds skrienošs zēns, un nav nozīmes, cik vecs viņš ir.

UN TAD EDIJS APSTĀJĀS. Viņš kaut ko sadzirdēja. Skrapstošu balsi, it kā kāds runātu caur ruporu.

"Varbūt tieši viņu, dāmas un kungi? Vai jūs esat redzējuši kaut ko tik atbaidošu?…"

Edijs stāvēja pie tukša biļešu kioska plaša teātra priekšā.

Izkārtne vēstīja:

Pasaules visdīvainākie pilsoņi,

Rūbijas mola atrakcija!

Dieviņ tētiņ! īsti resnuļu' īsti ģindeņi!

Apskatiet Mežoni!

Izrāde. "Dīvaiņu māja". Trokšņainā skatītāju zāle. Edijs atcerējās, ka šo vietu aizvēra vairāk nekā pirms piecdesmit gadiem, laikā, kad televīzija kļuva populāra un cilvēkiem vairs nevajadzēja šādas dīvaiņu izrādes, kas viņus uzjautrinātu.

"Kārtīgi apskatiet Šo mežoni, kas piedzimis ar visneparastākajām dīvainībām…"

Edijs pētoši aplūkoja ieeju. Šeit viņš bija sastapis ērmīgus cilvēkus. Šeit bija Lustīgā Džeina, kas svēra vairāk par divsimt divdesmit kilogramiem un kurai vajadzēja divus palīgus, kas viņu uzstumtu augšā pa kāpnēm. Tur bija Siāmas dvīņu māsas, kurām bija kopā saaugušas muguras un kuras spēlēja dažādus mūzikas instrumentus. Tur bija zobenu rijēji un bārdainas sievietes, tur bija ari brāļi no Indijas, kuru āda līdzinājās gumijai, jo viņi to nemitīgi staipīja un mērcēja eļļās, līdz ādas krokas atkārās no kauliem.

Edijam bērnībā bija žēl šo cilvēku. Viņi bija spiesti sēdēt kastēs vai uz skatuves, dažkārt pat aiz restēm, kamēr skatītāji viņus pētīja, lūrēdami un rādīdami ar pirkstiem.

Saucējs klaigāja par viņu dīvainībām, un tieši tagad Edijs sadzirdēja saucēja balsi.

'Tikai briesmīgs likteņa pagrieziens varēja atstāt šo cilvēku tik nožēlojamā stāvokli! No pasaules tālākā nostūramēs esam viņu atveduši jūsu izvērtēšanai…"

Edijs iegāja aptumšotajā zālē. Balss kļuva skaļāka.

"Šai nabaga dvēselei jāpacieš dabas radīta kļūda…"

Tā skanēja no skatuves otra gala.

"Tikai Šeit, starp pasaules visdīvainākajiem pilsoņiem,jūs tuvumā varat apskatīt…"

Edijs atrāva aizkaru.

"Papriecējiet acis pie visdi…"

Saucēja balss apklusa. Edijs atkāpās, neticēdams savām acīm.

Uz skatuves vienatnē krēslā sēdēja pusmūža vecuma vīrietis ar šauriem, sakumpušiem pleciem, viņš bija līdz jostasvietai kails. Viņa vēders nokarājās pāri jostai. Viņa mati bija pamatīgi apcirpti. Viņa lūpas bija plānas, un viņa seja bija garena un savilkta. Edijs jau sen par viņu būtu aizmirsis, ja vien nebūtu kāda pikanta sīkuma.Viņam bija zila āda."Sveiks, Eduard," viņš teica. "Es tevi jau gaidīju."

Pirmais cilvēks, kuru Edijs satiek debesīs

NEBĪSTIES…" ZILAIS VĪRS TEICA, lēnām pieceļoties no krēsla.

"Nebīsties…"

Viņa balss bija mierīga, bet Edijs tikai cieši skatījās. Viņš tik tikko pazina šo cilvēku. Kāpēc viņi tagad te satiekas? Viņa seja bija viena no tām, kas pēkšņi parādās sapnī, un nākamajā rītā tu stāsti: "Nemūžam neuzminēsi, ko es šonakt redzēju sapnī."

"Tavs ķermenis jūtas kā bērnībā, vai ne?"

Edijs pamāja.

"Tu biji zēns, kad mēs bijām pazīstami, tāpēc tas tā ir.

Sākumā tu jūti to, kā bija."

Kādā sākumā? Edijs domāja.

Zilais Vīrs pacēla zodu. Viņa ādai bija groteska no krāsa — kā apsarmojušas mellenes. Viņa pirksti bija krunkaini. Viņš izgāja. Edijs viņam sekoja. Mols bija tukšs.

Pludmale bija tukša. Vai visa planēta bija tukša?

"Pastāsti," teica Zilais Vīrs. Viņš norādīja uz attālu divpaugurainu amerikāņu kalniņu, veidotu no koka. Tas bija "Vipers", celts divdesmitajos gados, pirms bija atklāta riteņu zemberze, vienvārdsakot, vagoniņi sevišķi ātri nekustējās, ja vien negribēja, lai tie noskrien no sliedēm. "Vai "Vipers" vēl aizvien ir pasaulē ātrākā atrakcija?"

Edijs uzmeta skatu vecajai, žvadzošajai iekārtai, kas sen tikusi nojaukta, un noraidoši pakratīja galvu.

"Ak tā," teica Zilais Vīrs. "Tā jau es domāju. Šeit lietas nemainās. Un no mākoņa maliņas diemžēl arī neviens uz leju nelūkojas."

Šeit? Edijs brīnījās.

Zilais Vīrs pasmaidīja, it kā būtu sajutis Edija izbrīnu. Viņš pieskārās Edija plecam, un Edijs sajuta apbrīnojamu siltuma vilni, kādu nekad vēl nebija jutis. Viņa domas straumēm gāzās ārā teikumos.

Kā es nomiru?

"Tas bija negadījums," teica Zilais Vīrs.

Cik ilgi jau esmu miris?

"Minūti. Stundu. Tūkstoš gadus."

Kur es esmu?

Zilais Vīrs saknieba lūpas, tad domīgi atkārtoja jautājumu.

"Kur tu esi?" Viņš pagriezās un pacēla rokas. Rūbijas molā visas reizē sāka darboties atrakcijas: panorāmas rats griezās, bufermašīnītes sitās viena pret otru, "Vipers" žvadzēdams vilkās uz augšu, bet Parīzes karuseļa zirgi šūpojās uz misiņa mietiem līksmas mūzikas pavadībā, kas skanēja no Wurlitzer ērģelēm. Okeāns bija viņu acu priekšā. Debesis bija citrondzeltenā krāsā.

"Kā tu domā, kur?" vaicāja Zilais Virs. "Debesīs."

EDIJS TRAUKSMAINI PURINĀJA AR GALVU. NĒ! Šķita, ka Zilais Vīrs uzjautrinās.

"Nē? Tādas nevar būt Debesis?" viņš jautāja. "Kāpēc ne? Tāpēc, ka tu šeit uzaugi?"

Edijs noplātīja muti, it kā teikdams Jā.

"Nu ja," Zilais Vīrs nolieca galvu. "Cilvēki bieži nenovērtē vietu, kur ir dzimuši. Bet Debesis var atrasties visne ticamākajos nostūros. Un Debesīm ir daudzi līmeņi. Man, piemēram, šis ir jau otrais, bet tev — pirmais."

Viņš veda Ediju cauri atrakciju parkam, ejot garām cigāru veikaliem, desiņu kioskiem un izklaides vietām, kur pienapuikas paspēlē sīknaudu.

Debesis? Edijs domāja. Smieklīgi. Viņš visu savu dzīvi ir centies tikt prom no Rūbijas mola . Tas bija tikai atrakciju parks, nekas vairāk. Vieta, kur izkliegties un saslapināties, vieta, kur iemainīt savus dolārus pret cirtainu lellīti. Doma, ka šis ir kaut kāds svētlaimīgs kaps, bija pārāka par viņa iztēli.

Viņš atkal mēģināja runāt, un šoreiz viņš saklausīja sīku kunkstienu atskanam no viņa krūtīm. Zilais Vīrs pagriezās.

"Tava balss atgriezīsies. Mēs visi izcieŠam vienu un to pašu. Kad esi tikko ieradies, tu nevari parunāt."

Viņš pasmaidīja. "Tas palīdz ieklausīties."

"DEBESIS TU SATIKSI piecus cilvēkus," Zilais Vīrs negaidot pavēstīja. "Katram no mums tavā dzīvē ir bijusi kāda nozīme. Tobrīd tu nevarēji nojaust īsto iemeslu, tāpēc eksistē Debesis. Lai izprastu savu dzīvi uz zemes." Edijs samulsa.

"Ļaudis iedomājas Debesis kā paradīzes dārzu, kur var peldēt pa mākoņiem un laiskoties upēs yai kalnos. Bet neizprotama dekorācija ir bezjēdzīga."

"Šī ir visnozīmīgākā velte, ko Dievs tev var sniegt: izprast, kas tavā dzīvē ir noticis, izskaidrojot to. Miers, kuru tu esi meklējis."

Edijs ieklepojās, mēģinādams atgūt balsi. Viņam bija apnicis klusēt.

"Es esmu tavs pirmais cilvēks, Eduard. Kad es nomiru, manu dzīvi izskaidroja citi pieci cilvēki, un tad es šeit ierados, lai sagaidītu tevi, lai būtu viens no pieciem, lai pastāstītu tev savu stāstu, kas kļūs par daļu no tavējā. Būs ari citi.

Dažus tu pazini, dažus varbūt nē. Bet, pirms nomira, viņi visi ir krustojuši tavu dzīves ceļu. Un tas tika nenovēršami izmainīts."

Edijs ar lielām mokām izspieda no krūtīm skaņu.

"Kas…" viņš izmocīja.

Šķita, ka viņa balss laužas ārā no čaumalas — kā cālēns.

"Kas… tevi…"

Zilais Vīrs pacietīgi gaidīja.

"Kas… tevi… nogalināja?"

Zilais Vīrs izskatījās mazliet pārsteigts. Viņš Edijam uzsmaidīja.

"Tu," viņš atteica.

Šodien ir Edija dzimšanas diena

Viņam ir septiņi gadi, un viņam tiek uzdāvināta jaunabeisbola bumba. Viņš to spaida pa rokām, jūtot tajās spēkapieplūdumu. Viņš iedomājas, ka ir viens no saviem elkiem,kuri attēloti uz kolekcionējamām kartītēm, piemēram, bumbas padevējs Volters Džonsons.

"Met šurp," saka viņa brālis Džo.

Viņi skrien pa galveno ceļu, garām spēļu būdiņai, kur,notriecot trīs zaļas pudeles, balvā var saņemt kokosriekstuar salmiņu.

"Aiziet, Edij!" sauc Džo. "Piespēlē!"

Edijs apstājas un iedomājas, ka atrodas stadionā. Viņšmet bumbu. Viņa brālis saliec elkoņus un pieliecas.

"Pārāk stipri!" nokliedz Džo.

"Mana bumba!" Edijs satraucas. "Pie velna, Džo!"

Edijs ar acīm seko, kā bumbiņa sitas pret dēļu segumu,tad atlec no kāda mieta un aizripo mazā klajumā aiz cirkateltīm. Viņš skrien tai pakaļ. Džo seko. Viņi nometas zemē.

"Vai tu to redzi?" jautā Edijs.

"Ne-e."

Viņus pārtrauc troksnis. Paveras telts. Edijs un Džo paskatās uz to pusi. Tur stāv milzīgi resna sieviete un rudspalvains vīrietis bez virskrekla. Dīvaiņi no dīvaiņu izrādes.

Bērni sastingst.

"Ko jūs te, prātvēderi, darāt?" spalvainais vīrietis, platismaidīdams, jautā. "Meklējat nepatikšanas?"

Džo lūpa iedrebas. Viņš sāk pinkšķēt, pielec kājās unskrien prom, rokas plaši vicinot. Arī Edijs pieceļas, ieraugapie steķiem bumbiņu. Viņš vēro puskailo vīrieti un lēnāmkustas bumbiņas virzienā.

"Šī pieder man," viņš nomurmina. Viņš paķer bumbuun skrien pakaļ brālim.

"PAKLAU," GRIEZĪGI TEICA EDIJS, *es tevi neesmu galinājis, skaidrs? Es tevi pat nepazīstu."

Zilais Virs apsēdās uz sola un pasmaidīja, it kā mieri nādams viesi. Edijs palika stāvam aizsaigstājā.

"Vispirms es tev pateikšu savu īsto vārdu," teica Zilais Vīrs. "Esmu kristīts kā Džozefs Korvelčiks. Esmu maza Polijas ciemata drēbnieka dēls. Mēs ieradāmies Amerikā 1894. gadā, kad es vēl biju zēns. Māte mani turēja pāri kuģa margām — tā ir kļuvusi par manu pirmo bērnības atmiņu — viņa mani šūpoja jaunās pasaules vēja pūsmās."

Kā jau iebraucējiem mums nebija naudas. Mēs gulējām uz matračiem tēvoča virtuvē. Tēvs bija spiests strādāt uzņēmumā, kur viņš šuva mēteļiem pogas. Kad man bija desmit gadu, tēvs mani vairs nelaida uz skolu un es viņam sāku palīdzēt."

Edijs lūkojās Zilā cilvēka rētainajā sejā, vēroja viņa plānās lūpas, noļukušo zodu. Kamdēļ viņš man to visu stāsta?

Edijs prātoja.

"Es biju nervozs bērns, un trokšņi ražotnē visu tikai pasliktināja. Es biju pārāk jauns tādam darbam starp vīriem, kas lamājās un šķendējās.

Ikreiz, kad garām gāja meistars, tēvs lika, lai skatos grīdā.

Lai mani nepamana. Tomēr vienreiz es paklupu un izbēru pogu maisu, tās izbira pa visu grīdu. Meistars uzbļāva, ka esmu nekam nederīgs bērns un ka man jāiet prom. Es vēl arvien atceros to skatu, kā mans tēvs viņam lūdzas kā tāds ubags, kamēr pats meistars ņirdza, ar roku degunu slaucīdams. Man vēderā viss sāpēs sagriezās. Tad es sajutu, ka mana kāja kļūst slapja. Es paskatījos. Meistars rādīja ar pirkstu uz manām pieslapinātajām biksēm un smējās, un tad visi pārējie ari sāka smieties.

Pēc šā atgadījuma tēvs ar mani nerunāja. Viņam likās, ka esmu aizvainojis viņu un visu viņa pasauli. Tēvi var sagraut dzīvi saviem dēliem, un pēc šā notikuma mana dzīve savā veidā bija sagrauta. Es biju nervozs bērns un, kad izaugu, biju nervozs jauneklis. Ļaunākais bija tas, ka es vēl arvien naktīs slapināju gultā. Rītos es lavījos pie veļas bļodas un mazgāju pieslapinātos palagus. Kādu ritu es pamanīju tēvu. Viņš savukārt pamanīja netīros palagus, paskatījās uz mani ar tādu skatu, kuru es nekad neaizmirsīšu — it kā viņš vēlētos pārcirst dzīvības saiti, kas mūs vieno."

Zilais Vīrs apklusa. Viņa āda, kas šķita mērcēta zilā tintē, bija savēlusies mazos tauku slāņos ap viņa jostasvietu. Edijs nevarēja atraut skatu.

"Es neesmu bijis dīvains visu mūžu, Eduard," viņš sacīja. "Taču tajās dienās medicīna nebija tik attīstījusies. Es devos uz aptieku, lai dabūtu nervu zāles. Aptiekārs man iedeva pudeli ar sudraba nitrātu, teica, lai to atšķaidu ar ūdeni un dzeru katai nakti pirms gulētiešanas. Sudraba nitrāts. Vēlāk to uzskatīja par indi. Bet man nekā cita nebija, un, kad tas neiedarbojās, nolēmu, ka deva nav gana spēcina. Tāpēc es sāku lietot vairāk. Es dzēru divus, dažreiz pat trīs malkus, bet bez ūdens.

Drīz cilvēki sāka uz mani dīvaini lūkoties. Mana āda bija kļuvusi pelnu pelēka.

Biju reizē gan nokaunējies, gan nepatīkami satraukts.

Dzēru arvien vairāk sudraba nitrāta, kamēr mana pelēkā āda kļuva pavisam zila. Tāda bija indes blakusiedarbība,"

Zilais Vīrs apklusa. Balss kļuva rāmāka. "Mani izmeta no fabrikas. Meistars apgalvoja, ka es biedējot citus strādniekus. Kā es būtu izdzīvojis bez darba? Kur būtu dzīvojis?

Es atradu kādu tumšu bāru. kur varēju slēpties zem mēteļa un cepures. Kādu vakaru bārā ieradās bariņš vīru no ce ļojošā cirka; viņi smēķēja cigārus un smējās. Viens no viņiem,

augumā sīks vīrelis ar koka kāju. nemitīgi mani vēroja. Tad viņš man pienāca klāt.

Rītam austot, es biju piekritis pievienoties viņu cirkam. Un sākās dzīve, kurā mani pārdeva kā preci."

Edijs Zilā cilvēka sejā ievēroja samierināšanos ar likteni.

Viņš bieži bija brīnījies, kur tiek atrasti dalībnieki dīvaiņu izrādēm. Viņš pieļāva domu, ka katram ir savs bēdu stāsts.

"Cirkā mani sauca dažādos vārdos — te es biju Zilais Cilvēks no Ziemeļpola, te atkal Zilais Vīrs — alžīrietis vai ari Jaunzēlandes Zilais Vīrs. Protams, es ne reizes neesmu tur bijis, bet bija patīkami, ja tevi uzskatīja par kaut ko eksotisku. Kaut ari tā bija uzkrāsota izkārtne. Mana loma bija vienkārša — pusizģērbtam sēdēt uz skatuves, kamēr cilvēki gāja garām, mani vērodami. Saucējs tikmēr stāstīja, cik es esmu nožēlojams. Tādējādi es varēju kaut ko nopelnīt. Vadītājs reiz mani nosauca par izrādes "labāko dīvaini", un, lai cik skumji tas neizklausītos, es ar to lepojos. Kad tu esi visu atgrūsts, tiek glabāts pat tev virsū mests akmens.

Kātiu ziemu es ierados šajā atrakciju parkā. Rūbijasmoki, Viņi tieši veidoja atrakciju "Dīvainie pilsoņi". Man iepatikās doma, ka esi piesaistīts vienai vietai, nevis bez-galīgi kraties ceļojošā cirka zirgu pajūgos. šis kļuva par manām mājām. Dzīvoju istabiņā virs skārņa.

Es spēlēju kārtis kopā ar pārējiem dīvaiņiem, ar skārdniekiem, dažreiz ari ar tavu tēvu. Agri no rītiem es dažkārt uz vilku garu paltraku, satinu dvieli uz galvas — tādā paskatā es varēju pastaigāties gar pludmali, neizbiedējot apkārtējos.

Varbūt tas neizklausās nekas īpašs, bet man tā bija brīvība, ko reti biju baudījis."

Viņš pieklusa un paskatījās uz Ediju.

"Tu saproti, kāpēc mēs esam te? Šīs nav tavas Debesis, šīs ir manējās."

IR VIENS STĀSTS, UZ kuru var skatīties no diviem atšķirīgiem viedokļiem.

Ir lietains jūlija svētdienas rīts divdesmitā gadsimta divdesmito gadu beigās. Edijs kopā ar draugiem mētā beisbola bumbu, kuru Edijam uzdāvināja apmēram pirms gada. Iedomāsimies bridi, kad bumba lido pāri Edija galvai un nokrīt uz ielas. Edijam kājās ir dzeltenbrūnas bikšeles, galvā vilnas berete; viņš metas bumbai pakaļ un izskrien priekšā A modeļa "Ford" automašīnai. Nokauc bremzes, auto maina virzienu un tik tikko nenotriec zēnu. Viņš nodrebinās, noelšas,paceļ bumbiņu un jož atpakaļ pie draugiem. Spēle driz beidzas, un bērni skrien uz pasāžu, lai izklaidētos pie Ērija Digera spēļiekārtas — ķetnai līdzīga mehānisma, kas grābsta sīkas rotaļlietas.

Uz šo stāstu var palūkoties no cita viedokļa. Kāds vīrs sēž pie stūres "Ford" A modelim — automašīnai, kuru viņš ir aizņēmies no drauga, lai vingrinātos autovadīšanā. Ceļa segums ir mitrs, jo no rita lija. Pēkšņi uz ceļa izlec beisbola bumbiņa, un viņai pakaļ skrien zēns. Autovadītājs bremzē un sagriež stūri. Mašīna slīd, riepas kauc.

Kaut kā vīrs tomēr savalda auto. un A modelis turpina ceļu. Bērns vairs nav redzams atpakaļgaitas spoguli, bet vīrieša ķermenis vēl arvien trīc, domājot par to. cik tuvu bija nelaime. Adrenalīna trieciendeva liek viņa sirdij mežonīgi sisties, un viņa sirds nav no spēcīgākajām. Sirdsklauves viņu novājina. Vīrs jūt reiboni, un viņa galva uz bridi adiecas atpakaļ. Viņa auto gandrīz izraisa sadursmi. Pretimbraucējs signalizē, vīrs atkal sagriež stūri, spiezdams bremzes pedāli.

Auto slīd pa ielu, tad nogriežas kādā alejā. Auto turpina ripot, līdz ietriecas stāvošā kravas auto. Atskan neliels būk šķis. Sabirst priekšējie lukturi. Pēc trieciena vīrietis atsitas pret stūri. Viņam asiņo piere. Viņš izkāpj no A modeļa, novērtē bojājumus, tad saļimst uz mitrās ietves. Viņam trīc roka. Krūtis sāp. Ir svētdienas rīts. Aleja ir tukša. Viņš tur paliek, ne viena nepamanīts, atgāzies pret mašīnas spārnu. Asinis no koronārajām artērijām pārstāj plūst sirds virzienā. Paiet stunda.

Viņu atrod policists. Medicīnas eksperts atzīst, ka viņš ir miris.

Viņa nāves iemesls ir sirdstrieka. Viņa radinieki nav zināmi.

Ir viens stāsts, uz kuru var skatīties no diviem atšķirīgiem viedokļiem. Ir viena un tā pati diena, tas pats mirklis, taču no vienas puses viss beidzas laimīgi — pasāžā kāds zēns dzeltenbrūnās bikšelēs Ērija Digera spēļu automātā met sīknaudu. Tikmēr no otras puses viss beidzas skumji — pil sētas morgā, kur viens no darbiniekiem uzsauc citam, lai panāk un apbrīno tikko atvestā līķa zilo ādu.

"Saproti?" nočukstēja Zilais Virs, izklāstījis stāstu no sava redzes punkta. "Puisēn?"

Edijs nodrebēja.

"Ak vai," viņš nočukstēja.

Šodien ir Edija dzimšanas diena

Viņam ir astoņi gadi. Viņš sēž uz divāna malas, kas pārklāta ar segu, dusmās sakrustojis rokas. Māte ir noliekusiespie viņa kājām. Tēvs stāv pie spoguļa, kārtodams kaklasaiti.

"Es negribu nekur iet," saka Edijs.

"Es saprotu," māte saka, arvien noliekusies, "bet mumsjāiet. Dažreiz tā ir jādara, kad notiek kaut kas skumjš."

"Bet šodien ir mana DZIMŠANAS DIENA."

Edijs sērīgi skatās pāri istabai uz konstruktora komplektustūrī, uz metāla stienīšu kaudzi un uz trīs gumijas ritenišiem.

Edijs bija uzkonstruējis kravas mašīnu. Viņam labi padodassamontēt lietas. Viņš bija iecerējis to parādīt saviem draugiemdzimšanas dienas ballē. Tā vietā viņiem ir kaut kur jādodas,turklāt jāuzpošas. Tas nav godīgi, viņš nodomā.

Viņa brālis Džo, ietērpts vilnas biksēs, ar tauriņu apkaklu, ienāk, rokā uzvilcis beisbola cimdu. Viņš tam spēcīgiuzsit. ViņŠ sāk mēdīt Ediju.

"Tās bija manas vecās kurpes," Džo saka. "Manas jaunās ir foršākas."

Edijs saviebjas. Viņam riebjas, ka jānēsā Džo vecās lietas.

"Beidz gorīties," viņa māte saka.

"Tās spiež!" Činkst Edijs.

"Pietiek!" nokliedz tēvs. Viņš cieši skatās uz Ediju. Edijs apklust.

Kapsētā Edijs tik tikko atpazīst mola darbiniekus. Vīri,kas parasti ģērbušies zeltīta lamē tērpos un sarkanos turbānos, tagad ir melnos uzvalkos— tāpat kā viņa tēvs. Visassievietes uzvilkušas inenādas melnas kleitas, dažām sejassedz plīvuri.

Edijs vēroja, kā kāds vīrs ber kapā zemi. Cits vīrs kautko runā par pīšļiem. Edijs turas mammai pie rokas un samiegtām acīm skatās saulē. Viņam vajadzētu būt noskumušam, taču viņš klusībā skaita: sāk ar viens un cer, ka pietūkstoš viņa dzimšanas diena būs atgriezusies.

Pirmā mācība

'PIEDODIET, CIENĪTAIS," AIZSTĀVĒJĀS EDIJS. "ES tiešām nezināju .

Goda vārds… Dieva dēļ, es to nezināju."

Zilais Virs pamāja ar galvu. "Tu to nevarēji zināt. Tu biji pārāk jauns."

Edijs pakāpās dažus soļus atpakaļ. Viņš sasprindzināja visu ķermeni, it kā gatavotos kautiņam.

"Bet tagad man par to jāmaksā," viņš teica.

"Jāmaksā?"

"Par manu grēku. Tāpēc jau es esmu šeit, vai ne? Pēc tiesas un taisnības?"

Zilais Vīrs pasmaidīja. "Nē, Eduard. Tu esi šeit, jo man tev ir kas jāpaskaidro. Visi cilvēki, kurus tu šeit satiksi, tev kaut ko izskaidros."

Edijs bija skeptisks. Viņa dūres vēl arvien bija sažņaugtas.

"Ko?" viņš vaicāja.

"To, ka nav nejaušību. To, ka mēs visi esam saistīti. To, ka tu nevari atdalīt viena cilvēka dzīvi no citas, tāpat kā nevar atdalīt vēju no vēja pūsmas."

Edijs pakratīja galvu. "Mēs mētājām bumbu Tas bija mans stulbums, ka izskrēju uz ceļa. Kāpēc mums botu jāmirst manas vainas dēļ? Tas nav godīgi Zilais Vīrs izstiepa roku. "Godīgums." viņš teica, "neietekmē ne dzīvi, ne nāvi. Ja tā būtu. labi cilvēki neminu jauni."

Viņš savilka plaukstu, un pēkšņi viņi atradās kapsētā, stāvēdami aiz neliela sērotāju bariņa. Pie kapa mācītājs lasīja no Bībeles. Edijs neredzēja sejas, vienīgi mugurpuses cepurēm, kleitām un mēteļiem.

"Manas bēres," teica Zilais Virs. "Pavēro sērotājus. Daži mani tik labi nemaz nepazina, tomēr viņi ir atnākuši. Kā pēc? Tevi tas neizbrīna? Kāpēc cilvēki pulcējas, kad kāds nomirst? Kāpēc cilvēkiem šķiet, ka tā vajadzētu?"

Tas ir tāpēc, ka dziļi iekšā dvēsele jūt: visu dzīves krustojas. Ka nāve, paņēmusi vienu, nepaņem kādu citu, bet niecīgais attālums starp mirušo un dzīvo izmaina visu dzīvi.

Tu saki, ka tev vajadzēja nomirt manā vietā. Bet ari manas dzīves laikā kāds cits mira manā vietā. Tas notiek katru dienu. Kad zibens iesper tur, kur tu biji pirms minūtes, vai kad nokrīt lidmašīna, kurā tev vajadzēja sēdēt. Kad tavs kolēģis saslimst, bet tu nē. Mēs domājam, ka šīs lietas notiek nejauši. Bet it visur ir līdzsvars. Viens novīst, otrs izaug. Dzimšana un nāve ir daļa no viena veseluma.

Tāpēc mums tā patīk zīdaiņi…" viņš pagriezās pret bēriniekiem. "Un bēres."

Edijs atkal pavērās uz kapavietas pusi. Viņš domāja, vai ari viņam ir bijušas bēres. Viņš gribēja zināt, vai kāds ir atnācis. Viņš redzēja, kā mācītājs lasa no Bībeles un kā sērotāji noliec galvas. Tā bija diena pirms daudziem gadiem, kad tika apbedīts Zilais Vīrs. Arī Edijs tur bija, vēl mazs puika, visu ceremonijas laiku knosīdamies, nemaz nenojauzdams, kāda loma šajā notikumā viņam atvēlēta.

"es tomēr nesaprotu," čukstēja Edijs, "Kāds labums no jusu nāves?""Tu izdzīvoji," atbildēja Zilais Virs.

"Bet mēs viens otru gandriz nepazinām. Es tikpat labi varēju bOt kāds svešinieks." Zilais Virs uzlika rokas uz Edija pleciem. Ediju pārņēma sirsnīga aizkustinājuma sajūta.

"Svešinieki," Zilais Virs teica, "ir ģimenes locekļi, kuri tev vēl jāiepazīst."

To PATEICIS, ZILAIS VIRS pievilka Ediju sev cieši klāt. Acumirkli Edijs sajuta, ka tas, ko Zilais Virs bija izjutis savas dzīves laikā, ieplūst viņā, peld viņa ķermeni — vientulība, kauns, nervozitāte, sirdstrieka. Sajūtas ieslīdēja viņā kā galdā atvilktne.

"Es dodos prom," Zilais Vīrs iečukstēja viņam ausī. "Šo Debesu līmeni esmu izgājis. Bet tevi gaida citi."

"Pagaidi," Edijs sadja atraudamies. "Pasaki man vienu lietu.

Vai es izglābu to mazo meitenīti? Molā. Vai es viņu izglābu?"

Zilais Vīrs neatbildēja. Edijs noskuma. "Tad jau mana nāve izšķiesta vējā tāpat kā mana dzīve."

"Katrai dzīvei ir jēga," teica Zilais Vīrs. "Tikai mēs to izšķiežam brīžos, kad domājam, ka esam vientuļi."

Viņš atkāpās uz kapa pusi un pasmaidīja. Un tajā bridi viņa āda pārvērtās burvīgā karameļu krāsā — tagad tā bija nevainojami gluda. Edijs nodomāja, ka tik burvīgu ādu viņš nekad vēl nav redzējis.

"Pagaidi!" iekliedzās Edijs, bet pēkšņi tika pamests gaisā, projām no kapsētas, un pacelts virs milzīgā, pelēkā okeāna.

Zem viņa palika vecā atrakciju parka jumti, lielu torņu smailes un nelieli tornīši, karogi plandījās vējā. Tad viss izzuda.

Svētdiena. Trīs pēcpusdienā Bet molā ap kabīnes atlūzām klusēdams stāvēja pūlis. Vecas sievas izbīlī taustīja kaklus. Mātes vilka prom savus bērnus. Daži drukni vīri, neņemdami citus vērā, bīdījās uz priekšu, it kā viņiem tur kaut kas būtu darāms. Nokļuvuši tur, ari viņi, tāpat kā citi, tikai bezpalīdzīgi noskatījās. Saule cepināja, saasinot ēnas, tas lika aizklāt acis ar plaukstu, it kā viņi salutētu.

Cik ļauni tad ir? ļaudis čukstēja. No aizmugures pūlim cauri lauzās Dominiks — piesārtušu seju, sasvīdušu formas kreklu. Viņš ieraudzīja jucekli.

"Nē, nē, Edij," viņš ievaidējās, sagrābis galvu rokās.

Ieradās apsargi. Viņi izklīdināja pūli, pēc tam paši ieņēma nevarīgu pozu, rokas uz gurniem salikuši, un gaidīja ātro palīdzību. Visi šie ļaudis — mātes, tēvi un bērni ar milzīgām glāzēm rokās — bija it kā pārāk sabijušies, lai skatītos, tomēr arī pietiekami pārbiedēti, lai nekustētu no vietas. Pie viņu kājām gulēja nāve, kamēr visā parkā skaļruņi atskaņoja nebēdnīgu mūziku.

Cik ļauni tad ir? Ieskanējās sirēnas. Atbrauca formās tērpti vīri. Nelaimes vietai tika apvilkta dzeltena lente. Pasāžas kioskos aizvērās režģi. Atrakcijas slēdza uz nenoteiktu laiku. Pludmalē ātri izplatījās sliktā ziņa, un, saulei rietot,

Rūbijas mols bija tukšs.

Šodien ir Edija dzimšanas diena

Lai gan guļamistabas durvis ir aizvērtas, Edijs var sajustsmaržojam bifšteku, kuru māte gatavo kopā ar zaļo papriku un saldajiem sarkanajiem sīpoliem. Spēcīga, ipatnējasmarža, kas viņam ārkārtīgi patīk.

"Eddd-ddiij!" viņa sauca no virtuves. "Kur tu paliec?

Visi jau ir te!"

Viņš izveļas no gultas un noliek malā komiksu. Šodienviņam paliek septiņpadsmit, komiksiem viņš jau ir par vecu,tomēr viņam vēl arvien patīk to galvenā doma — krāsainivaroņi, piemēram, Fantoms, cīnās pret ļaunajiem, glābj pasauli. Viņš ir atdevis savu kolekciju skolas vecuma brālēniemno Rumānijas — viņi pirms vairākiem mēnešiem ieceļojaAmerikā. Edija ģimene viņus sagaidīja piestātnē, un viņiapmetās guļamistabā, kur Edijs dzīvoja kopā ar brāli Džo.

Brālēni nerunā angliski, bet viņiem patīk komiksi. Lai nukā, Edijam nu ir iemesls| lai tos turētu tuvumā.

"Lūk, arī jubilārs," iedziedas māte, kad viņš ienākistabā. Viņam ir balts krekls ar pogām un zila kaklasaite,kas spici tiņa spčcfgo kaklu Sanākušie noņurci sveicietius unpaceļ alus glāzes — tur Ir gan ģimene, gan draugi, gan darbinieki no mola. Edija tOvs cigāru dūmu mutuli spēlē kārtis.

"Zini ko, mam?" iesaucas Džo. "Edijam vakar bijarandiņš ar meiteni."

"O, vai tiešām?"

Edijs jūt, kā asinis sāk vārīties.

"Jā. Teica, ka šis viņu precēšot."

"Piever žaunas," Edijs saka Džo.

Džo viņu ignorē. "Nu ja, viņš ienāca pārgrieztām acimun teica: "Džo, es satiku meiteniar kuru es precēšos!""

"Es teicu — aizveries!" Edijs nošņāc.

"Kā viņu sauc, Edij?" kāds pajautā.

"Vai viņa iet uz baznīcu?"

Edijs pieiet pie brāļa un iegāž pa roku.

"Au!"

"Edij!"

"Es teicu, lai tu aizveries,"

Džo turpina pļāpas: "Un viņi dejoja pie "Sapņa i-!""

Blaukš.

"Au!"

"AIZVERIES!"

"Edij, izbeidz!"

Pat rumāņu brālēni paceļ acis. Kaušanos viņi saprot.

Abi brāļi krīt viens otram virsū, plaši vicinās, nogāžas nodīvāna. Edija tēvs noliek cigāru un nodārdina: uIzbeidziet,pirms es jūs abus neesmu noslānījis!"

Brāļi pašķiras, aizelsušies un acīm zvērojot. Gados vecākie radinieki smaida. Viena no tantēm nočukst: "Vtņurnlaikam tā meiča dikti patīk."

Vēlāk, kad apēsta gardi pagatavotā gaļa, kad svecesjau nopūstas un lielākā daļa viesu jau aizgājuši mājās,Edija māte ieslēdz radioaparātu. Tur skan ziņas par karuEiropā, un Edija tēvs ieminas par kokmateriāliem un varastieplēm — tos būs grūti dabūt, ja notikumi pasliktināsies.

Tas varētu paralizēt mehāniku darbu atrakcijās.

Tādas nelāgas ziņas, "saka Edija māte. Tikai ne dzimšanas dienā."

Viņa sāk meklēt citu radiostaciju, lidz nelielā kaste atskaņo orķestra spēlētu svinga melodiju. Viņa pasmaida undungo līdzi, tad pienāk pie Edija, kurš saku mpis sēž krēslāun baksta pēdējos tortes gabalus. Viņa novelk priekšautu,uzliek to uz krēsla atzveltnes un aiz rokām velk augšā Ediju.

"Parādi, kā tu dancoji ar savu jauno draudzeni,"

viņa saka.

"Beidz, mammu."

"Nu, lūdzu."

Edijs pieceļas tā, it kā viņš tiktu vests uz karātavām.

Viņa brālis smīkņā. Bet māte ar piemīlīgi apaļīgo seju turpina dungot un kustināt kājas šurpu turpu, lidz beidzotEdijs kopā ar viņu ieslīgst vienā deju solī. 'Tamm… tararamm," viņa dzied līdzi melodijai, 'kad tu esi ar mani… tamm tamm.. zvaigznes un mēness… mmm… jūnijā…"

Viņi griezdamies dejo pa dzīvojamo istabu, lidz Edijsvairs neiztur un sāk smieties. Viņš ir par kādiem piecpadsmit centimetriem garāks nekā māte, tomēr viņa bez grūtībām viņu izdancina.

"Nu," vitfia Čukst, "kā tev patīk šī meitene?"

Edijs nojauc soli.

"Ir jau labi," viņa saka. "Man prieks par tevi."

Viņi virpuļo galda virzienā, un Edija māte uzraujkājās Džo.

"Un tagad jūs abi dejosit."

"Ar viņu?"

"Mamf"

Bet māte uzstāj, un viņi atmaigst. Drīz Džo un Edijssmiedamies un grūstīdamies sāk virpuļot, metot mežonīgusapļus, rokās sadevušies, lēkājot augšā un lejā. Pa riņķi vien,pa riņķi vien— mammai par patikšanu, klarnešu skaņāmpavadot radio dzirdamo melodiju. Brālēni no Rumānijas sit līdzi plaukstas, un pārpalikusī ceptā bijšteka smarža izgaist svinību gaisotnē.

Otrais cilvēks, kuru Edijs satiek debesīs

EDIJS ZEM KĀJĀM SAJUTA ZEMI. Debess krāsa atkal mainījās, šoreiz no kobaltbalta uz grafītpelēku, un Ediju ieskāva krituši koki un sameklējuši bruģakmeņi. Viņš aptaustīja savas rokas,

plecus, augšstilbus un kāju ikrus. Viņš juta, ka kļuvis spēcīgāks, taču vairs nespēja aizsniegt pirkstgalus. Lokanība bija zudusi. Ne miņas no bērnišķīgās sajūtas, ka esi kā no gumijas. Katrs viņa muskulis bija nospriegots kā klavieru stiga.

Viņš apskatīja izmirušo apkārtni. Uz tuvākā paugura mētājās sadauzīts furgons, tam līdzās trūdēja beigta dzīvnieka kauli. Edijs sajuta karstu vēja pūsmu sejā, debesis liesmoja.

Edijs atkal sāka skriet.

Šoreiz viņš skrēja citādi — tie bija stingri karavīra soļi.

Viņš sadzirdēja norībam pērkonu (vai kaut ko līdzīgu pērkonam, vai sprādzienam, vai bumbu eksplozijām), instinktīvi pie plaka zemei, nokritis uz vēdera, un sāka rausties ar elkoņiem uz priekšu. Pēkšņi aumaļām sāka līt — spēcīga, brūngana lietusgāze. Edijs nolieca galvu un turpināja rāpot pa dubļiem, spļaudams prom netīro ūdeni, kas pilēja uz viņa lūpām.

Visbeidzot viņa galva atdūrās pret kaut ko cietu. Viņš paskatījās uz augšu un ieraudzīja zemē ieraktu šauteni ar virsū uzliktu ķiveri. Pie tās karājās metāla piekariņš ar tajā iegravētu vārdu. Mirkšķinot acis, vairīdamies no lietus lāsēm, viņš sataustīja piekariņu, tad atmuguriski atsprāga atpa kaļ, iegāžoties čaukstošos vīteņaugos, kas karājās lejup no iespaidīga banjana koka. Viņš iegrima tumsā un, sarāvies čokurā, centās atgūt elpu. Pat esot Debesīs, viņu pārņēma bailes.

Uz piekariņa bija iegravēts viņa vārds.

PUIŠI DODAS KAROT. Dažreiz tādēļ, ka vajag, citreiz — jo tā grib. Taču vienmēr viņi jūt, ka tā tas paredzēts. Tur vainīgi bēdīgi, daudzkārt dzirdēti dzīves stāsti, kuros gadsimtu garumā jēdziens "drosme" tiek jaukts ar ieroču pacelšanu, savukārt "gļēvums" — ar to nolaišanu.

Kad ASV iesaistījās karā, Edijs kādā lietainā rītā pamodās, noskuvās, saķemmēja matus un brīvprātīgi pieteicās armijā. Ja citi karo, ari viņš to darīs.

Māte negribēja, lai viņš dodas karā. Tēvs, izdzirdējis jaunumus, aizdedzināja cigareti un lēnām izpūta dūmus.

"Kad?" Tas bija viss, ko viņš gribēja zināt.

Tā kā Edijs nekad nebija šāvis ar īstu šauteni, viņš sāka trenēties šaušanā vienā no Rūbijas mola šautuvēm. Kad iemeta piecus centus, aparāts iedūcās un, nospiežot gaili, varēja šaut pa metāla figūriņām, kas atgādināja džungļu iemītniekus, piemēram, lauvu vai žirafi. Edijs turp gāja katru va karu, kad bija beidzis raustīt bremžu sviras uz "Ķīniešu miniatūrdzelzceļa". Rūbijas molā bija uzradušās jaunas, bet mazākas atrakcijas, jo amerikāņu kalniņi pēc Lielās depre-sijas bija kļuvuši pārāk dārgi. Miniatūrdzelzceļš bija tiešām maziņš, vagoni nebija augstāki par pieauguša vīra augšstilbu.

Edijs pirms pieteikšanās armijā bija strādājis, lai saklātu naudu inženiera studijām. Tāds bija viņa mērķis — viņš vēlējās būvēt lietas, lai arī viņa brālis Džo turpināja apgalvot: "Beidz, Edij, tu neesi tik gudrs, lai būtu inženieris."

Kad sākās karš, atrakcijas vairs tā neapmeklēja. Vairākums Edija klientu bija mātes ar bērniem, kuru tēvi bija aizgājuši karot. Dažkārt bērni lūdza, lai Edijs tos paceļ virs galvas, un, kad Edijs piekrita, viņš manīja māmiņu skumjos smaidus, jo tās nebija īstās rokas, kurām būtu jācilā viņu atvasītes. Edijs zināja, ka drīz viņš pievienosies tālumā karojošajiem vīriem un beigsies dzīve, kurā tiek eļļotas kāpurķēdes un raustītas bremžu sviras. Karš bija pierādījums viņa vīrišķībai. Varbūt kāds pēc viņa ilgosies…

Vienā no pēdējiem vakariem Edijs bija pārliecies pār mazo rotaļu šauteni un koncentrējās uz mērķiem, iedomājoties, ka pa īstam šauj uz pretiniekiem. Pif! Paf! Vai viņi paspētu izdvest kādu skaņu, pirms viņš tos nošauj, vai ari tie nokristu tāpat kā lauvas un žirafes?

Pif! Paf!

"Trenējies nogalināt, puis?"

Aiz Edija stāvēja Mikijs Šī. Viņa mati bija vaniļas saldējuma krāsā, mikli no sviedriem, un viņa seja bija dzērumā piesārtusi. Edijs sarāvās un turpināja šaut. Pif!Ve   viens notriekts. Paf! Vēl viens.

Mikijs nokrekšķēja.

Edijs vēlējās, lai Mikijs iet prom un netraucē viņam mērķēt. Viņš juta sev aizmugurē stāvošo veco dzērāju. Viņš dzirdēja viņa smago elpu, viņa šņākuļošana caur degunu, skaļi ieelpojot un izelpojot, atgādināja riteņa riepas pumpēšanu.

Edijs palika mierīgs. Pēkšņi viņš plecā sajuta sāpīgu tvērienu.

"Paklausies, puis," klusi ieburkšķējās Mikija balss. "Karš nav nekāda spēlīte. Ja jāšauj, tad šauj, skaidrs? Bez nožēlas.

Bez vilcināšanās. Tu tikai šauj, nedomājot, kam tu šauj vai ko tu nogalini un kāpēc, vai dzirdi? Ja gribi atgriezties mājās, tad tikai šauj — nedomājot."

Viņa tvēriens kļuva vēl ciešāks.

"Domāšana tevi nogalina."

Edijs pagriezās un ieskatījās Mikijam acis. Mikijs viņam spēcīgi iesita pliķi, Edijs instinktīvi pacēla dūri, lai sistu pretī.

Taču Mikijs atraugājās un grīļodamies atkāpās. Tad viņš paskatījās uz Ediju tādām acīm, it kā gribētu raudāt. Mehā niskais ierocis pārstāja dūkt. Edija pieci centi bija iztērēti.

Puiši dodas karot. Dažreiz tādēļ, ka vajag, citreiz — jo tā grib. Pēc pāris dienām Edijs sakravāja somu un pameta molu.

©\uc1© LIETUS NORIMA. Drebēdams un salijis Edijs sēdēja zem banjana koka. Viņa nopūta bija ilga un smaga. Viņš pašķīra vīteņaugus un redzēja, ka zemē vēl arvien ir iesprausta šautene un uz tās atrodas ķivere. Viņam atausa atmiņā, ka ka ravīri tā atzīmē kritušā kapu.

Viņš uz ceļiem izrāpoja no koka ēnas. Tālumā, mazas kalnu grēdas pakājē, varēja saredzēt kāda ciemata drupas, tas bija bumbu un uguns izpostīts. Uz mirkli Edijs tajā vērās atvērtu muti, cenšoties labāk to saskatīt. Tad viņš sarāvās, it kā viņam tikko būtu pavēstīta slikta ziņa. ŠI vieta. Viņš to atpazina. Tā viņam bija rādījusies murgos.

"Bakas," pēkšņi atskanēja kāda balss.

Edijs spēji pagriezās.

"Bakas. Vēdera tīfs. Stinguma krampji. Dzeltenā kaite."

Balss skanēja no augšas, kaut kur koka zaros.

"Es tā ari neuzzināju, kas īsti ir dzeltenā kaite. Velns, es neesmu saticis nevienu, kuram tā būtu."

Balss bija spēcīga, nedaudz stiepjot vārdus dienvidnieku manierē, tā čerkstēja, it kā vīrs būtu stundām kliedzis.

"Mani sapotēja pret visām šīm slimībām, un tik un tā es te nomiru, vesels kā zirgs."

Zari sakustējās. Edija priekšā nokrita neliels auglis.

Edijs piecēlās un nokrekšķinājās.

"Parādies," viņš sacīja.

"Rāpies augšā," teica balss.

Edijs uzrāpās kokā, tuvu galotnei, kas bija tikpat aug sta kā daudzstāvu ēka. Viņš jāteniski apsēdās uz viena no lielajiem zariem, un, skatoties uz leju, zeme bija krietna kritiena attālumā. Caur lapām un zariem Edijs varēja saskatīt miglainu sēdoša vīrieša stāvu, tērpušos armijas formā, kas ar muguru bija atbalstījies pret koka stumbru. Viņa seja bija noklāta ar kaut kādu smēri ogles melnumā. Viņa acis sarkani gailēja kā sīkas uguntiņas.

Edijs ar grūtībām norija siekalas.

"Kapteini?" viņš nočukstēja. "Vai tas esat jūs?"

VIŅI KOPĀ DIENĒJA ARMIJĀ. Kapteinis bija Edija komandē jošais virsnieks. Viņi karoja Filipīnās un tur arī šķīrās. Edijs viņu pēc tam nekad nav saticis. Viņš dzirdēja, ka tas gājis bojā kaujā.

Parādījās cigaretes dūmu strūkliņa.

"Vai viņi tevi iepazīstināja ar noteikumiem, kareivi?"

Edijs palūkojās lejup. Tālumā bija redzama zeme, bet viņš zināja, ka nenokritīs.

"Esmu miris," viņš teica.

"Tik tālu tu esi pareizi sapratis."

"Un tu arī esi miris."

"Pilnīgi pareizi."

"Un tu esi… mans otrais cilvēks."

Kapteinis pacēla cigareti. Viņš pasmaidīja, it kā gribēdams teikt: " Neticami! Viņi Šeit ļauj pīpēt!" Viņš ievilka kār-tīgu dūmu un izpūta mazu, baltu mākonīti.

"Varu derēt, ka mani tu negaidīji, ko?"

EDIJS KARA LAIKĀ daudz ko iemācījās. Viņš iemācījās turēties braucoša tanka virspusē. Viņš iemācījās skūties, kad ķiverē iesmelts auksts ūdens. Viņš iemācījās uzmanīties, lai sevi nesa vainotu, kad bija jāšauj no ierakumiem, jo šrapnelis, atsities pret koku, varēja mainīt virzienu.

Viņš iemācījās pīpēt. Viņš iemācījās soļot. Iemācījās pāriet virves tiltam, vienlaicīgi nesot apmetni, radio, karabīni, gāzmasku, automāta statīvu, mugursomu un vairākas patronsomas, kas karājās plecā. Viņš iemācījās dzert visdraņķīgāko kafiju.

Viņš iemācījās pāris vārdus dažās svešvalodās. Viņš iemācījās spļaut tālumā. Viņš iepazina satraukto prieka sajūtu, kura pārņem kareivi, kas izdzīvojis pirmajā kaujā; kad vīri cits citu iedunkā un smaida tā, it kā viss būtu beidzies. "Mēsvaram atgriezties mājās!" Vēl viņš iepazina dziļo depresiju, kas uzrodas kareivja otrās kaujas laikā, saprotot, ka ar vienu kauju ciņa vēl nebeidzas, ka pēc tās būs vēl un vēl.

Viņš iemācījās svilpt caur zobiem. Viņš iemācījās gulēt uz akmeņainas zemes. Viņš uzzināja, ka kašķis ir sīki knišļi, kas ieurbjas tavā ādā, īpaši tad, ja nedēļu neesi mainījis netīrās drēbes. Viņš uzzināja, ka cilvēka kauli, pāršķeļot ādu, patiešām ir balti.

Viņš iemācījās ātri lūgties. Viņš uzzināja, kurā kabatā jātur vēstules ģimenei un Mārgeritai, ja armijas biedri atrod viņu mirušu. Viņš atklāja, ka ir reizes, kad tu tupi ierakumos kopā ar cīņas biedru, čukstēdams, ka esi ellīgi izsalcis, bet pēc mirkļa kaut kas nošvīkst gar ausi un tavs biedrs apkrīt augšpēdus, un par izsalkumu vairs nav jādomā.

Viņš atklāja, kā viens gads pārvēršas par diviem un kā divi gadi pārvēršas par trim. Viņš uzzināja, ka ari spēcīgi, muskuļoti viri novemj savas kurpes bridi, kad jālec ārā no transporta lidmašīnas, un ka pat virsnieki naktī pirms kaujas miegā runā.

Viņš iemācījās, kā notvert ķīlnieku, lai gan pats par tādu vēl nebija kļuvis. Tad vienu nakti kādā no Filipīnu salām viņš kopā ar biedriem nokļuva spēcīgā apšaudē un viņi izklīda, meklējot slēptuves. Debesis kvēloja, un Edijs dzirdēja, kā viens no viņa biedriem dziļi kādā no grāvjiem činkst kā mazs bērns, un viņš tam uzsauca: "Aizveries!" Un tad viņš saprata, ka biedrs raud, jo viens no ienaidnieku karavīriem bija piespiedis šauteni viņam pie galvas, un Edijs sajuta kaut ko aukstu pie sava kakla, un ari aiz viņa kāds stāvēja.

KAPTEINIS NODZĒSA CIGARETI. Viņš bija vecāks par vīriem Edija pulkā, visu mūžu bijis militārists, lepnu gaitu un varenu zodu. Viņš atgādināja kādu populāru kinoaktieri. Vairākumam karavīru viņš patika, lai gan bija nesavaldīgs un viņam bija netikums kliegt tieši sejā — tā, ka var redzēt viņa zobus, jau dzeltenus no tabakas. Tomēr kapteinis solīja, ka nevienu aiz sevis nepametīs, vienalga, kas notiktu, un tas vīrus nomierināja.

"Kapteini…" Edijs sacīja, vēl arvien izbrīnījies.

"Tieši tā."

"Ser."

"Bez tā var iztikt. Lai gan jūtos pateicīgs."

"Ir pagājis… Jūs esat…"

"Tāds pats kā tad, kad pēdējo reizi mani redzēji?" Viņš pasmīnēja, tad nospļāvās pāri zaram. Viņš pamanīja Edija neizpratni. "Tev taisnība. Nav jēgas te augšā spļaudīties. Te ari nevar saslimt. Elpa ir nemainīga. Un ēdamais ir satriecoši labs."

Ēdamais? Edijs neko nesaprata. "Klau, kapteini Kaut kas nav pareizi. Es vēl arvien nesaprotu, kāpēc esmu Šeit. Mana dzīve nebija ne graša vērta. Es biju mehāniķis. Es gadiem dzīvoju vienā dzīvoklī. Es rūpējos par dažādām atrakcijām —panorāmas ratiem, amerikāņu kalniņiem un muļķīgām raķetēm. Nekas tāds, ar ko varētu lepoties. Es ļāvos straumei.

Es gribu teikt, ka…"Edijs aprāvās. "Kas man šeit darāms?"

Kapteinis paskatījās viņā ar kvēlojošām acīm, un Edijs noklusēja nākamo jautājumu, kas viņu tirdīja pēc satikšanās ar Zilo Vīru — vai viņš ir nogalinājis ari kapteini?

"Zini, es te tā prātoju," teica kapteinis, kasīdams zodu.

"Vai vīri no mūsu vienības vēlāk ir tikušies? Villinghems?

Mortons? Smitijs? Vai tu esi viņus saticis?"

Edijs viņus atcerējās. Taisnību sakot, viņi nebija tikušies.

Karš kā magnēts vīrus ļoti satuvina, taču reizē ari atgrūž. Viss kopā redzētais, kopā paveiktais. Dažreiz to visu gribējās aizmirst

"Godīgi sakot, ser, mēs visi pašķiramies." Viņš paraustīja plecus. "Tā sanāca."

"Un tu pats? Vai atgriezies savā atrakciju parkā, uz kuru mēs solījām aiziet, ja paliktu dzīvi? Savējiem braucieni par brīvu? Mīlas tunelī katram pa divām meičām? Vai tie nebija tavi vārdi?"

Edijs gandrīz pasmaidīja. Tā viņš bija teicis. Tā viņi visi teica. Bet, kad karš bija beidzies, neviens tā ari neatbrauca.

"Jā, es atgriezos," teica Edijs.

"Un?"

"Un… Es tur ari paliku. Gribēju aizbraukt. Man bija savi plāni… bet tā sasodītā kāja. Es nezinu. Nekas neizdevās."

Edijs paraustīja plecus. Kapteinis vēroja viņa seju. Viņš samiedza acis. Viņa balss pazeminājās.

"Vai tu vēl māki žonglēt?" viņš pajautāja.

"AIZIET!… KUSTIES!… K U S T I E S ! "

Ienaidnieka karavīri klaigāja un bakstīja viņus ar durkļiem. Edijs, Smitijs, Mortons, Raboco un kapteinis vienā barā tika dzīti lejā pa stāvu nogāzi ar rokām aiz galvas. Ap viņiem sprāga mīnas. Edijs redzēja caur kokiem skrienam kādu ēnu, kas ložu pavadījumā saļima.

Kamēr viņi tumsā soļoja, viņš mēģināja atcerēties tuvējās būdas, ceļus un jebko citu, kas varētu palīdzēt bēgšanai.

Tālumā varēja dzirdēt lidmašīnas rūkoņu, kas Edijā uzjundīja slimīgu izmisuma vilni. Tāda sajuta pārņem katru, kurš kritis gūstā. Mirklis starp brīvību un nebrīvi. Ja vien Edijs spētu palēkties un satvert lidmašīnas spārnu, viņš spētu aizlidot no šīs kļūmīgās situācijas.

Taču gan viņš, gan pārējie bija sasietām rokām un kājām.

Viņus iemeta kādā bambuskoka barakā. Tā balstījās uz koka kājām virs dubļainās zemes: viņi tur pavadīja dienas, nedēļas,

mēnešus, spiesti gulēt uz salmu maisiem. Māla krūka kalpoja kā ateja. Naktīs ienaidnieka sargi palīda zem būdas un noklausījās viņu sarunas. Ar laiku viņi gandrīz vairs nesarunājās.

Viņi kļuva vāji un nevarīgi. Viņiem izspiedās ribas, pat Raboco, kurš dienesta sākumā bija samērā drukns. Viņu pārtika bija sālītu rīsu pikuči un vienreiz dienā pasniegtā brūn ganā vira, kurā peldēja zāle. Vienreiz Edijs no bļodiņas izvilka beigtu sirseni, tam nebija spārnu. Pārējie vairs nespēja ieēst.

VIŅU SAGŪSTĪĀJI NEBIJA īsti PĀRLIECINĀTI, ko ar viņiem darit.

Vakaros viņi mēdza ienākt, bruņojušies ar durkļiem, vicinādami asmeņus gar amerikāņu deguniem un kaut ko bļaudami savā valodā, gaidīdami atbildes. Tam nebija rezultātu.

Viņi bija tikai četri, vismaz Edijam tā šķita. Kapteinis pieņēma, ka arī viņi ir noklīduši no lielākas vienības un, kā bieži gadās īstā karā, dienu no dienas vilka savas dzīvības.

Viņu sejas bija izdēdējušas un kaulainas, noklātas tumšiem bārdas kušķiem. Viens no viņiem bija pārāk jauns, lai būtu jau kareivis. Citam bija drausmīgi šķībi zobi. Kapteinis viņus saukāja par Pirmo Trako, Otro Trako, Trešo Trako un Ceturto Trako.

"Mēs negribam zināt, kā viņus sauc," viņš teica. "Un mēs negribam, lai viņi zinātu mūsu vārdus."

Vīri pierod pie gūsta — cits ātrāk, cits lēnāk. Mortoris, izkāmējis un pļāpīgs jauneklis no Čikāgas, knosījās ikreiz, kad sadzirdēja kādu troksni ārpusē. Viņš berzēja zodu un pie sevis murmināja: "Sasodīts, sasodīts, sasodīts.,.", līdz beidzot pārējie lika viņam aizvērties. Smitijs, ugunsdzēsēja dēls no Bruklinas, gandrīz visu laiku klusēja, bet bieži varēja manīt, ka viņš rij siekalas, jo viņa ādamābols nepārtraukti cilājās augšup un lejup; Edijs vēlāk atklāja, ka viņš košļā savu mēli. Raboco, jaunais rudmatis no Portlendas Oregonas štatā, dienas laikā saglabāja vienaldzīgu sejas izteiksmi, taču naktī bieži uzmodās, kliegdams: "Tikai ne mani! Tikai ne mani!"

Edijs pārsvarā bija nikns. Viņš stundām ilgi varēja dauzīt dūri plaukstā — kā jaunībā, spēlējot beisbolu. Naktī viņš sapņoja, ka atrodas molā, Derbija zirgu karuselī, kur pieci dalībnieki pa apli sacenšas savā starpā, līdz noskan zvans.

Viņš sacentās ar saviem draugiem, ar brāli vai ar Mārgeritu.

Bet tad sapnis mainījās: četri Trakie bija zirgu mugurās un ņirgdami bakstīja viņu.

Mūžīgā gaidīšana — kad beigsies kārtējā atrakcija, kad atkāpsies viļņi, kad beidzot tēvs ar viņu parunās — bija iemācījusi Ediju būt pacietīgam. Bet viņš gribēja izbēgt un atriebties. Viņš grieza zobus un dauzīja plaukstu, atcerēdamies visus kautiņus, kas notikuši apkaimē, atcerējās to reizi, kad ar miskastes vāku tā sadauzīja vietējos zēnus, ka diviem bija jādodas uz slimnīcu. Viņš iedomājās, ko viņš izdarītu ar šiem sargiem, ja vien viņiem nebūtu šauteņu.

Kādu rītu ieslodzītos pamodināja kliedzieni un durkļu zibēšana, Četri Trakie viņus piecēla, sasēja un ieveda kādā šahtā. Tur nebija gaismas. Zeme bija auksta. Tur atradās cirtņi, lāpstas un metāla spaiņi.

"Tā ir sasodīta ogļraktuve," sacīja Mortons.

KOPŠ TĀS DIENAS Edijs un pārējie bija spiesti no sienām dauzīt ogles, tā palīdzot ienaidnieku karaspēkam. Citi darbojās ar lāpstām, citi ar cirtņiem, citiem lika nest šīfera plāk snes un veidot trijstūrus, kas turētu griestus. Tur bija arī citi gūstekņi, ārzemnieki, kuri nesaprata angļu valodu. Viņi lūkojās uz Ediju ar tukšu skatienu. Bija aizliegts runāt. Ik pēc pāris stundām tika izsniegta glāze ūdens. Dienas beigās cietumnieku sejas bija kļuvušas melnas kā darva, viņu kakli un pleci no pārpūles drebēja.

Pirmajos ieslodzījuma mēnešos Edijs devās pie miera, iepretim atbalstīdams ķiverē noglabāto Mārgeritas fotogrāfiju. Viņš nebija ticīgais, taču viņš lūdzās, skaitot naktis un atkārtojot: "Dievs, es tev dodu šīs sešas dienas, ja tu man dosi pretī sešas dienas ar viņu… Es tev dodu Šīs deviņas dienas, ja tu man dosi pretī deviņas dienas ar viņu… Es tev dodu šis sešpadsmit dienas, ja tu man dosi pretī sešpadsmit dienas ar viņu…"

Pēc četriem mēnešiem kaut kas atgadījās. Raboco uz ādas parādījās neglīti izsitumi, un viņam piemetās spēcīga caureja. Viņš neko nevarēja ieēst. Naktī viņš svīda tik ļoti, ka viņa netīrās drēbes pilēja no sviedriem. Viņš pieķēzīja savas drēbes, bet tīru drēbju, ko viņam iedot, nebija. Tāpēc viņš uz sava maisa gulēja kails, un kapteinis apsedza viņu ar savu maisu.

Nākamajā dienā raktuvē Raboco tik tikko turējās kājās.

Četri Trakie neizrādīja ne mazāko žēlastību. Kad viņš piekusa, viņi to dunkāja ar mietiem, lai viņš turpinātu darbu.

"Lieciet viņu mierā," Edijs norūca.

Otrais Trakais bija visbrutālākais no visiem, viņš iegāza Edijam ar šautenes laidni. Edijs nogāzās, juzdams starp lāpstiņām drausmīgas sāpes. Raboco izdarīja vēl pāris kustību, tad saļima. Otrais Trakais sāka nelabi bļaut uz viņu.

"Viņš ir slims!" iekliedzās Edijs, mēģinādams piecelties.

Otrais Trakais viņu atkal nogāza no kājām.

"Aizveries, Edij," čukstēja Mortons. "Tevis paša labad." Otrais Trakais noliecās pār Raboco un pavilka uz augšu viņa plakstiņus. Raboco ievaidējās. Otrais Trakais pārspīlēti pasmaidīja un sāka dudināt, it kā runātu ar mazuli. Viņš iesaucās: "Āāā!" un iesmējās. Viņš smējās, vērsdams skatu uz vi siem, pārliecinādamies, ka visi skatās. Tad viņš izvilka savu pistoli, pielika to pie Raboco auss un iešāva viņam galvā.

Edijam šķita, ka viņa ķermenis tiek pāršķelts uz pusēm. Acis aizmiglojās, un smadzenes sastinga. Šāviena troksnis atbalsojās raktuvē, tikmēr Raboco seja jau mirka asiņu peļķē. Mortons aizklāja muti ar rokām, kapteinis skatījās zemē. Neviens nekustējās.

Otrais Trakais apspārdīja līķi ar dubļiem, tad paskatījās uz Edija pusi un nospļāvās viņam pie kājām. Viņš kaut ko uzsauca Trešajam Trakajam un Ceturtajam Trakajam, kuri bija tikpat satriekti kā ieslodzītie. Kādu mirkli Trešais Trakais purināja galvu un kaut ko murmināja, it kā skaitīdams lūgšanu, nolaidis plakstiņus un neganti kustinādams lūpas.

Otrais Trakais novicināja pistoli un atkal nobļāvās, un Trešais Trakais un Ceturtais Trakais lēnām pacēla Raboco līķi aiz kājām un aizvilka pa raktuves grīdu, aiz sevis atstājot slapju asiņainu sliedi, kas tumsā izskatījās pēc izlietas eļļas.

Viņi to nometa pie sienas, blakus kaplim.

Pēc šā notikuma Edijs vairs nelūdza Dievu. Viņš vairs neskaitīja dienas. Viņi ar kapteini runāja tikai par bēgšanu, pirms viņus visus nepiemeklē līdzīgs liktenis. Kapteinis secināja, ka ienaidnieka karaspēks ir bezizejas stāvokli, tāpēc viņiem bija noderīgi pat pusdzīvi ieslodzītie, kas raktu ogles. Katru dienu raktuvē ieslodzīto skaits samazinājās. Naktis Edijs dzirdēja bumbu sprādzienus, un tie tuvojās. Ja stāvoklis pasliktinātos, prātoja kapteinis, viņu sagūstītāji dotos prom, visu aiz sevis nopostot. Viņš bija redzējis, ka aiz cietumnieku barakām rok tranšejas: lielas eļļas mucas bija novietotas stāvās nogāzes augšpusē.

"Eļļa vajadzīga, lai sadedzinātu pierādījumus," čukstēja kapteinis. "Viņi mums rok kapu."

PĒC TRĪS NEDĒĻĀM, kad dūmakainajās debesīs spīdēja mēness, Trešais Trakais, kas bija palicis sardzē, ienāca barakā. Viņam bija divi lieli akmeņi, gandrīz ķieģeļa lielumā, ar kuriem viņš aiz garlaicības centās žonglēt. Tie visu laiku krita zemē, viņš tos nenoguris cēla augšā, meta gaisā, un tie atkal krita zemē. Edijs, nosmērējies melnos pelnos, pacēla acis,jo viņu šī būkšķēšana kaitināja. Viņš mēģināja aizmigt. Bet tagad viņš lēnām piecēlās. Viņa skats noskaidrojās. Viņš juta,kā nervu gali atdzīvojas.

"Kapteini…" viņš iečukstējās. "Vai esat gatavs kustēties?"

Kapteinis pacēla galvu. "Kas tev ir padomā?"

"Tie akmeņi." Edijs pamāja uz sarga pusi.

"Es māku žonglēt."

Kapteinis uz viņu dīvaini paskatījās. "Ko tu teici?"

Bet Edijs jau skaļā balsī uzsauca sargam: "Paklau! Tu nepareizi dari!"

Viņš sāka apļot plaukstas. "Tas jādara šādi! šitā! Iedod!"

Viņš izstiepa rokas. "Es māku žonglēt. Padod Šurp."

Trešais Trakais uzmanīgi uz viņu paskatījās. No visiem sargiem tieši šis izskatījās viscerīgākais. Trešais Trakais dažreiz bija atlicinājis ieslodzītajiem pa kādam maizes gabalam, iemezdams tos pa nelielu būdas spraugu, kas bija loga vietā.

Edijs vēlreiz parādīja, kā jāapļo plaukstas, un pasmaidīja. Trešais Trakais pienāca klāt, apstājās, aizgāja pēc šautenes un tad iedeva Edijam abus akmeņus.

"Skaties!" teica Edijs un bez pūlēm sāka žonglēt. Viņš to bija iemācījies septiņu gadu vecumā no kāda itāliešu cirka mākslinieka, kurš mācēja vienlaicīgi žonglēt ar sešiem Šķīvjiem. Edijs neskaitāmas stundas bija trenējies, mētādams oļus, gumijas bumbiņas un citas lietas, kuras varēja atrast. Tas nebija nekāds sasniegums. Gandrīz visi mola bērni mācēja žonglēt.

Tagad viņš neganti mētāja abus akmeņus, žonglējot arvien ātrāk, lai atstātu iespaidu uz sargu. Tad viņš pārstāja, pastiepa akmeņus uz priekšu un teica: "Sadabū man vēl vienu."

Trešais Trakais noburkšķēja.

"Trīs akmeņus, saproti?" Edijs parādīja viņam trīs pirkstus. " Trīs" Nu jau ari Mortons un Smitijs bija piecēlušies. Kapteinis pienāca tuvāk.

"Ko mēs te cenšamies panākt?" Smitijs nomurmināja.

"Ja vien es dabūtu vēl vienu akmeni…" Edijs atmurmināja.

Trešais Trakais atvēra bambuskoka durvis un izdarīja to, uz ko Edijs bija cerējis — viņš pasauca pārējos. Pirmais

Trakais bija paņēmis līdzi vēl vienu akmeni, ari Otrais Trakais ienāca. Trešais Trakais iegrūda Edijam trešo akmeni un kaut ko nobļāvās. Tad viņš atkāpās, uzsmaidīja pārējiem un pamāja, lai tie apsēžas, it kā gribēdams sacīt: "Skatieties!"

Edijs ritmiski mētāja akmeņus. Katrs bija viņa plaukstas lielumā. Viņš dziedāja līdzi jautru meldiņu: uDā, dā-da-dbdā…" Sargi smējās. Edijs smējās. Smējās ari kapteinis. Uz-spiesti smiekli laika vilcināšanai.

"Nāciet tuvāk," dziedāja Edijs, izliekoties, ka viņa vārdi ir dziesmas teksts. Mortons un Smitijs lēnām slīdēja klāt, izliekoties, ka ir ieinteresēti.

Sargiem patika jaunā izklaide. Viņu ķermeņi atslāba. Edijs centās noslēpt satraukumu. Vēl mazliet. Viņš pameta vienu akmeni augstu gaisā, turpinot žonglēt ar pārējiem diviem, tad notvēra trešo, tad atkal to atkārtoja.

"Āā!" negribot izsaucās Trešais Trakais.

"Tev patīk?" vaicāja Edijs. Viņš kāpināja tempu, turpi not mest vienu akmeni augstāk nekā pārējos. Viņš vēroja, kā sargu acis seko lidojošajam akmenim. Viņš dziedāja: "Dā,dā-da-di-dā…n, turpinādams: "Kapteini, to tur pa kreisiiii…"

Otrais Trakais aizdomīgi sarauca pieri, bet Edijs Rūbijas molā bija iemācījies paņēmienu, kā atgūt zudušas publikas interesi. "Paskaties, tikai paskaties!" Edijs teica saldā balsī. "Neko tādu tu vairs neredzēsit, mīlīt!"

Edijs vēl paātrināja tempu, skaļi skaitīdams: "Viens… divi…", tad pasvieda vienu no akmeņiem augstāk nekā iepriekš. Sargi tam sekoja ar acīm.

"Tagad!" iebļāvās Edijs. Akmeņiem lidojot, viņš sagrāba vienu no tiem un, kā jau labs beisbolists, iesvieda to Otrajam Trakajam tieši sejā, salaužot tam degunu. Edijs satvēra otru akmeni un, metot ar kreiso roku, trāpīja pa Pirmā Trakā zodu. Tas apkrita, kapteinis uzlēca viņam virsū un atņēma šauteni. Trešais Trakais sastinga, sagrāba savu pistoli un sāka mežonīgi šaut, bet Mortons un Smitijs viņu notrieca no kājām.

Atsprāga durvis, un pa tām iedrāzās Ceturtais Trakais. Edijs svieda pēdējo akmeni, taču tas nosvilpa gar viņa galvu — netrāpot. Mirklī, kad tas pieliecās, kapteinis jau gaidīja pie sienas ar šauteni rokās un ietrieca durkli viņa ribās ar tādu spēku, ka tie abi izripoja ārā pa durvīm. Edijs, pārpilns adrenalīna, uzlēca virsū Otrajam Trakajam un sāka nežēlīgi dau zīt viņa seju. Neviens no Pitkina avēnijas nebija tā dabūjis!

Viņš paķēra akmeni un šķieda to pret viņa galvaskausu, vēlreiz, vēl un vēl, kamēr ieraudzīja, ka viņa rokas bija notrai pītas ar atbaidošu sarkanīgu žampu — kopā bija sajaukušās asinis, āda un ogļu putekļi. Tad viņš izdzirdēja šāvienu, sagrāba galvu un centās notīrīt rokas gar deniņiem. Edijs paskatījās uz augšu un ieraudzīja Smitiju ar ienaidnieka pistoli rokās.

Otrā Trakā ķermenis saļima. No viņa krūtīm tecēja asinis.

"Tas par Raboco," nomurmināja Smitijs.

Pēc pāris minūtēm visi četri sargi bija miruši.

PA STĀVO NOGĀZI skrēja cietumnieki — izģinduŠi, basām kājām, asiņaini. Edijs bija gaidījis apšaudi, citus sargus, kas nāktu palīgā, bet neviena nebija. Pārējās būdas bija tukšas.

Patiesībā visa nometne bija kā izmirusi. Edijs prātoja, cik ilgi viņi viņi palikuši kopā ar četriem Trakajiem.

"Pārējie laikam aizlaidās, kad sadzirdēja krītošās bumbas," Čukstēja kapteinis. "Mēs laikam esam pēdējie."

Eļļas mucas bija novietotas uz tuvākā pakalna. Ne vairāk kā simt metru attālumā atradās ieeja raktuvēs. Netālu atradās ieroču būda. Mortons pārliecinājās, ka tajā neviena nav, tad ieskrēja iekšā; viņš iznāca, apkrāvies ar granātām, šautenēm un diviem ārēji primitīviem uguns metējiem.

"Nosvilināsim!" viņš teica.

Šodien ir Edija dzimšanas diena

Uz kūkas dekoratīin uzrakstīts: "Lai veicas! Cīnies kā vīrs!",

bet uz malas, kas nokaisīta ar vaniļas pārslām, kāds drebelīgi pievienojis zilus burtus, kas mazliet izšķobījušies: vainu BRAUC DRĪZ MĀJĀS, vai BRAUC DĒLS MĀJĀS.

Edija mamma jau ir iztīrījusi un izgludinājusi drēbes,kuras viņam jāvelk nākamajā dienā, un tās karājas viņaistabā uz pakaramā, kas aizāķēts aiz skapja durvju roktura. Zem tā ir nolikts kurpju pāris.

Edijs ir virtuvē, muļķodamies ar brālēniem no Rumānijas. Viņš ir salicis rokas aiz muguras, un viņi mēģinaiesist virpām pa vēderu. Viens no viņiem ar pirkstu rādauz Parīzes karuseli, kas nu ir izgaismots vakara apmeklētājiem.

"Zirgi!" mazais iesaucas.

Atveras durvis, un Edijs izdzird balsi, kas liek viņa sirdij salēkties, pat tagad. Viņš prāto, vai šo vājību vajadzētuņemt līdzi karā.

"Čau, Edij!" saka Mārgerita.

Un, lūk, ari viņa — stāv virtuves durvis un izskatāsburvīgi. Edijs sajūt pazīstamo kņudēšanu pakrūtē. Viņa nomatiem nobirdina pāris lietus lāšu un pasmaida. Viņai rokās ir maza kastīte.

"Es tev kaut ko atnesu. Gan kā dzimšanas dienas dāvanu, gan… sakarā ar tavu aizbraukšanu."

Viņa atkal pasmaida. Viņš tik ļoti grib viņu apskaut,ka šķiet— viņš tūlīt uzsprāgs. Viņam vienalga, kas atrodastajā kastītē. Vienīgais, ko viņš vēlas atcerēties, ir tas, kā viņato viņam pasniedz. Kā tas vienmēr ir Mārgeritas klātbūtnē,Edijs vēlas apstādināt laiku.

"Cik mīļi," viņš saka.

Viņa iesmejas. "Tu jau vēl neesi to atvēris."

"Paklau." Viņš viņai tuvojas. "Vai tu…"

"Edij!" kāds sauc no blakus istabas. "Nāc, tev jānopūšsvecītes."

"Jā! Mēs esam izsalkuši!"

"Sal, paklusē!"

"Bet mums gribas ēst."

Ir gan torte, gan alus, gan piens, gan cigāri, gan arītosts, lai Edijam veiktos, tad pienāk brīdis, kad māte sākraudāt un apkampj otru dēlu Džo, kurš paliek mājās plakanās pēdas dēļ.

Vēlāk Edijs pavada Mārgeritu, viņi iet pa promenādi.Edijs zina, ka sauc katru biļešu kontrolieri un veikala pārdevēju, visi viņam vēl veiksmi. Sieviņām acīs iezogas pa asarai, un Edijs prāto, ka viņām arī ir dēli, kas devušies karā.Viņi nopērk sāļās krējuma konfektes ar sīrupa, ogu unalus garšu. Viņi spēlējoties cīnās ar pirkstiem, lai izņemtutās no baltā maisiņa. Penija pasāžā Edijs izvēlas pārbaudītsavu spēku, un bultiņa aizslīd garām uzrakstiem "mīkstčaulis % "nekaitīgs | "mērens" un apstājas pie vārda "spēkavīrs".

"Tu patiešām esi spēcīgs," atzīst Mārgerita.%Spēkavīrs, " saka Edijs, savelkot muskuļus.

Vakara beigās viņi stāv uz terases tā, kā rāda filmās—sadevušies rokās un atbalstījušies pret margām. Smiltīs kādslupatlasis no zariem un saplēstām lupatām izveidojis mazuugunskum, pats saritinājies tam blakus. iekārtojies naktsguļai.

"Tev nav jālūdz, lai tevi gaidu,"Mārgerita pēkšņi saka.

Edijs norij siekalas.

"Tiešām?"

Viņa pakrata galvu. Edijs pasmaida. Paglābts no jautājuma, kas viņam bija iestrēdzis kaktā visu vakaru, viņšjūt, it kā viņam no galvas izšautos saite, kas apvijas viņaiap pleciem, pievelkot viņu tuvāk — nu viņa pieder viņam.Šajā mirklī viņš jūt, ka mīl viņu vēl vairāk, nekā vispārspētu kādu mīlēt.Lietus lāse uzkrīt viņam uz pieres. Tad vēl viena. Viņšpaveras mākoņos.

"Paklau, Spēkavīr," saka Mārgerita. Viņa pasmaida, tadnoliec galvu, un no viņas plakstiem kaut kas nopil. Edijsnevar pateikt, vai tas ir lietus vai asaras.

"Neļauj sevi nogalināt, labi?" viņa saka.

ATBRĪVOTS KAREIVIS BIEŽI KĻŪST NIKNS. Dienas un naktis, kas pazaudētas, mocības un pazemojumi, kas pārdzīvoti, —tas viss kopā pieprasa nežēlīgu atriebi, lai tiktu saglabāts līdzsvars.

Tāpēc brīdī, kad Mortons, apkrāvies ar nozagtajiem ieročiem, sauca: "Nosvilināsim!", visi, saprotams, ātri piekrita. Pārņemti ar varas sajūtu, vīri izklīda ar ienaidnieku ieročiem rokās. Smitijs devās uz raktuves ieeju, Mortons un Edijs —pēc eļļas mucām. Kapteinis devās meklēt kādu transporta līdzekli.

"Pēc piecām minūtēm esiet klāt!" viņš nobļāvās. "Drīz atkal sāks bombardēt, un mums jau vajag būt gabalā. Skaidrs? Piecas minūtes!"

Tieši tik daudz laika vajadzēja, lai iznīcinātu vietu, kur viņi bija uzturējušies gandrīz pusgadu. Smitijs iemeta granātas šahtā un skrēja prom. Edijs un Mortons ievēla divas mucas starp būdām, atlauza tās, atklāja uguni ar tikko iegūtajiem liesmu metējiem un skatījās, kā aizdegas būdas.

"Sadedziet!" kliedza Mortons."Sadedziet!" ari Edijs kliedza.

Lejā uzsprāga šahta. No ieejas izvēlās melns dūmu mākonis. Smitijs, savu darbiņu padarijis. skrēja uz salikšanās vietu. Mortons iespēra savu eļļas mucu kādā bodā un izšāva virvei līdzīgu uguns liesmu.

Edijs to vēroja, pavīpsnāja, tad devās pa taciņu uz pēdējo būdu. Tā bija lielāka un atgādināja šķūni; viņš pacēla ieroci. Viss ir beidzies, viņš pie sevis noteica. Beidzies. Visas šīs nedēļas un mēneši, kas pavadīti šo kropļu gūstā, šo necilvēcīgo Šķībzobaiņu, kaulaino suņa bērnu, kuru zupā peldēja beigti sirseņi. Viņš nezināja, kas ar pašiem vēlāk notiks, bet tas noteikti nevarētu būt tik Jauni kā tas, ko viņi jau izcietuši.

Edijs nospieda gaili. Ssšs: Uguns spēji šāvās uz priekšu.

Bambuss bija sauss, un pēc minūtes šķūņa sienas pārklāja oranžas un dzeltenas liesmas. Kaut kur tālumā Edijs sadzirdēja motora rūkoņu. Viņš cerēja, ka kapteinis ir kaut ko atradis viņu bēgšanai, taču pēkšņi no debesīm atskanēja krītošas bumbas skaņa, kādu viņi bija dzirdējuši katru nakti. Nu skaņa bija vēl tuvāka, un Edijs saprata, ka tas, kas tur lido, noteikti pamanīs liesmas. Viņus varbūt izglābs. Varbūt, ka viņš dosies mājup! Viņš paskatījās uz degošo šķūni un…

Kas tad tas?

Viņš piemiedza acis.

Kas tas bija?

Kāds metās atvērtajās durvīs. Edijs mēģināja saskatīt.

Karstums bija nežēlīgs, un viņš aizklāja acis ar brīvo roku.

Viņš nebija pārliecināts, bet viņam likās, ka tikko redzējis kādu nelielu būtni ieskrienam tieši ugunī.

uHei!" iekliedzās Edijs un pagāja uz priekšu, nolaizdams ieroci. "HEI!" Šķūņa jumts iebruka, šķiezdams dzirksteles un liesmas. Edijs atsprāga atpakaļ. Viņam asaroja acis. Varbūt tā bija ēna.

"Edij! Šurpu!"

Mortons bija uz lakas, mādams Edijam, lai viņš nāk.

Edijam dūmi koda acis. Viņš smagi elpoja. Viņš norādīja uz šķūni un kliedza: "Man šķiet, ka tur kāds ir iekšā!"

Mortons pielika plaukstu pie auss. "Kas?"

"Tur… kāds…ir!"

Mortons pakratīja galvu. Viņš nedzirdēja. Edijs pa skatījās un bija gandrīz pārliecināts, ka atkal redzēja it kā bērna augumu ierāpojam degošajā šķūni. Jau divus gadus Edijs bija redzējis tikai pieaugušus vīrus, un neskaidrā ēna pēkšņi lika viņam atcerēties mazos brālēnus, kas bija pa likuši molā, Miniatūrdzelzceļu, kuru viņš apkalpoja, amerikāņu kalniņus, bērnus pludmalē, Mārgeritu, viņas foto un visu to, ko viņš šos daudzos mēnešus bija izslēdzis no sava prāta.

"HEI! NĀC ARA!" viņš uzsauca, nometis ieroci, arvien tuvodamies. "ES NEŠAU-" Kāda roka sagrāba viņa plecu un parāva atpakaļ. Edijs pagriezās, sasprindzinājis dūri. Tas bija Mortons, kas kliedza: "EDIJ! Mums jāiet, AŠI!"

Edijs pakratīja galvu. "Nē, nē, paga-paga-paga, man šķiet, tur kāds…"

"Tur neviena nav! EJAM!"

Ediju māca izmisums. Viņš pagriezās pret Šķūni. Mortons viņu atkal sagrāba. Šoreiz Edijs spēji pagriezās, spēcīgi atvēzējās un iesita viņam pa krūtīm. Mortons nokrita uz ceļiem. Edijam dunēja galva. Viņa seja bija niknumā sašķo bījusies. Viņš atkal pagriezās pret liesmām, acis gandrīz aizvēris. Tur. Kas tur veļas gar sienu? Tur!

Viņš devās uz priekšu pārliecībā, ka viņa acu priekšā sadeg kāds nevainīgais. Tad dārdēdama sabruka jumta atlikusī daļa, kā elektriski putekļi viņam virsu lija dzirksteles

Tajā mirkli viņā žultaini uzbangoja viss. kas bija saistīts ar karu. Viņu Šķebināja gūsts un slepkavības, šķebināja lipīgās asinis uz deniņiem, šķebināja bombardēšana un dedzi nāšana, un šī visa bezjēdzība. Šobrīd viņš gribēja kaut ko glābt, kādu daļu Raboco, kādu daļu sevis paša, vienalga ko, un viņš iestreipuļoja liesmojošajā graustā ar traku pārliecību, ka katrai melnai ēnai ir dvēsele. galvas rūca lidmašīnas, un šāvieni, kas nāca no tām, skanēja kā bungu rīboņa.

Edijs kustējās kā transā. Viņš pagāja garām degošas eļļas peļķei, un viņa drēbes no aizmugures aizdegās. Dzel tena liesma virzījās augšup pa viņa kāju. Viņš pacēla rokas un iebļāvās.

"ES TEV PALĪDZĒŠU! NĀC ĀRĀ! ES NEŠAU-" Caururbjoša sāpe iecirta Edijam kājā. Viņš izkliedza garu, spēcīgu lāstu un sabruka. Zem ceļa plūda asinis. Lidmašīnu motori rūca. Debesis zilgani mirguļoja.

Viņš tur gulēja asiņodams un degdams svilinošajā karstumā aizvēris acis, un pirmo reizi mūžā viņš jutās gatavs mirt. Tad kāds viņu parāva atpakaļ, izvalstīja viņu dubļos, slāpējot liesmas, un viņš bija pārāk apstulbis un pārāk vājš, lai pretotos, viņš vēlās kā pupu maiss. Drīz viņš jau bija mašīnā, kur pārējie, ap viņu sasēdušies, teica, lai viņš turas, lai turas. Viņam bija apdegusi mugura, viņa celis bija kļuvis nejūtīgs, viņam reiba galva, turklāt viņu māca nogurums, ārkārtīgs nogurums.

©V® ATCERĒJIES ŠOS PĒDĒJOS MIRKĻUS, k a p t e i n i s l ē n ā m n o l i e c a galvu.

"Vai atceries, kā tu no turienes izkļuvi?" viņš jautāja.

"Ne visai," Edijs atbildēja.

"Tas ilga divas dienas. Tu bieži biji bezsamaņā. Tu zaudēji daudz asiņu."

"Tomēr mēs izglābāmies," Edijs sacīja.

"Jāāā." Kapteinis izstiepa vārdu, akcentēdams to ar nopūtu. "Tā lode tevi kārtīgi saārdīja."

Patiesībā lode tā ari netika izņemta. Tā sarāva pāris nervu un cīpslu un ietriecās kaulā, salaužot to vertikāli. Edijam bijušas divas operācijas. Abas neveiksmīgas. Ārsti teica, ka būs jāklibo, iespējams, ar gadiem kļūs ļaunāk, jo deformētie kauli nodils. "Tas ir viss, ko varam darīt," viņu informēja. Tiešām?

Kurš to varēja pateikt? Edijs zināja tikai to, ka bija atmodies pie mediķiem un ka viņa dzīve bija mainījusies. Viņš vairs nevarēja ne skriet, ne dejot. Vēl ļaunāk — nezināmu iemeslu dēļ viņš vairs nevarēja just. Viņš attālinājās. Viss bija kļuvis muļķīgs vai bezjēdzīgs. Edijā bija iesūcies karš, tas bija iesūcies viņa kājā un viņa dvēselē. Viņš iemācījās daudzas lietas, būdams armijā. Atgriezies mājās, viņš bija kļuvis par citu cilvēku.

"Vai zināji," jautāja kapteinis, "ka nāku no ģimenes, kuras vīrieši trīs paaudzēs bijuši militāristi?"

Edijs paraustīja plecus.

"Tā tas ir, jau sešu gadu vecumā es zināju, kā šaut ar pistoli. No rītiem tēvs pārbaudīja manu gultu, ripinot uz tās monētu. Pie vakariņu galda vienmēr bija jāsaka "Jā, ser" vai "Nē, ser"."

"Pirms es iestājos armijā, es biju pieradis pakļauties pavēlēm. Pēc tam attapos, ka man pašam jāpavēl."

"Viena lieta ir miera laiki. Tiek iesaukti daudzi gudrinieki. Bet tad sākas karš, un ierodas daudzi jauniņie —puiši tavā vecumā, un viņi visi man salutē un gaida, ko es viņiem likšu darīt. Es redzēju bailes viņu acīs. Viņi uzvedās tā, it kā es pārzinātu kara noslēpumus. Viņi domāja, ka spēšu viņus pasargāt no nāves. Tu arī tā domāji, vai ne?"

Edijam bija jāpiekrīt, ka tas tā bija.

Kapteinis paberzēja kaklu. "To es, protams, nevarēju. Es arī klausīju pavēlēm. Bet, ja es jūs nevarēju pasargāt no nāves, es vismaz varēju jūs saturēt kopa. Lielā karā katrs meklē kādu mazu domu, kurai pieķerties, Kad tādu atrodi, tu to turi sev acu priekšā, kā kareivis tur savu krustiņu, sēdēdams ierakumos, lūgdams D i e v u /

"Savu mazo domu es jums katru dienu atkārtoju. Ka es nevienu nepametīšu."

Edijs nolieca galvu. "Tas daudz ko nozīmēja," viņš teica.

Kapteinis ieskatījās viņam acīs. "Es ceru, ka tā," viņš atbildēja.

Viņš ieslidināja roku krūšu kabatā, izņēma kārtējo cigareti un aizdedzināja to.

"Kāpēc jūs tā sakāt?" Edijs jautāja.

Kapteinis izpūta dūmus, tad ar cigaretes galu pamāja Edija kājas virzienā.

"Jo es," viņš teica, ""tevi sašāvu."

EDIJS PASKATĪJĀS UZ SAVU KĀJU, k a s š ū p o j ā s g a r k o k a zaru.

Ķirurģiskās rētas atkal bija savās vietās. Atgriezās ari sāpes.

Viņā atmodās sajūta, ko viņš nebija jutis kopš nāves, patiesību sakot, tā viņš nebija juties jau daudzus gadus — izteiktu niknuma uzplūdu un vēlmi kādam nodarīt pāri. Viņa acis sašaurinājās, un viņš nenovērsdamies lūkojās uz kapteini, kurš vienaldzīgi skatījās viņam pretī, it kā zinādams, kas sekos. Viņš ļāva cigaretei izkrist no pirkstiem.

"Ko tu gaidi?" viņš čukstēja.

Edijs iekliedzās un uzklupa viņam, vēzēdamies ar rokām kā ar vējdzirnavu spārniem. Abi vīri novēlās no koka zara un krita cauri koka lapotnei, vienlaicīgi cīnoties.

"KAPEC? NELIKTI! Nelieti! Kāpēc tu? Kāpēc?" Tagad viņi cīnoties vārtījās pa dubļiem. Edijs uzsēdās kapteinim jāteniski uz krūtīm un trieca viņam sejā dūres. Kapteinim nete cēja asinis. Edijs kratīja viņu aiz apkakles un dauzīja viņa galvu pret zemi. Kapteinis pat nepamirkšķināja, tikai ļāvās sitieniem, veldamies no viena sāna uz otru, kamēr Edijs izlādēja dusmas. Visbeidzot viņš ar vienu roku saņēma Ediju un apmeta viņu augšpēdus.

"Tāpēc," viņš mierīgā balsī paskaidroja, turēdams elkoni pret Edija krūtīm, "ka pretējā gadījumā tu tur būtu sadedzis. Tu būtu miris. Vēl nebija tavs laiks mirt."

Edijs noelsās: "Mans… laiks?"

Kapteinis turpināja. "Tu biji kā apmāts. Mortons gandrīz zaudēja samaņu no tava sitiena, kad gribēja tevi apturēt.

Mums bija atlikusi minūte, lai tevi no turienes izvilktu, un, lai velns parauj tavu spēku, tu biji pārāk bīstams, lai ar tevi kautos."

Edijs sajuta pēdējos niknuma viļņus, sagrāba kapteini

aiz apkakles un pievilka viņu pavisam tuvu. Viņš redzēja no tabakas nodzeltējušos zobus.

"Mana… kāāāja!" Edijs nošņācās. "Mana dziveV

"Es tev atņēmu kāju," klusi teica kapteinis, "lai izglābtu tev dzīvību."

Edijs viņu atlaida un noguris atkrita atpakaļ. Viņam sāpēja rokas. Viņam griezās galva. Tik daudzus gadus viņu bija vajājis tas mirklis, tā kļūda, kas sagandēja visu viņa dzīvi.

"Tajā būdā neviena nebija. Par ko es tad domāju ? Ja vien es tur nebūtu gājis…" Viņa balss pārvērtās čukstos. "Kāpēc es vienkārši nenomiru?"

"Es nevienu nepametīšu, atceries?" sacīja kapteinis. "Tas, kas ar tevi notika, — es to esmu redzējis jau agrāk. Kareivis sasniedz zināmu stadiju, un tad viņam aizveras klape . Dažreiz tas notiek nakti. Vīrs izlien no telts un basam kājām, puskails iet uz mājām, it kā dzīvotu tepat aiz stūra.

Citreiz tas notiek kara laukā. Vīrs nomet ieroci, un viņa skatiens notrulinās. Ar viņu ir cauri. Viņš vairs nevar pacīnīties. Parasti tādus nošauj.

Tavā gadījumā notika tā, ka tu uguns dēļ atslēdzies tieši tajā brīdī, kad visam bija jāiet gaisā. Es nebūtu pieļāvis, ka tu dzīvs sadedz. Es nodomāju — kāja sadzīs. Mēs tevi izvilkām no liesmām, un pārējie tevi nogādāja mediķu rokās.

Edija elpa sitās krūtīs kā āmurs. Viņa galva bija aplipuši ar dubļiem un lapām. Vajadzēja minūti, lai viņam pielektu kapteiņa pēdējie vārdi.

"Pārējie?" Edijs izbrīnījās. "Kā to saprast upārējie T Kapteinis piecēlās un notrausa no kājas žagaru.

"Vai tad tu mani vēlāk esi redzējis?" viņš jautāja.

Nē, Edijs viņu nebija redzējis. Viņu ar lidmašīnu nogādāja hospitālī un vēlāk traumas dēļ atbrīvoja no dienesta, un viņš atgriezās Amerikā. Pēc vairākiem mēnešiem viņš uzzināja, ka kapteiņa vairs nav starp dzīvajiem, bet viņš pieņēma, ka tas noticis kādā kaujā ar citu vienību. Pēc tam viņš pa pastu saņēma medaļu, bet Edijs sūtījumu nolika, nemaz neatvēris. Nākamie mēneši pēc kara bija tumši un nomācoši, viņš izslēdza no atmiņas kara notikumus, un viņam arī nebija vēlēšanās tos atcerēties. Ar laiku viņš nomainīja adresi.

"Es jau tev teicu," sacīja kapteinis. "Stinguma krampji?

Dzeltena kaite? Kamdēļ visas šīs poteš? Tikai izniekots laiks."

Viņš pamāja ar galvu Edija pleca virzienā, un Edijs pagriezās, lai redzētu.

Pēkšņi neauglīgo pakalnu vietā bija redzama nakts, kad viņi izbēga, dūmakainā mēness apspīdētā debess, lidojošās lidmašīnas, degošās būdas. Kapteinis sēdēja pie stūres mašīnā, kurā atradās Smitijs, Mortons un Edijs. Aizmugures sēdeklī bija atguldīts Edijs — apdedzis, ievainots, pa pusei pie samaņas, kamēr Mortons sēja žņaugu virs viņa ceļgala. Bombar dēšana tuvojās, melnajās debesīs ik pēc pāris sekundēm uzplaiksnīja, it kā kāds ar slēdzi te ieslēgtu, te izslēgtu sauli. Kad bija sasniegta kalna virsotne, mašīna pagriezās, tad apstājās.

Priekšā bija vārti — aizsargbarjera no koka un stieples.

Tā kā zeme ap vārtiem bija stāvus nobrukusi, viņi tiem netika garām. Kapteinis paķēra šauteni un izlēca. Viņš sašāva slēdzeni un atvēra vārtus. Viņš pamāja, lai Mortons sēžas pie stūres, tad ar pirkstu kustību lika saprast, ka ies izlūkot ceļu, kas aizvijās koku biezoknī. Viņš skrēja, cik ātri vien ļāva viņa basās kājas, kādus piecdesmit metrus aiz ceļa pagrieziena.

Ceļš bija tīrs. Viņš pamāja vīriem. Gaisā strauji pacēlās kāda lidmašīna, un kapteinis pacēla acis, lai saskatītu, kam tā pieder. Tieši tajā mirklī, kad viņš skatījās debesīs, zem viņa labās kājas kaut kas klusi noklikšķēja.

Kā atrauga no zemes dzīlēm, spēcīgi uzliesmojot, sprāga kājnieku mīna. Tā uzmeta kapteini sešu metru augstumā, saraudama gabalos. Aizlidoja liesmojoša kaula daļa kopā ar skrimsli, pašķīda simtiem apsvilušu gaļas gabaliņu, no ku riem daži lidoja pāri dubļiem, iekrizdami banjanu kokos.

Otra mācība

TIKAI NE TO," aizvēris acis, teica Edijs un atmeta galvu. "Ak Dievs! Ak Dievs! Man nebija ne jausmas, ser. Cik stulbi! Cik šausmīgi!"

Kapteinis nolieca galvu un paskatījās tālumā. Pakalni bija atguvuši savu iepriekšējo izskatu — dzīvnieka kauli,

sadauzītais furgons un gruzdošās ciemata atliekas. Edijs aptvēra, ka šī vieta ir kapteiņa kapavieta. Bez bērēm, bez zārka. Vien viņa saraustītais skelets un dubļainā zeme.

"Un jūs šeit visu laiku gaidījāt?* čukstēja Edijs.

"Laiks," sacīja kapteinis, "nav tāds, kādu tu to iedomājies." Viņš apsēdās blakus Edijam. "Miršana nav visa beigas.

Tas, kas notiek uz zemes, ir tikai sākums."

Edija sejā bija neizpratne.

"Laikam tas ir kā Bībelē, kā stāstā par Ādamu un Ievu,"

teica kapteinis. "Kā Ādama pirmā nakts uz zemes, kad viņš apguļas, lai iemigtu. Viņam šķiet, ka nu ir beigas. Viņš nezina, kas ir miegs. Viņam krīt ciet acis, un viņš domā, ka pamet šo pasauli, vai ne?

Bet tas tā nav. Nākamajā rītā viņš pamostas, un viņam ir pavisam jauna pasaule, kurā darboties. Un vēl viņam ir vakardiena."

Kapteinis pasmaidīja. "Pēc manām domām, kareivi, tieši to mēs šeit iegūstam. Tādas ir Debesis. Tu saredzi jēgu savām vakardienām."

Viņš izņēma cigarešu paciņu un piesita tai ar pirkstu.

"Vai tu saprati? Es nekad neesmu bijis izcils skolotājs."

Edijs cieši vēroja kapteini. Vienmēr bija licies, ka viņš ir daudz vecāks. Bet, kad kapteiņa seju vairs neklāja ogļu putekļi, Edijs pamanīja, ka tajā bija tikai dažas grumbas un ka viņa mati bija tumši. Viņam varēja būt ap trīsdesmit.

"Jūs šeit esat kopš savas nāves dienas, bet tas ir divreiz ilgāk, nekā jūs dzīvojāt."

Kapteinis pamāja ar galvu.

"Es gaidīju tevi."

Edijs nodūra galvu.

"To teica ari Zilais Vīrs."

"Kā tad, ari viņš gaidīja. Viņš bija daļa no tavas dzīves, daļa no tā, kā un kāpēc tu dzīvoji, daļa no stāsta, ko tev vajadzēja zināt, bet viņš tev to izstāstīja, un tagad viņa te vairs nav, un pēc mirkļa ari es te vairs nebūšu. Tāpēc klausies. Lūk, kas man tev jāsaka."

Edijs juta, ka iztaisno muguru.

"IR JĀUZUPURĒJAS," kapteinis sacīja. "Tu to izdarīji. Es arī to izdarīju. Mēs visi uzupurējamies. Bet tevi tas saniknoja.

Tu visu laiku domāji par to, ko esi zaudējis.

Tu nesaprati, ka uzupurēšanās ir daļa no dzīves. Tā tam ir jābūt. To nevajag nožēlot, uz to ir jātiecas. Uzupurēties var mazliet, var arī daudz. Māte strādā, lai dēls varētu iet skolā. Meita atgriežas mājās, lai koptu slimo tēvu.

Vīrietis aiziet karā…"

Viņš uz mirkli apklusa un paskatījās pelēkajās debesīs.

"Raboco nenomira tāpat vien. Viņš uzupurējās šis valsts labā, un viņa ģimene to zināja. Viņa jaunākais brālis kļuva par krietnu kareivi un lielisku cilvēku, jo tas viņu iedvesmoja.

Es ari nenomiru tāpat vien. Tovakar mēs visi varējām uzbraukt tai mīnai. Tad mēs visi būtu miruši."

Edijs pakratīja galvu. "Bet jūs…" Viņa balss pieklusa.

"Jūs zaudējāt dzīvību."

Kapteinis paklakšķināja ar mēli pret zobiem.

"Tur jau tā lieta. Kad tu upurē kaut ko ļoti dārgu, tu patiesībā to nezaudē. Tu to padod tālāk."

Kapteinis aizgāja līdz ķiverei, šautenei un kakla piekariņam — simboliskajam kapam, kas pacēlās virs zemes. Viņš paņēma ķiveri un piekariņu vienā rokā, tad izrāva šauteni no zemes un aizmeta to kā šķēpu. Tā nevis nokrita, bet gan pacēlās debesīs un nozuda. Kapteinis pagriezās.

"Jā, es tevi sašāvu," viņš teica, "bet tu ari ieguvi. Tikai tu vēl to nezini. Es arī ieguvu."

"Ko tad?"

"Es turēju solījumu. Es tevi nepametu."

Viņš izstiepa plaukstu.

"Vai piedosi, ka tevi sašāvu?"

Edijs mirkli padomāja. Viņš atcerējās rūgtumu, kāds viņu māca pēc ievainojuma, dusmas, kas lika no visa atsacīties.

Tad viņš iedomājās kapteini un visu, no kā viņam bija jāatsakās, un Edijam palika kauns. Viņš pastiepa savu roku.

Kapteinis to cieši satvēra.

"Beidzot es to sagaidīju."

Pēkšņi varenie vīteņi atkrita no banjana koka zariem un Čurkstēdami izkusa uz zemes. To vietā izauga jauni, spēcīgi vīteņi, veidojot dzīvu aizkaru, kas pilns ar vīģēm un gludām, ādai līdzīgām lapām. Kapteinis tikai uzmeta nevērīgu skatienu, it kā būtu to gaidījis. Tad ar plaukstām no sejas noslaucīja atlikušos putekļus.

"Kaptein?" Edijs iejautājās.

"Jā?"

"Kāpēc šeit? Jūs taču varat izvēlēties jebkuru vietu, kur gaidīt, vai ne? Tā teica Zilais Vīrs. Kāpēc tieši šeit?"

Kapteinis pasmaidīja. "Jo es nomiru cīnoties. Mani šeit nogalināja. Dzīves laikā viss, ko es zināju, bija karš — kara runas, kara plāni, kara ģimene.

Mana vēlēšanās bija ieraudzīt, kāda izskatās pasaule, kad nekaro. Pirms mēs sākām cits citu nogalināt."

Edijs pavērās apkārt. "Bet šeit karo."

"Tev tā liekas. Manas acis redz citādāk," teica kapteinis. "Tu redzi vienu, es — pavisam citu."

Viņš pacēla roku, un gruzdošā ainava pārvērtās. Gruveši izzuda, koki auga un pletās plašumā, dubļi pārvērtās par sulīgi zaļu zāli. Drūmie mākoņi izklīda, atsedzot safīrzilas debesis. Viegla, balta dūmaka pārklāja koku galotnes, un saule kā persiks spoži karājās virs apvāršņa, atspīdot mirdzošajā okeānā, kas tagad bija ieskāvis salu. Tas bija pa tiess, nebojāts, neskarts skaistums.

Edijs paskatījās uz savu veco komandieri, kura seja pēkšņi bija tīra, bet armijas forma — izgludināta.

"Šādi," teica kapteinis, pacēlis rokas, "to redzu es."

Viņš bridi tā stāvēja, izbaudot skatu.

"Starp citu, es vairs nesmēķēju. Tas viss bija tavā ska tījumā." Viņš klusi iesmējās. "Kāpēc Debesīs būtu jāsmēķē?"

Viņš gāja prom.

"Pagaidi," Edijs iesaucās. "Es gribu kaut ko zināt. Mana nāve. Molā. Vai es izglābu to mazo meiteni? Es jutu viņas rokas, bet es neatceros —"

Kapteinis pagriezās; Edijs pēdējos vārdus noklusēja un kaunējās, ka vispār par to ieminējies, zinādams, cik šausmīga bija kapteiņa nāve.

"Es tikai gribēju zināt," viņš nomurmināja.

Kapteinis pakasīja aiz auss. Viņš līdzjūtīgi paskatījās uz Ediju. "To es tev nepateikšu, kareivi." Edijs nolieca galvu.

"Bet ir kāds, kurš pateiks."

Viņš pameta ķiveri un piekariņu. "Tavējie."

Edijs paskatījās uz leju. Ķiverē atradās saņurcīta sievietes fotogrāfija, kas no jauna lika Edija sirdij sarauties sāpēs.

Kad viņš pacēla acis, kapteinis jau bija prom.

Pirmdiena. Pusastoņi no rīta Nākamajā ritā pēc negadījuma Dominiks agri ieradās darbnīcā, viņš nebija nopircis ne virtuli, ne dzērienu brokastīm, kā to bija darījis ik ritu. Atrakciju parks bija slēgts, tomēr viņš bija atnācis. Dominiks atgrieza krānu un (āva, lai ūdens tek izlietnē. Viņš palika rokas zem strūklas, pie sevis domādams, ka vajadzētu notīrīt kādu detaļu. Viņš aizgrieza ūdens krānu un pārdomāja. Klusums bija dziļāks nekā pirms minūtes.

"Kā iet?"

Darbnīcas durvīs stāvēja Villijs. Viņam bija zaļa adīta veste un plati džinsi. Viņš turēja avīzi. Virsraksts vēstīja: "Atrakciju parka traģēdija."

"Es nevarēju aizmigt," teica Dominiks.

"Jā," Villijs teica, atkritis uz metāla ķebļa. "Es ari."

Viņš apgriezās uz otru pusi un truli skatījās avīzē. "Kā tu domā, kad mūs atkal atvērs?"

Dominiks paraustīja plecus. "Pajautā policijai."

Viņi kādu bridi sēdēja klusēdami, pakustēdamies it kā uz maiņām. Dominiks nopūtās. Villijs rakņājās krekla kabatā, meklēdams košļājamo gumiju. Bija pirmdiena. Rīts. Viņi gaidīja, kad ieradīsies vecais vīrs un ķersies pie darba.

Trešais cilvēks, kuru Edijs satiek debesis

NEGAIDĪTA VĒJA BRĀZMA pacēla Ediju gaisā, un viņš sagriezās kā kabatas pulkstenis ķēdes galā. Viņu aprija dūmu māko nis, un pār viņa ķermeni plūda krāsas. Debesis šķietami tu vojās, un pēc mirkļa viņš sajuta, ka tās glāsta viņa ādu kā sakrokota sega. Parādījās miljoniem zvaigžņu, tās atgādi nāja izbārstītus sāls graudiņus debesu jumā.

Edijs samirkšķināja acis. Tagad viņš bija kalnos, visbur vīgākajos kalnos, kuru grēdas pletās skatienam neaizsnie dzamā tālumā, sniegotām virsotnēm, robotām klintīm un stāvām, purpursārtām pakalnēm. Ieplakā starp divām kalna korēm bija liels, melns ezers.

Uz kalna kores Edijs pamanīja trīsuļojam gaismu visās varavīksnes krāsās, tā ik pa mirklim ritmiski mainījās. Viņš paspēra soli tajā virzienā un saprata, ka ir iekāpis līdz po tītei sniegā. Viņš pacēla kāju un kārtīgi papurināja. Pārslas nobira, zeltaini vizēdamas, tās nedz saldēja, nedz kusa.

Kur es tagad esmu? Edijs brīnījās. Kārtējo reizi viņš sāka pētīt savu ķermeni, pieskardamies pleciem, krūtīm, vēderam.

Roku muskuļi vēl arvien bija tvirti, bet viduklis bija kļuvis ļumīgāks. Viņš vilcinājās, tad saspieda kreiso celi. Tas pul sēja sāpēs, un Edijs saviebās. Viņš cerēja, ka, atvadoties no kapteiņa, rēta būs pazudusi. Taču izrādījās, ka viņš bija kļu vis tāds, kāds bijis, dzīvojot uz zemes — ar rētām un lieko svaru… Kāpēc Debesīs vēlreiz jāpārdzīvo sava iznīcība?

Viņš turpināja iet pa šauro kori lāsmojošās gaismas vir zienā. Šī stingā, klusā ainava bija elpu aizraujoša, apmēram tādas viņš bija iedomājies Debesis. Viņš izbrīnījies domāja:

varbūt šīs jau ir beigas, varbūt kapteinis ir kļūdījies un viņš vairs nevienu nesatiks. Viņš brida pa sniegu apkārt klints radzei līdz ieplakai, no kuras spīguļoja gaisma. Viņš neti cēja savām acīm.

Sniegotajā laukā vientuļi stāvēja kravas mašīnai līdzīga ēka, kas no ārpuses bija apdarināta ar nerūsējošu tēraudu. Jumts bija cilindriskas formas, un uz tā miigoja uzraksts "ĒD". Ēstuve.

Edijs tādās vietās bija pavadījis daudzas stundas. Tās vi sas izskatījās vienādas — sēdvietas ar augstām atzveltnēm, spīdīga lete, smalki rūtoti logi, caur kuriem klienti atgādina pasažierus vilciena vagonā. Edijs varēja saskatīt cilvēkus, tie sarunājās un žestikulēja. Viņš uzkāpa pa apsnigušajiem pakā pieniem un piegāja pie divviru stikla durvīm. Viņš ielūkojās.

Labajā pusē sēdēja pavecāks pāris un ēda pīrāgu, Ediju viņi nemanīja. Pārējie klienti vai nu sēdēja uz grozāmajiem krēsliem pie marmora letes, vai ari sēdēja pie galdiņiem, kam blakus uz āķiem karājās mēteļi. Viņi bija no dažādām des mitgadēm. Edijs redzēja sievieti ar kleitu trīsdesmito gadu stilā un vīrieti ar gariem matiem un uz rokas uztetovētu miera simbolu, kas raksturīgs sešdesmitajiem. Varēja pamanīt, ka daudzi no apmeklētājiem ir bijuši ievainoti. Kādam meln ādainam vīrietim darba kreklā nebija rokas. Kādai pusaudzei pāri sejai bija dziļa brūce. Neviens no viņiem neatskatījās, kad Edijs pie loga klauvēja. Viņš redzēja pavārus baltās pa pīra cepurēs, redzēja kūpošu ēdienu šķīvjos, kas gaidīja uz letes, lai tos pasniegtu. Ēdiens bija ārkārtīgi sulīgās krāsās: tumši sarkanas mērces un sviesta dzelteni krēmi. Viņa acis pievērsās pēdējai sēdvietai labajā stūrī. Viņš sastinga.

Viņš neticēja savām acīm.

"NEVAR BŪT!" viņš dzirdēja sevi izsaucamies. "Nē, nē!" Viņš dauzīja pieri pret stiklu līdz brīdim, kad juta, ka tas tūlīt plīsīs. "Nē!" viņš turpināja kliegt, kamēr vārds, kuru viņš gri-bēja izteikt, kuru nebija teicis jau vairākus gadu desmitus, beidzot izlauzās pār lūpām. Viņš izkliedza šo vārdu un tad iekliedzās tik skaļi, ka galvā sāka dunēt. Bet cilvēks, kas sē dēja iekšā, palika sakumpis, neko nedzirdot, vienu roku nolicis uz galda, otrā rokā turot cigāru, nepaceļot skatu, ne ņemot vērā Edija nepārtrauktās klaigas:

"Tēt! Tēt! Tēt!"

Šodien ir Edija dzimšanas diena

Blāvi sterilajā hospitāļa gaiteni Edija mamma atver baltu tortes kārbu un sakārto svecītes uz tortes, saliekot divpadsmit vienā un divpadsmit otrā pusē. Pārējie— Edija tēvs, Džo, Mārgerita, Mikijs Šī— sastājušies viņai apkārt un vēro.

"Vai kādam ir sērkociņi?"

Viņi pārbauda kabatas. Mikijs izvelk no jakas paciņu, un uz grīdas izkrīt divas cigaretes. Edija mamma aizdedz svecītes. Gaitenī var dzirdēt lifta dūkšanu. Ieved ratiņus.

"Nu labi, ejam," viņa saka.

Liesmiņas noraustās, kad viņi sāk iet. Bariņš ieiet Edija palātā, klusi dziedot: "Sveiks lai dzīvo, sveiks lai dzī…"

Kareivis blakus gultā pamostas tin nokliedz: "Pie velna!" Tad viņš aptver situāciju un nokaunējies atgufas.

Pārtraukto dziesmu ir pārāk grūti atsākt, tikai Edija mamma drebošā balsī turpina dziedāt.

"Sveiks lai dzīvo, mīļo Edij, " un tad pavisam ātri, "lai dzīvo sveiks, lai dzīvo sveiks!"

Edijs atslieti muguru pret spilvenu. Viņa apdegumi ir apsaitēti. Vtņa kāja ir visa garumā ieģipsēta. Pret gultu atbalstīts invalida kruķu pāris. Viņš vēro visu sejas, un viņam gribas aizbēgt.

Džo nokrekšķinās. "Klau, tu samērā labi izskaties," viņš saka. Pārējie steigšus piekrīt. Labi. Jā. Pavisam labi.

"Mamma tev sagādāja torti,"pačukst Mārgerita.

Edija mamma pasper soli uz priekšu, it kā viņai būtu jāuzstājas. Viņa pasniedz kārbu ar torti.

Edijs nomurmina: "Paldies, mammu."

Viņa paveras apkārt. "Kur mēs to varētu nolikt?"

Mikijs paķer krēslu. Džo attīra nelielu galda virsmu.

Mārgerita pārvieto Edija kruķus. Vienīgi viņa tēvs nepiedalās vispārējā rosībā. Viņš stāv, atspiedies pret sienu, jaku pārlicis pār roku, blenzdams uz Edija kāju, kas ieģipsēta no gurna līdz potītei.

Edijs notver viņa skatienu. Tēvs nodur acis un ar roku noslauka palodzi. Edijs sasprindzina visu ķermeni, lai, pretēji savai gribai, nesāktu raudāt.

VECĀKI SABOJĀ SAVUS BĒRNUS. T u r n e k o n e v a r darīt. Jau nība, līdzīgi stikla glāzei, atspoguļo pirkstu nospiedumus. Ir vecāki, kas atstāj traipus, citi to ieplēš, daži saplēš sīkās druskās — tā, ka vairs nevar salabot.

Edija tēvs izbojāja dēla bērnību ar savu nevērīgo iztu rēšanos. Kad Edijs vēl bija bērns, viņš nejuta tēva pieskā rienus, kad paaugās, viņš tika raustīts aiz rokas — nevis aiz mīlestības, bet gan aiz īgnuma. Edija māte sniedza mai gumu, tēvs tikai sodīja.

Sestdienās Edija tēvs veda viņu uz molu. Edijs izgāja no dzīvokļa, sapņodams par karuseļiem un cukura vates pi kām, bet pēc kāds stundas viņa tēvs jau bija atradis kādu paziņu un sacīja: "Pieskati sīko manā vietā, sarunāts?" Līdz brīdim, kad atgriezās tēvs — parasti tas bija vēlu pēcpus dienā, un bieži viņš bija piedzēries — Edijs palika kāda ak robāta vai zvēru dresētāja uzraudzībā.

Taču neskaitāmas stundas Edijs bērnībā gaidīja tēva uz manību, sēdēdams uz margām vai arī īsbiksēs tupēdams uz instrumentu kastēm, kas atradās darbnīcā. Bieži viņš teica:

"Es palīdzēšu, es palīdzēšu!", bet vienīgais darbiņš, ko vi ņam uzticēja, bija rāpošana zem panorāmas rata rītos, pirms tika atvērts atrakciju parks, lai salasītu no iepriekšējā vakara viesu kabatām izbirušo sīknaudu.

Vismaz četrus vakarus nedēļā viņa tēvs spēlēja kārtis.

Galdam piederējās nauda, pudeles, cigaretes un noteikumi.

Uz Ediju attiecās vienkāršs noteikums — netraucēt. Vien reiz viņš nostājās blakus tēvam un ielūkojās viņa kārtīs, bet vecais nolika savu cigāru un nodārdināja kā pērkons, iecēr tot Edijam pliķi. "Beidz man elpot virsū," viņš teica. Edijs sāka raudāt, bet mamma pievilka viņu sev klāt, nicinoši pa skatīdamās uz savu vīru. Edijs tēvam vairs netuvojās.

Citas naktis, kad tēvam negāja kāršu spēlē, kad pude les bija iztukšotas un mamma jau gulēja, viņš izgāza dusmas uz Ediju un Džo. Sagrābis nedaudzās rotaļlietas, viņš tās svieda pret sienu. Tad viņš lika zēniem apgulties uz vēdera un, ar siksnu pērdams viņu dibengalus, klaigāja, ka viņi tērē naudu par niekiem. Edijs parasti lūdza Dievu, lai pamostas mamma, bet tajās reizēs, kad viņa ieradās, tēvs brīdināja:

"Nelien, kur nevajag." Redzot viņu tā stāvam gaitenī un žņau dzām ietērpu, Edijs jutās vēl bezpalīdzīgāks.

Edija bērnības glāze bija satverta spēcīgi un nejūtīgi, roka sārtojās niknumā, un Edija jaunības gadi pagāja, paciešot bel zienus, pērienus un sitienus. Šis bija otrais bojājums, pirmais bija tēva nevērība. Varmācības defekts. Vēlāk Edijs pēc gaitenī dzirdamo soļu smaguma spēja noteikt, cik stipri viņš dabūs.

Paciešot visu, neskatoties ne uz ko, Edijs klusībā apbrī noja tēvu, jo dēli parasti dievina tēvus, neņemot vērā viņu slikto attieksmi. Tā viņi iemācās bijību. Pirms veltīt sevi Die vam vai sievietei, zēns ziedo sevi tēvam, pat ja tas ir muļķīgi, pat ja to nevar izskaidrot.

DAŽREIZ, KĀ UZPOŠOT DZIESTOŠAI OGLEI, lai atgūtu l i e s m u , Edija tēvs pieļāva, lai maza lepnuma plaisa sašķeļ viņa vien aldzības čaulu. Uz 14. avēnijas blakus beisbola laukumam aiz žoga stāvēja tēvs, vērodams, kā Edijs spēlē. Ja Edijs iz sita bumbiņu ārpus laukuma, tēvs atzinīgi pamāja ar galvu, un Edijs lēkšus apskrēja visas bāzes. Citreiz, kad Edijs pār nāca mājās no kārtējā kautiņa alejā, tēvs pamanīja viņa no skrāpētos pirkstu kauliņus vai pārsisto lūpu. Viņš jautātu: "Kas notika ar to otro čali?" un Edijs atbildētu, ka viņš tam kārtīgi sadevis. Arī šādas situācijas tēvs novērtēja atzinīgi.

Kad Edijs uzbruka puišeļiem, kas nelika mierā viņa brāli — mamma viņus sauca par "bandītēniem" —, Džo nokaunējās un paslēpās istabā, bet Edija tēvs teica: "Neņem viņu galvā!

Tu esi stiprāks par viņu, esi viņa aizstāvis. Neļauj nevienam viņu aiztikt!"

Kad Edijs iestājās pamatskolā, viņš piemērojās tēva va saras dienaskārtībai: cēlās pirms saules lēkta un strādāja parkā līdz vēlam vakaram. Vispirms viņš bija atbildīgs par mazo atrakciju bremžu svirām, lai lēnīgi apstādinātu vagoni ņus. Vēlākajos gados viņš strādāja darbnīcā un tēvs' viņu pārbaudīja, likdams veikt dažādus mehāniķa pienākumus.

Viņš, piemēram, iedeva dēlam salauztu stūres ratu un teica:

"Salabo." Vai nu iedeva samudžinātu ķēdi un teica: "Sa labo!" Vai arī atnesa sarūsējušu aizsargrežģi un smilšpapīra gabalu un teica: "Salabo!" Un katru reizi, lai cik sarežģīts bija uzdevums, Edijs aiznesa tēvam attiecīgo detaļu un pa ziņoja: "Kārtībā."

Vakaros viņi mēdza savākties ap virtuves galdu, mamma — tukla un nosvīdusi, stāvēdama pie plīts, brālis Džo — vienmēr pļāpājot, viņa āda un mati smaržoja pēc jū ras ūdens. Džo bija labs peldētājs, un viņa darbs vasarās bija Rūbijas mola peldbaseinā. Džo runāja par cilvēkiem, kurus viņš pa dienu redzējis, par viņu peldkostīmiem, viņu naudu.

Edija tēvam tas nepatika. Vienreiz Edijs noklausījās, kā tēvs mammai stāsta par Džo. "Tas tur," viņš teica, "ir derīgs tikai ūdenim."

Lai nu kā, Edijs vakaros apskauda Džo izskatu: viņš bija tik tīrs un iededzis. Edija roku nagi tāpat kā tēvam bija no traipīti ar eļļu, un pie vakariņu galda Edijs no tiem ar īkšķi knibināja ārā netīrumus. Viņš redzēja tēvu to vērojam un pasmaidām.

"Tas ir pierādījums, ka pa dienu esi smagi strādājis," viņš teica, izstiepis savus pirkstus, pirms satvēra alus glāzi.

Tobrīd Edijs, būdams spēcīgs pusaudzis, tikai pamāja ar galvu. Pašam nezinot, viņš ar tēvu bija uzsācis zīmju ri tuālu — bez vārdiem vai fiziskas pieķeršanās. Tam visam bija jānotiek iekšēji. Vienkārši tas bija jāzina, un viss. Mī lestības noliegšana. Bojājums. ©V© BET BIJA REIZE, kad runāšana izbeidzās uz visiem lai kiem. Tas notika pēc kara, kad Edijs bija izlaists no slimnī cas, kad ģipsis jau bija noņemts un viņš bija atgriezies vecāku dzīvoklī Bīčvudas avēnijā. Tēvs bija dzēris tuvējā krogā, viņš vēlu pārnāca un atrada Ediju aizmigušu uz dī vāna. Kara posts bija izmainījis Ediju. Viņš nekur negāja.

Viņš gandrīz nerunāja, pat ne ar Mārgeritu. Viņš stundām ilgi skatījās pa virtuves logu, vērodams karuseļus, berzējot sa vainoto celi. Māte čukstēja, ka "viņam vajadzīgs laiks", bet tēvs ar katru dienu kļuva arvien ērcīgāks. Viņš neizprata depresiju. Viņš to uztvēra kā vājumu.

"Celies," viņš tagad uzbrēca, neskaidri izrunājot vār dus, "un sāc strādāt!"

Edijs sakustējās. Tēvs atkal uzbrēca.

"Celies… un sāc strādāt!"

Vecais vīrs grīļojās, taču viņš piegāja pie Edija un pa grūda viņu. "Celies un sāc strādāt! Celies un sāc strādāt!

Celies… un… SĀC STRĀDĀT!"

Edijs atbalstījās uz elkoņiem.

"Celies un sāc strādāt! Celies un — " "PIETIEK!" Edijs iesaucās, pielēkdams kājās un neievē rojot sāpes ceļgalā. Viņš nikni lūkojās tēva sejā, kas bija tikai pāris centimetru attālumā. Viņš sajuta elpu, kas smir dēja pēc alkohola un tabakas.

Vecais vīrs uzmeta skatu Edija kājai. Viņa balss pār vērtās rūkoņā. "Redzi? Tu… nemaz… neesi… tik… kropls."

Viņš grīļodamies atkāpās, lai iesistu, bet Edijs instink tīvi pavirzījās un satvēra tēva roku pussitienā. Vecais ieplēta acis. Šī bija pirmā reize, kad Edijs sevi aizstāvēja, pirmā reize, kad viņš neļāva sevi sist kā agrāk, kad viņš it kā to būtu pelnījis. Tēvs paskatījās uz cieši satverto roku, kurai ne bija nevienas rētas, viņa nāsis cilājās un zobi šņirkstēja, viņš streipuļodams atkāpās un izrāva roku. Viņš uz Ediju skatījās tādām acīm, kā varētu skatīties uz aizejošu vilcienu.

Kopš tā brīža viņš ar dēlu vairs nesarunājās.

Šis bija pēdējais pirkstu nospiedums uz Edija glāzes. Klusēšana. Tā tas turpinājās visus atlikušos gadus. Viņa tēvs klusēja, kad Edijs pārvācās uz savu dzīvokli, klusēja, kad Edijs kļuva par taksometra šoferi, klusēja, kad Edijs appre cējās, klusēja, kad Edijs ciemojās pie mātes. Viņa asarām acis lūdzās, lai vīrs pārdomā, lai aizmirst, bet Edija tēvs caur zobiem nošņāca vārdus, ar kuriem atbildēja citiem, kas lū dza to pašu, ko sieva: "Viņš pret mani pacēla roku." Un tās bija sarunas beigas.

Vecāki sabojā savus bērnus. Tāda bija viņu kopdzīve. Vienaldzīgums. Vardarbība. Klusēšana. Un tagad, kaut kur pēcnāves dzīvē, Edijs dauzīja galvu pret nerūsējoša tērauda sienu un iegāzās sniega kupenā, jo atkal juta, kā vecais vīrs, kuru viņš neizskaidrojamā kārtā turpināja mīlēt, Ediju sāpi nāja, atraidot un ignorējot pat debesis. Tēvs. Kārtējais bojājums.

©V© "NEDUSMOJIES," atskanēja sievietes balss, "viņš nevar tevi sadzirdēt."

Edijs strauji pacēla galvu. Viņa priekšā sniegā stāvēja veca sieva. Viņas seja bija izdēdējusi, vaigi noļukuši, lūpas uzkrāsotas sārtas, sirmie mati — cieši atglausti atpakaļ, tie bija tik plāni, ka daļēji atsedza rozā galvas ādu. Aiz briļļu rāmja, kas darināts no stieples, vidēja šauras, zilas acis. Edijs nespēja viņu atcerēties. Viņas drēbes bija senat nīgas: zīda kleita ar Šifona ņieburu, kas atgādināja lācīti. Tas bija izšūts ar krellēm un virspusē pārklāts ar samta lenti, kas atradās tieši zem apkakles. Tērpam bija piesprausta kalnu kristāla sprādze, gar tērpa malām bija spiedpogas un āķīši. Viņa izskatījās eleganta, rokās turēdama saulessargu. Edijs nojauta, ka viņa ir bijusi bagāta.

"Vienmēr es neesmu bijusi bagāta," viņa pasmaidīja, it kā zinādama, par ko viņš domā. "Es uzaugu līdzīgā vidē kā tu, pilsētas nomalē, un man bija jāpamet skola četrpadsmit gadu vecumā. Es biju strādniece tāpat kā manas māsas. Visu, ko mēs nopelnījām, atdevām ģimenei —"

Edijs viņu pārtrauca. Viņš nevēlējās dzirdēt kārtējo stāstu. "Kāpēc tēvs mani nedzird?" viņš noprasīja.

Sieviete pasmaidīja. "Tāpēc, ka viņa gars, kas ir sveiks un vesels, ir daļa no manas mūžības. Patiesībā viņa šeit ne maz nav. Bet tu esi."

"Kāpēc manam tēvam jābūt drošībā pie tevis?"

Viņa apklusa, tad teica: "Nāc."

PĒKŠŅI VIŅI BIJA KALNA PAKĀJĒ. G a i s m i ņ a no ē s t u v e s a t g ā dināja zvaigzni, kas iekritusi aizā.

"Skaisti, vai ne?" Vecā sieviete jautāja. Edijs sekoja vi ņas skatienam. Viņam šķita, ka kaut kur ir redzējis Šīs sie vietes fotogrāfiju.

"Vai tu esi… mans trešais cilvēks?"

"Tā varētu teikt," viņa atbildēja.

Edijs paberzēja galvai. Kas bija šī sieviete? Gan ar Zilo Vīru, gan ar kapteini Edijam vismaz saistījās zināms viņa dzī ves posms. Kāpēc svešs cilvēks? Kāpēc tagad? Agrāk Edijs domāja, ka pēc nāves viņš satiksies ar tiem, kuri nomiruši pirms viņa. Viņš bija apmeklējis neskaitāmas bēres pirms tam, spodrinājis melnās izejamās kurpes, atradis cepuri un stāvējis kapos, izmisīgi sev atkal jautādams: "Kāpēc viņu vairs nav, bet es vēl esmu?" Māte. Brālis. Tantes un onkuļi.

Viņa draugs Noels. Mārgerita. "Kādu dienu," mācītājs teica, "mēs visi būsim kopā Dieva valstībā."

Kur tad viņi bija, ja šo varētu saukt par Dieva valstību?

Edijs vēroja v e c o sievieti. Viņš jutās ārkārtīgi vientuļš.

"Vai es varu redzēt zemi?"

Viņa noraidoši pakratīja galvu.

"Vai es varu runāt ar Dievu?"

"To tu vienmēr vari darīt."

Viņš vilcinājās uzdot nākamo jautājumu.

"Vai es varu atgriezties?"

Viņa piemiedza acis. "Atgriezties?"

"Jā, atgriezties," Edijs teica. "Dzīvē. Pēdējā dienā. Vai tas ir iespējams? Es apsolu, ka labi uzvedīšos. Es visu laiku iešu baznīcā. Tā var?"

"Kāpēc?" Šķita, ka tas viņu uzjautrina.

"Kāpēc?" Edijs atkārtoja. Viņš pagrāba sniegu, kurš ne bija salts, ar kailu plaukstu, kura nejuta mitruma. "Kāpēc?

Jo Šī vieta man neko neizsaka. Jo es nejūtos kā eņģelis, pat ja man būtu tā jājūtas. Jo es nejūtos tā, ka man viss būtu skaidrs.

Es nevaru atcerēties pats savu nāvi. Nespēju atcerēties to ne gadījumu. Viss, kas palicis manā atmiņā, ir divas mazas ro ciņas — meitenīte, kuru centos glābt, skaidrs? Es viņu vilku prom no tās vietas, laikam sagrābu viņas rokas, un tad es…" Viņš paraustīja plecus.

"Nomiri?" vecā sieviete smaidot pajautāja. "Gāji bojā?

Šķīries no dzīves? Aizgāji pie Dieva?"

"Nomiru," viņš teica, smagi nopūzdamies. "Tas ir viss, ko atceros. Pēc tam biji tu un pārējie. Vai tad mirušajam ne pienākas dusēt mierā?"

"Miers iestāsies tad," teica večiņa, "kad tiksi ar sevi galā."

"Neticu," Edijs purināja galvu. "Nē, tā nevar būt."

Viņš prātoja, vai vajadzētu viņai stāstīt par satraukumu, kuru pēc kara viņš bija jutis ik dienu, par murgiem, par to, ka viņu gandrīz nekas vairs nesajūsmināja, par reizēm, kad viņš vientuļš gāja uz dokiem un vēroja, kā ar stipriem tīk liem tiek zvejotas zivis, un nokaunējās, jo viņš šajās bez palīdzīgajās, svaidošajās radībās, kas notvertas bez cerībām izglābties, saredzēja sevi.

To viņš viņai nepateica. Tā vietā viņš sacīja: "Neapvai nojaties, kundzīt, bet es jūs nepazīstu."

"Savukārt es tevi pazīstu."

Edijs nopūtās.

"Tiešām? Kā tas var būt?"

"Ceru," viņa atbildēja, "tev atradīsies brīvs bridis."

TAD VIŅA APSĒDĀS, lai gan sēdekļa nebija. Viņa vienkārši atgāzās gaisā un sievišķīgi sakrustoja kājas, turēdama mu guru taisnu. Garais tērps glīti sakrokojās ap viņu. Uzpūta liegs vējiņš, un Edijs sajuta vieglu parfīma smaržu. "Kā jau pieminēju, jaunībā es strādāju. Mans darbs bija pasniegt ēdienu vietā, kas saucās "Valzirga režģis". Tā atra dās netālu no vietas pie okeāna, kur tu uzaugi. Droši vien tu to atceries?"

Viņa pamāja uz ēstuves pusi, un pēkšņi Edijam viss kļuva skaidrs. Protams. Tā vieta. Viņš tur bieži bija brokas tojis. "Taukainā karote" — tā viņi to sauca. To nojauca pirms daudziem gadiem.

"Tu?" Edijs jautāja, gandrīz smiedamies. "Tu biji vies mīle "Valzirgā"?"

"Tieši tā," viņa lepni atbildēja. "Es pienesu doku strād niekiem kafiju un piekrastes zvejniekiem krabju pīrāgus un šķiņķi.

Jāpiebilst — tajā laikā es biju pievilcīgs skuķēns. Es daudzus atraidīju. Māsas mani rāja, ka esmu tik izvēlīga. Vi ņas teica, lai atrodu vīru, pirms nav par vēlu.

Kādu pēcpusdienu pa durvīm ienāca vīrietis — burvī gāku par viņu es nebiju redzējusi. Viņš valkāja balti svītrotu uzvalku un katliņu. Viņa melnie mati bija glīti apgriezti, un zem viņa ūsām bija nezūdošs smaids. Es noliecu galvu, kad viņu apkalpoju, un centos neblenzt uz viņu. Bet, kad viņš runāja ar savu draugu, es varēju sadzirdēt viņa spēcīgos, paš apzinīgos smieklus. Divreiz es pamanīju, ka viņš skatās uz manu pusi. Kad viņš norēķinājās, viņš pateica, ka viņu sauc Emīls, un lūdza, vai viņš mani drīkst apciemot. Un tieši tad es sapratu, ka māsām vairs nebūs mani jātirda.

Viņš bija tik uzjautrinoši uzmanīgs pret mani, jo viņš varēja to atļauties. Viņš mani veda uz vietām, kuras es ne kad nebiju redzējusi, pirka man tērpus, par kādiem es nekad nebiju sapņojusi, izmaksāja man ēdienus, kādus es nebiju ēdusi savā pieticīgajā, mierīgajā dzīvē. Emīls bija ātri ticis pie bagātības, ieguldot naudu kokmateriālu un tērauda rūpniecībā.

Viņam patika tērēties, riskēt, un, kad viņam kaut kas ienāca prātā, nekas viņu nespēja atturēt. Laikam tāpēc viņam iepa tikās tāda nabaga meitene kā es. Viņš ienīda tos, kuri bija dzimuši bagātās ģimenēs, un atļāvās darīt tādas lietas, kā das "smalki ļaudis" nekad nedarītu.

Viena no tādām lietām bija atpūtas vietas jūras krastā.

Viņam patika atrakcijas, pikanti ēdieni, čigāni, zīlnieces, svara minētāji un nirstošas meitenes. Un mēs abi mīlējām okeānu.

Kādu dienu, kad sēdējām smiltīs un ūdens skalojās pie mūsu kājām, viņš lūdza manu roku.

Es biju pārlaimīga, piekritu, un mēs dzirdējām bērnu ro taļīgās klaigas pie okeāna. Emīls atkal bija kaut ko ieņēmis galvā un apsolīja, ka driz man par godu uzcels atrakciju parku, lai iemūžinātu šo laimes bridi. Lai mūžam paliktu jauni."

Vecā sieviete pasmaidīja. "Emīls turēja solījumu. Pēc pā ris gadiem viņš noslēdza darījumu ar dzelzceļa kompāniju, kas vēlējās palielināt pasažieru skaitu nedēļas nogalēs. Tu jau zini, tādā veidā tika izveidots vairums atrakciju parku."

Edijs piekrītoši pamāja. Viņš to zināja. Pārsvarā cilvēki to nezināja. Viņi domāja, ka atrakciju parkus no konfektēm būvē rūķi. Patiesībā tie bija kārtējais peļņas avots dzelzceļa kompā nijām, kuras tos cēla līniju galapunktos, lai pasažieriem būtu iemesls braukt ari nedēļas nogalēs. Vai zini, kur es strādāju? skanēja Edija ierastais teiciens. Galapunktā. Tur ari strādāju.

"Emīls," turpināja večiņa, "radīja brīnumainu vietu, uz būvējot iespaidīgu molu no koka un tērauda. Tad tika radī tas burvīgās atrakcijas — zirgu sacīkstes un nobraucieni, laivu braucieni un mazi vilcieniņi. No Francijas tika atvests karuselis, bet no kādas starptautiskas izstādes Vācijā — pa norāmas rats. Tur uzbūvēja torņus un torņu smailes, tūksto šiem dzirkstošu gaismiņu, kuras bija tik spožas, ka pat naktī parku varēja pamanīt no okeānā peldoša kuģa.

Emīls nolīga simtiem darbinieku — gan vietējos, gan cirka māksliniekus, gan ārzemniekus. Viņš atveda dzīvniekus, akrobātus un klaunus. Pašu pēdējo pabeidza ieejas kon strukciju, un tā patiesi bija iespaidīga. Visi tā teica. Kad tā bija pabeigta, viņš mani turp aizveda aizsietām acīm. Kad viņš noņēma apsēju, es to ieraudzīju."

Vecā sieviete pakāpās soli atpaka). Viņa paskatījās uz Ediju ar tādu kā vilšanās izteiksmi sejā.

"Galvenā ieeja?" viņa brīnījās. "Vai tu to neatceries? Vai tu ne reizi neesi brīnījies, kāpēc parkam ir tāds nosaukums?

Tu taču tur strādāji. Tur strādāja tavs tēvs."

Ar balti cimdoto roku viņa viegli pieskārās krūtīm. Viņa mazliet pieliecās, it kā svinīgi iepazīstoties.

"Mani," viņa teica, esauc Rūbija."

Šodien ir Edija dzimšanas diena Viņam paliek trīsdesmit trīs. Viņš spēji pamostas, viņam trūkst elpas. Viņa biezie, melnie mati ir sasvīduši. Viņš tumsā izmisīgi mirkšķina acis, mēģinot saskatīt savu roku, pirkstu kauliņus — jebko, kas apliecinātu, ka viņš ir šeit, dzīvoklī virs maiznīcas, nevis karā, ciematā, ugunī. Šis sapnis. Vai tas kādreiz pazudīs?

Ir mazliet pirms četriem rītā. Nav jēgas iemigt. Viņš sagaida, kad norimst satrauktā elpa, un lēnām izveļas no gultas, cenšoties nepamodināt sievu. Vispirms viņš, kā ierasts, noliek labo kāju, lai izvairītos no neizbēgamā stīimma kreisajā kājā. Edijs katru rītu iesāk vienādi. Viens solis un viens kājas vilciens.

Vannas istabā viņš ierauga savas asinīm pieplūdušās acis un iešļāc sev sejā ūdeni. Vienmēr viens un tas pats sapnis: savā pēdējā naktī kara laukā Filipīnās viņš klīst cauri liesmām. Ciemata būdas ir liesmu ieskautas, var dzirdēt nepārtrauktu spalgu īdēšanu. Kaut kas neredzams trāpa

Edija kājai, viņš sit, bet netrāpa, tad atkal sit un atkal netrāpa. Liesmas pieņemas spēkā, rūkdamas kā motors, tad parādās Smitijs, skaļi saukdams Edijam: "Nac Šwp! Nāc ārā!" Edijs grib atbildēt, bet, kad atver muti, no tās izlaužas spalgi īdošā skaņa. Tad kāds sagrābj tina kāju un pavelk zem dubļainās zemes.

Un tad viņš pamostas. Nosvīdis. Elsodams. lenmēr tas pats. Ļaunākais ir nevis bezmiegs, bet vispārējs drūmums, ko sapnis pēc sevis atstāj, pelēka kārtiņa, kas apēno dienu. Pat viņa laimes brīži šķiet kā biezā ledus kārtā izcirsti caurumi.

Viņš klusām apģērbjas un kāpj lejā pa trepēm. Mašīna stāv pie stūra, ierastajā vietā, un Edijs noslauka norasojušo priekšējo stiklu. Viņš nekad nav stāstījis Mārgeritai par šo drūmo sajūtu. Viņa pabužina viņa matus un jautā: "Kas noticis?", bet viņš atbild: "Nekas. Esmu pārguris." Un tā tas arī paliek. Kā lai viņš izskaidro tādas skumjas, ja viņai ir paredzēts darīt viņu laimīgu? Patiesībā viņš pats to nevar izskaidrot. Viņš zina tikai to, ka kaut kas bija viņu nobloķējis, un pakāpeniski viņš sāka atsacīties no visa — no inženiera studijām, no ceļošanas. Viņš iestrēga pats savā dzīvē. Un tā arī neizkustējās.

Šovakar, kad Edijs atgriežas no darba, viņš atstāj mašīnu pie stūra. Viņš lēnām kāpj augšā. No dzīvokļa var dzirdēt pazīstamas mūzikas skaņas:

"Es tevi iemīlēju,

lai gan pats to negribēju, lai gan pats to negribēju…"

Viņš atver durvis un uz galda ierauga torti un mazu, baltu maisiņu, kas apsiets ar lenti.

"Mīļumiņ?" Mārgerita sauc no guļamistabas. "Vai tas esi tu?"

Virišpaņem balto maisiņu. Ledenes. No mola veikaliņa.

"Sveiks lai dzīvo…" Mārgerita ienāk, maigā balsī dziedādama. Viņa burvīgi izskatās apdrukāta katūna kleitā, kura Edijam ļoti patīk, safrizētiem matiem, uzkrāsotām lūpām. Edijs jūt, ka jāievelk elpa, it kā viņš nebūtu pelnījis šādu mirkli. Viņš cīnās ar drūmo sajūtu sevī: "Liec mani mierā," viņš tai saka. "Ļauj man justies tā, kā man vajadzētu to just."

Mārgerita beidz dziedāt un noskūpsta viņu uz lūpām.

"Gribi pacīkstēties ledeņu dēļ?" iriņa čukst.

Viņš paliecas, lai viņu atkal noskūpstītu. Kāds klauvē pie durvīm.

"Edij! Vai tu tur esi? Edij?"

Neitensona kungs, maiznieks, dzīvo pirmā stāva dzīvoklī aiz veikala. Viņam tur ir telefons. Kad Edijs atver durvis, viņš stāv durvīs vienā halātā. Viņš izskatās satraukts.

"Edij," viņš saka. "Nonāc lejā. Tev zvana. Laikam tavam tēvam kaut kas ir noticis."

"Es ESMU RŪBIJA."

Pēkšņi Edijs saprata, kāpēc sieviete šķita pazīstama. Viņš bija redzējis fotogrāfiju, noliktu darbnīcas pašā galā, kur at radās vecas instrukciju grāmatiņas un iepriekšējo īpašnieku dokumenti.

"Vecā ieeja…" atcerējās Edijs.

Viņa apmierināti pamāja ar galvu. Sākotnējā Rūbijasmola ieeja bija kaut kas līdzīgs piemineklim, tā bija milzīga, izliekta konstrukcija, kas līdzinājās vēsturiskam franču tem-plim ar kolonnām un izliektu kupolu. Zem kupola izgāja visi parka apmeklētāji, bet kupola iekšpusē bija uzgleznota skaistas sievietes seja. Šīs sievietes — Rūbijas — seja.

"Taču tā jau sen tika iznīcināta," teica Edijs. "Toreiz bija liels…"

Viņš apklusa.

"Ugunsgrēks," vecā sieviete teica. "Jā, liels ugunsgrēks."

Viņa nolieca galvu, un viņas acis raudzījās caur brillēm, it kā viņa lasītu klēpī ieliktu grāmatu. Tas notika Neatkarības dienā, 4. jūlijā. Tā bija brīvdiena.

Emīlam patika brīvdienas, jo tās bija izdevīgas uzņēmumam.

Ja Neatkarības dienā viss noritēja veiksmīgi, tad varēja gaidīt, ka arī vasara būs veiksmīga. Emīls gatavojās uguņošanai. Viņš uzaicināja orķestri. Viņš tajā nedēļas nogalē nolīga pa pildus strādniekus, pārsvarā no ostas.

Taču pirmssvētku dienā kaut kas notika. Pat pēc sau les rieta bija neciešami karsts, un daži no ostas strādnie kiem vēlējās gulēt ārā, aiz strādnieku nojumes. Viņi iekūra uguni kādā metāla mucā, lai uzceptu ēdamo.

Vakara gaitā viņi iedzēra un sāka uzdzīvot, Strādnieki kaut kur sadabūja nelielas uguņošanas raķetes un uzlaida tās gaisā. Pūta vējš. Dzirksteles lidoja. Tajos laikos viss bija no līstēm un darvas…"

Viņa pakratīja galvu. "Pārējais notika zibens ātrumā.

Uguns izplatījās pa galveno ceļu, iekļuva pārtikas kioskos un pēc tam ari dzīvnieku krātiņos. Ostas strādnieki aizbēga.

Kad beidzot kāds atskrēja līdz mūsu mājai, lai mūs uzmodi nātu, Rūbijas mols bija liesmās. No mūsu loga varēja redzēt šausmīgo oranžo atblāzmu. Mēs dzirdējām zirgu pakavu klaudzoņu un ugunsdzēsēju tvaika dzinējus. Uz ielas bija cilvēki.

Es lūdzu Emīlam, lai viņš paliek mājās, bet tas bija bez jēdzīgi. Protams, ka viņam bija jāiet. Viņam bija jāskrien niknajās liesmās un jāglābj ieguldītā darba augļi; viņā plo sījās niknums un bailes, un, kad aizdegās galvenā ieeja, ieeja ar manu vārdu un portretu, viņš vairs neapzinājās, kur atrodas. Kad viņš mēģināja dzēst liesmas, lejot tām virsū spaiņus ar ūdeni, viņam virsū uzgāzās viena no kolonnām."

Viņa salika kopā plaukstas un pielika tās pie lūpām.

"Vienas nakts laikā mūsu dzīves tika uz mūžu pārvērstas.

Ņemot vērā to, ka Emīlam patika riskēt, viņš bija apdrošinājis molu par minimālu summu. Viņš pazaudēja savu bagātību.

Viņa greznākā dāvana man bija zudusi.

Izmisumā viņš pārdeva sadegušo teritoriju kādam uz ņēmējam no Pensilvānijas par daudz zemāku cenu, nekā tā bija vērta. Uzņēmējs saglabāja nosaukumu Rūbijas mols un pēc kāda laika to atkal atvēra publikai. Bet tas vairs ne piederēja mums.

Emīla gars bija tikpat sadragāts kā viņa ķermenis. Pa gāja trīs gadi, līdz viņš atkal varēja staigāt. Mēs pārcēlāmies dzīvot ārpus pilsētas, uz mazu dzīvoklīti, kur mēs dzīvojām pieticīgu dzīvi, un es kopu savainoto vīru, klusībā nožēlo jot vienu vienīgu lietu."

Viņa apklusa.

"Kādu?" vaicāja Edijs.

"Kaut viņš nekad nebūtu uzcēlis to parku."

VEČIŅA SĒDĒJA KLUSĒDAMA. Edijs pētīja dzeltenīgi zaļo de besu plašumus. Viņš atcerējās, ka neskaitāmas reizes bija prātojis par to pašu — kaut cilvēks, kas uzbūvējis Rūbijasmolu , būtu to naudu izmantojis citam mērķim.

"Man žēl, ka jūsu vīram tā gadījās," teica Edijs, jo ne zināja, ko citu lai saka.

Vecā sieviete pasmaidīja. "Paldies, tu esi mīļš. Taču mēs nodzīvojām vēl daudzus gadus pēc nelaimes gadījuma. Mēs izaudzinājām trīs bērnus. Emīls daudz slimoja, bieži atradās slimnīcā. Piecdesmit gadu vecumā es kļuvu par atraitni. Pa skaties uz šo seju, uz šīm grumbām," viņa teica, pacēlusi seju uz augšu. "Katru no tām esmu nopelnījusi."

Edijs sarauca pieri. "Nesaprotu. Vai tad mēs esam… ti kušies? Vai tad jūs nācāt uz molu?"

"Nē," viņa teica. "Molu es vairs negribēju redzēt. Turp gāja mani bērni un viņu bērni un mazbērni. Es ne. Manas iedomātās Debesis atradās tālu no okeāna, es tās saredzēju ēstuves burzmā, kur manas dienas ritēja vienkārši, kad Emīls mani aplidoja."

Edijs paberzēja deniņus. Kad viņš izelpoja, parādījās dūmaka.

"Kāpēc es esmu šeit?" viņš jautāja. "Cik noprotu, tavs stāsts, ugunsgrēks — tas notika pirms manas dzimšanas."

"Arī pirms tavas dzimšanas notikušais ietekmē tavu dzīvi,"

viņa teica. "Un cilvēki, kas dzīvojuši pirms tevis, ietekmē arī tevi."

"Mēs katru dienu atrodamies vietās, kuras neeksistētu,

ja priekšteči tās nebūtu izveidojuši. Mūsu darba vietas, ku rās mēs pavadām tik daudz laika, — mēs bieži domājam, ka tās radušās ar mūsu ierašanos. Tā tas nav."

Viņas pirkstu gali saskārās. "Ja nebūtu Emīla, man ne būtu vīra. Ja nebūtu mūsu laulību, nebūtu ari mola. Ja nebūtu mola, tu tur nebūtu strādājis."

Edijs pakasīja galvu. "Tātad tu esi šeit, lai man pastās tītu par darbu?"

"Nē, mīļais," maigi atteica Rūbija. "Es esmu šeit, lai tev pastāstītu, kā nomira tavs tēvs."

ZVANĪJA EDIJA MATE. Tajā pēcpusdienā tēvs bija saļimis dēļu ietves austrumu galā netālu no Mazo Astronautu at rakcijas. Viņam bija stiprs drudzis.

"Edij, man ir bail," drebošā balsī teica māte. Viņa pastās tīja Edijam, kā tēvs vienu nakti iepriekšējā nedēļā pārnācis mā jās rītausmā, turklāt pilnīgi izmircis. Viņa drēbes bija aplipušas ar smiltīm. Viņam bija pazudusi viena kurpe. Viņa sacīja, ka tēvs odis pēc okeāna. Edijs varēja derēt, ka ari pēc alkohola.

"Viņš klepoja," māte skaidroja. "Viņam kļuva sliktāk.

Mums vajadzēja nekavējoties izsaukt ārstu… " Viņa ļāvās vārdu straumei. Viņš todien slims aizgājis uz darbu kā pa rasti, apjozies ar darbarīkiem un līdzi paņēmis veseri, bet to vakar viņš neko neesot ēdis un gultā sausi klepojis, gārdzis un svīdis tā, ka apakškrekls kļuvis mitrs. Nākamajā dienā kļuvis vēl ļaunāk. Un šopēcpusdien viņš saļimis.

"Ārsts teica, ka tas ir plaušu karsonis. Ak, man vaja dzēja kaut ko darīt, man vajadzēja kaut ko darīt… "

"Ko tu varēji darīt?" Edijs jautāja. Viņš dusmojās par to, ka māte uzveļ vainu sev. Vainīgs taču bija tēvs.

Klausulē varēja dzirdēt, ka viņa raud.

EDIJA TĒVS PARASTI TEICA, ka v i ņ š ir tik ilgi n o d z ī v o j i s okeāna krastā, ka viņš bez ūdens nevar elpot. Tagad, kad viņš vairs nebija okeāna tuvumā, bet slimnīcas gultā, viņa ķer menis sāka žūt kā krastā izskalotai zivij. Atklājās sarežģījumi.

Plaušās veidojās aizsprostojums. Viņa stāvoklis stabilizējās, tad atkal saasinājās. Draugi sākotnējā "Viņš rit būs mājās" vietā teica: "Viņš būs mājās pēc nedēļas." Tēva prombūtnes laikā Edijs piepalīdzēja molā: strādājot tur vakaros pēc tak sista dienas darba, eļļodams ķēdes, pārbaudīdams bremžu klučus, izmēģinādams sviras, darbnīcā labodams salūzušu atrakciju mehānismus. īstenībā viņš sargāja tēva darbavietu. īpašnieki novēr tēja viņa pūles un maksāja pusi no tēva algas. Viņš naudu atdeva mammai, kas katru dienu gāja uz slimnīcu un pār svarā nakšņoja tur. Edijs un Mārgerita tīrīja viņas dzīvokli un pirka viņai ēdienu.

Kad Edijs vēl bija pusaudzis, reizēs, kad viņš žēlojās vai ari kad viņam bija apnicis darbs molā, viņa tēvs parasti atcirta: "Ko? Te tev nav gana labi?" Vēlāk, kad tēvs viņam piedāvāja pēc skolas beigšanas darbu molā, Edijs gandrīz sāka smieties, un tēvs atkal teica: "Ko? Te tev nav gana labi?" Un, pirms Edijs devās karā, kad viņš stāstīja, ka vēlas precēt Mārgeritu un izmācīties par inženieri, tēvs teica: "Ko?

Te tev nav gana labi?"

Un tagad, par spīti visam, te nu viņš bija — molā, da rīdams sava tēva darbu.

Beidzot, mātes skubināts, Edijs kādu vakaru ieradās slim nīcā. Viņš lēnām iegāja palātā. Tēvs, kas daudzus gadus bija atteicies ar viņu runāt, bija pārāk vārgs, lai tagad kaut ko izdvestu. Viņš vēroja dēlu, tik tikko noturēdams vaļā acis. Edijs, nespēdams izveidot pat vienu sakarīgu teikumu, pa cēla rokas, rādīdams tēvam ar eļļu notraipītos pirkstu galus.

"Nerausties, puika," pārējie mehāniķi viņam teica. "Tavs vecais izvilks. Viņš ir sasodīti izturīgs vīrišķis."

©V® VECĀKI RETI PAMET SAVUS BĒRNUS, t ā p ē c b ē r n i p a m e t v i ņus. Viņi turpina dzīvi. Viņi pārvācas. Ja agrāk viņus ierobe žoja mātes piekrišana vai tēva galvas mājiens, tad tagad viņi paši atbild par sevi. Tikai daudz vēlāk, kad āda kļūst ļen gana un sirds — vāja, viņi saprot, ka viņu dzīves stāsti un viņu sasniegumi klājas pāri viņu vecāku dzīves stāstiem — kā akmens uz akmens zem dzīvības straumes.

Kad pienāca ziņa par tēva nāvi — ka viņš ir "aizslīdē jis", kā izteicās viena no medmāsām, it kā viņš būtu aizgājis pēc piena —, Edijs juta ārkārtīgi tukšas dusmas, tādas, kas riņķo pa krātiņu. Kā vairākums strādnieku dēlu Edijs bija iedomājies, ka tēva nāve būs varonīga, tā atsverot dzīves pelēcību. Pludmales dzēruma apstulbumā nekā varonīga nebija.

Nākamajā dienā viņš ieradās vecāku dzīvoklī, iegāja viņu guļamistabā un atvēra visas atvilktnes, it kā gribēdams tur atrast daļu no tēva. Viņš pārcilāja sīknaudu, kaklasaites piespraudi, ābolu brendija pudelīti, gumijas saites, rēķinus par elektrību, pildspalvas, Šķiltavas, uz kurini attēlota nā riņa. Beidzot viņš uzdūrās kāršu ķavau Viņš ielika kārtis kabatā.

BĒRES BIJA PIETICĪGAS. Nākamajās nedēļās Edija māte dzī voja kā apmāta. Viņa runāja ar vīru tā. it kā viņš vēl būtu dzīvs. Viņa sauca, lai nogriež klusāk radio. Viņa gatavoja tā. lai pietiktu diviem. Viņa bužīnaja spilvenus abas gultas pu sēs, lai gan gulēts tika tikai vienā.

Kādu vakaru Edijs redzēja, ka mamma krauj kaudzē šķīvjus.

"Es tev palīdzēšu," viņš teica.

"Nē, nē," mamma atbildēja, "gan jau tēvs tos noliks."

Edijs uzlika roku uz mammas pleca.

"Mam," viņš maigi teica, tēta vairs nav."

"Kā — nav?"

Nākamajā dienā Edijs aizgāja pie dispečera un teica, ka pamet darbu. Pēc divām nedējām viņi ar Mārgeritu ievā cās vecajā ēkā, kur Edijs bija uzaudzis — Bīčvudas avēnijā, 6. B dzīvoklī — kur gaiteņi bija šauri, kur no virtuves loga varēja redzēt karuseļus, un Edijs piekrita strādāt, lai varētu uzmanīt mammu, darbā, ko viņš bija darījis katru vasaru — par mehāniķi Rūbijas molā. Edijs to nevienam neteica — ne sievai, ne mammai, nevienam — viņš nolādēja tēvu par to, ka ar savai nāvi bija iesprostojis Ediju dzīvē, no kuras viņš bija centies aizbēgt, dzīvē, kas, kā viņš dzirdēja veco vīru kapā smejamies, tagad acīmredzot bija viņam gana laba.

Šodien ir Edija dzimšanas diena

Viņam ir tridesmit septiņi. Viņa brokastis atdziest.

"Kur ir sāls?" Edijs jautā Noelam.

Noels, pilnu muti košļādams cīsiņu, izslīd no dīvāniņa, pārliecas pāri otram galdam un paņem sālstrauciņu.

"Še," viņš nomurmina, "daudz laimes dzimšanas dienā."

Edijs to stipri papurina. "Kāpēc uz katra galda nevar turēt sāli?"

"Vai tu te esi priekšnieks?" Noels jautā.

Edijs parausta plecus. Rīts ir karsts un tveicīgs. Tā viņi parasti dara — katru nedēļu sestdienas rītos viņi kopīgi brokasto, pirms parkā sākas trakums. Noels strādā ķīmiskajā tīrītavā, Edijs viņam palīdzēja noslēgt līgumu par Rūbija mola mehāniķu formas tērpu tīrīšanu.

"Ko tu domā par šo smukulīti?" Noels jautā, rādīdams LIFE žurnāla atvērumu, kur nofotografēts kāds jauns politiķis. "Kā viņš var balotēties prezidenta amatam? Viņš vēl ir tik jauns!"

Edijs atkal parausta plecus. "Viņš ir mūsu gados."

"Neāksties." Noels saka. Viņš paceļ elkoni. "Domāju, ka jābūt vecākam, ļai fc/ūta par prezidentu."

"Mēs jau esam tik veci."

Noels aizver žurnālu. Viņa balss pieklust. "Vai dzirdēji, kas noticis Braitonā?"

Edijs pamāj ar galvu. Viņš malko kafiju. Viņš bija dzirdējis. Tas noticis atrakciju parkā. Nobraucienā ar gondolām. Kaut kas pārtrūcis. Krītot no vairāk nekā astoņpadsmit metm augstuma, nositusies kāda māte ar dēlu.

"Vai tu kādu pazīsti tajā galā?" jautā Noels.

Edijs iekož mēlē. Ik pa laikam viņš dzird stāstus par negadījumiem atrakciju parkos, un ikreiz viņam pārskrien šermuļi, it kā ausī būtu ielidojusi lapsene. Katru dienu viņš satraucies cer; kaut tik viņa maiņā šeit — Rūbijas molā — nenotiek kaut kas līdzīgs.

"Nē," viņš saka. "Braitonā es nevienu nepazīstu." Viņš pievērš skatu caur logu redzamajam atpūtnieku bariņam, kas nāk no dzelzceļa stacijas puses. Viņiem rokās ir dvieļi, lietussargi, pīti grozi ar papīrā iesaiņotām sviestmaizēm. Dažiem pat ir līdzi jaunatklātā lieta — salokāmais alumīnija atpūtas krēsls.

Garām paiet vecs kungs hūtē, smēķēdams cigāru.

"Pavēro to veci, " saka Edijs. "Varu derēt, ka viņš to cigāru iemetīs starp dēļiem."

ja?" saka Noels. "Nu un tad?"

"Iekritis šķirba, tas var sākt gruzdēt. To var saost. Ķīmija. ko viņi smērē uz koka. Tā momentā sāk dūmot. Vakar es pieķēru vienu knēveli, ne vecāku par četriem gadiem, kurš mēģināja sev mutē iebāzt cigāra izsmēķi."

Noels sašķoba seju. "Nu un?"

Edijs aizgriežas. "Nu un viss. Cilvēkiem vajadzētu būt piesardzīgākiem."

Noels ar dakšiņu piebāž pilnu muti ar cīsiņu. "No tevis var pārsmieties. Tu vienmēr esi tik rēcīgs savā dzimšanas dienā?"

Edijs neatbild. Vecā drūmā sajūta ir nosēdusies viņam blakus. Viņš tagad pie tās ir pieradis, atbrīvojot tai vietu, līdzīgi kā tiek atbrīvota vieta pasažierim pārpildītā autobusā.

Viņšprāto, kādi darbi šodien jāpadara. Saplēsts spogulis Joku mājā. Jauni aizsargrežģipie bufermašīnītēm. Līme, viņš sev atgādina, jāpasūtina līme. Viņš domā par tiem nabaga cilvēkiem Braitonā. Viņš prāto, kurš gan tur ir atbildīgais.

"Cikos tu šodien beidz darbu?" jautā Noels.

Edijs nopūšas. "Būs daudz darāmā. Ir vasara, turklāt sestdiena. Saproti pats."

Noels pacel elkoni. "Mēs varētu doties uz hipodromu jau ap sešiem."

Edijs iedomājas par Mageritu. Viņš vienmēr domā par Mārgeritu, kad Noels piemin zirgu skriešanos.

"Paklau, ir taču tava dzimšanas diena," saka Noels.

Edijs pabaksta olas, kas jau ir pārāk atdzisušas, lai ēstu.

"Labi," viņš saka.

Trešā mācība

" VAI MOLĀ BIJA TIK ĻAUNI?" vaicāja v e č i ņ a .

"Tā nebija mana izvēle," nopūzdamies teica Edijs.

"Bija jāpalīdz mammai. Viena lieta aizveda pie nākamās.

Pagāja gadi. Es tur paliku. Dzīvoju turpat. Bagātību nesapelnīju. Tu jau zini, kā tas ir, kad tu pie kaut kā pie rodi, cilvēki tev uzticas, kādu dienu tu pamosties un ne vari pateikt, vai ir otrdiena vai ceturtdiena. Jāveic vieni un tie paši apnicīgie darbi, tu esi sasodīts mehāniķis tāpat kā…"

"Tavs tēvs?"

Edijs klusēja.

"Viņš pret tevi bija skarbs," teica vecā sieviete.

Edijs nolaida acis. "Bija. Nu un?"

"Varbūt arī tu biji skarbs pret viņu."

"Nedomāju vis. Atceries pēdējo reizi, kad viņš ar mani runāja?"

"Pēdējo reizi, kad viņš mēģināja tevi iekaustīt."

Edijs uzmeta viņai skatienu.

"Pēdējais, ko viņš man pateica, bija: "Sāc strādāt!" Bai gais tēvs, ko?"

Vecenīte saknieba lūpas. "Pēc tam tu sāki strādāt. Tu savācies."

Edijs sajuta niknuma vilni. "Paklau, tu viņu nepazini."

"Taisnība," viņa piecēlās. "Toties es zinu to, ko tu ne zini. Un ir pienācis laiks tev to parādīt."

ROBIJA AR SAVA SAULESSARGA GALU ievilka sniegā apli. Kad Edijs ielūkojās aplī, viņam bija sajūta, ka viņa acis izkrīt no acu dobumiem un pašas no sevis ielido tādā kā caurumā, citā laikā. Tēli noskaidrojās. Tas bija pirms daudziem ga diem vecajā dzīvoklī. Viņš varēja redzēt to, kas priekšā, kas aizmugurē, kas augšā un kas lejā.

Lūk, ko viņš redzēja.

Viņš redzēja savu māti norūpējušos sēžam pie virtuves galda. Viņš redzēja Mikiju Šī sēžam viņai pretī. Mikijs izska tījās briesmīgi. Viņš bija izmircis līdz kaulam un nepārtraukti berzēja rokas pret pieri un degunu. Viņš sāka šņukstēt. Edija māte atnesa viņam glāzi ūdens. Viņa pamāja, lai bridi uzgaida, un iegāja guļamistabā, aizvērdama aiz sevis durvis.

Viņa novilka kurpes un mājas drēbes. Viņa paņēma blūzi un svārkus.

Edijs pārredzēja visas istabas, bet nedzirdēja, ko viņi runāja, bija dzirdams tikai neskaidrs troksnis. Viņš redzēja, ka Mikijs virtuvē nepieskaras ūdens glāzei, bet izvelk no ka batas blašķīti un iemet pāris malku. Tad viņš lēnām piecēlās un streipuļodams devās uz guļamistabu. Viņš atvēra durvis.

Edijs redzēja, kā māte, pa pusei saģērbusies, izbrīnā pa griežas. Mikijs grīļojās. Viņa aptina ap sevi halātu. Mikijs tu vojās. Viņas roka instinktīvi izstiepās, lai sevi aizsargātu. Mikijs uz mirkli sastinga, tad sagrāba viņas roku, iestūma viņu sienā, atspiedās pret viņu, sagrābdams aiz vidukļa. Viņa mē ģināja izlocīties, tad iekliedzās un grūda nost Mikiju. vēl ar vien satvērusi halātu. Viņš bija lielāks un spēcīgāks, un viņš piespieda savu neskūto seju zem viņas vaiga, slacīdams asa ras uz viņas kakla.

Tad atvērās parādes durvis, un tur stāvēja Edija tēvs, ga līgi salijis, veseris karājās pie viņa jostas. Viņš ieskrēja guļam istabā un ieraudzīja Mikiju. kas bija sagrābis viņa sievu. Edija tēvs ierēcās. Viņš pacēla veseri. Mikijs pacēla rokas virs gal vas un metās uz durvju pusi, notriekdams Edija tēvu sāņus. Edija māte raudāja, viņas krūtis cilājās, seja bija asaru izva gota. Vīrs sagrāba viņu aiz pleciem un spēcīgi sapurināja.

Viņas halāts nokrita. Viņi abi kliedza. Tad Edija tēvs pameta dzīvokli un, iedams ārā, ar veseri sadauzīja lampu. Viņš no lēkšoja lejā pa kāpnēm un aizskrēja lietainās nakts melnumā.

"KAS TAS BIJA?" Edijs sauca, neticēdams savām acīm.

"Pie velna, kas tas bija?"

Vecā sieviņa klusēja. Viņa pagāja sāņus un uzvilka sniegā vēl vienu apli. Edijs centās neskatīties lejā. Viņam tas neiz devās. Viņš atkal krita, kļūstot par visu redzošām acīm.

Lūk, ko viņš redzēja.

Viņš redzēja lietusgāzi tālākajā Rūbijas mola galā. To sauca par "ziemeļu punktu", jo tā bija tieva mola strēle, kas iestiepās tālu okeānā. Debesis bija zili melnas. Lietus gāzās straumēm. Mikijs Šī klupdams krizdams tuvojās mola malai.

Viņš nokrita uz zemes, viņa vēders cilājās iekšā un ārā. Tā viņš kādu brīdi gulēja, skatīdamies tumšajās debesīs, tad pa vēlās uz sāniem, zem koka margām. Viņš iekrita ūdenī. Pēc mirkļa uzradās Edija tēvs, skraidīdams šurpu turpu, vēl arvien turēdams rokās veseri. Viņš atspiedās pret mar gām, skatīdamies ūdeni. Vējš pūta lietu sāņus. Viņa drēbes bija izmirkušas, un viņa ādas josta instrumentiem no mitruma bija kļuvusi gandrīz melna. Viņš kaut ko pamanīja viļņos. Viņš apstājās, norāva jostu, noāva vienu kurpi, centās atsiet otru, tas neizdevās, tad viņš palīda zem margām un neveikli ielēca bangojošajā okeānā.

Mikiju nepiekāpīgi šūpoja okeāna viļņi, viņš bija pa pu sei bezsamaņā, no viņa mutes nāca ārā dzeltenīgi putains šķidrums. Edija tēvs piepeldēja viņam kJāt, vējā skaļi sauk dams. Viņš sagrāba Mikiju. Mikijs sita. Edija tēvs sita pretī. Ducināja pērkons, un pār viņiem gāzās lietus. Viņi vicinājās un tvarstījās, apmainoties nežēlīgiem sitieniem.

Mikijs spēji sāka klepot, un Edija tēvs satvēra viņa roku un salieca to pāri plecam. Viņš pazuda zem ūdens, tad at kal parādījās, tad gāzās ar visu svaru virsū Mikijam, stumdams abus uz krastu. Viņš iespēra. Viņi tuvojās krastam. Vilnis vi ņus atsvieda atpakaļ. Tad atkal uz priekšu. Okeāns rībēja un dārdēja, bet Edija tēvs arvien turējās zem Mikija padu ses, spēcīgi kuļādams kājas, plaši mirkšķinot acis, lai kaut ko saredzētu.

Viņi noķēra vilni, un tas viņus negaidīti pavirzīja uz krasai. Mikijs kunkstēja un elsoja. Edija tēvs izspļāva ūdeni.

Šķita, ka tas velkas mūžību — lietus, kas plīkšķ, baltās putas, kas sitas viņu sejās, divi ņurdoši vīri, kas mētājas ar rokām.

Visbeidzot augsts vilnis mutuļodams viņus pacēla un izska loja krastā. Edija tēvs izripoja no Mikija apakšas un saāķēja savas rokas zem Mikija rokām, cieši turēdams, lai Mikiju neieskalo atpakaļ. Kad viļņi atkāpās, viņš ar pēdējiem spē kiem parāva Mikiju uz priekšu, tad pats sabruka atvērtu muti, kas nu pildījās ar smiltīm.

EDIJA REDZE ATGRIEZĀS VIŅA ĶERMENI. V i ņ š jutās pārguris, iztukšots, it kā pats būtu cīnījies ar okeānu. Viņa galva bija smaga. Viņš domāja, ka par tēvu zina visu, bet pēkšņi viņš saprata, ka neko nezina.

"Ko viņš tur darīja ?" Edijs čukstēja.

"Izglāba draugu," Rūbija teica.

Edijs nikni uz viņu paskatījās. "Tad nu draugs atradies.

Ja es būtu zinājis, ko viņš ir izdarījis, es lautu tam dzērājam noslīkt."

"Tavs tēvs arī par to domāja/ teica vecā sieva. "Viņš dzinās pakaļ Mikijam, lai viņu piekautu, varbūt pat, lai no galinātu. Taču beigās viņš to nespēja. Viņš pazina Mikiju.

Viņš zināja, ka Mikijam uznāk un pāriet. Zināja, ka viņš bija dzēris. Zināja, ka viņa saprāts bija apmiglojies.

Tieši Mikijs bija sarunājis ar mola īpašnieku, lai pie ņem tavu tēvu darbā, kad viņš pirms daudziem gadiem meklēja darbu. Un, kad tu piedzimi, tieši Mikijs aizdeva taviem vecākiem to mazumiņu, lai viņiem būtu ko samak sāt par tavu uzturu. Tavam tēvam senā draudzība bija ļoti svarīga."

"Pagaidi, kundzīt," Edijs viņu pārtrauca, "vai tu nere dzēji, ko tas maita darīja ar manu māti?"

"Redzēju," vecā sieviņa skumji teica. "Tas bija nepa reizi. Bet lietas ne vienmēr ir tādas, kādas tās ir.

Mikiju todien atlaida no darba. Viņš bija dzērumā no gulējis kārtējo maiņu, nevarēdams pamosties, un viņa darba devēji pateica, ka vienreiz pietiek. Viņš'uzņēma jaunumus tā, kā parasti uzņēma sliktas ziņas — viņš dzēra vēl vairāk, un, kad viņš ieradās pie tavas mammas, viņš bija pilns kā zeķe. Viņš lūdza, lai palīdz. Viņš gribēja atgūt darbu. Tavs tēvs ilgi strādāja. Tava māte grasījās Mikiju vest pie tēva.

Mikijs uzvedās rupji, bet ne ļauni. Tobrīd viņš bija iz misis, bez darba, un viņa rīcības cēloņi bija vientulība un izmisums. Viņš rīkojās impulsīvi. Taču tas bija slikti. Tavs tēvs ari rīkojās impulsīvi, un, ja viņš sākumā gribēja noga lināt, tad beigās vēlējās paglābt cilvēku no nāves."

Viņa sakrustoja rokas uz saulessarga roktura.

"Protams, tā viņš saslima. Viņš nogulēja pludmalē vai rākas stundas izmircis un pārguris, kamēr saņēma spēkus, lai aizvilktos mājās. Tavs tēvs vairs nebija nekāds jaunais.

Viņam jau bija ap piecdesmit."

"Piecdesmit seši," Edijs neizteiksmīgi teica.

"Piecdesmit seši," atkārtoja vecā sieviņa. "Viņa ķerme nis bija novājināts, okeāna dēļ viņš bija kļuvis vārgs, plaušu karsonis viņu pieveica, un pēc laika viņš nomira."

"Mikija dēļ?" Edijs jautāja.

"Uzticības dēļ," viņa atbildēja.

"Cilvēki nemirst uzticības dēļ."

"Tiešām?" Viņa pasmaidīja. "Reliģija? Valdība? Vai mēs neuzticamies tādām lietām, dažreiz pat līdz nāvei?"

Edijs paraustīja plecus.

"Labāka," viņa teica, "ir savstarpēja uzticība."

©S© VIŅI VĒL ILGI PALIKA DIVATĀ sniegotajā kalnu ielejā.

Vismaz Edijam tā šķita. Viņš gan vairs īsti nezināja, ko no zīmē — ilgi.

"Kas notika ar Mikiju Šī?" vaicāja Edijs.

"Pēc pāris gadiem viņš nomira, vientulībā," vecā sie viete teica. "Nodzērās līdz kapam. Notikušo viņš sev nekad nepiedeva."

"Bet mans tēvs," teica Edijs, berzēdams pieri, "vispār neko neteica."

"Viņš par to nakti vairs nerunāja — ne ar tavu māti, ne ar kādu citu. Viņam bija kauns par sievu, par Mikiju, par sevi.

Slimnīcā viņš vispār pārstāja runāt. Klusēšana bija viņa izeja, bet klusumā reti var rast patvērumu. Domas viņu turpināja vajāt

Kādu vakaru viņa elpošana pierima, acis aizvērās un viņu vairs nevarēja pamodināt. Ārsti teica, ka viņš ir komā."

Edijs atcerējās to vakaru. Velreiz zvanīja Neitensona kungam. Vēlreiz viņš klauvēja pie durvīm.

"Pēc tam tava māte palika pie viņa gultas. Dienām un naktīm. Viņa pie sevis klusi vaidēja, it kā lūdzot Dievu: "Man kaut ko vajadzēja darīt Man kaut ko vajadzēja darīt…"

Beidzot pienāca vakars, kad. ārstu mudināta, viņa de vās gulēt mājās. Nākamās dienas rītā medmāsa atrada tavu tēvu pa pusei izliekušos pa logu."

"Stop," Edijs teica. Viņš piemiedza acis. "Pa logu?"

Rūbija pamāja. "Naktī tavs tēvs bija atmodies. Viņš pie cēlās, grīļodamies pārgāja pāri istabai un bija pietiekami stiprs, lai paceltu loga rāmi. Viņš vārgā balsī sauca tavas mātes vārdu, un tevi viņš ari sauca un tavu brāli Džo. Un viņš sauca Mikiju. Tobrīd šķita, ka viņš no sirds visu nožēlo. Var būt viņš juta, ka tuvojas nāves stunda. Varbūt viņš zināja tikai to, ka jūs visi esat kaut kur uz ielām zem šā loga. Viņš izliecās ārā. Nakts bija vēsa. Vējš un drēgnums viņa stāvokli tikai pasliktināja. Pirms rītausmas viņš jau bija miris."

"Medmāsas, kas viņu atrada, ievilka viņu atpakaļ gultā.

Viņas baidījās zaudēt darbu, tāpēc neviens neko neuzzi nāja. Tika ziņots, ka viņš nomiris miegā."

Edijs šokā atkāpās. Viņš iedomājās pēdējo mirkli. Viņa tēvs, vecs un rūdīts karavīrs, mēģina izkāpt pa logu. Uz ku rieni viņš gāja? Par ko viņš domāja? Kas bija ļaunāk — ja neizskaidrota paliek dzīve vai nāve?

PTE "KĀ TU TO VISU ZINI?" Edijs jautāja Rūbijai.

Viņa nopūtās. "Tavam tēvam pietrūka naudas, lai uztu rētos vienvietīgā palātā. Tādā situācijā bija arī vīrs aizslietņa otrā pusē."

Viņa apklusa.

"Tas bija Emīls. Mans vīrs."

Edijs pacēla acis. Viņa galva atgāzās, it kā viņš tikko botu atminējis mīklu.

"Tātad tu redzēji manu tēvu."

"Jā."

"Un manu māti."

"Es dzirdēju viņas vientuļos vaidus vēlajās vakara stun dās. Mēs nesarunājāmies. Pēc tava tēva nāves es apjautājos par tavu ģimeni. Kad es uzzināju, kur viņš ir strādājis, man iesāpējās sirds, it kā es būtu zaudējusi sev mīļu cilvēku. Mols, kas bija nosaukts manā vārdā. Es jutu, ka tas met lāsta ēnu, un es atkal vēlējos, kaut tas nekad nebūtu bijis.

Šī vēlme man sekoja līdzi Debesīs, pat tad, kad es jau gaidīju tevi."

Edijs izskatījās samulsis.

"Kāpēc ēstuve?" viņa vaicāja un norādīja uz gaismas pleķīti kalnos. "Tā ir te, jo gribēju atgriezties savā jaunībā, vienkāršā, bet drošā dzīvē. Un es gribēju, lai katrs, kas ir cietis Rūbijas molā kādā negadījumā, ugunsgrēkā, kautiņā vai kritienā, tagad būtu drošībā. Es gribēju, lai viņi tāpat kā mans Emīls būtu siltumā un paēduši, lai viņiem būtu omu līga vietiņa tālu no jūras."

Rūbija stāvēja, un Edijs ari stāvēja. Viņš nevarēja aiz mirst stāstu par tēva nāvi.

"Es viņu neieredzēju," viņš nomurmināja.

Vecā sieviņa pamāja ar galvu.

"Viņš bija manas bērnības lāsts. Kad paaugos, kļuva vēl ļaunāk."

Rūbija paspēra soli viņam pretī. "Eduard," viņa klusi teica. Tā bija pirmā reize, kad viņa to nosauca vārdā. "Lūk, kādu mācību es tev sniegšu: neturi dusmas sevī! Tās ir kā inde, kas tevi izēd no iekšas. Mēs domājam, ka ienaids ir kā ierocis, kas uzbrūk cilvēkam, kas mums ir nodarījis ļaunu.

Bet ienaids ir kā abpusgriezīgs asmens. Un ar to mēs no darām ļaunumu paši sev.

Piedod, Eduard. Piedod. Vai atceries, cik viegli juties, kad tikko ieradies Debesīs?"

Edijs atcerējās. Kur ir manas sāpes?

"Tas ir tāpēc, ka neviens nepiedzimst ar dusmām. Un, kad mēs mirstam, dvēsele no tām atbrīvojas. Bet šeit, lai varētu turpināt ceļu, tev ir jāsaprot, kāpēc tu tā esi juties un kāpēc tev vairs tā nav jājūtas."

Viņa pieskārās Edija rokai.

"Tev jāpiedod tēvam."

EDIJS DOMĀJA PAR TIEM GADIEM p ē c tēva b ē r ē m . Kā viņš neko nesasniedza, kā nekur neaizbrauca. Edijs bija domājis par dzīvi, kāda tā varētu būt, ja vien tēvs nebūtu nomiris, ja vien mamma pēc tam nebūtu sabrukusi. Gadu garumā viņš bija cildinājis šo iedomāto dzīvi un vainojis tēvu visos savos zaudējumos — par zaudēto brīvību, par zaudēto kar jeru, par zaudēto cerību. Viņš nekad nepacēlās augstāk par netīro, apnicīgo darbu, kuru tēvs bija atstājis.

"Kad viņš nomira," Edijs teica, "viņš paņēma līdzi kapā arī daļu no manis. Es vairs nevarēju izkustēties."

Rūbija pakratīja galvu. "Tavs tēvs nav vainīgs, ka tu ne aizbrauci no mola."

Edijs pacēla acis. "Kas tad?"

Viņa sakārtoja tērpu un brilles. Viņa devās projām. "Tev vēl jāsatiek divi cilvēki," viņa teica.

Edijs gribēja teikt: "Pagaidi!", bet auksta vēja brāzma gandrīz izrāva viņa balsi no rīkles. Tad viss satumsa.

RCIBIJA BIJA PAZUDUSI. Viņš atkal bija kalnā pie ēstuves un stāvēja sniegā.

Tā viņš tur stāvēja ilgi, vientulībā, klusumā, kamēr sa prata, ka vecā sieviņa neatgriezīsies. Tad viņš pagriezās pret durvīm un lēnām tās atvēra. Viņš dzirdēja, kā džinkst sudraba ēdamrīki, kā tiek krauti trauki. Varēja saost tikko gatavotu ēdienu — maizīšu, gaļas un mērču — smaržu. Te bija pilns ar molā bojā gājušo dvēselēm, viņi ēda, dzēra un bija iegri muši sarunās.

Edijs gāja lēnām, apzinoties, kas viņam te darāms. Viņš pagriezās pa labi un devās pie stūra galdiņa — pie sava tēva rēga, kurš smēķēja cigāru. Viņš juta, ka trīc. Viņš do māja par to, kā vecais, izliecies pa slimnīcas logu, nakts melnumā vienatnē nomiris.

"Tēt?" Edijs čukstēja.

Tēvs viņu nedzirdēja. Edijs piegāja tuvāk. "Tēt, es ta gad zinu, kas toreiz notika."

Viņš juta, ka aizsmok. Viņš nometās uz ceļiem. Viņš bija tik tuvu, ka tēva sejā varēja saredzēt katru bārdas ru gāju un cigāra spuraino galu. Viņš redzēja maisiņus zem tēva nogurušajām acīm, izliekto degunu, kaulainās rokas un spēcīgos strādnieka plecus. Viņš paskatījās pats uz savām rokām un aptvēra, ka šajā ķermenī viņš bija vecāks par tēvu. Viņš katrā ziņā bija pārdzīvojis vairāk nekā tēvs. "Es biju uz tevi nikns, tēt. Es tevi ienīdu." Edijs juta, ka acīs riešas asaras. Krūtis nodrebēja. No viņa kaut kas gāzās ārā.

"Tu mani siti. Tu mani atstūmi. Es nesapratu. Es vēl ar vien nesaprotu. Kāpēc tu tā darīji? Kāpēc?" Viņš sāpīgi ieel poja. "Es nezināju, skaidrs? Es nezināju, kas noticis tavā dzīvē. Es nepazinu tevi. Bet tu esi mans tēvs. Es tagad to aizmirsīšu, labi? Sarunāts? Vai mēs to varam aizmirst?" Viņa balss raustījās, līdz kļuva spalga un vaimanājoša, tā vairs nebija viņa balss. "Vai dzirdi?" viņš iekliedzās. Tad klusāk: "Tu dzirdi, tēt?"

Viņš pieliecās pavisam tuvu. Viņš redzēja tēva netīrās rokas. Viņš čukstus izteica tik pazīstamo vārdu: "Kārtībā."

Viņš uzsita pa galdu, tad noslīdēja uz grīdas. Kad viņš pacēla acis, viņam pretī stāvēja Rūbija — jauna un skaista.

Viņa nolieca galvu, atvēra durvis un ielidoja dzeltenzaļa jās debesīs.

Ceturtdiena. Vienpadsmit no rīta Kas apmaksās Edija bēres? Viņam nebija radu. Viņš nebija atstājis nekādas norādes. Viņa ķermenis atdusējās pilsētas morgā, tur atradās arī viņa drēbes un personīgās mantas — formas krekls, zeķes, kurpes un linauduma cepure, viņa lau lības gredzens, cigaretes un pīpes slotiņas — tās visas gai dīja, kad tiks savāktas.

Beidzot parka īpašnieks Bulloka kungs apmaksāja rēķinu, izmantojot naudu no Edijam neizmaksātās algas.

Zārka vietā bija koka kaste. Tika izvēlēta molam vistu vākā baznīca, jo vairumam bērinieku vajadzēja atgriezties darbā.

Dažas minūtes pirms ceremonijas garīdznieks palūdza, lai Dominiks, kas bija uzvilcis tumši zilu sporta jaku un glau nus, melnus džinsus, ienāk viņa kabinetā.

"Vai jūs varētu minēt dažas nelaiķa labākās īpašības?"

lūdza mācītājs. "Cik saprotu, jūs bijāt viņa kolēģis."

Dominiks norija siekalas. Viņš parasti jutās neērti ga rīdznieku klātbūtnē. Viņš nopietni saāķēja pirkstus, it kā uz mirkli aizdomājoties, un ierunājās, cik vien klusi šādā situācijā, viņaprāt, vajadzētu runāt.

"Edijs," viņš beidzot teica, "ļoti mīlēja savu sievu."

Viņš nolaida rokas gar sāniem un aši piebilda: "Pro tams, es viņu neesmu saticis."

Ceturtais cilvēks, kuru Edijs satiek debesis

EDIJS SAMIRKŠĶINĀJA ACIS un ieraudzīja, ka atrodas mazā, apaļā telpā. Kalni bija pazuduši, un nebija ari dzeltenīgi zaļās de bess. Viņa galva gandrīz skāra ļoti zemu piekarinātos griestus.

Telpa bija brūna — tikpat neglīta, cik norūsējis kuģis — un tukša, tur atradās tikai koka krēsls, bet pie sienas karājās ovāls spogulis.

Edijs piegāja pie spoguļa. Viņa spoguļattēla nebija, va rēja redzēt tikai istabas atspulgu, kas pēkšņi parādīja veselu rindu durvju. Edijs pagriezās.

Tad viņš ieklepojās.

Skaņa viņu izbiedēja, it kā tā skanētu no citurienes. Viņš vēlreiz spēcīgi, pat dārdoši atklepojās, it kā daži priekšmeti būtu izmetami no plaušām.

Kad tad tas sākās? Edijs prātoja. Viņš aptaustīja savu ādu, secinādams, ka tā ir novecojusi kopš tikšanās ar Rū biju. Tagad tā bija plānāka un sausāka. Viduklis, kas bija stingrs kā nostiepta gumija tolaik, kad viņš bija kopā ar kapteini, tagad bija kļuvis ļengans un nokarens.

Tev vēl jāsatiek divi cilvēki . teica Rūbija. Un kas pēc tam? Krustos nelāgi sāpēja. Savainotā kāja bija kļuvusi stī vāka. Viņš saprata, kas tas bija: tas notika katrā jaunā De besu līmenī. Viņš novecoja.

VIŅŠ TUVOJĀS VIENĀM DURVĪM un atvēra tās. Pēkšņi viņš bija kādas neredzētas mājas dārzā, kādā valstī, kuru viņš ne atpazina, kādā kāzu mielastā. Zāliens bija pilns ar viesiem, kuri turēja sudraba šķīvjus. Vienā galā bija velvēta eja, izro tāta ar sārtām puķēm un meijām, bet otrā galā blakus Edi jam — durvis, pa kurām viņš bija ienācis. Jaunā un skaistā līgava bija bariņa vidū un no saviem sviesta krāsas matiem vilka ārā matadatu. Līgavainis bija gara auguma. Viņam bija melns kāzu uzvalks, rokā viņš turēja zobenu, kuram uz rok tura atradās gredzens. Viņš to pasniedza līgavai, un viesi uzgavilēja brīdī, kad līgava to paņēma. Edijs dzirdēja viņu balsis, bet tā bija sveša valoda. Vācu? Zviedru? Viņš atkal ieklepojās. Bariņš paskatījās uz viņu. Visi smai dīja, un tas nobiedēja Ediju. Viņš ātri izgāja, kā bija ienācis, domādams, ka nonāks apaļajā telpā. Tā vietā viņš nokļuva citā kāzu ceremonijā, kas šoreiz bija iekštelpās, lielā zālē, bet cilvēki izskatījās pēc spāņiem, līgavas matus rotāja oranži ziedi. Viņa dejojot mainīja partnerus, un katrs viesis pasnie dza viņai skanošu naudas maisiņu.

Edijs atkal ieklepojās — viņš neko sev nevarēja līdzēt — un, kad daži viesi paskatījās, viņš izgāja pa durvīm, nokļū dams citās kāzās, viņaprāt, afrikāņu, kur radinieki lēja vīnu zemē un jaunlaulātie, turoties rokās, lēca pār slotu. Viņš atkal izgāja caur durvīm un nonāca ķīniešu kāzās, kur pirms lau lāto sveikšanas šāva petardes, tad atkal nākamās durvis uz citām kāzām, varbūt franču, kur pāris dzēra no kausa ar diviem rokturiem.

Cik ilgi tas turpināsies? Edijs domāja. Viesībās nevarēja noteikt, kā viesi ir ieradušies — nebija ne mašīnu, ne autobusu,

nebija ne ratu, ne zirgu. Aizbraukšana nešķita svarīga. Ļaudis drūzmējās, un Edijs tika pieņemts kā savējais, viņi smaidīja,

bet nekad viņu neuzrunāja, līdzīgi kā tas notika vairumā kāzu svinību, kurās viņš bija piedalījies, vēl dzīvs būdams. Viņš ne iebilda. Viņaprāt, kāzās bija pārāk daudz mulsinošu brīžu, pie mēram, kad pāriem lūdz pievienoties dejā vai kad jāpalīdz celt krēslu, kurā sēž līgava. Tādos mirkļos viņam likās, ka savai notā kāja kvēlo un ka viesi to var pamanīt no jebkura stūra. Šā iemesla dēļ Edijs centās izvairīties no kāzu svinībām, bet, ja tomēr aizgāja, viņš bieži vien stāvēja automašīnu stāv vietā un smēķēja, gaidīdams, kad viss beigsies. Ilgāku laiku uz kāzām nebija jāiet. Tikai uz vecuma pusi, kad viņa pus audžu kolēģi bija izauguši un atraduši dzīvesbiedres, viņam skapī bija jāsameklē izbalējušais uzvalks un jāvelk krekls, kura apkaklīte griezās kaklā. Tobrīd viņa vienreiz lauztie kā jas kauli jau bija nodiluši un deformējušies. Viņa ceļgalā bija iemeties artrīts. Viņš stipri kliboja, un tāpēc bija atbrīvots no tādiem pasākumiem kā dejošana vai sveču iedegšana. Visi viņu uzskatīja par brīvu, vientuļu "vecīti", un neviens no viņa negaidīja vairāk par smaidu brīdī, kad pie galda pienāk fotogrāfs.

Šeit un tagad viņš darba drēbēs staigāja no vienām kā zām uz citām, no vienām svinībām uz citām, no vienas valo das, vienas kūkas un viena veida mūzikas pie citas valodas, citas kūkas un cita veida mūzikas. Ediju nepārsteidza šī vien veidība. Viņš vienmēr bija uzskatījis, ka vienas kāzas no ci tām nemaz neatšķiras. Viņš tikai nevarēja saprast, kāds tam visam ir sakars ar viņu.

Viņš kārtējo reizi pārkāpa pār slieksni un nonāca Itā lijas ciematam līdzīgā vietā. Kalnu nogāzēs auga vīnogulāji un slējās šūnakmens namiņi. Daudziem vīriem bija no pie res atķemmēti un samitrināti biezi, melni mati, sievietēm bija tumšas acis un asi sejas vaibsti. Edijs atrada brivu vietu pie sienas un vēroja, kā jaunlaulātie zāģē baļķi ar divrocigo zāģi.

Mūziķi spēlēja flautu, vijoli, ģitāru, un viesi uzsāka dejot ta rantellu, griezdamies straujā ritmā. Edijs paspēra dažus so ļus atpakaļ. Viņa skatiens lūkojās pāri pūlim.

Līgavas māsa garā, violetā kleitā un pītā salmu cepurē slīdēja starp viesiem ar grozu, kas bija pilns cukurotām man delēm. No tāluma viņa izskatījās divdesmitgadīga.

"Per l'amaro e il dolce?" viņa sacīja, piedāvādama sal-dumus. "Per l'amaro e il dolce?… Per l'amaro e il dolce?…"

Izdzirdējis viņas balsi, Edija ķermenis notrīsēja. Viņš sāka svīst. Kaut kāda sajūta viņam lika skriet, bet cita sajūta piekala kājas pie zemes. Viņa tuvojās. Viņa ar skatienu at rada Ediju, lai gan acis bija paslēptas zem mākslīgām pu ķēm rotātās cepures malas.

"Per l'amaro e il dolce?" viņa smaidot teica, piedāvā dama mandeles. "Priekos un bēdās?…"

Tumšās matu cirtas aizsedza vienu viņas aci, un Edija sirds gandrīz eksplodēja. Tikai pēc laiciņa pavērās viņa lū pas, lai ļautu izlauzties skaņai no kakla dzīlēm, veidojot pirmo burtu vārdam, kas vienīgais lika viņam justies tā, kā tagad. Viņš nometās ceļos.

"Mārgerit…" viņš Čukstēja.

"Priekos un bēdās…" viņa teica.

Šodien ir Edija dzimšanas diena Edijs ar brāli sēž darbnicā.

"Šis, "Džo lepni saka, rādīdams brālim urbjmašīnu, "irjaunākais modelis."

Džo ir uzvilcis rūtainu sporta jaku un melnbaltus jājamzābakus. Edijs domā, ka brālis izskatās pārāk švītīgi —un švītīgi nozīmē neīsti —, bet Džo tagad strādā par saimniecības preču pārdevēju, kamēr Edijs gadiem valkā vienasun tās pašas drēbes, un ko nu viņš saprot…

"Tā gan," saka Džo, "un zini, ko? Tas darbojas ar baterijām. "

Edijs paņem pirkstos niecīgo bateriju — niķeļa un kadmija savienojumu. Tam ir grūti noticēt.

"Iedarbini," Džo mudina, padodams viņam urbi.

Edijs nospiež pogu. Tas trokšņaini sāk darboties.

"Forši, ne?" skaļā balsi saka Džo.

Torīt Džo bija atklājis Edijam savas jaunās algas apmēru. Tā bija trīsreiz lielāka nekā Edijam. Tad Džo apsveicabrāli ar viņa paaugstinājumu amatā — viņš tagad bija Rūbijas mola galvenais mehāniķis, ieņemot tēva veco amatu.

Edijam tobrīd gribējās atcirst: "Ja jau tas ir tik apsveicami,tad nāc strādā manā vietā, un es pastrādāšu tavējā," Ј&lt;?/noklusēja. Edijs nekad neteica to, ko viņš juta sirdsdziļumos.

"Vai te kāds ir?"

Durvīs stāv Mārgerita, rokās turēdama oranžu biļešurulli. Edija skats, kā vienmēr, pievēršas viņas sejai, viņasolīvkrāsas ādai, viņas tumšajām kajijkrāsas acīm. Viņa šovasar sākusi strādāt par biļešu pārdevēju, viņai ir Rūbijas mola formas tērps— balta blūze, sarkana veste, melnasgalifē, sarkana berete un piespraude ar viņas vārdu, kas piestiprināta zem atslēgas kaula. Tāds paskats Ediju sanikno,īpaši vīzdegunīgā brāļa priekšā.

*Parādi viņai to urbi," Džo saka. Viņš pagriežas pretMārgeritu. "To darbina baterijas."

Edijs piespiež pogu. Mārgerita saķer ausis.

"Tas jau pārspēj tavu krākšanu," viņa saka.

"Oo!" smiedamies iesaucas Džo. "Oo! Kā viņa tevi!"

Edijs kautrīgi nodur skatienu, tad pamana sievas smaidu.

"Vai tu vari iznākt uz mirkli?" viņa lūdz.

Edijs atbild, mājot ar urbjmašīnu: "Man jāstrādā."

"Tikai uz mirklīti, labi?"

Edijs lēni pieceļas, tad abi kopā iziet ārā. Saule iespīdviņam sejā.

"DAUDZ LAIMES DZIMŠANAS DIENĀ!" vesels bariņšbērnu inertā balsi sauc.

"Nu — ziniet… " Edijs saka.

Mārgerita iesaucas: "Tā, bērni, un tagad salieciet tortēsvecītes!"

Bērni pieskrien pie kārtainās vaniļas tortes, kas noliktauz tuvākā saliekamā galdiņa. Mārgerita pieliecas pie Edijaun iečukst viņam ausi: "Es mazajiem apsolīju, ka tu nopūttsi visas trīsdesmit astoņas svecītes ar vienu elpas vilcienu."Edijs nosprauslājas. Viņš vēro, kā viņa sieva darbojasar bērniem. Kā jau vienmēr, kad runa ir par Mārgeritu unbērniem, Edija garastāvokli uzlabo viņas nepiespiestā attieksme pret bērniem, taču visu sabojā apziņa, ka viņa nespēj tos dzemdēt. Viens no ārstiem teica, ka viņa ir pārāknervoza. Savukārt cits teica, ka nu jau ir par vēlu, ka vajadzēja to ieņemt divdesmit piecu gadu vecumā. Ar laikuviņiem vairs nebija naudas, lai staigātu pie ārstiem. Tā nutas bija.

Jau kādu gadu viņa ir runājusi par adopciju. Viņa apmeklēja bibliotēku. Nesa mājās papīrus. Edijs teica, ka viņibūs par vecu. Viņa atteica: 'Kas bērnam var būt par vecu?"

Edijs teica, ka padomās.

"Nu tā," viņa tagad iesaucas, stāvēdama pie tortes.

"Saņemies, mister Edij! Pūt visas nost. O, pagaidi…" Viņapārmeklē somiņu un izvelk fotoaparātu — sarežģītu rīkuar visādiem knibuļiem un apaļu zibspuldzi.

"Šarlīna man atļāva to paņemt. Tas ir polaroīds."

Mārgerita izkārto, lai visi tiek kadrā — Edijs nolieciespār torti, bērni saspiedušies viņam apkārt, apbrīnodami trīsdesmit astoņas sīkas liesmiņas. Viens puika iebaksta Edijamun saka: "Nopūt visas, sarunāts?"

Edijs palūkojas uz leju. Glazūra ir izbojāta, tajā varredzēt neskaitāmus sīku pirkstefu nospiedumus.

"Sarunāts," saka Edijs, bet viņš skatās uz sievu.

EDIJS LŪKOJĀS UZ j a u n o Mārgeritu.

"Tā neesi tu," viņš teica.

Viņa nolaida grozu ar mandelēm. Viņa skumīgi pasmai dīja. Aizmugurē dejoja tarantellu, aiz baltu mākoņu strēles rietēja saule.

"Tā neesi tu," viņš atkārtoja.

Dejotāji sauca: " Hu-r-heiF Viņi sita tamburīnus.

Viņa pasniedza roku. Viņš ātri un instinktīvi sniedzās pēc tās, it kā ķertu kādu krītošu priekšmetu. Viņu pirksti sa skārās, un vēl nekad viņš nebija tā juties — it kā pāri viņa ķermenim veidotos miesai līdzīgs apvalks — mīksts, silts un gandrīz kutelīgs. Viņa nometās uz ceļiem viņam blakus.

"Tā neesi tu," viņš teica.

"Tā esmu es," viņa čukstēja.

Hū-hei!

"Tā neesi tu, tā neesi tu, tā neesi tu," murmināja Edijs,

nolaidis galvu uz viņas pleca, un pirmo reizi kopš savas nā ves sāka raudāt.

VIŅU PAŠU KAZAS tika rīkotas Ziemsvētku vakarā, blāvi ap gaismota ķiniešu restorāna "Pie Semija Honga" otrajā stāvā, īpašnieks Semijs piekrita to izīrēt vakaram, nolēmis piekopt arī šādu biznesu. Edijs pēc armijas pāri palikušo naudu iz tērēja svētkiem — ceptam cālim, dārzeņiem ķiniešu gaumē, portvīnam un vīram ar akordeonu. Krēsli, uz kuriem sēdēja ceremonijas laikā, bija vajadzīgi ari vakariņām, tāpēc pēc jaun laulāto solījumu apmaiņas viesmīļi lūdza viesus piecelties un nonesa krēslus lejā pie galdiem. Akordeonists sēdēja uz ķeblīša. Pēc gadiem Mārgeritai patika jokot, ka vienīgā lieta, kuras trūka viņu kāzās, bija "bingo kartītes".

Kad visi bija paēduši un sadāvinājuši mazas veltes, tika uzsaukts pēdējais tosts, bet akordeonists nolika instrumentu.

Edijs un Mārgerita izgāja pa parādes durvīm. Viegli līņāja drēgns lietus, bet līgava ar līgavaini devās mājup ar kājām, jo bija jāiet tikai pāris kvartālu. Zem bieza rozā džempera Mārgeritai bija kāzu kleita. Edijam bija balta žakete, un krekls spieda viņa kaklu. Viņi turējās rokās. Viņi gāja laternu gaismā. Visa apkārtne šķita kā izmirusi.

ĻAUDIS RUNĀ, ka mīlestību "atrod", it kā tā būtu kāds aiz akmens noslēpts priekšmets. Bet mīlestība ir dažāda, un tā ne kad nav vienāda vīriešiem un sievietēm. Tas, ko cilvēki atrod, ir īpaša mīlestība. Un Edijs pret Mārgeritu atrada īpašu mīlestību, pateicīgu mīlestību, dziļu, bet klusu mīlestību, tādu, kas, viņaprāt, izslēdza visu pārējo un bija neaizstājama. Kad viņa nomira, Edija dienas pagura. Viņš iemidzināja savu sirdi.

Un tagad viņa atkal bija te, tikpat jauna kā viņu kāzu dienā.

MNāc man līdzi," viņa teica.

Edijs gribēja piecelties, bet viņa traumētais ceļgals sa liecās. Viņa bez pūlēm viņu pacēla.

"Tava kāja," viņa teica, uzlūkodama padzisušo rētu ar maigi atpazīstošu skatu. Tad viņa paskatījās uz augšu un pieskārās matu šķipsnām virs viņa ausīm.

"Tie ir sirmi," viņa smaidot teica,

Edijs nespēja pakustināt mēli. Viņš spēja tikai skatīties. Viņa bija tieši tāda, kādu viņš to atcerējās — patiesībā vēl skaistāka, jo pēdējās atmiņās viņa bija vecāka, slimīga sieviete.

Viņš klusēdams stāvēja blakus viņai līdz brīdim, kad viņas tumšās acis sašaurinājās un lūpas nebēdnīgi sakustējās.

"Edij," viņa gandrīz ieķiķinājās. "Vai tu jau esi aizmir sis, kā es agrāk izskatījos?"

Edijs norija siekalas. "Es nekad to neaizmirsīšu."

Viņa viegli pieskārās viņa sejai, un siltuma vilnis pāršalca Edija ķermeni. Viņa pamāja uz ciemata un dejojošo viesu pusi.

"Kāzas," viņa priecīgi teica. "Tāda bija mana izvēle. Aiz katrām durvīm vesela kāzu pasaule. Ak, Edij, tas nekad nemainās — kad līgavainis paceļ plīvuru, kad līgava pieņem gredzenu, viņu iespēju pilnās acis — visā pasaulē tas no tiek vienādi. Viņi patiešām tic, ka viņu mīla un viņu laulība pārspēs visus rekordus."

Viņa pasmaidīja. "Kā tu domā, vai mums tā bija?"

Edijs nezināja, ko lai atbild.

"Mums bija akordeonists," viņš teica.

V I Ņ I AIZGĀJA N O SVINĪBĀM pa grantētu taciņu. Mūzika pie klusa. Edijs gribēja viņai izstāstīt visu, ko bija redzējis, visu, kas bija noticis. Viņš gribēja viņu izjautāt par katru sīkumu un ari par katru nozīmīgo lietu. Viņš juta iekšēju satrau kumu — nemieru, kas te uznāca, te pazuda. Viņam nebija ne jausmas, ar ko lai sāk.

"Vai tev arī tā bija?" viņš beidzot jautāja. "Tu ari satiki piecus cilvēkus?"

Viņa pamāja ar galvu.

"Savus piecus cilvēkus," viņš teica.

Viņa atkal pamāja ar galvu.

"Un tie visu paskaidroja? Un vai tas ko mainīja?"

Viņa pasmaidīja. "Tas mainīja visu." Viņa pieskārās viņa zodam. "Un tad es gaidīju tevi."

Viņš vēroja viņas acis. Viņas smaidu. Viņš prātoja, vai viņas gaidīšanu varētu salīdzināt ar viņa.

"Cik daudz tu zini… par mani? Es domāju, cik daudz tu zini kopš…"

Viņam bija grūtības to izteikt.

"Kopš savas nāves."

Viņa novilka salmu cepuri un atgrūda biezās, jaunavī gās cirtas prom no pieres. "Nu, es zinu visu, kas notika, kad mēs bijām kopā…"

Viņa saknieba lūpas.

"Un es zinu, kāpēc tas notika…"

Viņa uzlika rokas uz krūtīm.

"Un vēl es zinu… ka tu mani ļoti mīlēji."

Tad viņa saņēma Edija otru roku. Viņš sajuta kūstošu siltumu.

"Es nezinu, kā tu nomiri."

Edijs mirkli padomāja.

"Es ari īsti nezinu," viņš teica. "Tur bija meitenīte, viņa bija zem atrakcijas, un viņai draudēja briesmas…"

Mārgerita iepleta acis. Viņa bija tik jauna. Tas bija grū tāk, nekā Edijs bija iedomājies — pastāstīt sievai par savu nāves dienu.

"Redzi, viņiem ir tādas atrakcijas, jaunas atrakcijas, nekā tamlīdzīga mūsu laikos nebija — tagad visi grib traukties ar ātrumu tūkstoš jūdzes stundā. Lai nu kā, ir viena tāda at rakcija, kur tu kriti kā ar liftu, un hidraulikas ierīcēm ir jāsabremzē kabīne un lēni tā jānolaiž, bet kaut kāda iemesla dēļ bija pārdilusi trose, un viena kabīne notrūka. Es vēl ar vien nesaprotu, kā tas varēja notikt, bet kabīne nokrita, jo es viņiem teicu, lai to laiž lejā. Saproti, es to pateicu Do minikam — tas ir puisis, kas tagad strādā pie manis — tā nebija viņa vaina, bet es viņam pateicu un pēc tam centos viņu apturēt, bet viņš mani nevarēja sadzirdēt, un tā mazā meitene tur sēdēja, un es gribēju tikt līdz viņai. Es centos viņu glābt. Es jutu viņas mazās rociņas, bet tad es…"

Viņš apklusa. Viņa pielieca galvu, mudinādama viņu turpināt stāstīt. Viņš dziļi izelpoja.

"Kopš esmu šeit ieradies, neesmu tik daudz runājis," viņš teica.

Viņa nolieca galvu un maigi pasmaidīja, un, to ieraugot,

Edija acīs sanesās asaras, viņam pāri gāzās skumju vilnis, un pēkšņi ne no šā, ne no tā nekas vairs nelikās svarīgi, viņu vairs neinteresēja ne paša nāve, ne atrakciju parks, ne pūlis, kuram viņš bija saucis: "Paejiet nost!" Kāpēc viņš par to runāja? Ko viņš īsti darīja? Vai tā patiesi bija viņa? Līdzīgi slēptām skumjām, kas uzpeldēdamas sagrābj sirdi, viņa dvē selē bija noslēptas senas jūtas, un viņa lūpas sāka trīcēt, un viņi tika ierauti straumē, kuru veidoja viss, ko viņš bija zau dējis. Viņš redzēja savu sievu, savu mirušo sievu, savu jauno sievu, savu pazudušo sievu, savu vienīgo sievu, un viņš vairs nevēlējās skatīties.

"Ak Dievs, Mārgerit," viņš čukstēja. "Man žēl, man ir tik ļoti žēl. Es to nevaru izteikt. Nevaru izteikt. Nevaru izteikt."

Viņš nolieca galvu plaukstās un tomēr to pateica, viņš pateica to, ko saka visi.

"Man tevis tik ļoti pietrūka…"

Šodien ir Edija dzimšanas diena

Hipodroms ir vasaras apmeklētāju pārpildīts. Sievietēm galvāsir salmu platmales, viri smēķē cigārus. Edijs un Noels pametdarbu ātrāk, lai "Dienas dubultajā likmē" liktu uz Edijadzimšanas dienas skaitli — trīsdesmit deviņi. Viņi sēž uzzilganpelēkiem atvāžamiem sēdekļiem. Pie viņu kājām ir papīra alus glāzes, novietotas uz biezas izmesto biļešu kārtas.Pirms mirkļa Edijs uzvarēja dienas pirmajā skrējienā.Tad viņš uzlika pusi no laimesta uz otro skrējienu un atkaluzvarēja, tā viņam gadījās pirmo reizi. Viņš saņēma $209Pēc tam, kad mazākās likmēs bija zaudējis, viņš uzlika visuuz sestā skrējiena zirgu, tāpēc ka abi ar Noelu ārkārtīgi loģiski izsprieda — viņš bija atnācis gandrīz bešā, tad jaunekas ļauns nenotiks, ja viņš ieradīsies mājās bez naudas.

"Padomā — ja tu vinnēsi," tagad saka Noels, "tev būsskanošais mazulim. "

Nozvana zvans. Zirgi sāk aulekšot. Viņi skrien vienābarā skrejceļa attālākajā taisnajā posmā, viņu krāsaini zīdainie sāni sajaucas ar viņu aulekšiem. Edijs izvēlējiesastoto numuru, zirgu vārdā Džersijs Finčs, kas nemaz navslikta izvēle, varbūt viens pret četri, 6c/ tos, J?o iVbefc tikkobija teicis par mazuli— to, fetini Bfi/s Mārgerita vēlasadoptēt— uzdzen viņam minas apziņu. Mņi varēja izmantot to naudu. Kāpēc viņš rikojas šādi?

Pūlis pieceļas. Zirgi tuvojas pa taisno posmu. DžersijsFinčs izraujas un pāriet pilnos auļos. Priecīga kņada sajaucas ar dārdošu ūjināšanu. Noels iebrēcas. Edijs sažņaudzsavu biļeti. Viņš ir vairāk uztraucies, nekā to vēlētos. Viņamuzmetas zosāda. Metis zirgs atraujas no bara.

Tas ir Džersijs Finčs!

Tagad Edijam ir gandrīz SSOO.

"Man jāpiezvana uz mājām. " titiš saka.

Tu visu sabojāsi, " saka Noels.

"Kā tu to domā?"

tu kādam pastāsti, tu aizbiedēsi laimi."

'Tu esi jucis."

"Nezvani."

"Es viņai piezvanīšu. Mņa būs priecīga."

"Viņa par to nepriecāsies."

Edijs aizklibo līdz taksofonam un iemet piecus centus.

Mārgerita paceļ klausuli. Edijs izstāsta viņai jaunumus. Noelam ir taisnība. Mņa nav laimīga. Viņa saka, lai Edijs braucmājās. Mņšsaka. lai viņa nemāca, kas viņam būtu jādara.

"Mums drīz būs bērns, " viņa rājas. "Tu nevari turpināt šādi uzvesties."

Edijs noliek klausuli, viņam svilst ausis. Mņš atgriežaspie Noela, kurš, atspiedies pret margām, ēd zemes riekstus.

'Nu, ko es teicu." saka Noels.

Mņi dodas pie lodziņa un izvēlas nākamo zirgu. Edijsizvelk no kabatas naudu. No vienas puses, viņš to nevēlas,no otras puses; viņš grib divreiz vairāk, lai viņš var touzmest uz gultas, mājās pārnācis, un pateikt sievai: "Še,pērc, ko vien vēlies!"

Noels skatās, kā viņš iebāž naudas žūksni lodziņa atverē. Viņš paceļ uzacis.

"Zinu, zinu," saka Edijs.

Viņš nezina, ka Mārgerita, nespēdama viņam atzvanīt, ir nolēmusi atbraukt uz hipodromu un viņu atrast.

Viņa nožēlo, ka sakliedza uz viņu, jo Šodien taču ir viņadzimšanas diena, un viņa vēlas atvainoties, vēl viņa vēlasviņu apstādināt. Viņa zina no iepriekšējām reizēm, ka Noelsgribēs palikt līdz pašām beigām — tāds nu viņš ir. Tā kā līdzhipodromam jābrauc tikai desmit minūtes, viņa paķer rokassomiņu un savā lietotajā "Nash Rambler" autiņā brauc pa

Okeāna bulvāri. Viņa nogriežas pa labi Lestera ielā. Saule jauir norietējusi, debesis gandrīz nav saskatāmas. Mašīnas pārsvarā brauc pretējā virzienā. Viņa tuvojas Lestera ielas ceļapārvadam, kuru agrāk izmantoja hipodroma apmeklētāji,uzkāpjot pa trepēm, pārejot ielu un nokāpjot atkal lejā. Tadhipodroma īpašnieki samaksāja pilsētai, lai tur tiek uzstādītsluksofors, un ceļa pārvads pārsvarā bija pamests.

Šovakar pārvads nav pamests. Uz tā atrodas divi tīņi,kuri nevēlas tikt atrasti, divi septiņpadsmitgadnieki, kuripirms divām stundām bēga no veikala, kurā viņi nozagapiecus blokus cigarešu un trīs pintes "Old Harper" viskija.Tagad, izdzēruši pudeles un izsmēķējuši daudzas cigaretes,viņi kļuvuši garlaikoti tin šūpo iztukšotās pudeles virs sarūsējušās margas malas.

"Vai tu mani izaicini?" viens jautā.

"Izaicinu," saka otrs.

Pirmais palaiž pudeli brīvā kritienā. un viņi pieliecasaiz metāla režģa, lai paskatītos. Pudele gandrīz trāpa tienai mašīnai un sašķist uz ielas seguma.

"Hūūū!" otrs iesaucas. "Vai tu to redzēji r

"Tagad met savējo, zaķpāstala. *

Otrais pieceļas, izstiepj pudeli un m^m ceļa foltopusi, kur satiksme nav tik bliva. Viņš šūpo ptulcli uz priekšuun atpakaļ, mēģinādams notrāpu bridi, lai puJeh nokristustarp mašīnām, viņš to dara īā, it kā tā būtu līda mākslaun viņš būtu mākslinieks.

Viņš atlaiž pirkstus, llņš gandrīz smaida.

Divpadsmit metru zemāk Margaritai nemaz prātā neienāk paskatīties uz augšu Ļ tina nenojauš, ka kāds atrodasuz ceļa pārvada. Mņa domā rikai par to. kā dabūt Edijuprom no hipodroma, kamēr titram nēi ir kaut mazliet naudas, Mirklī, kad viņa prāto. kurā sēdtietu sektorā viņu meklēt, viņas priekšējo stiklu pāršķeļ viskija pudele — lido stikli.

Mašīna maina virzienu un ietriecas betona apmalē. Mņasķermenis tiek mētāts kā lelle, tas atsitas pret durvīm, pret paneli un pret stūri, saplosot aknas, salaužot roku un tik spēcīgi atsitot galvu, ka viņa zaudē dzirdi. Mņa nedzird, kāčīkst bremzes. Viņa nedzird, kā signalizē mašīnas. Mņa nedzird tenisa kurpes ar gumijas zolēm, kuru īpašnieki steidzas lejā pa Lestera ielas pārvada kāpnēm un pazūd naktstumsā.

MILESTIBA LĪDZĪGI LIETUM var veldzēt no augšas, mērcējot pārus mitrā priekā. Dažreiz dzīves nežēlīgajā tveicē mīlestība virspusē izžūst, un tad jāmeklē veldze no apakšas, tiecoties pie saknēm, lai izdzīvotu.

Pēc negadījuma Lestera ielā Mārgerita nonāca slimnīcā. Gandrīz sešus mēnešus viņa bija piekalta pie gultas.

Traumētā akna sadzija, bet tēriņu un kavēšanās dēļ viņi netika pie adoptēšanas. Bēmu, uz kuru viņi bija cerējuši, atdeva citiem. Šā gadījuma neizrunātā vainas sajūta nespēja rast mieru — tā vienkārši pārvietojās no vīra uz sievu kā ēna. Mārgerita uz ilgu laiku kļuva ļoti klusa. Edijs nodevās darbam. Ēnu varēja just pie viņu galda, un tās klātbūtnē viņi ēda — starp galda piederumu un šķīvju šķindēšanu.

Kad viņi runāja, viņi runāja par sīkumiem. Viņu mīlas ūdens bija paslēpies zem saknēm. Edijs vairs nekad neslēdza derības zirgu skriešanās sacīkstēs. Viņa tikšanās ar Noelu beidzās, jo ne viens, ne otrs pie brokastu galda nespēja parunāt atraisīti.

Kāds atrakciju parks Kalifornijā atklāja tērauda cauruļveida trasi — tā bija izliekta tik asos leņķos, kādas nespētu izveidot koka trasi, un pēkšņi amerikāņu kalniņi, kas bija iekrituši aizmirstībā, atkal bija nākuši modē. Parka īpašnieks Baloka kungs bija pasūtinājis tērauda konstrukciju Rūbijasmolam , un Edijs pārraudzīja tā būvi. Viņš rēca uz strādniekiem, sekodams katrai to kustībai. Viņš neticēja kaut kam tik ātram. Sešdesmit grādu leņķi? Viņš bija pārliecināts, ka te kāds cietīs. Lai nu kā, tas viņam ļāva novirzīt domas.

Atrakcija "Sapņainā gliemežnīca" tika nojaukta. Tāpat ari "Rāvējslēdzis". Un ari "Mīlas tunelis", jo mūsdienu jau-natnei tas likās pārāk banāls. Pēc pāris gadiem uzcēla jaunu atrakciju ar laivu nobraucieniem — "Baļķi kalnu strautā", un, Edijam par pārsteigumu, tā kļuva ļoti populāra. Apmeklētāji slīdēja pa ūdens kanāliem un beigās ar lielu plunkšķi iekrita lielā baseinā. Edijs nekādi nesaprata, kāpēc cilvēkiem tā patika slapināties, ja trīssimt metru tālāk atradās okeāns.

Tik un tā viņš to apkopa, basām kājām strādādams ūdenī, nodrošinot, lai laivas nekad neizslīdētu no trases. Ar laiku vīrs un sieva atkal sāka runāt, un vienu vakaru Edijs pat ierunājās par atkārtotu mēģinājumu adoptēt bērnu. Mārgerita paberzēja pieri un teica: "Tagad mēs esam par vecu."

Edijs jautāja: "Kas bērnam var būt par vecu?"

Gāja gadi. Lai gan bērnu viņi tā ari neadoptēja, viņu brūce lēnām sadzija un attiecības uzlabojās, aizpildot vietu, kuru tie bija taupījuši trešajam. Rītos viņa viņam gatavoja grauzdiņu un kafiju, bet viņš viņu aizveda līdz viņas uzkopšanas darbiem, tad pats brauca atpakaļ uz molu. Dažreiz pēcpusdienās viņa darbu beidza ātrāk un viņi abi gāja pa dēļu celiņu, kopā apstaigājot Edija darba maršrutu, vizinoties ar karuseļa zirdziņiem vai sēžot dzelteni krāsotos gliemežvākos, kamēr Edijs pārbaudīja rotorus un troses un klausījās dzinēja dūkšanā.

Kādā jūlija vakarā viņi gāja gar okeāna krastu, ēzdami vīnogu saldējumu, viņu basās pēdas grima smiltis. Viņi paskatījās apkārt un saprata, ka pludmalē ir paši vecākie. Mārgerita ieminējās par bikini peldkostīmiem, kādos tagad staigāja jaunas meitenes un kādu viņai nekad nebūtu drosmes uzvilkt. Viņš teica, ka meitenēm ir veicies, jo, ja viņa tādu uzvilktu, vīrieši skatītos tikai uz viņu. Lai gan tobrīd Mārgeritai bija pāri četrdesmit un viņas gurni bija kļuvuši platāki, un sīku grumbiņu tīkls bija izveidojies ap viņas acīm, viņa bija pateicīga Edijam un paskatījās uz viņa šķībo degunu un plato žokli. Viņu mīlas ūdeņi atkal lija no augšas un izmērcēja viņus tikpat spēcīgi, kā to spētu ūdens, kas skalojās pie viņu kājām.

PAGĀJA VĒL TRIS GADI. Viņi vēl aizvien dzīvoja tajā pašā dzīvoklī, kurā mita, pirms nomira Edija māte. Mārgerita teica, ka dzīvoklis viņai atgādinot bērnību, un labprāt pa logu vēroja veco karuseli. Mārgerita gatavoja vistas siteni. Pēkšņi, pilnīgi negaidīti, viņas labās rokas pirksti paši no sevis izstiepās. Tie atliecās. Tos vairs nevarēja saliekt. Sitenis noslīdēja no plaukstas. Tas iekrita izlietnē. Viņas roka notrīsēja.

Viņas elpa paātrinājās. Mirkli viņa vēroja sastingušos, pirkstus, kuri, šķiet, nevis piederēja viņai, bet gan kādam, kas turēja milzīgu, neredzamu burku.

Tad viss sagriezās.

"Edij?" viņa sauca, bet, kad viņš ienāca, viņa jau bezsamaņā gulēja uz grīdas.

NOTEICA DIAGNOZI: tas bija audzējs smadzenēs, un viņas aiziešana bija sagaidāma līdzīga kā daudziem citiem — ar pretvēža zālēm, ar izkritušu matu kušķiem, ar trokšņainiem radiācijas aparātiem ritos un ar vemšanu slimnīcas tualetēs vakaros.

Pēdējās dienās, kad vēzis jau bija viņu pteveieis, ārsti tikai noteica: "Atpūties. Nesatraucies."" Kad viņa uzdeva jautājumus, viņi līdzjūtīgi nolieca galvas, it kā ar katru galvas mājienu skopi iepilinātu zāles. ņa saprata, ka tā ir tikai pieklājība — savā bezpalīdzība viņi izturējās jauki, un, kad viens no ārstiem ieminējās, ka "vajadzētu savilkt visus galus", Mārgerita palūdza, lai viņu izraksta no slimnīcas. Viņa vairāk uzstāja, nevis lūdza.

Edijs viņai palīdzēja uzkāpt pa trepēm un pakāra viņas mēteli, viņa apskatīja dzīvoklī. Viņa gribēja sākt gatavot, bet viņš viņu apsēdināja un uzsildīja ūdeni tējai. Iepriekšējā dienā viņš bija iegādājies jēra gaļas karbonādi un tovakar nemākulīgi uzrīkoja vakariņas dažiem lūgtiem draugiem un kolēģiem, kuri lielākoties sveicināja Mārgeritu un viņas bālo seju, sakot apmēram tā: "Skat. kas ir atgriezies!", it kā tās būtu atgriešanās, nevis aiziešanas svinības.

Viņi ēda kartupeļu putru no "CorningWare" šķīvjiem, desertā bija karameļu kūka, un, kad Mārgerita bija iztukšojusi otro vīna glāzi, Edijs paņēma pudeli un ielēja viņai trešo. Pēc divām dienām viņa pamodās ar kliedzienu. Naksnīgajā klusumā viņš viņu aizveda uz slimnīcu. Viņi runāja īsiem teikumiem — ko varētu teikt ārsts, kam vajadzētu piezvanīt. Lai gan viņa sēdēja blakus sēdeklī, Edijs viņu juta it visur — stūrē, gāzes pedālī, mirkšķinot acis, norijot siekalas.

Katra viņa kustība izstaroja vēlmi viņu paturēt.

Viņai bija četrdesmit septiņi gadi.

"Vai tev karte ir līdzi?"

"Kāda karte…" viņš truli nesaprata.

Viņa dziļi ievilka elpu un aizvēra acis, un, kad viņa atsaka runai, viņas balss bija kļuvusi vārgāka — it kā katrs elpas vilciens būtu smags pārbaudījums.

"Apdrošināšanas," viņa izdvesa.

"Jā, jā," viņš ātri atbildēja, "es to paņēmu."

Viņi nolika mašīnu stāvvietā, Edijs izslēdza motoru.

Pēkšņi viss kļuva pārāk kluss un pārāk mierīgs. Viņš dzirdēja katru troksnīti: kā zem viņa iečīkstas ādas sēdeklis, kā iešņirkstas durvju rokturis, kā ieplūst āra gaiss, kā pēdas saskaras ar asfaltu, kā džinkst atslēgas.

Edijs atvēra viņai durvis un palīdzēja izkāpt. Viņas pleci bija krampjaini uzrauti — kā pārsalušam bērnam. Viņas mati plivinājās gar seju. Viņa nošķaudījās un paskatījās uz apvārsni. Viņa pamāja Edijam un ar galvu norādīja uz attālu,

lielu, baltu panorāmas ratu, kurā kā eglītes rotājumi karājās sārtas kabīnes.

"Var redzēt pat no šejienes," viņa teica.

"Panorāmas ratu?" viņš vaicāja.

Viņa novērsās. "Mājas."

TĀ KĀ DEBESIS VIŅŠ VĒL NEBIJA GULĒJIS, Edijam šķita, ka viņš ar katru no cilvēkiem, kuru te saticis, ir pavadījis vai rākas stundas. Taču, nezinot ne dienu, ne nakti, ne guļot, ne mostoties, bez saulrietiem un paisumiem, bez maltītēm un grafikiem, kā viņš to varēja noteikt?

Būdams kopā ar Mārgeritu, viņš vēlējās tikai laiku —vairāk un vairāk laika — un viņam to piešķīra — naktis un dienas, un atkal naktis. Viņi staigāja cauri durvīm, izvēlēdamies kāzas, un runāja par visu, ko vien viņa sirds vēlējās.

Kādā zviedru ceremonijā viņš viņai pastāstīja par savu brāli Džo, kurš pirms desmit gadiem bija nomiris no sirdstriekas, tieši mēnesi pēc jaunas mājas iegādes Floridā. Kādās krievu kāzās viņa jautāja, vai viņš saglabāja veco dzīvokli, un viņš atbildēja jā , un viņa teica, ka priecājas par to. Kāzu ceremonijā kādā libāņu ciematā viņš stāstīja par to. kas ar viņu no ticis šeit, Debesīs, un viņa šķietami klausījās un vienlaikus jau zināja. Viņš stāstīja par Zilo Vīru un viņa atziņu par to, kāpēc vieni mirst, kamēr citi turpina dzīvot, viņš stāstīja par kapteini un par viņa uzupurēšanās teoriju. Kad viņš stāstīja par tēvu, Mārgerita atcerējās daudzās naktis, kurās viņš bija dusmojies uz veco vīru, satriekts par viņa klusēšanu. Edijs viņai pastāstīja, ka ir salīdzis mieru, un viņa pacēla uzacis, viņas lūpas pavērās, un Ediju pāršalca sena, silta sajūta, pēc kuras viņš gadiem bija ilgojies — vienkārši iepriecināt sievu.

KĀDU VAKARU EDIJS STĀSTĪJA PAR TO, kā izmainījies Rūbijas  mols . kā vecās atrakcijas nojauktas, kā maigās svilpavnieku skaņas nomainījis dārdošs rokenrols, kā amerikāņu kalniņi tagad atgādina korķviļķi un kā vagoniņi karājas ar kājām  gaisā , kā "tumsas" atrakcijas, ar kurām agrāk saprata atsta-rojošās krāsās izkrāsotus kartona kovbojus, tagad bija pārpildītas ar videoekrāniem un neatšķīrās no nepārtrauktas televizora vērošanas.

Viņš viņai pateica jaunos nosaukumus. Vairs nekādu "Ķipīšu" vai "Kukaiņu kūleņu". Tagad ir "Viesulis", "Prāta mezgls", "Superierocis" un "Virpulis".

"Izklausās dīvaini, vai ne?" Edijs teica.

"Izklausās," viņa grūtsirdīgi atsaucās, "it kā tā būtu kāda cita cilvēka vasara."

Edijs aptvēra, ka tieši tā viņš bija visus Šos gadus juties.

"Man vajadzēja atrast citu darbu," viņš viņai teica. "Piedod, ka mēs tur palikām tik ilgi. Mans tēvs. Mana kāja. Pēc kara es vienmēr esmu juties kā tāds dīkdienis."

Viņš redzēja, kā skumjas atspoguļojas viņas sejā.

"Kas toreiz notika?" viņa jautāja. "Kara laikā?"

Viņš ne reizi viņai to nebija stāstījis. Tas bija kļuvis pašsaprotams. Kareivji tajā laikā darīja to, kas viņiem bija jādara, un nerunāja par to pēc atgriešanās. Viņš aizdomājās par tiem vīriem, kurus bija nogalinājis. Viņš domāja par tiem sargiem. Viņš atcerējās asiņainās rokas. Viņš prātoja, vai viņam vispār tiks piedots.

"Es sevi pazaudēju," viņš teica.

"Nē," sacīja viņa sieva.

"Jā," viņš nočukstēja, un viņa neko neteica.

DAŽREIZ TUR, DEBESIS, viņi abi kopā gulēja. Bet neaizmiga. Uz zemes, teica Mārgerita, kad tu iemiedz, tu dažreiz izsapņo savu paradīzi, un šie sapņi palīdz to izveidot. Taču tagad šādiem sapņiem nebija jēgas.

Tā vietā Edijs apskāva viņas plecus, iebužināja seju viņas matos un dziļi ieelpoja. Kādā brīdī viņš jautāja sievai, vai Dievs zina, ka viņš ir te. Viņa pasmaidīja un teica: "Protams," — lai ari kad Edijs bija atzinis, ka vienu savas dzīves posmu viņš nodzīvojis, slēpdamies no Dieva, bet pārējo dzīves laiku viņam šķitis, ka palicis Dieva nepamanīts.

Ceturtā mācība

VISBEIDZOT PĒC DAUDZĀM SARUNĀM Mārgerita ieveda Ediju pa kādām durvīm. Viņi bija atgriezušies mazajā, apaļajā telpā.

Viņa apsēdās uz ķebļa un salika kopā plaukstas. Viņa pagriezās pret spoguli, un Edijs pamanīja viņas atspulgu. Viņas — jā, bet ne savējo.

"Šeit gaida līgava/ viņa teica, pieglauzdama matus, vērojot sevi spogulī, tomēr domās esot citur. "Šajā mirklī tu pārdomā to, ko tu dari. Ko tu izvēlies. Ko tu mīlēsi. Vai tas ir pareizi. Edij, tas var būt burvīgs mirklis.''

Viņa pagriezās pret viņu.

"Tev daudzus gadus bija jādzīvo bez mīlestības, vai ne?"

Edijs klusēja.

"Tev Šķita, ka esmu tev nolaupīta, ka esmu tevi pametusi pārāk ātri."

Viņš lēnām pieliecās. Viņas lavandas krāsas kleita bija izklājusies viņa priekšā.

"Tu mani pameti pārāk ātri," viņš uzsvēra.

"Vai tu uz mani dusmojies?"

Ne,

Viņas acis lespldējās.

"Nu labi, dusmojos."

"Tam visam bija iemesls," viņa teica.

"Kāds iemesls?" viņ.š izbrīnīts jautāja. "Kāds tur var būt iemesls? Tu nomiri. Tev bija četrdesmit septiņi gadi. Tu biji labākais cilvēks pasaulē, un, kad tu nomiri, tu zaudēji visu.

Un arī es visu zaudēju. Es zaudēju vienīgo sievieti, kuru jebkad esmu mīlējis."

Viņa saņēma viņa rokas. "Nē, tu nezaudēji. Es biju tepat. Un tu mani tāpat mīlēji.

Zaudēta mīlestība tomēr paliek mīlestība, Edij. Tā vienkārši pieņem citu formu. Tu neredzi savu mīļoto smaidu,

neēdini viņus, nevari sabužināt viņu matus un nevari viņus izdancināt. Bet — vienas jūtas izbāl, citas pastiprinās. Atmiņas. Atmiņas kļūst par tavu sabiedroto. Tu tās lolo. Tu pie tām turies. Tu ar tām dejo."

"Dzīvei pienāk gals," viņa teica, "bet mīlestībai — nekad."

Edijs atcerējās tos gadus pēc sievas nāves. Tas bija kā skatīties pāri sētai. Viņš apzinājās, ka tur, ārā, ir dzīve, lai arī saprata, ka nekad nevarētu būt daļa no tās.

"Es nekad nevienu citu neesmu gribējis," viņš klusi teica.

"Es zinu," viņa teica.

"Es arvien tevi mīlēju."

"Es zinu." Viņa nolieca galvu. "Es to jutu."

"Šeit?" viņš jautāja.

"Pat šeit," viņa smaidot atbildēja. "Tik spēcīga var būt zaudēta mīlestība."

Viņa stāvēja un atvēra durvis, un Edijs, samirkšķinājis acis, sekoja viņai. Telpa bija blāvi apgaismota, tajā bija salokāmie krēsli, un stūri sēdēja akordeonists.

"Šo te es taupīju beigām," viņa teica.

Viņa izstiepa rokas. Pirmo reizi, esot Debesis, viņš uzdrošinājās tuvoties, viņš pienāca viņai klāt» aizmirsdams gan kāju, gan paša negatīvo attieksmi pret dejām, mūziku un kāzām; viņš tagad saprata, ka viņi patiesībā vienmēr ir bijuši kopā.

"Trūkst tikai," Mārgerita čukstēja, apņemdama viņa plecu, "bingo kartīšu."

Viņš pasmaidīja un aplika roku ap viņas vidukli.

"Vai drīkstu tev ko jautāt'" viņš prasīja.

"Jā."

"Kāpēc tu izskaties kā mūsu kāzu dienā?"

"Domāju, ka tev patiks."

Viņš mirkli padomāja. "Vai tu vari to izmainīt?"

"Izmainīt?" Tas viņu šķietami uzjautrināja. "Ko?"

"Esi tāda, kā beigās."

Viņa nolaida rokas. "Beigās es nemaz nebiju jauka."

Edijs pakratīja galvu, tam nepiekrītot.

"Vai tu varētu?"

Viņa padomāja un atgriezās viņa skavās. Vīrs ar akordeonu spēlēja pazīstamu melodiju. Viņa dungoja viņam ausī, un viņi lēnām sāka kopā kustēties atmiņu pilnā ritmā, kādā vīrs spēj dalīties tikai ar savu sievu.

Es tevi iemīlēju,

lai gan pats to negribēju,

lai gan pats to negribēju…

Es tevi iemīlēju,

Un to tu zināji visu laiku,

Un to tu zināji visu laiku…

Kad viņš adieca galvu, viņai atkal bija četrdesmit septiņi gadi, grumbiņas ap acīm, plānāki mati, zem zoda āda bija mazliet nokarena. Viņa pasmaidīja, un viņš atsmaidīja, viņa viņam bija tikpat skaista kā vienmēr, un viņš aizvēra acis un pirmo reizi vārdos izteica to, ko bija jutis kopš brīža, kad viņu atkal ieraudzīja: "Es nevēlos nekur doties. Es gribu palikt tepat."

Kad viņš atvēra acis, viņa rokas vēl arvien it kā turēja viņu, taču viņas tur vairs nebija, ari viss cits bija zudis.

Piektdienas pēcpusdiena. Ceturksnis uz četriem Dominiks piespieda lifta pogu, un durvis klabēdamas aizvērās. Lifta iekšējās durvis mijās ar ārējām durvīm. Kabīne vilkās augšup, un caur tīkloto stiklu viņš vēroja, kā pazūd vestibils.

"Neticami, ka šis lifts vēl strādā," Dominiks teica. "Tas droši vien ir no pagājušā gadsimta."

Vīrs, kas viņam stāvēja blakus, bija īpašumu pilnvarnieks. Viņš viegli pamāja, izlikdamies, ka viņu tas interesē.

Viņš noņēma cepuri — tā bija sasmakusi, viņš svīda — un vēroja, kā uz misiņa paneļa izgaismojās cipari. Šodien tas bija jau viņa trešais apmeklējums. Vēl viens, un viņš varēs doties mājās pusdienot.

"Edijam daudz nekā nebija," Dominiks sacīja.

"Mhm," atteica virs, slaucīdams pieri ar kabatas lakatiņu. "Tad jau tas nebūs ilgi."

Lifts zvārodamies apstājās, durvis klabēdamas atvērās, viņi pagriezās 6. B dzīvokļa virzienā. Gaiteņa grīda bija klāta ar sešdesmito gadu melnbaltajām flīzēm, varēja just, ka kflcls gatavo ēdienu — smaržoja pēc ķiplokiem un ceptiem kartupeļiem. Pārvaldnieks viņiem bija iedevis atslēgu, piekodinādams, ka nākamā trešdiena ir pēdējais termiņš. Tad dzīvoklis jāatbrīvo jauniem īrniekiem.

"O," izsaucās Dominiks, atvērdams durvis un ienākdams virtuvē. "Samērā kārtīgi tādam vecītim." Izlietne bija tīra, plaukti bija noslaucīti. Dievs zina, ka viņa mājās nekad nav bijis tik kārtīgi.

"Finanšu dokumenti?" vaicāja vīrietis. "Banku dekla rācijas?"

Dominiks iedomājās Ediju valkājam rotaslietas un gandrīz sāka smieties. Viņš aptvēra, cik ļoti viņam pietrūkst vecā vīra, cik dīvaina bija sajūta, ka molā viņa vairs nebija — neviens neizkliedza pavēles, neviens nepānraudzīja visu ar ērgļa acs modrību. Viņi pat nebija izvākuši viņa skapīti. Nevienam nebija dūšas. Viņi vienkārši atstāja viņa mantas darbnīcā tā, kā tās stāvēja, it kā viņš rit ieradīsies darbā.

"Nezinu. Vai paskatījāties guļamistabā tajā kastē zem spoguļa?"

"Kumodē?"

"Jā. Ziniet, es šeit esmu bijis tikai vienu reizi. Es patiešām pazinu Ediju kā darba kolēģi."

Dominiks pārliecās galdam un paskatījās ārā pa virtuves logu. Viņš redzēja veco karuseli. Viņš paskatījās pulk stenī. Ja runājam par darbu, viņš pie sevis piebilda.

Pilnvarnieks atvēra kumodes augšējo atvilktni. Viņš pastūma malā zeķes, akurāti saliktas pa pāriem, un apakšveļu — baltus bokseršortus, sagrēdotus ar gumijām vienā pusē. Zem tiem bija pabāzta veca ar ādu apvilkta kaste, kas iedvesa respektu. Viņš to atvēra, cerēdams ātri atrast to, ko meklēja.

Viņš sašķobījās. Nekā svarīga. Nekādu bankas deklarāciju, nekādu apdrošināšanas polišu. Vienīgi melna kaklasaite, ķiniešu restorāna ēdienkarte, nospēlētu kāršu kāva, vēstule ar armijas medaļu un izbalējusi polaroīda fotogrāfija, kurā redzams vīrietis pie dzimšanas dienas tortes un kuram apkārt sastājies bērnu bariņš.

"Klau," no otras istabas sauca Dominiks. "vai jūs meklējat šo?"

Viņš ienāca istabā, rokās turēdams kaudzi ar vēstulēm, kuras viņš bija izņēmis no virtuves atvilktnes — dažas bija no vietējās bankas, citas no Veterānu Pārvaldes. Pilnvarnieks tās pārskatīja un, acis nepacēlis, teica: "Ar to pietiks."

Viņš paņēma bankas paziņojumu un piefiksēja konta atlikumu. Tad, kā jau bieži Šādos apmeklējumos, viņš klusībā pats sevi apsveica ar savām veiksmīgi ieguldītajām akcijām, parādzīmēm un pilnvaroto pensiju plānu. Tas katrā ziņā pārspēja šā nabagā večuka mantisko stāvokli, jo viņam nebija, ar ko plātīties, izņemot kārtīgu virtuvi.

Piektais cilvēks, kuru Edijs satiek debesīs

BALTS — VISAPKĀRT TIKAI BALTS — nebija ne zemes, ne debesu, ne apvāršņa starp abām. Tikai pilnīgi kluss baltums, tik kluss kā biezs sniega putenis visklusākajā saullēktā.

Edijs redzēja tikai baltu. Viņš dzirdēja tikai pats savu smago elpu, kurai sekoja elpas atbalss. Viņš ievilka elpu un dzirdēja vēl skaļāku ieelpu. Viņš izelpoja, un cita izelpa at balsojās.

Edijs aizvēra acis. Klusums kļūst neizturams, kad ir zi nāms, ka to nekas nepārtrauks. Un Edijs zināja. Viņa sievas vairs nebija. Viņš izmisīgi vēlējās viņu vēl vienu minūti, pus minūti, vēl piecas sekundes, bet nevarēja ne pastiepties, ne pasaukt, ne pamāt, pat ne apskatīt viņas foto. Viņš jutās tā, it kā būtu nokritis pa trepēm un tagad, savēlies čokurā, gu lētu zemē. Viņa dvēsele bija vienaldzīga. Viņam nebija pa mudinājumu. Klibs un nedzīvs viņš karājās tukšumā, it kā būtu pakārts uz āķa, it kā asinis no viņa ķermeņa būtu izsūknētas. Varbūt viņš tā karājās dienu vai mēnesi. Varbūt gadsimtu.

Vienīgi tad, kad varēja sadzirdēt klusu, bet uzmācīgu troksni, viņš sakustējās, smagnēji paceļot plakstus. Viņš jau bija apmeklējis Četrus Debesu līmeņus, saticis četrus cilvē kus, un, kaut ari katrs līmenis bija mīklains brīdī, kad Edijs tajā ieradās, viņš juta, ka šis būs pavisam atšķirīgs. Šoreiz skaņas ietrīsējās skaļāk, un Edijs, pakļaujoties dzī ves laikā attīstītajam aizsardzības instinktam, savilka dūres, taču redzēja vienīgi labajā rokā sažņaugto spieķi. Viņa apakš delmi bija noklāti ar brūnganiem plankumiem. Viņa nagi bija mazi un dzeltenīgi. Uz kailajām kājām bija uzmetušies sārti izsitumi — "jostas roze" —| šī kaite viņam bija parādījusies pēdējās nedēļās, dzīvam esot. Viņu biedēja paātrinātā no vecošanās. No "cilvēku grāmatvedības" viedokļa viņa ķer menis bija tuvu galam.

Atkal bija dzirdams troksnis, neregulāri, spalgi klie dzieni un īslaicīgi klusuma brīži. Dzīves laikā šādas skaņas viņš bija dzirdējis savos murgos, un viņu pārņēma drebuļi, to atceroties: ciemats, ugunsgrēks, Smitijs un šis troksnis — šī spiedzošā čirkstēšana, kura, kā izrādījās, skanēja no viņa kakla brīdī, kad viņš vēlējās runāt.

Viņš sakoda zobus, it kā tas varētu apklusināt troksni, bet tas turpinājās kā neizslēgts pulksteņa zvans, līdz Edijs iekliedzās smacējošajā baltumā: "Kas tas ir? Ko tu gribi no manis?"

Spalgais troksnis pazuda fonā, ļaujot sadzirdēt citu trok sni — nenoteiktu, nerimstošu ducināšanu, plūstošas upes skaņu, un baltums sarāvās un kļuva par saules atspīdumu vizošajā ūdenī. Zem Edija kājām parādījās zeme. Viņa spie ķis atdūrās pret kaut ko cietu. Viņš atradās augstu krastā, kur pār viņa seju pāršalca viegla vēja vēsma, kur miglainā dū makā norasoja viņa āda. Viņš pavērās lejup un ieraudzīja upē šīs nezūdoši spiedzošās skaņas avotu: un viņam kā akmens novēlās no sirds — līdzīgi kā vīram, kas, rokās sagrā bis beisbola nūju, secina, ka viņa mājā neviens nav ielauzies.

Šī skaņa — šī klaigājošā, svilpjošā, trinkšķošā spiegšana — bija tikai un vienīgi bērnu klaigu kopkoris; tūkstošiem bērnu spēlējās un Šļakstījās upē, spiegdami un nevainīgi smiedamies.

Vai tad šāds bija mans sapnis? viņš pie sevis domāja.

Visu šo laiku? Kāpēc?Viņš vēroja mazos — daži lēkāja, daži brida pa ūdeni, daži nesa spainīšus, kamēr citi vārtījās ga-rajā zālē. Viņš pamanīja, ka tur valda zināms miers, nema nīja ķildu, kuras parasti izcēlās starp bērniem. Viņš pamanīja vēl kaut ko. Tur nebija pieaugušo. Nebija ari pusaudžu. Tur bija tikai bērni, kuru āda bija tumša koka krāsā un kuri šķie tami uzmanīja paši sevi.

Tad Edija skatiens pievērsās baltam laukakmenim. Uz tā stāvēja slaida auguma meitenīte, nošķirti no citiem, pret viņu pavērstu skatienu. Viņa pavicināja abas rociņas, mājot, lai viņš nāk lejā. Viņš vilcinājās. Viņa pasmaidīja. Viņa atkal pamāja un nolieca galvu, it kā sakot: Jā, tu.

Edijs nolaida spieķi, lai atbalstītos lejupgājienam. Viņš paslīdēja, traumētais celis ieliecās, un kājas uzšāvās gaisā.

Bet, pirms viņš atsitās pret zemi, viņš no aizmugures sajuta pēkšņu vēja brāzmu, un viņš tika pagrūsts uz priekšu un no stādīts uz kājām, un tur nu viņš bija, stāvēdams pretī mei tenītei, it kā viņš tur būtu stāvējis mūžīgi.

Šodien ir Edija dzimšanas diena

Viņam ir piecdesmit viens. Sestdiena. Tā ir viņa pirmā dzimšanas diena bez Mārgeritas. Papīra krūzītē viņš ielej bezkofeīna kafiju un ēd divus grauzdiņus ar margarīnu. Laikāpēc negadījuma ar sievu Edijs izvairījās no jebkādām dzimšanas dienas svinībām, sakot: "Kāpēc lai es godinātu šodienu?" Mārgerita uzstāja. Viņa cepa torti. Viņa ielūdzadraugus. Viņa katru gadu pirka maisiņu ar ledenēm, untas bija pārsiets ar lentīti. "Tu nevari atteikties no savasdzimšanas dienas, " viņa mēdza teikt.

Tagad, kad viņas vairs nav, Edijs mēģina atteikties.Darbā viņš sevi piesprādzē pie amerikāņu kalniņa loka,vientuļi augstu gaisā kā tāds kalnā kāpējs. Vakarā viņš dzīvoklī skatās tālrādi. Viņš agri iet gulēt. Nav ne tortes, ne viesu.

Nav grūti uzvesties parasti, ja tu jūties parasts, un atteikšanās bālums kļūst par Edija dienu nokrāsu.

Viņam ir sešdesmit. Trešdiena. Viņš agri ierodas darbnīcā. Viņš atver brūnu paciņu ar pusdienām un noņemgabaliņu žāvētas desas no sviestmaizes. Viņš to uzliek uzāķa, tad iemet auklu zvejas caurumā. Viņš vēro, kā ēsmaturas virs ūdens. Beigās tā pazūd viļņos—jūra to aprij.

Viņam ir sešdesmit astoņi. Sestdiena. Viņš izliek savastabletes uzgaida. Iezvanās tālrunis. Zvana viņa brālis Džo—no Floridas. Džo vēl daudz laimes dzimšanas dienā. Džostāsta par savu mazdēlu. Džo stāsta par savu māju. Edijsvismaz piecdesmit reižu atkārto: "A-ha."

Viņam ir septiņdesmit pieci. Pirmdiena. Viņš uzvelkbrilles, lai pārbaudītu tehniskās apkopes atskaites. Viņš pamana, ka kāds ir izlaidis iepriekšējā vakara maiņu un ka

"Jocīgā Locīgā Tārpa" atrakcijai nav pārbaudītas bremzes.Viņš nopūšas un noņem no sienas uzrakstu — TEHNISKĀS

PĀRBAUDES DĒĻ ATRAKCIJA UZ LAIKU SLĒGTA — un aiznes to uz "Jocīgā Locīgā Tārpa" ieeju, šķērsojot dēļu terasi,un pats pārbauda bremžu stāvokli.

Viņam ir astoņdesmit divi. Otrdiena. Pie atrakciju parkaieejas apstājas taksometrs. Viņš iesēžas priekšējā sēdvietā,līdzi velkot savu spieķi.

"Vairākums cilvēku izvēlas sēdēt aizmugurē," sakašoferis.

"Jums ir iebildumi?"

Šoferis parausta plecus. "Nē, es neiebilstu." Edijs lūkojas taisni uz priekšu. Viņš nesaka, ka, šādi sēžot, viņš vairāk jūtas kā pie stūres, un viņš pats nav vadījis automobilijau divus gadus, kad viņam atņēma tiesības.

Taksometrs ved viņu uz kapiem. Viņš apmeklē māteskapu, brāļa kapu, bet pie tēva kapa uzkavējas tikai pārismirkļu. Kā jau ierasts, sievas kapu viņš atstāj uz beigām.

Viņš atbalstās uz spieķa, vēro kapakmeni un domā pardaudzām lietām. Ledenes. MņŠ domā par ledenēm. Vinsprāto, ka šobrīd tās varbūt nolauztu liņatn kādu zobu, betviņš tās ēstu, ja vien tās varētu ēst kopā ar viņu.

Pēdēja mācība

MAZAJAI MEITENEI bija aziātiski sejas vaibsti, varbūt pieci vai seši gadi, burvīga kanēļa krāsas seja, tumsnējas plūmes krāsas mati, mazs, plakans deguntelis, pilnīgas lūpas, kas priecīgi atsedza viņas zobus, no kuriem daudzi vēl nebija izauguši, un ļoti pievilcīgas acis — tik melnas kā roņāda — ar mazu, baltu aplīti kniepadatas lielumā tur, kur vajadzētu būt acs zīlītei. Viņa pasmaidīja un sajūsmā sita plaukstas līdz brīdim, kad Edijs pienāca vienu soli tuvāk, un tad nāca iepazīties.

"Tala," viņa nosauca savu vārdu, salikdama plaukstas uz krūtīm. "Tala," Edijs atkārtoja.

Viņa pasmaidīja tā, it kā tikko būtu iesākusies kāda spēle. Viņa norādīja uz savu izšūto blūzi, kas brīvi karājās uz viņas pleciem un bija samirkusi upes ūdenī. "Baro" viņa teica.

"Baro."

Viņa pieskārās sārtajam audumam, kas bija aptīts ap viņas augumiņu un kājām.

"Saja."

"Saja."

Tad sekoja viņas kurpes, kas atgādināja koka tupeles —"bakyct\i0 tad zaigojošie gliemežvāki pie viņas kājām — "capti tad no bambusa savīts paklājiņš — " banig " kas bija izklāts viņai priekšā. Viņa pamāja, lai Edijs apsēžas uz paklājiņa, un arī viņa apsēdās, kājas zem sevis salocījusi.

Pārējie bērni viņu neievēroja. Viņi šļakstījās, vārtījās un vāca no upes dibena akmeņus. Edijs vēroja, kā viens zēns berž otru ar akmeni — viņa muguru un paduses.

"Mazgājas," teica meitene. "Kā to mēdza darīt mūsu inas"

"Inas?" Edijs pārjautāja.

Viņa ieskatījās Edijam sejā.

"Māmiņas," viņa teica.

Edijs savas dzīves laikā bija dzirdējis daudz bērnu, bet Šīs meitenes balsī viņš nespēja saklausīt minstināšanos, runājot ar pieaugušo. Viņš prātoja, vai viņa un pārējie bērni bija izvēlējušies savu paradīzi upes malā, vai arī viņu niecīgo atmiņu dēļ šī miermīlīgā ainava viņiem tikusi izvēlēta.

Viņa norādīja uz Edija krekla kabatu. Viņš pavērās uz leju. Pīpju slotiņas.

"Tu domā šīs?" viņš jautāja. Viņš tās izvilka un salocīja tā, kā to bija darījis molā. Viņa pacēlās uz ceļiem, lai redzētu, kā tas notiek. Viņa rokas drebēja. "Redzi? Tas ir…" —viņš pabeidza locīt — "…sunītis."

Viņa to paņēma un pasmaidīja — smaidu, kādu Edijs bija redzējis tūkstošiem reižu.

"Tev tas patīk?" viņš vaicāja.

"Tu mani aizdedzināt," viņa teica.

EDIJS JUTA, ka viņa žoklis saspringst.

"Ko tu tikko teici?"

"Tu mani aizdedzināt. Tu man taisīt uguni."

Viņas balss bija vienkārša kā bērnam, kas atbild mājas darbu.

"Mana ina sacīt, lai es gaidīt iekš nipa. Mana ina sacīt, lai slēpjos."

Edijs pieklusināja balsi, vārdus izrunājot lēni un pārdomāti.

"No kā… tu slēpies, mazulīt?"

Viņa ar pirkstu norādīja uz pīpju slotiņu sunīti, tad iemērca to ūdenī.

"Sundalong" viņa teica.

"Sundalong?"

Viņa paskatījās uz augšu.

"Zaldāts."

Edijs šo vārdu sajuta kā naža asmeni mēlē. Atmiņas pārpludināja galvu. Karavīri. Sprādzieni. Mortons. Smitijs. Kapteinis. Ugunsmetēji.

"Tala…" viņš čukstēja.

"Tala," viņa sacīja, smaidot pati par savu vārdu.

"Kāpēc tu esi šeit — debesīs?"

Viņa nolaida sunīti.

"Tu mani aizdedzināt. Tu man taisīt uguni."

Edijam gar acīm viss satumsa. Viņa galva sāka dunēt.

Viņa elpa paātrinājās.

"Tu biji Filipīnās… tā ēna… tajā būdā…"

"Nipa. Ina sacīt, ka tur ir droši. Gaidīt viņu. Drošība.

Tad liels troksnis. Liels uguns. Tu mani aizdedzināt." Viņa paraustīja savus Šauros plecus. "Nav drošība."

Edijs norija siekalas. Viņa rokas drebēja. Viņš ieskatījās viņas dziļajās, melnajās acīs un centās pasmaidīt, it kā smaids būtu tas, kas meitenītei tagad visvairāk būtu vajadzīgs. Viņa pasmaidīja pretī, bet tas Edijam lika sabrukt. Viņa seja sašļuka, un viņš paslēpa to plaukstās. Viņa pleci un plaušas rausto ties ļāvās izmisumam. Tumsa, kas visus Šos gadus bija me tusi viņa dzīvei ēnu. beidzot pati no sevis atklājās, tas bija pa īstam — miesa un asinis — šis bērns — Šo burvīgo bērnu viņš bija nogalinājis, sadedzinājis; ae murgi, kuri viņu naktis mocīja — viņš tos bija pelnījis līdz mielēm. Viņš to bija redzējis! Tā ēna liesmās! Mirusi no viņa rokas! Ab viņaliesmainās rokas/ Asaras šļācās caur viņa pirkstiem, un viņa dvēsele kaut kur krita.

Viņš skaļi vaimanāja, un no viņa krūtīm izlauzās kauciens, kādu viņš agrāk nekad nebija dzirdējis, — tas bija kauciens no viņa esības dzīlēm, kauciens, kas saviļņoja upi un debesu dūmaku. Viņa ķermenis konvulsīvi raustījās, un viņa galva mežonīgi kratījās, kamēr kaucienu nomainīja lūgsnai līdzīgi vārdi, kas vienā elpas vilcienā plūda pār lūpām kā atskārsme: "Es tevi nogalināju, ES TEVI NOGALINĀJU/ Tad vārdi pārvērtās čukstos: "Piedod …" Tam sekoja: "DIEVS, PIEDOD MAN…", un visbeidzot: "Ko es esmu izdarijis… KO ES ESMU IZDARĪJIS?..?

Viņš bez apstājas raudāja līdz brīdim, kad raudas pārvērtās trīsās. Tā viņš drebēja, šūpodamies uz priekšu un atpakaļ. Viņš bija nometies ceļos uz paklājiņa mazās, melnmatainās meitenītes priekšā, kura savukārt upes krastā spēlējās ar zvēriņu no pīpju slotiņām.

VIENĀ BRĪDĪ, kad sāpe bija izsāpēta, Edijs juta, ka viņam kāds piebaksta pie pleca. Viņš paskatījās un ieraudzīja Talu turam rokās akmeni.

"Tu mani mazgā," viņa teica. Viņa iebrida upē un pagriezās ar muguru pret Ediju. Tad viņa pāri galvai novilka savu izšūto baro.

Viņš novērsās. Viņas āda bija šausmīgi apdegusi. Viņas sīciņais augums un šaurie pleciņi bija melni, pārogļojušies un ČOlaini. Kad viņa apgriezās, skaistā, nevainīgā sejiņa bija drausmīgi rētaina. Viņas lūpas bija atkārušās. Atvērta bija tikai viena acs. No viņas matiem pāri bija palikuši tikai plankumi uz apdeguša skalpa, kas tagad bija klāts ar cietām, grubuļainām krevelēm.

"Tu mani mazgā," viņa atkārtoja, izstiepusi akmeni.

Edijs ievilkās upē. Paņēma akmeni. Viņa pirksti drebēja.

"Es nemāku…" viņš tik tikko dzirdami murmināja. "Man nekad nav bijuši bērni…"

Viņa pacēla savu apdedzināto roku, un Edijs to maigi satvēra, lēnām beržot akmeni gar viņas apakšdelmu, līdz rētas sāka atlobīties. Viņš paberzēja stiprāk, un tās nolobījās pavisam. Viņš paātrināja savas kustības, līdz apsvilusi āda nokrita un varēja saskatīt veselo ādu. Tad viņš apgrieza akmeni uz otru pusi un berza viņas kaulaino muguriņu, sīkos plecus un sprandu, visbeidzot ari viņas vaigus, pieri un ādu aiz ausim.

Viņa atbalstījās pret viņu, atliekusi galvu uz viņa atslēgas kaula, aizvērusi acis, šķietami iemiegot. Viņš uzmanīgi berza viņas plakstiņus. Viņš tāpat apstrādāja viņas lūpas un kreveļainos plankumus uz galvas, un pēc laika no galvas ādas izlīda plūmju krāsas mati, un viņa priekšā atkal bija sejiņa, kuru viņš bija redzējis sākumā.

Kad viņa atvēra acis, to baltumi spīdēja kā bākugunis.

"Es ir pieci," viņa nočukstēja.

Edijs nolaida akmeni, un viņu pārņēma šermuļi, saraustīti elpojot, viņš teica: "Pieci… a-ha… Pieci gadiņi?"

Viņa noraidoši pakratīja galvu. Viņa izstiepa piecus pirkstus. Tad viņa tos pielika pie Edija krūtīm, it kā sacīdama: Tavs pieci. Tavs piektais cilvēks.

Pūta silts vējiņš. Asara noritēja pār Edija vaigu. Tala to pētīja tā, kā bērns pētī kukaini zālē. Tad viņa ierunājās, it kā attāluma starp viņiem nebūtu.

"Kāpēc skumsti?" viņa jautāja.

"Kāpēc es skumstu?" viņš čukstēja. "Šeit?"

Viņa norādīja uz leju. "Tur."

Edijs iešņukstējās, tas bija pēdējais atlikušais Šņuk stiens, it kā viņam krūtis vairs nebūtu gaisa. Viņš bija nojaucis visas barjeras, tā vairs nebija pieaugušā — bērna saruna.

Viņš teica to, ko viņš bija teicis visiem: Mārgeritai, Rūbijai,

Kapteinim, Zilajam Vīram un visvairāk jau pats sev.

"Mani māca skumjas, jo es neko ar savu dzīvi nedarīju.

Es nebiju nekas. Es neko nesasniedzu. Es pazudu. Es jutos tā, it kā man tur nebūtu vietas."

Tala izvilka pīpju slotiņu sunīti no ūdens.

"Tev tur bija vieta," viņa teica.

"Kur? Rūbijas molā?" Viņa pamāja.

"Labojot atrakcijas? Vai tāda bija manas dzīves jēga?"Viņš dziļi izelpoja. "Kāpēc?"

Viņa pašķieba galvu uz sāniem, it kā tas būtu pats par sevi saprotams.

"Bērni," viņa teica. "Tu dod viņiem drošību. Tu dari man labu."

Viņa kustināja suņuku pretim viņa kreklam.

"Tev tur bija jābūt," viņa teica un tad pieskārās viņa krekla uzšuvei ieķiJķinoties, un pateica vēl divus vārdus:" Ap ko pes Edijs."

EDIJS IESLĪDĒJA MUTUĻOJOŠAJĀ ŪDENI. Zemūdens viņu ielenca viņa dzīves stāstu akmeņi, cits citu pārklādami. Viņš juta, kā ķermenis izkūst, izšķīst, un viņš juta, ka tas, kas sekos pēc piektā satiktā cilvēka, nebūs ilgi un ka tas ir tagad atkarīgs no viņa paša.

"Tala?" viņš iečukstējās.

Viņa paskatījās augšup.

"Tā mazā meitenīte molā. Tu par viņu zini?"

Tala lūkojās uz saviem pirkstu galiem. Viņa piekrītoši pamāja.

"Vai es viņu izglābu? Vai es viņu aizvilku projām?"

Tala pakratīja galvu. "Neaizvilki."

Edijs nodrebēja. Viņš nolaida galvu. Lūk, tā. Stāsta beigas.

"Pastūmi," sacīja Tala.

Viņš pacēla acis. "Pastūmu?"

"Tu pastūmi viņas kājas. Neaizvilki. Tu pastūmi. Lielā kabīne krita. Tu viņu izglābi."

Edijs aizvēra acis, it kā atraidot dzirdēto. "Bet es jutu viņas rokas," viņš teica. "Tā ir vienīgā lieta, ko atceros. Es nevarēju viņu pastumt. Es jutu viņas rokas"

Tala pasmaidīja un pasmēla upes ūdeni, tad ielika savus mazos, slapjos pirkstiņus Edija lielajās plaukstās. Viņš uzreiz atpazina sajūtu, ka tās jau tur reiz ir bijušas.

"Ne jau viņas rokas" viņa teica. u Manas rokas. Es tevi atvedu uz Debesīm. Lai tu būtu drošībā."

TAJĀ MIRKLĪ ŪDENS LĪMENIS UPĒ strauji pacēlās, ieskaujot Edija vidukli, krūtis un plecus. Pirms viņš spēja ievilkt elpu, bērnu kņada izzuda virs viņa, un viņš tika ierauts spēcīgā, bet klusā straumē. Viņš vēl arvien bija satvēris Talu, bet viņš juta, kā viņa ķermenis tiek nomazgāts no viņa dvēseles, miesa no kaula, un līdz ar šo sajūtu pazuda ari visas sāpes un apnicība, ko viņš agrāk turēja sevī, katra rēta, katra brūce,katra sliktā atmiņa.

Viņā vairs nekā nebija, viņš bija lapa ūdenī, un viņa to liegi vilka cauri ēnai un gaismai, cauri zilām, bālām, dzeltenām, melnām nokrāsām, un viņš saprata, ka šīs krāsas bija viņa dzīves sajūtu nokrāsas. Viņa to vilka cauri lūstošajiem lielā, pelēcīgā okeāna viļņiem, un viņš ieslīdēja žilbinošā gaismā virs gandrīz neiedomājamas ainas.

Varēja redzēt molu, tajā bija tūkstošiem vīriešu un sieviešu, tēvi, mātes un bērni — ļoti daudz bērnu: bērni no pagātnes un tagadnes, bērni, kas vēl pat nebija dzimuši, plecu pie pleca, roku rokā, cepurēs, īsbiksēs. piepildīdami gan dēļu terasi, gan atrakcijas, gan koka platformas, sēdēdami cits citam uz pleciem vai cits cita klēpī. Viņi bija tur (.vai ari būtu tur), pateicoties parastām, ikdienišķām darbībām, kuras savas dzīves laikā veicis Edijs. Negadījumi, kurus viņš novēr sis; atrakcijas, kuras viņš uzturējis kārtībā; nemanāmās lietas, kuras viņš katru dienu ietekmējis. Lai gan viņu lūpas nekustējās, Edijs dzirdēja viņu balsis, vairāk balsu, nekā viņš varēja iedomāties, un viņu pārņēma milzīgs miers — tādu viņš vēl nekad nebija jutis. Viņš tagad bija brīvs no Talas tvēriena, un viņš slīdēja virs smiltīm un virs dēļu terases,virs telšu jumtiem un vidusceļa torņu smailēm, slīdēja pretī lielā, baltā panorāmas rata augšpusei, kur vienā no kabīnēm, kas viegli šūpojās, sēdēja sieviete dzeltenā kleitā —viņa sieva Mārgerita, gaidot viņu ar izstieptām rokām. Viņš pasniedzās viņai pretī un ieraudzīja viņas smaidu, un balsis saplūda vienā vienīgā Dieva vārdā:Mājas.

Epilogs

ATRAKCIJU PARKS RŪBijAS MOLS tika atvērts trīs dienas pēc negadījuma. Ziņas par Edija nāvi nedēļu bija lasāmas avīzes, taču tad to vietu ieņēma citi stāsti par citiem nāves gadījumiem.

Atrakciju "Fredija brīvais kritiens" šajā sezonā slēdza,bet nākamajā gadā to atkal atvēra, tikai ar citu nosaukumu —"Pārdrošais kritiens". Pusaudži tajā saskatīja savas drosmes apliecinājumu, tas patika daudziem apmeklētājiem, un īpašnieki bija apmierināti.

Edija dzīvokli — to, kurā viņš bija uzaudzis, — izīrēja jaunam īrniekam, kurš virtuves logā ielika rūtotu stiklu, tā aizsedzot skatu uz veco karuseli. Dominiks, kurš piekrita uzņemties Edija darba pienākumus, ielika Edija atstātās mantas lādē, nolikdams to darbnīcā blakus citām Rūbijas mola piemiņas lietām, starp kurām bija ari fotogrāfijas.

Nikijs — jauneklis, kura atslēga bija nodeldējusi tērauda trosi, — pasūtināja jaunu atslēgu, kad bija atgriezies mājās, un pēc pāris mēnešiem pārdeva savu mašīnu. Viņš bieži atgriezās Rūbijas molā , kur saviem draugiem lielījās, ka viņa vecvecmāmiņa ir bijusi tā sieviete, kuras vārdā nosaukts šis parks.

Gadalaiki mainījās, un, kad skolās sākās brīvdienas, kad dienas palika garākas, pūļi atgriezās atrakciju parkā pie lielā, pelēcīgā okeāna — cilvēku nebija tik daudz kā tematiskajos atpūtas parkos, bet pietiekami. Kad vasara ir klāt, atgriežas mundrums un pludmale saista apmeklētājus ar viļņu šalkām, un tie pulcējas pie karuseļiem un pie Panorāmas ratiem un pērk saldus ledus dzērienus un cukura vati.

Rūbijas molā izveidojās rindas, un kaut kur citur ari izveidojās piecu cilvēku rinda. Viņi gaida piecās izvēlētās atmiņās, lai mazā meitenīte Eimija vai Annija izaugtu, iemīlētu, novecotu un nomirtu un lai beigās saņemtu atbildi uz jautājumu, kāpēc viņa ir dzīvojusi. Un šajā piecu cilvēku rindā bija ari vecs vīrs ar vaigubārdu, linu cepuri un šķību degunu, kurš gaidīja "Sapņainajā gliemežnīcā", lai dalītos savās pārdomās par Debesu noslēpumu: mēs katrs cits citu iespaidojam un citi iespaido mūs, un pasaule ir pilna stāstu, bet visi stāsti ir viens vesels.

Content

Alboms Mičs Pieci Cilvēki kurus tu satiec Debesīs

BEIGAS

Ceļojums

Ierašanas

Pirmais cilvēks, kuru Edijs satiek debesīs

Pirmā mācība

Otrais cilvēks, kuru Edijs satiek debesīs

Otra mācība

Trešais cilvēks, kuru Edijs satiek debesis

Trešā mācība

Ceturtais cilvēks, kuru Edijs satiek debesis

Ceturtā mācība

Piektais cilvēks, kuru Edijs satiek debesīs

Pēdēja mācība

Epilogs