Svami Vivekānanda

Džnāna Joga. Praktiskā Vēdānta

Vivekānanda Svami

Džnāna Joga. Praktiskā Vēdānta

I dala

Mani lūdza pateikt kaut vai dažus vārdus par Vē- dāntas filozofijas praktisko nozīmi. Esjau esmu teicis: kā teorija šī filozofija nenoliedzami ir laba; bet kā to izmantot praksē? Jebkura teorija, ja tā ir nepraktiska, galīgi neko nav vērta, ja nu vienīgi noder prāta vingrinājumiem. Tāpēc arī Vēdāntai, lai tā kļūtu par reliģiju, ir jābūt pilnīgi praktiskai un lietojamai visās dzīves jomās. Taču ar to vēl nepietiek; Vēdānta sludina dzīves vienotību it visā, un līdz ar to, ja tā kļūst par reliģiju, šķietamajai atšķirībai starp reliģiju un dzīvi ir jāizzūd. Reliģiskajiem ideāliem ir jāaptver viss dzīves lauks, jācaurstrāvo ikkatra mūsu doma un aizvien vairāk un vairākjāizpaužas mūsu darbībā.

Turpmāk es pamazām pāriešu pie Vēdāntas praktiskās puses; bet šai lekciju sērijai paredzēts būt par mācības pamatu, tāpēc mums vispirms jāaplūko teorijas unjāizseko tam, kā tās tika izstrādātas, kā, aizsākušās mežā, tās pārgāja uz trokšņainu pilsētu ielām. Cita starpā uzsvērsim, ka daudzas no šīm teorijām nevis iznākušas no vientuļām meža slēptuvēm, bet gan nākušas no troņiem, no cilvēkiem, kas vairāk nekā jebkurš cits bijuši aizņemti šajā dzīves kņadā, - no valdniekiem, kas sēž tronī.

Svetaketu bija Arunas, viedā un, visticamāk, vientuļnieka, dēls. Viņš uzauga mežā, bet pēc tam aizgāja uz Pančalasas pilsētu un tur ieradās valdnieka Pra- vahana Džaivali galmā. Valdnieks viņam jautāja: 'Vai tu zini, kā cilvēki nomirstot aiziet no šejienes?" - "Nē, kungs." - "Vai zini, kā mirušie atgriežas šurp?" - "Nē, kungs." - "Vai zini, kā dzīvo senči un dievi?" - "Nē, kungs." Tad Svetaketu tika uzdoti citi jautājumi un, tā kā viņš nespēja uz tiem atbildēt, valdnieks viņam sacīja, ka viņš neko nezinot. Zēns devās atpakaļ pie tēva, atstāstīja viņam sarunu ar valdnieku, un tēvs dēlam teica, ka arī viņš nezinot, kā atbildēt uz valdnie- ka jautājumiem. Tad viņi abi kopā aizgāja pie valdnieka un lūdza iemācīt tiem šo dziļo gudrību. Valdnieks sacīja, ka šī zinātne, šī filozofija līdz šim bijusi zināma tikai valdniekiem, pat priesteri par to neko nav zinājuši. Tomēr valdnieks sāka mācīt viņiem to, ko pats šajā priekšmetā zināja. Tādējādi dažādās Upanišadās mēs atrodam vienu un to pašu domu, ka Vēdāntas filozofija nav mežā dzimušu pārdomu rezultāts, ka lielākoties to pārdomājuši un izklāstījuši prāti, kas visvairāk nodarbināti ar mūsu pasaulīgajām lietām. Mēs nepazīstam cilvēkus, kas būtu vēl vairāk aizņemti nekā absolūtie monarhi, kuri neiero- bežoti valda pār miljoniem lielu tautu, un tomēr šie valdnieki ir bijuši arī dziļi domātāji.

Tas jau parāda, ka Vēdāntas filozofijai jābūt ļoti praktiskai. Vēlāk, kad tiksim līdz Bhagavadgītai, kas satur vislabākos Vēdāntas filozofijas komentārus, ar kuriem jūs varbūt jau esat pazīstami, mēs atradīsim ainu, kurā kaujas laukā Krišna māca šo filozofiju Ar- džunam, un ikkatrā Gītas lappusē ieraudzīsim skaidri izteiktu prasību pēc vissaspringtākās darbības, kuras pamatā ir absolūts miers. Šo ideju sauc par darba noslēpumu, un tās īstenošana ir Vēdāntas mērķis. Bezdarbība, ja to saprot kā pasivitāti, nevar būt merkis. Ja ta butu merkis, tad sienas, kas mus ieskauj, izrādītos saprātīgākas nekā mēs, jo tās ir bezdarbīgas. Zemes kaudze, koka celms būtu vislielākie gudrajie, tāpēc ka tie ir inerti. Un bezdarbība nekļūst par darbību, pat ja to pavada kaislība. īsta darbība, kas arī ir Vēdāntas mērķis, saistīta ar pastāvīgu mieru, to mieru, kas nav iztraucējams, to prāta līdzsvarotību, kuru nekas no apkārt notiekošā nespēj izjaukt. Un mēs paši no savas dzīves pieredzes zinām, ka darbam šāds stāvoklis ir vislabākais. Man bieži ir jautāts, kā iespējams strādāt, neizjūtot kaismi, kas parasti strādājot ir jūtama. Es arī tā domāju pirms daudziem gadiem; bet, kļuvis vecāks un vairāk pieredzējis, konstatēju, ka tas nav pareizi. Jo mazāk kaismes, jo labāk sokas darbs. Jo mierīgāki mēs esam, jo labāk jūtamies un jo vairāk padarīsim. Palaižot brīvībā savas sajūtas, mēs tērējam daudz enerģijas, sabeidzam savus nervus, satraucam prātu un padarām ļoti maz. Enerģija, kam jāpāriet darbībā, tiek tērēta jūtām, kas neko nedod. Visa enerģija tiek derīgi izlietota tikai tad, ja prāts ir pilnīgi mierīgs un koncentrēts. Un, lasot pasaules visizcilāko darbinieku biogrāfijas, jūs redzat, ka viņi visi ir bijuši apbrīnojami mierīgi cilvēki; nekas nav varējis izsist viņus no līdzsvara. Ja cilvēks dusmojas, viņš daudz neizdarīs; turpretī tas, kam nav noslieces uz dusmošanos, vienmēr strādā sekmīgāk. Ikviens, kas padodas dusmām, naidam vai kādai citai kaislībai, nav spējīgs ražīgi strādāt; viņš tikai nomoka sevi, nesasniedzot nekādus rezultātus. Vislielāko darba daudzumu paveic mierīgs, līdzsvarots prāts.

Vēdānta parāda ideālu, bet ideāls, kā zinām, vienmēr stāv tālu no visa reālā vai, kā mēdz teikt, praktiskā. Savā apkārtējā vidē mēs ievērojam divas

tendences: viena ir - piemerot ideālu dzīvei, bet otra - saskanot dzīvi ar ideālu. To atcerēties ir ārkār- ?

tīgi būtiski, jo šīs tendences mums ir lieli kārdinājumi- Es domāju, ka esmu varējis rīkoties tikai noteiktā veidā, un liela daļa no šīs rīcības bijusi slikta, jo to vadījušas kaislības, dusmas, naids vai egoisms. Un tā nu, ja kāds nāks pie manis sludināt ideālu, kas pirmām kārtām pieprasa, lai es atsacītos no sava egoisma, no izdabāšanas savām kaislībām, es uzskatīšu šo ideālu par nepraktisku. Bet, ja cilvēks ieradīsies ar ideālu, kas attaisno manu egoismu, samierina mani ar visām manām nelietībām, es tūdaļ pat nopriecāšos un alkatīgi metīšos uz viņa ideālu: tas man šķitīs vispiemērotākais. Vārdam "praktisks", tāpat kā vārdam "pareizticīgs", tiek piešķirta dažāda nozīme. "Mana reliģija ir pareizā ticība, bet jūsējā - ķecerība." Tāpat ir arī ar praktiskumu. Tikai tas ir praktisks, ko es par tādu uzskatu. Ja esmu veikalnieks, man vienīgā praktiskā nodarbe ir tirgošanās. Ja esmu zaglis, manā uztverē praktiskas zinības ir tikai prasme zagt; viss pārējais ir nepraktisks. Mēs visi lietojam vārdu "praktisks" attiecībā uz to, ko konkrētajā stāvoklī un apstākļos varam darīt. Tāpēc es palūgšu jūs iegaumēt, ka Vēdānta gan ir ārkārtīgi praktiska, tomēr tikai ideāla nozīmē. Ideāls, ko tā sludina, lai cik augsts, nav nesasniedzams, un tomēr tas ir pietiekami augsts, lai būtu ideāls. Visas Vēdāntas mācības rezultāts izsakāms vārdos "Tu esi Tas", proti, tu esi Dievs! Visi tās atsevišķie pārspriedumi un prāta slēdzieni aizved mūs pie izpratnes par dvēseli, šķīstu un visuzinošu; tā mums rāda, ka tādi māņticīgi priekšstati kā dzimšana un miršana ir tīrā ģeķība, ja runājam par dvēseli. Dvēsele nekad nepiedzimst un nekad nemirst, un tādas domas kā "man jāmirst" vai "es baidos nomirt" ir vienīgi māņticība. Mānīga ir arī doma, ka "es nespēju to izdarīt vai neizdarīt". Es spēju izdarīt visu. Vēdānta pirmām kārtām saka cilvēkam, lai viņš sev tic. Dažas reliģijas cilvēku, kas netic personiskajam Dievam, sauc par ateistu; turpretī Vēdāntā teikts, ka ateists irtas, kas netic sev. Par ateismu Vēdānta sauc neticību savas paša dvēseles diženumam. Daudziem tā, bez šaubām, ir briesmīga doma, un vairākums no mums atzīst, ka šāds ideāls nekad nav sasniedzams; taču Vēdānta apgalvo, ka to varam saniegt mēs ikviens. Ne rasu, dzimuma vai vecuma atšķirības, ne ari kaut kas cits nebūs šķērslis, lai šo ideālu īstenotu, jo šī filozofija rāda, ka tas jau ir īstenots.

Visi spēki Visumā mums jau pieder. Un mēs paši aizsedzam ar rokām sev acis un kliedzam, ka ir tumšs. Ziniet, ka ap mums nav tumsas. Noņemiet rokas no acīm - un jūs ieraudzīsit, ka gaisma vienmēr ir apņēmusi jūs, turpretī tumsas un vājuma nekad nav bijis. Mēs esam neprātīgie, kad kliedzam, ka esam vāji; neprātīgie, kad kliedzam, ka esam samaitāti. Vēdānta pastāv uz to, ka šis ideāls ne tikai ir īstenojams, bet ka tas vienmēr ir jau bijis īstenots un ka, likdamies ideāls, patiesībā tas ir īstenība, mūsu pašu iedaba. Viss pārējais, ko jūs redzat, ir neīsts, viltots. Sakot "es esmu niecīga mirstīga būtne", jūs runājat nepatiesību, melojat sev, hipnotizējat sevi, liekot domāt, ka esat kaut kas nejauks, vājš, nožēlojams.

Vēdānta neatzīst nekādu grēku, nekādus maldus un apgalvo, ka vislielākie maldi ir tikai tad, kad jūs sakāt, ka esat vājš, ka esat grēcīgs, nelaimīgs radījums vai arī ka jums nav spēka un jūs nespējat izdarīt to vai šito. Ik reizi, kad tā domājat, jūs, tā sakot, pie- āķējat vēl vienu posmu pie ķēdes, kas jūs notur lejā, uzliekat savai dvēselei vēl vienu hipnozes kārtu. Tāpēc nav taisnība tam, kas domā, ka viņš ir vājš vai samaitāts; viņš ienes pasaulē sliktu domu. Mēs nedrīkstam aizmirst, ka Vēdānta nemaz necenšas samierināt ar pašreizējo dzīvi, hipnozes dzīvi, neīsto dzīvi, kuru mēs uzskatām par ideālu; šai viltus dzīvei irjāizgaist, tās vietā jāparādās un jāsāk starot realitātei, kas vienmēr atrodas aiz tās. Neviens cilvēks nekļūst škīstāks, viņš tikai šķiet vairāk vai mazāk šķīsts atkarībā no lielākas vai mazākas viņa pilnīgās šķīstības izpaušanās. Ļaunais nokrīt, un dvēseles dabiskā šķīstība sāk izpausties. Mums jau ir bezgalīga šķīstība, tāpat kā brīvība, mīlestība un varenība.

Vēdāntā arī teikts, ka tas ir īstenojams ne tikai mežu biezokņos un alu dziļumos. Mēs nule kā redzējām, ka pirmie, kas mums atklāja šīs patiesības, nedzīvoja nedz mežos, nedz alās un pat nepiekopa parastu dzīvesveidu. Gluži otrādi, ir pilnīgs pamats domāt, ka tie bija visaizņemtākie cilvēki, kas komandēja armijas, sēdēja tronī un rūpējās par savu pavalstnieku labklājību, un tas tā notika absolūto monarhiju laikā, nevis tagad, kad karaļi vairākumā gadījumu pēc savas ietekmes uz notikumu gaitu pielīdzināti tām efektīgajām, bet absolūti nenozīmīgajām figūrām, kuras agrāk tika novietotas kuģu priekšgalā… Un ar visu to viņi atrada laiku, lai apdomātu šīs idejas, īstenotu tās un sludinātu cilvēcei. Cik daudz vairāk īstenojamas tās ir mums, kuru dzīve salīdzinājumā ar viņu dzīvi ir pastāvīga vaļošanās! Tā ir kauna lieta, ka mēs nevaram tās īstenot, jo mums viss laiks ir samērā brīvs un ir ļoti maz darba. Manas vajadzības nav nekas salīdzinājumā ar jebkura senā absolūtā monarha vajadzībām. Vai gan var salīdzināt prasības, ko izvirza man, ar to, kas tika prasīts no Ardžunas

Kurukšetras kaujas laukā, kad viņš komandēja milzīgu armiju un tomēr atrada laiku starp cīņas trokšņiem sarunāties par visaugstākajiem filozofijas jautājumiem un īstenot tos dzīvē. Mums savā salīdzinoši brīvajā un daudz vieglākajā un ērtākajā dzīvē nav tiesību darīt mazāk. Lielākajai daļai no mums būtu vairāk, nekā mēs domājam, iespēju darīt labu, ja vien mēs gribētu tērēt tam savu laiku. Ja būtu vēlēšanās, tad ar to brīvā laika daudzumu, kas ir mūsu rīcībā, mēs šīs dzīves laikā sasniegtu divsimt ideālus. Bet mums nevajag pazemināt ideālu līdz īstenībai. Tas ir viens no visbīstamākajiem kārdinājumiem, kas piezogas nemanot. Tas ierodas pie mums to personu veidolā, kuras attaisno mūs un pasaka mums priekšā īpašus atvainojumus ikkatrai mūsu neprātīgajai vēlmei, kamēr mēs nesāksim domāt, ka paši sev esam vienīgais ideāls, kāds vien mums var būt. Bet tas tā nav. Vēdānta to nemāca. īstenība, gluži otrādi, ir jāpielāgo ideālam, pašreizējā dzīve - mūžīgajai dzīvei.

Vienmēr jāatceras, ka Vēdāntas galvenā ideja ir Vienotība. Nevienā lietā nav divējādības: nav divu dzīvju, pat ne divu veidu dzīves divām dažādām pasaulēm. Dažās Vēdās ir runāts par debesīm, bet tas ir tikai sākumā; tālāk, nonākot līdz visaugstākajiem savas filozofijas ideāliem, visas šādas lietas tiek atmestas. Ir tikai Viena Dzīve, Viena Pasaule un Viena Esība. Viss ir Vienība, un atšķirība mēdz būt tikai pakāpē, nevis veidā. Vienas dzīves atšķirība no otras nav atšķirība veidā. Vēdānta kategoriski noraida, piemēram, tādas idejas, ka dzīvnieki ir kaut kas pilnīgi cits nekā cilvēki un ka Dievs tos radījis, lai tie būtu mums par barību.

Daži cilvēki bija tik labsirdīgi, ka nodibināja vivi- sekcijas pretinieku biedrību, un reiz es jautāju šīs biedrības biedram: "Kā tad tā, mans draugs, jūs uzskatāt, ka ir likumīgi nogalināt dzīvniekus ēšanai, bet nepieļaujami nogalināt vienu vai divus no tiem zinātniskiem pētījumiem?" Viņš man atbildēja: "Dzīvnieki mums doti par barību, turpretī vivisekcija ir kaut kas šausmīgs." Bet vienotība ietver arī visus dzīvniekus. Ja nemirstīgs ir cilvēks, tad nemirstīgi ir arī dzīvnieki. Atšķirība te ir tikai pakāpē, nevis veidā. Amēba ir tas pats, kas es; atšķirība starp mums ir pakāpē, nevis veidā, un - no augstākās dzīves viedokļa - visa šī atšķirība izzūd. Cilvēks var saskatīt milzīgu atšķirību starp zāles stiebru un mazu koku, bet, ja jūs pacelsities ļoti augstu, tad zāle un visaugstākais koks jums šķitīs viens un tas pats. Tādā pašā veidā, no visaugstākā punkta raugoties, visi ideāli ir vienādi, un, ja jūs ticat, ka ir Dievs, tad viszemākajam dzīvniekam un visaugstākajai Viņa radībai jābūt vienādiem, citādi Viņš vispār nav Dievs. Dievs, kas ir tik neobjektīvs pret saviem bērniem, kurus sauc par cilvēkiem, un tik nežēlīgs pret dzīvniekiem - arī saviem bērniem, būtu vēl sliktāks par dēmonu. Es drīzāk būtu ar mieru simt reižu nomirt nekā pielūgt šādu dievu. Visa mana dzīve būtu cīņa pret šādu dievu. Bet tas tā nav. Tie, kuri tā saka, nezina, ko vini runā. Tie ir bezsirdīgi cilvēki, bezatbildīgi savas tumsonības dēļ. Te jūs redzat vārda "praktisks" lietojumu neīstajā nozīmē. Mums ir nepieciešams ēdiens. Es pats varu nebūt stingrs veģetārietis, bet man ir saprotams ideāls. Kad es ēdu gaļu, es zinu, ka tas ir slikti. Patja mani to darīt piespiež apstākļi, es tomēr zinu, ka tas ir slikti. Taču tas nav tas pats, kas pazemināt ideālu līdz īstenībai un censties attaisnot savu vājumu. Es šajā gadījumā nevelku ideālu uz leju. Ideāls ir neēst gaļu, nesagādāt ciešanas nevienai būtnei. Dzīvnieki, vai tas ir kakis vai suns, ir mani brāļi. Ja tā raugāties uz tiem, jūs esat spēruši soli pretī visu dvēseļu brālībai, nemaz jau nerunājot par cilvēku brālību. Bet šo prātošanu nosauks par bērnišķību, un daudziem tā nebūs pa prātam, tāpēc ka aicina atsacīties no īstenības un pacelties augstāk, pie ideāla. Ja nu jūs piedāvāsit teoriju, kas samierina jūsu pašreizējo rīcību ar ideālu, jums sacīs, ka tā ir ļoti praktiska teorija. Cilvēka dabā ir briesmīga nosliece uz konservatīvismu: mums nepatīk spert nevienu soli uz priekšu. Cilvēce man šķiet kā tādu cilvēku kopums, kas nosalst sniegā, par ko es kādreiz esmu lasījis. Stāsta, ka viņus pārņemot stipra tieksme gulēt, un, ja viņus ar varu mēģina pamodināt, viņi sakot: "Ļaujiet man gulēt. Ir tikjauki gulēt sniegā!" - un miegā nomirst. Tas pats notiek ar mums visiem. Mēs visas dzīves laikā ik pa brīdim nosalstam, sākot no kājām, un mums mūždien gribas gulēt. Bet mums ir jāatmostas un jātiecas uz ideālu, taču, ja kāds reducē ideālu līdz mūsu līmenim, ja kāds jums māca, ka reliģija nav augstākais ideāls, neklausieties viņā. Manuprāt, viņu reliģija ir nepraktiska reliģija. Turpretī, ja cilvēks apgalvo, ka reliģija prasa īstenot visaugstākos dzīves ideālus, es viņam piekrītu. Šādai reliģijai ir jāseko, tā ir jāsargā. Sargieties no tiem, kuri cenšas attaisnot godkāri un jutekliskas vājības; ja sekosit viņu mācībai, jūs nekad nepavirzīsities uz priekšu. Es esmu redzējis daudz šādu piemēru un esmu samērā pieredzējis šajā ziņā, jo manā dzimtenē sektas aug kā sēnes, katru gadu parādās jaunas. Taču esmu ievērojis, ka plašāku izplatību gūst tikai tās sektas, kuras nekad necenšas samierināt miesas cilvēku ar īsteno cilvēku. Visur, kur rodas maldīgā ideja par miesiskās niecības samierināšanu ar augstākajiem ideāliem, par Dieva novilkšanu līdz cilvēka līmenim, visur ierodas slimība. Cilvēku nevajag pazemot līdz stāvoklim, kādā viņš atrodas, viņu vajag pacelt līdz Dievam.

Turklāt mums nevajag skatīties ar nicinājumu vai pārākumu uz citiem. Mēs visi ejam uz mērķi, un atšķirība starp vājo un stipro, starp gaismu un tumsu, starp tikumu un netikumu, debesīm un elli, dzīvību un nāvi, starp visu, kas šajā pasaulē ir pretējs, ir tikai pakāpē, nevis veidā, jo viss ir Viens, vai tā būtu doma, dzīve, dvēsele vai ķermenis, un atšķiras tikai pakāpe. Bet, jajau tā, tad mums nav tiesību skatīties no augšas uz tiem, kuri nav sasnieguši to pašu pakāpi, ko mēs. Nenosodiet nevienu; ja spējat pastiept kādam palīdzīgu roku, dariet to. Ja nespējat, salieciet savas rokas, svētījiet viņu un ļaujiet viņam iet savu ceļu. Nosodījums un nopēlums darbā ir slikts ceļabiedrs. Ar tiem darbu nekad nevar padarīt. Nopeļot citus, mēs tērējam savu enerģiju; un ar laiku uzzinām, ka mēs visi paturam prātā vienu un to pašu, visi vairāk vai mazāk tuvojamies vienam un tam pašam ideālam un vislielākā atšķirība starp mums ir tikai vārdos. Ņemiet kaut vai tikko manis minēto Vēdāntas izpratni par grēku un citu: ka cilvēks ir grēcinieks. Praktiski tie ir vienādi, tikai viens no tiem ir vērsts nepareizā virzienā. Izplatītā māņticība aplūko negatīvo, betVē- dānta - pozitīvo pusi. Viena parāda cilvēkam viņa vājības, otra teic, ka vājības ir iespējamas, taču - par spīti tām - mums ir lemts augt. Tiklīdz cilvēks ir piedzimis, viņā jau vērojama slimība. Ikkatrs zināto pats, un viņam nevajag, lai citi tam to pateiktu. Mēs varam aizmirst par kaut ko mums svešu, varam censties piemānīt citus, bet sirds dziļumos visi apzināmies savus trūkumus. Mūsu vājību atgādināšana, teikts Vēdāntā, nelīdzēs; mums nepieciešama ārstēšana. Taču ārstēšana no vājuma nozīmē nevis to, ka cilvēks būtu jāpiespiež nemitīgi domāt, ka viņš ir vājš, bet gan likt viņam domāt par savu spēku. Stāstiet viņam par spēku, kas jau ir viņā. Tā vietā, lai teiktu cilvēkiem, ka viņi ir grēcinieki, Vēdānta māca gluži pretējo: "Jūs esat šķīsti un pilnīgi, un nekas no tā, ko jūs saucat par grēku, nav jūsu." Tas ir tikai ļoti vājajūsu izpausmes pakāpe; izpaudieties pēc iespējas stiprākā pakāpē. Tā ir vienīgā lieta, kas jāatceras, un ikviens nojums var to darīt. Nekad nesakiet "man nav", nekad nesakiet "es nevaru". Tas tā nemaz nevar būt, jo jūs esat bezgalīgi. Pat laiks un telpa nav nekas salīdzinājumā ar jūsu iedabu. Jūs spējat darīt visu, jūs esat visuvareni.

Tie, protams, ir tikai ētikas principi, un mums tie jāaplūko detalizētāk. Mums jāaplūko, kā likt lietā Vēdāntu ikkatras tautas ikdienas dzīvē, jo, ja reliģija nespēj palīdzēt cilvēkam visos stāvokļos un apstākļos, tad no tās ir maz labuma - tā būs vienīgi teorija dažiem izredzētajiem. Lai cilvēkam palīdzētu, reliģijai jāspēj palīdzēt vienmēr un visur, darbā un absolūti brīvā dzīvē, visdziļākajā pagrimumā un visaugstākajā šķīstībā, un tikai tad Vēdāntas princips, reliģijas ideāls, vai kā nu jūs to sauktu, būs īstenots. Šis ticības sev ideāls ir vislielākā palīdzība, kāda cilvēcei var tikt sniegta. Es esmu pārliecināts: ja ticību sev mācītu uzstājīgāk un izmantotu plašāk, tad milzīga daļa mūsu nelaimju un ciešanu izzustu. Visa cilvēces vēsture rāda - ja izcilu cilvēku dzīvē jau kopš pašas dzimšanas ir bijis pārsvarā kāds pamudinātāj- spēks, tad šis spēks ir bijis ticība sev. Viņi jau piedzima ar apziņu, ka viņiem jābūt izciliem, un kļuva izcili. Lai cilvēks krīt, cik zemu vien grib, bet pienāks laiks, kad pēc dziļa izmisuma viņa krišanas līkne pavērsī- sies augšup un viņš iemācīsies ticēt sev. Tomēr ir labāk, ja mēs to zinām no paša sākuma. Kāpēc gan mums pārciest visus šos rūgtos pārbaudījumus, lai iegūtu ticību sev? Mēs redzam, ka visa atšķirība starp cilvēkiem ir tā, ka viņiem vai nu piemīt, vai nepiemīt ticība sev. Ticība sev spēj visu. Es pats to esmu izjutis, un, kļūstot vecākam, šī ticība manī aizvien vairāk nostiprinājusies. Kas netic sev, tas ir ateists. Senās reliģijas apgalvoja, ka ateists esot tas, kas netic Dievam; jaunā reliģija teic, ka ateists ir tas, kas netic sev. Tomēr tā nav egoistiska ticība, tāpēc ka Vēdānta ir mācība par Vienotību. Tā paredz ticību ne tikai sev, bet arī visiem cilvēkiem, dzīvniekiem un visam, tāpēc ka jūs un viss pārējais esat viens. Mīlēt sevi tātad nozīmē mīlēt visus un visu. Esmu pārliecināts, ka šī lielā ticība padarīs pasauli labāku. Labākais cilvēks ir tas, kurš uzdrošinās sacīt: "Es zinu par sevi visu." Vai jūs zināt, cik spēju, spēka un enerģijas slēpjas aiz jūsu veidola? Ko zinātnieki zina par to, kas ir cilvēkā? Pagājis miljoniem gadu, kopš uz Zemes parādījies cilvēks, un līdz šim laikam ir izpaudusies tikai bezgalīgi maza viņa spēju daļa. Tad kā gan jūs drīkstat teikt, ka esat vāji? Kā jūs varat zināt, kas atrodas aiz šīs samaitātās virspuses? Ko jūs zināt par to, kas ir jūsos iekšā? Aiz jums ir vesels bezgalīgas svētlaimes un varenības okeāns.

"Ātmans ir tas, kurā visupirms ir jāieklausās un par kuru ir jāklausās." Klausieties dienu un nakti, ka jūs esat Dvēsele. Atkārtojiet to sev dienu un nakti, līdz kamēr šī doma pāries jūsu asinīs, līdz kamēr tā skanēs katrā jūsu sirdspukstā un līdz kamēr tā caurstrāvos jūsu muskuļus un kaulus. Lai visu jūsu ķermeni piepilda šī viena doma: "Es esmu nedzimusi, nemirstīga, svētlaimīga, visuzinoša, māžam brīnišķa Dvēsele. " Domājiet par to dienu un nakti; domājiet, līdz šī doma kļūst par jūsu dzīves dalu. Prātojiet par to, un tā sāks darboties. No sirds pilnības mute runā, un arī no sirds pilnības rokas dara - doma kļūst par darbiem. Esiet pārņemti ar šo ideju un, lai ko jūs darītu, domājiet par to. Visas jūsu darbības pārveidosies, dievišķosies, pastiprināsies un kļūs augstākas vienīgi ar domas spēku. Matērija ir varena, bet doma - visuvarena. Iegaumējiet šo domu un apzinieties- savu varenību, diženumu un godu. Lai Dievs dod, ka pretēja māņticība jums nekad neiekristu prātā. Lai Dievs dod, ka jau kopš dzimšanas mūs neielenktu māņticīgas ietekmes, šīs paralizējošās idejas par mūsu vājumu un samaitātību. Lai Dievs dod, ka cilvēce iet vieglāku ceļu, lai sasniegtu viscēlāko un visaugstāko patiesību. Bet cilvēkam caur to visu ir jāiziet; tad nu nepadariet šo ceļu vēl grūtāku tiem, kuri nāks pēc jums.

Šīs mācības dažkārt šķiet briesmīgas. Ir cilvēki, kurus tās biedē; bet tiem, kuri grib būt praktiski, tās sniedz to, kas jāīsteno pirmām kārtām. Nesakiet ne sev, ne citiem, ka jūs esat vāji. Ja spējat, dariet labu, bet nekādā gadījumā nekaitējiet pasaulei. Jūs sirds dziļumos apzināties, ka daudzas no jūsu ierobežotajām idejām, idejas par samierināšanos un asarainu lūgšanu raidīšanu iedomātām būtnēm, ir māņticība. Miniet man kaut vai vienu gadījumu, kad uz tādām lūgšanām ir saņemta atbilde. Visas atbildes, ko jūsjebkad esat saņēmuši, ir nākušas no jūsu pašu sirds. Jūs visi zināt, ka nekādu spoku nav, bet, tiklīdz paliekat tumsā, jūs pārņem vieglas baisas. Tas tā ir tāpēc, ka bērnībā visas šīs baiļu domas ir ieliktas mūsu galvās. Taču tagad jūsu rīcība ir jādiktē noteikumam, ka jūs nekad neiedvesīsit citiem itin nekādas tamlīdzīgas domas, ne bailes no sabiedrības vai tās viedokļa, ne no draugu ienaida, ne no aizspriedumu zaudēšanas. Stāviet tam visam pāri.

Kas tad vēl ir reliģijā, ko vajadzētu iemācīties? - Visuma Vienotība un ticība sev, tas arī ir viss, kas jāzina. Viss, kas veidojis cilvēci miljoniem gadu laikā, ir bijis vērsts uz vienu mērķi - izzināt Vienotību, un cilvēki līdz pat šim brīdim pie tā strādā. Nu šis mērķis ir sasniegts; Vienotību ir atzinuši visi; mums to māca no visām pusēm. Ne vien filozofija, bet arī materiālistiskās zinātnes ik dienu sludina par to. Kur jūs mūsdienās atradīsit zinātnieku, kas uzdrošinātos neatzīt šo patiesību - Visuma Vienotību? Kam būs drosme spriedelēt par daudzām pasaulēm u.tml.? Tās visas ir bijusi māņticība. Ir tikai viena dzīve un viena pasaule, un šī viena dzīve un viena pasaule mums izskatās kā daudzas, gluži tāpat kā, jums guļot miegā, viens sapnis aiziet un atnāk nākamais. Jūs nedzīvojat savos sapņos, bet sapņi aiziet cits aiz cita, ainas izvēršas cita aiz citas. Tas pats notiek arī mūsu pasaulē, šajā pasaulē, kurā ir deviņdesmit procenti ciešanu un desmit procenti laimes. Iespējams, pēc kāda laika jums šķitīs, ka tajā ir deviņdesmit procenti laimes, un mēs to nosauksim par debesīm; bet gudrajam pienāks cits laiks, kad viss izzudīs un visa pasaule un viņa paša dvēsele parādīsies kā pats Dievs. Tāpēc nav daudzu pasauļu un daudzu dzīvju. Visa šī dau- dzējādība ir tikai Viena izpausme. Šis Viens izpaužas kā daudzi matērijā, garā, prātā, domā un it visā; un mūsu pirmais praktiskais uzdevums ir pašiem apgūt to un iemācīt to citiem. Lai pasaule atsaucas uz šo ideālu, un lai izzūd māņticība. Stāstiet par to vājajiem, atkārtojiet viņiem: Tu esi šķīsts. Piecelies!

Atmosties! Tas, kas tev rādās sapnī, neesi tu. Tas nemaz nelīdzinās tev. Tu, varenais, piecelies un ej uz priekšu. Vai patiesi uzskati sevi par vāju? Atmosties! Celies, visuvarenais, un izpaud savu iedabu! Galīgi neder uzskatīt sevi par grēcinieku un vāju. Sakiet to pasaulei, sakiet sev, paskatieties, kāds būs rezultāts, kā viss izpaudīsies elektriskā zibšņa ātrumā, kā viss pārmainīsies. Sakiet to cilvēcei un parādiet tai spēku, un tad jūs iemācīsities lietot to savā ikdienas dzīvē.

Tālāk nonāksim pie tā, ko saucam par Viveku. Mēs iemācīsimies katrā savas dzīves mirklī, katrā savā darbībā atšķirt pareizo no nepareizā, patieso no maldīgā un uzzināsim, ka patiesības atšķirīgā pazīme ir šķīstība, Vienotība. Viss, kas ved pie Vienotības, ir patiesība. Mīlestība ir patiesība, bet naids - meli, tāpēc ka naids rada šķelšanos. Tas atšķir jūs no manis, un tāpēc tas ir meli. Naids ir spēks, kas sašķeļ, tas šķir un sagrauj.

Mīlestība savieno, rada Vienotību. Māte un bērni, ģimene un pilsēta kļūst par vienu. Visa cilvēce kļūst vienota ar dzīvniekiem, tāpēc ka mīlestība ir eksistence, mīlestība ir Pats Dievs, bet viss eksistējošais - vairāk vai mazāk izteikta mīlestības izpausme. Atšķirība ir tikai pakāpē; jebkura mīlestība ir vienas Vispārējas Mīlestības izpausme. Par jebkuru rīcību mumsjāspriež pēc tā, vai šīs rīcības sekas ir atšķirība vai Vienotība. Ja mūsu rīcība rada atšķirību, mums no tās jāatsakās, ja stiprina Vienotību, - tā ir laba rīcība. Tas pats sakāms par domām. Mums ir jānoskaidro, vai tās ved pie sadalīšanas daudzos vai pie vienotības, pie dvēseļu saplūsmes un pakļaušanās kopējai ietekmei. Pēdējā gadījumā mēs šīs domas pieņemam, bet pirmajā - atmetam kā noziedzīgas.

Šīs ētikas idejas pamatā nav kaut kas neizzināms, u n tā nemāca neko nezināmu, bet vienīgi to, ko Sv. pavils izteicis ar vārdiem: "Es sludinu jums par To, Kuru jūs esat pielūguši kā nezināmu Dievu." Jūs varat kaut ko zināt vienīgi caur es. Es zinu, ka šis krēsls eksistē; bet vispirms man jāzina par savu es un tikai tad par krēslu. Krēsls ir pazīstams vienīgi iekš es un caur es. Es zinu pārjums vienīgi sevī un caur sevi, zinu par visu pasauli tikai sevī un caur sevi; un tāpēc sacīt, ka šis es ir nepazīstams, ir tīrais absurds. Likvidējiet es, un viss Visums izzudīs. Visas zinības iegūstamas iekš es un caur es. Tāpēc es ir vairāk pazīstams nekā jebkas cits. Jūs paši esat tas, ko saucat par savu es. Jūs droši vien brīnāties, kā šis ierobežotais es var būt neierobežota bezgalība; bet tas tā ir. Ierobežotais es ir tikai fikcija. Es bija apslēpts, bet arī neliela tā daļa izpaudās kā es, tomēr šis mazais es ir tikai bezgalīgā Es daļa. Ierobežotais es nekādi neietekmē neierobežoto; ierobežotais ir fikcija. Tāpēc es ir pazīstams mums katram, vīriešiem, sievietēm, bērniem un pat - dzīvniekiem. Nepazīstot šo Valdnieku, mēs nevarētu ne kustēties, ne elpot, ne dzīvot kaut vai mirkli, jo Viņam ir jābūt klāt, lai liktu mums kustēties, domāt un dzīvot. Būdams vairāk pazīstams nekā jebkurš cits, Vēdāntas Dievs nemaz nav iztēles produkts.

Ja mēs nesludināsim pieredzē iepazīto Dievu, tad kādu citu mācību par Viņu jūs varētu piedāvāt? Dievs ir visuresošs, ir klāt visās būtnēs un ir reālāks nekā mūsu sajūtas. Kur ir vēl īstenāks Dievs nekā Tas, Kuru es redzu savā priekšā? Jūs esat Viņš, Visuresošais, Visuvarenais Dievs, jūsu dvēseles Dvēsele. Un, ja es teikšu, ka jūs neesat Viņš, tad tā nebūs patiesība. Es to zinu, vai man tas vienmēr būtu acīmredzams vai ne. Viņš ir Vienotība, visa apvienojums, visas dzīves un visas esības būtība. Šīs Vēdāntas ētikas idejas jāaplūko sīkāk, un tas prasīs no jums mazliet pacietības. Kā jums jau tiku teicis, šis priekšmets mums jāizpēta detalizēti un pamatīgi tādēļ, lai redzētu, kā ideāli ir auguši kopš paša to aizmetņa, kā no pastāvošajām idejām radies viens Liels Vienotības Ideāls un kā tas ieguvis Vispārējās Mīlestības formu. Šis ideāls mums jāizpēta no visām pusēm, lai izvairītos no bīstamām kļūdām. Pasaule nevar nesteigties celties augšup no viszemākajām pakāpēm. Kāds gan labums no tā, ka mēs ieņemam augstāko stāvokli, ja neesam spējīgi tās patiesības, ko esam atklājuši, nodot tiem, kuri nāk aiz mums? Tāpēc labāk ir izstudēt priekšmetu visos tā lietojuma aspektos, un pirmām kārtām ir nepieciešams gūt skaidru priekšstatu par tā intelektuālo pusi, kaut gan mēs zinām, ka intelek- tualitāte nav gandrīz nekas, bet vissvarīgākā nozīme ir sirdij. Dievs redz ar sirdi, nevis ar intelektu. Intelekts ir tikai ielu slaucītājs, kas attīra mums ceļu; tas ir palīgstrādnieks, sargs, policists. Bet policists nav pozitīva nepieciešamība sabiedrības izveidošanai. Viņa uzdevums tajā ir darīt galu nekārtībām, nepieļaut netaisnību. Darbs, kas tiek prasīts no intelekta, ir tāds pats. Kad cilvēks lasa gudru grāmatu, viņš, ticis galā, domā: "Paldies Dievam, man tā vairs nav jālasa!" - tāpēc ka intelekts ir akls un neietver sevī kustību. Tam nav ne roku, ne kāju. Darītājs ir sajūtas, kas kustas ar ātrumu, lielāku nekā elektrība. Jautājums ir tikai tāds, vai jūs jūtat. Ja atbilde ir jā, ar sajūtu jūs ieraudzīsit Dievu. Sajūta, kas jums ir šobrīd, jums ir jāpastiprina, jādievišķo, jāattīsta līdz visaugstākajai pakāpei, līdz kamēr sāksit sajust visu, vienotību visā, Dievu sevī un citos. Intelekts to nespēj izdarīt. "Dažādi izteiksmes veidi, dažādi grāmatu tekstu skaidrojuma paņēmieni domāti zinātnieku baudījumam, nevis dvēseles glābšanai."

Tie no jums, kuri lasījuši Kempejas Tomu, ir pamanījuši, ka viņš katrā lappusē to atkārto, un gandrīz vai katrs izcils cilvēks ir apgalvojis to pašu. Saprāts ir nepieciešams, jo bez tā mēs krītam rupjos maldos un izdarām dažādas kļūdas. Saprāts attur no tām; bet nepūlieties uz šā pamata būvēt kaut ko; tas ir nedarbiņš otršķirīgs līdzeklis; īstais līdzeklis ir sajūta, mīlestība. Vai jūs sajūtat citu vietā? Ja sajūtat, jūs gūstat panākumus apvienošanā. Ja ne, jūs varat būt vislielākais prāta gigants, kāds jebkad ir piedzimis, tomēr nojums nekas neiznāks: jūs esat sauss saprāts un tāds arī paliksit. Bet, ja jūs sajūtat, tad, pat nemācēdami lasīt un neprazdami nevienu valodu, jūs esat uz pareizā ceļa, jūs esat iemantojuši Dievu.

Jūs zināt, kā pravieši ir ietekmējuši cilvēces attīstību. Kā šī ietekme ir panākta? Vai ar viņu prātu? Vai viņi ir sarakstījuši kaut vai vienu spožu filozofijas grāmatu vai sarežģītu loģikas traktātu? - Neviens neko tādu nav darījis. Un arī pateikuši viņi ir tikai nedaudz vārdu. Sajūtiet tā, kā juta Kristus, - un jūs būsit Kristus; sajūtiet kā Buda - un jūs būsit Buda. Sajūtas - tā ir dzīvība, spēks, bez kā ne ar kādiem prāta pūliņiem nevar iepazīt Dievu. Saprāts līdzinās ķermeņa locekļiem, kas var kustēties un skart citus tikai tad, ja tajos ieplūst sajūtas un piešķir tiem kustību. Šis ceļš (uz Dieva iepazīšanu) ir bijis vienmēr un visā pasaulē, un jums tas jāatceras. Vēdānta māca, ka jūs visi esat pravieši un jums jābūt praviešiem. Tā ir vispraktiskākā tās morāle. Grāmata nav jūsu rīcības vērtētāja -jūs novērtējat grāmatu. Kāpēc jūs zināt, ka grāmata sludina patiesību? Tāpēc, ka jūs īstenojat šo patiesību un sajūtat to. Tas ir tas, ko māca Vēdānta. Kas pierāda to, ka Kristus un Būdas mācības ir pareizas? - Tas, ka jūs un es sajūtam tāpat kā Viņi. Tāpēc arīmēs zinām, ka viņiem bija taisnība. Mūsu pašu praviešdvēsele liecina par viņu pravieš- dvēseli. Mūsu pašu dievišķā iedaba liecina par Pašu Dievu. Ja jūs neesat pravietis, tad nekad nav bijis nekā patiesa par Dievu. Ja jūs neesat Dievs, tad nekad nav bijis un nebūs nekāda Dieva. Tas ir ideāls, teikts Vēdāntā, kuram jāseko. Ikvienam no mums jābūt pravietim, un jūs jau esat pravieši. Tikai ziniet to. Nekad nedomājiet, ka dvēselei kaut kas var būt neiespējams. Tā runāt ir vislielākā ķecerība. Ja grēks ir, tad tikai viens, proti, sacīt, ka es esmu vājš vai kāds cits ir vājš.

II dala

Atļaujiet jums pavēstīt ļoti senu stāstu no Chān- dogja upanišadas par to, kādā veidā kāds zēns iemantoja zinības. Šis stāsts formas ziņā ir ļoti neizstrādāts, taču tas izskaidro kādu lielu principu. Mazais zēns savai mātei teica: "Es gribu studēt Vēdas; pasaki man mana tēva vārdu." Māte nebija precējusies, bet Indijā uz šādu sieviešu bērniem skatās kā uz nekam nederīgiem, kas vispār neko nespēj iemācīties, kur nu vēl studēt Vēdas. Māte atbildēja: "Mans bērns, es nezinu tavu uzvārdu. Es biju kalpone, kalpoju dažādās vietās un nezinu, kas ir tavs tēvs. Bet mans vārds ir Džaba- la." Bērns aizgāja pie mācītiem vīriem un lūdza, lai pieņem viņu par skolnieku. Viņi tam jautāja: "Saki, bērns, kādas kastas tu esi un kā sauc tavu tēvu?" Zēns atbildēja: "Es to prasīju mātei, un viņa man teica, rau, ko." Un viņš izstāstīja, ko bija dzirdējis no mātes. Lielāko daļu mācīto vīru atbilde samulsināja, un viņi nezināja, ko sacīt; taču viens piesauca zēnu klāt un teica viņam: "Tu runāji patiesību, nenovirzījies no godīga ceļa, un, tā kā tādus sauc par braminiem, tad tu esi bramins un es mācīšu tevi." Viņš pieņēma zēnu, apmācīja to un, tā kā zēns bija runājis patiesību, deva viņam jaunu vārdu - Šātjakama - pēc patiesības alkstošais.

Pēc tam šajā stāstā minēti senās apmācības paņēmieni. Šis skolotājs nodeva Šātjakamam uzraudzīšanai dažus simtus govju un aizsūtīja ar visām govīm uz mežu, teikdams, lai viņš atgriežas tad, kad ganāmpulks būs palielinājies līdz tūkstoš govīim Zēns aizgāja un dzīvoja mežā. Pēc dažiem gadiem Šātjakama reiz izdzirda no ganāmpulka kāda liela buļļa balsi, kas viņam sacīja: "Tagad mūsu ir tūkstotis, dzen mūs atpakaļ pie sava skolotāja, bet pagaidām es tev pavēstīšu kaut ko par Brahmanu." - "Runā," teica Šātjakama. Tad bullis sacīja: "Ziemeļi ir Kunga daļa, tāpat kā austrumi, rietumi un dienvidi. Četri galvenie punkti ir četras Brahmana daļas. Ko vairāk tev iemācīs uguns." Tolaik uguns bija liels simbols un katram māceklim vajadzēja iegūt uguni un nest tai dāvanas. Tāpēc arī bullis sacīja: uguns tev kaut ko iemācīs. Šātjakama atgriezās un, ziedojis ugunij vīnu un noskaitījis lūgšanu, apsēdās pie tās. Tad no uguns atskanēja balss: "Šātjakama!" - "Runā, kungs," teica Šātjakama. - Jūs droši vien atceraties līdzīgu stāstu Vecajā Derībā, kā jaunais Samuēls izdzirdēja noslēpumainu balsi. - "Es esmu atnācis, ak Šātjakama, mazliet pamācīt tev par Brahmanu. Šī zeme ir Brahmana daļa, debesis un padebeši ir Viņa daļa. Okeāns ir Brahmana daļa." Pēc tam uguns teica, ka pārējo viņam iemācīšot kāds putns. Šātjakama devās uz mājām, tur pie viņa atlidoja gulbis un teica: "Atļauj man pamācīt tev kaut ko par Brahmanu. Uguns, ko tu pielūdz, ir Brahmana dala. Saule, Mēness, zibeni - Brahmana daļas. Putns Madhu pateiks tev vairāk." Atlidoja šis putns, un Šātjakama atkal izdzirdēja balsi: "Atļauj man pateikt tev kaut ko par Brahmanu. Dzīvība ir Brahmana daļa, redze, dzirde un prāts ir Viņa daļas." Tad zēns atgriezās pie sava skolotāja, un viņš, iztālēm zēnu ieraudzījis, teica: "Mans bērns, tava seja staro kā tādam, kas ir izzinājis Brahmanu." Zēns lūdza skolotāju mācīt viņu tālāk, un skolotājs atbildēja: "Tu jau zini daļu patiesības."

Lasot tālāk, mēs redzam, ka šeit alegorijas formā ir pausta doma, ka viss, ko mācīja bullis, uguns un citi, atrodas mūsu pašu prātā. Skolnieks beidzot atklāj, ka viss, ko viņš dzirdējis, ir taisnība, un ka viņš maldīgi uzskatījis, ka balsis nākušas no ārējās pasaules; patiesībā tās visu laiku skanējušas no viņa paša iekšienes, no viņa sirds. Otra ideja ir tā, ka jēdzienam par Brahmanu kā par Vienotību ir jābūt pieejamam vidējam sapratnes līmenim. Senā Indijas doma vienmēr ir tiekusies uz šādu reliģijas skaidrojumu. Lasot šos stāstus, mēs redzam, ka Brahmans ar katru dienu kļūst aizvien vairāk un vairāk saprotams. Ideja par Viņu tiek izskaidrota ar visu, kas cilvēkam jau pazīstams: ar uguni, kuru viņš pielūdz, ar zemi utt.

Tālākjau stāstīts par šā Šātjakamas skolnieku, kas kādu laiku dzīvojis un mācījies pie viņa. Reiz Šātjakama uz neilgu laiku kaut kur aizgājis, un skolnieks ļoti noskumis. Kad skolotāja sieva atnākusi pie viņa un jautājusi, kāpēc viņš neēd, viņš atbildējis: "Es esmu pārāk nelaimīgs, lai ēstu." Tad no uguns, ko viņš pielūdzis, atskanējusi balss: "Šī dzīve ir Brahmans;

Brahmans ir ēters, un Brahmans ir telpa. Izzini Brah- manu!" - "Es zināju," skolnieks atbildējis, "ka dzīve ir Brahmans, bet nezināju, ka Viņš ir arī ēters un telpa." Ar ēteru te domāta bezgalīgā telpa. Tad uguns sākusi viņam mācīt nama saimnieka pienākumus. "Tas, Kurš mājo zemē, putnā un Saulē, kuru tu pielūdz, Viņš ir ikvienā no mums. Kas to zina un Vinu pielūdz kā tādu, tam ir gara dzīve, visi viņa grēki izzūd, un viņš kļūst laimīgs. Tāpat kā tas, kurš dzīvo četrās pasaules daļās un saka: "Es esmu Viņš" un "Es esmu Tas'," un kurš dzīvo ēterā, debesīs un zibenī un saka: "Es esmu Viņš." Te mēs atkal redzam to pašu praktiskās reliģijas ideju. Pazīstamā balss ņem to, ko cilvēks pielūdz, piemēram, uguni, Sauli, Mēnesi u.tml., izskaidro to un piešķir tam augstāko nozīmi. Tā ir Vēdāntas praktiskā puse. Vēdānta neatrisina pasauli, bet izskaidro to. Tā nenoliedz personību vai individualitāti, bet izskaidro tās, norādot īsto personību, īsto individualitāti. Tā neapgalvo, ka pasaule neeksistē vai nav vajadzīga, bet saka: "Saprotiet šo pasauli tā, lai tā jums nekaitētu." Balss, ko dzirdēja Sātjakama, neteica viņam, ka uguns, kuru viņš pielūdza, Saule, Mēness, zibens vai vēl kas cits nav tas, par ko viņš tos uzskata, bet parādīja, ka gars, kas mīt tajā visā, irtas pats, kas dzīvo viņā. Tādējādi Sāt- jakamas acīs viss kļūst it kā pārveidots. Uguns, kas agrāk viņam bija vienkārši materiāls, uz kura rituālā jāuzlej vīns, ieguva gluži citu veidolu un patiesi kļuva par pašu Kungu. Pārvērtās zeme, dzīve, Saule, Mēness, zvaigznes un zibens, un viss kļuva dievišķots. Nu pirmo reizi kļuva zināma to īstā daba. Vēdāntas uzdevums ir it visā saskatīt Dievu; ne tikai to, kas mums šķiet, bet lietu īsto būtību. Pēc tam nāk loti inte- resanta pamācība. "Tas, kurš staro acīs, ir Brahmans.

Viņš ir brīnišķīgs. Viņš ir mirdzošs. Viņš spīd visās šajās pasaulēs." Komentētājs teic, ka šeit ar gaismu acīs ir domāta tā gaisma, kāda mēdz būt šķīstam cilvēkam. Kad cilvēks kļūst šķīsts, šāda gaisma staro viņa acīs, un šī gaisma pieder dvēselei, kura ir it visur. Tā ir tā pati gaisma, kas staro planētās, zvaigznēs un Saulē.

Es gribu jums pastāstīt vēl par dažiem dīvainiem skolniekiem no šīm senajām Upanišadām, kas aplūko dzimšanu, nāvi u.tml. Domāju, ka viņijums šķitīs interesanti.

Svetaketu aizgāja pie valdnieka Pančalasas, un valdnieks jautāja viņam: 'Vai tu zini, kurp dodas cilvēki, kad nomirst? Vai zini, vai tie kādreiz vēl atgriežas vai ne? Vai zini, kāpēc zeme nekad nekļūst tukša?" Zēns atbildēja, ka nezina, aizgāja pie sava tēva un uzdeva viņam tos pašus jautājumus. Tēvs teica: "Es nezinu." Un viņi abi kopā atgriezās pie valdnieka, lai lūgtu paskaidrojumus. Valdnieks sacīja, ka šīs zināšanas nekad nav piederējušas priesteriem, tās vienmēr bijušas tikai valdnieku daļa, un tāpēc arī valdnieki pārvalda pasauli. Svetaketu tēvs Gau- tama palika kalpot valdniekam, un pēc kāda laika valdnieks teica, ka mācīšot viņu. "Redzamā uguns, kuru tu, Gautama, pielūdz, ir ļoti zems Uguns enerģijas veids. Zeme ir cits, jau liels tās simbols. Gaiss ir tās malka. Nakts ir dūmi, pasaules zemes - liesma. Tās apakšējā daļā mīt tumsība. Šai ugunij dievi ziedo vīnu, un tas ir lietus, kas ražo barību." Viņš turpināja, parādot, cik veltīgi ir ziedot vīnu mazai ugunij. 'Visa pasaule ir mūsu upuruguns, un pasaules ziedojums, pasaules lūgšana noris nemitīgi. Dievs un eņģeļi, un visi un visur ir viena vienīga lūgšana. Cilvēks, viņa ķermenis, ak Gautama, ir ārkārtīgi lieli uguns simboli." Šeit atkal redzama ideja, kurai ir praktisks pamats: Brahmans tiek pazemināts līdz realitātei. Visus šos simboliskos stāstus caurvij viena doma, ka izdomāts simbolisms var būt labs un noderīgs, bet jau eksistē simboli, par kuriem labākus nav iespējams izdomāt. Ja gribat izdomāt tēlu, lai tajā pielūgtu Dievu, tad ziniet, kajau eksistē daudz labāks tēls - dzīvs cilvēks. Ja gribat uzbūvēt templi, kur Dievam izpausties, tas ir ļoti labi, bet jau eksistē daudz labāks templis, daudz augstāka Svētnīca - cilvēka ķermenis.

Mumsjāatceras, ka Vēdas sastāv no divām daļām - rituālu daļas un tās daļas, kas sniedz zināšanas. Lai- ka gaitā rituāli ir tā savairojušies un kļuvuši tik sarežģīti, ka ir faktiski neiespējami tikt par tiem skaidrībā; tāpēc Upanišadās tie gandrīz pavisam tiek noraidīti; taču tas tiek darīts uzmanīgi un ar paskaidrojumiem. Senos laikos tika ziedots vīns un nesti upuri; bet radās filozofi, un tā vietā, lai izturētos negatīvi pret šiem simboliem, izrautu tos no garīdzniecības rokām, kā diemžēl parasti rīkojas jaunlaiku reformatori, viņi to vietā deva kaut ko citu. Ir, piemēram, uguns simbols. Lieliski! Bet mans simbols ir zeme. Cik milzīgs un varens simbols! Rau, mazs dievnams. Jā, bet mans dievnams ir viss Visums; lai kur es lūgtos, ikviena vieta ir svēta. Vai arī tie īpašie attēli, ko jūs esat sagatavojuši, lai radītu uz zemes altārus; bet man visdiženākais no altāriem ir dzīvs un jutīgs cilvēka ķermenis, un to pielūgt ir daudz cildenāk nekā jebkuru bezdvēselisku simbolu.

Ir vēl kāda dīvaina mācība. Es pats to pilnībā nesaprotu; taču gadījumam, ja jūs tajā atrastu ko noderīgu, es jums pastāstīšu par to. "Kad cilvēks, kas ir nodevies pārdomām, attīrījis sevi un sasniedzis (augstākās) zināšanas, nomirst, viņš vispirms iet pie mēnešiem, no mēnešiem pie gadiem, no gadiem pie

Saules, no Saules pie Mēness, no Mēness pie zibens un, nonākot zibens sfērā, satiek kādu - ne cilvēku, kas viņam palīdz sastapties ar Brahmanu, ar Dievu. Tas ir dievu ceļš. Mācīti vīri un viedie pēc nāves iet šo ceļu." Kas šeit domāts ar mēnešiem, gadiem un tā tālāk, patlaban neviens skaidri nezina. Katrs par to domā pēc sava prāta, bet daudzi apgalvo, ka tās esot tīrās ģeķības.

Ko nozīmē doties uz Mēness un Saules pasauli, kas ir pavadonis, kurš palīdz dvēselei pēc tam, kad tā sasniegusi gaismas sfēru? Hinduismā ir izplatīta ideja, ka Mēness ir dzīvības planēta un ka dzīvība uz Zemes nonākusi lietus veidā no Mēness. Tie, kas nav sasnieguši (augstākās) zināšanas, bet ir darījuši šajā dzīvē labus darbus, kad nomirst, vispirms iet caur dūmiem, tad pie nakts, pēc tam pie piecpadsmit tumšajām dienām, tad pie mēneša un pēc tam pie gada. No turienes viņi dodas pie ētera, tad savukārt uz Mēness apgabalu un tur kļūst par dievu barību, un piedzimst atkal par dieviem. Šajā stāvoklī viņi dzīvo tik ilgu laiku, kāds atbilst viņu labo darbu daudzumam. Kad nu viņu labo darbu iespaids ir beidzies, viņi nāk atpakaļ. Vispirms kļūst par ēteru, pēc tam par gaisu, tad par dūmiem, tad par mākoni utt. Beidzot kā lietus lāses viņi nokrīt zemē, pārvēršas par barību, ko apēd cilvēki, un kļūst par šo cilvēku bērniem. Tie, kuru darbi ir bijuši ļoti labi, piedzimst labās, savukār tie, kuru darbi bijuši slikti, - ļoti sliktās ģimenēs un pat iemiesojas tik zemos ķermeņos kā cūkas ķermenis.

Nenozīmīgie dzīvnieki ir tie, kas visu laiku mirst un visu laiku atkal atgriežas uz zemes. Tāpēc arī zeme nekad nav pilnīgi apdzīvota un nekad nav tukša.

Vēlāk mēs varbūt spēsim to visu saprast labāk un pat aptvert, ko tas viss nozīmē. Pēdējā daļa, kurā runāts par to, kā tie, kas bijuši debesīs, atgriežas atpakaļ, iespējams, ir skaidrāka nekā pirmā daļa. Bet kopējā ideja šeit acīmredzot ir tāda, ka bez tiešas Dieva iepazīšanas nav debesu. Cilvēki, kas nav iepazinuši Dievu, bet šajā pasaulē ir darījuši labus darbus, lai baudītu to rezultātus, kad nomirst, iet uz dažādām sfērām, līdz kamēr sasniedz debesis un tur piedzimst par dievu bērniem, tāpat kā mēs piedzimstam no cilvēkiem, un dzīvo tur tik ilgi, cik ilgi viņiem to ļauj vinu labie darbi. Visā teiktajā izceļas Vēdāntas galvenā ideja, ka viss, kam ir vārds un forma, ir pārejošs. Zeme ir pārejoša, jo tai ir vārds un forma. Arī debesīm jābūt pārejošām, jo arī tām ir vārds un forma. Mūžīgas debesis būtu pretruna vārdos, tāpat kā mūžīga zeme, tāpēc ka visam, kam ir vārds un forma, ir jāsākas laikā, jāturpinās laikā un jābeidzas laikā. Tas ir izdibināts Vēdāntas atzinums, un tāpēc tā neatzīst debesis.

Samhitās mēs atrodam domu, ka debesis ir mūžīgas, gandrīz to pašu domu, kas mūsdienās Eiropā ir pārsvarā muhamedāņu un kristiešu vidū. Starpība tikai tā, ka muhamedāņiem tā ir mazliet konkrētāka. Vini teic, ka debesis esot vieta, kur ir dārzi, caur ku- riem tek upes. Arābijas tuksnešos ūdens ir kaut kas ļoti vēlams, tāpēc muhamedāņi vienmēr cenšas padarīt savas debesis ūdeņiem bagātas. Turpretī es esmu dzimis zemē, kur sešus mēnešus gadā līst lietus, un pieņemu, ka es iztēlotos debesis kā sausu vietu, un šajā ziņā man piekristu arī angļi. Šīs debesis Vēdu daļā, kurā ietilpst Samhitās, tiek uzskatītas par mūžīgām. Aizgājēji dodas uz tām, iegūst tur skaistus ķermeņus, satiek savus senčus, bērnus un radiniekus un dzīvo tur ar viņiem mūžīgi, dzīvojot tieši tāpat kā šeit, tikai daudz laimīgāk. Visi šīs dzīves šķēršļi un grūtības, kas stāv ceļā laimei, tur izzūd, bet viss labais un visas baudas - paliek. Taču man jums jāatgādina, ka, lai arī cik ērts tas viss cilvēkiem šķistu, starp ērtību un īstenību ir atšķirība, un gadās arī tā - kamēr neesam sasnieguši pilnību, īstenība nepavisam nav tas, kas ērtība. Cilvēka daba ir loti konservatīva. Reiz sākušai kaut ko darīt, tai ir grūti apstāties. Prāts atsakās laist sev klāt jaunas domas, jo domāšanas process ir tik nogurdinošs. Bet Upanišadās notiek šausmīga atkāpšanās (no iepriekšējiem uzskatiem). Tajās tiek apgalvots, ka tās debesis, kurās cilvēki dzīvo kopā ar saviem senčiem, nevar būt mūžīgas, jo visam, kam ir vārds un forma, ir jānomirst. Ja debesis ir un tām ir forma, ar laiku tām jābeidz eksistēt. Varbūt līdz tam paies miljoniem gadu, tomēr agri vai vēlu pienāks laiks, kad tās izzudīs. Tajā pašā laikā, proti, vienlaikus ar nule kā minēto ideju, rodas cita ideja, ka dvēseles atgriežas atpakaļ uz zemes un ka debesis ir tikai vieta, kur dvēseles kādu laiku bauda savu labo darbu augļus. Bet, kad labo darbu iespaids beidzas, tās atgriežas atpakaļ zemes dzīvē. No tā ir saprotams, ka jau tajos agrīnajos laikos cilvēcei ir bijis zināms priekšstats par filozofiju un cēlonību. Šeit mūsu filozofi runā gandrīz kā bērni, taču turpmāk redzēsim, kā viņi šīs pašas idejas izteikuši filozofijas un loģikas valodā. Lasot šīs grāmatas, jūs ievērosit arī to, ka tajās tiek aplūkoti iekšējās uztveres priekšmeti. Ja jūs man jautāsit, vai Vēdānta ir piemērojama praksei, es atbildēšu, ka sākumā tā tika piemērota vienīgi praksei un tikai vēlāk pārvērtās par filozofiju. Jūs paši varat redzēt, ka šīs lietas vispirms ir jāuztver un jāīsteno un tikai pēc tam jāpieraksta. Senos domātājus uzrunāja pati pasaule; viņus uzrunāja putni, dzīvnieki, Saule un Mēness; un tā rnazpamazām viņi tieši iepazina šīs lietas un ietiecās pašā dabas sirdī. Viņi to panāca nevis prātojumu ceļā, ne ar loģikas spēku, ne arī savācot citu prātu radīto un sastādot biezas grāmatas, kā tas notiekjaunākajos laikos, un arī ne tā, kā tagad daru es, ņemot vienu no viņu gara darbiem un izveidojot no tā garu lekciju; nē, viņiem viss bija jāatklāj pašiem. Viņiem vissvarīgākā bija personiskā pieredze, un tā tas būs vienmēr; reliģija vienmēr ir bijusi un būs vispraktiskākās zinības, nevis kaut kāda tur teoloģiska teorija. Tā vienmēr sākumā ir prakse, bet pēc tam - zinības. Ideja, ka mūsu dvēseles atgriežas, jau ir Upanišadās. Tie, kas dara labus darbus, domājot par rezultātu, to saņem, bet tas nebūs mūžīgs. Šeit mēs redzam lieliski izteiktu cēlonības ideju - proti, ka sekas atbilst cēlonim. Kāds cēlonis, tādas arī sekas. Ja cēlonis ir mūžīgs, arī sekām jābūt mūžīgām; bet, tā kā visi tādi cēloņi kā labi darbi un tamlīdzīgas lietas ir kaut kas galīgs, tie nevar radīt bezgalīgas sekas. Te mēs esam pienākuši pie jautājuma otras puses - ja jau nevar būt mūžīgas debesis, tad, uz tā paša pamata, nevar būt arī mūžīga elle. Iedomājieties, ka es esmu ļoti slikts cilvēks un ikkatru brīdi daru ļaunu. Bet visa mana dzīve šeit nav nekas salīdzinājumā ar manu mūžīgo dzīvi. Tāpēc, ja es saņemšu mūžīgu sodu, tas nozīmēs, ka bezgalīgas sekas ir izraisījis galīgs cēlonis; bezgalīgas sekas mūžīgajā dzīvē būs izraisījis šīs īsās dzīves galīgais cēlonis, bet tas nav iespējams. Ja es visu savu mūžu daru labu, es nevaru baudīt bezgalīgu debesu augļus. Šādi domāt nozīmē pieļaut to Pašu kļūdu. Bet ir trešais ceļš tiem, kuri ir iepazinuši patiesību, kuri ir to realizējuši. Iepazīt, tā sakot, savām acīm (realizēt) patiesību ir vienīgais ceļš, kā iziet no Maijas plīvura; un Vēdānta norāda virzienu, kādā jāturas, lai to izdarītu, norāda, kas jāsaprot ar patiesības realizēšanu.

"Viss jāuzlūko kā tāds, kas mīt Es iekšienē, un visas darbības kā tādas, kas nav ne labas un ne sliktas, bet izrietošas no Es. Es ir visā. Mums ir jānoraida daba. Jāaizver acis; mums irjāsaskata Dievs debesīs un arī ellē, dzīvībā un nāvē." Doma, kas ietverta nule kā minētajās rindās, ir tāda, ka šī zeme ir Dieva simbols, ka debesis un vietu, ko mēs aizņemam, var no- saukt par Dievu. Viss ir Brahmans. Tātad ir jāredz, nevis tikai jārunā un jādomā. Tā loģiskas sekas būs tādas, ka tad, ja dvēsele saredzēs visu šajā Visumā un jebkuru vietu kā Dieva, Brahmana pārpilnu, tai būs vienalga, vai iet uz debesīm, uz elli vai vēl nez kur. Tādā gadījumā man nebūs nekādas nozīmes tam, vai man jāpiedzimst uz zemes vai debesīs. Visas šīs lietas man kļūs nenozīmīgas, jo visas vietas man būs vienādas, ikkatra vieta kļūs par Dieva templi, kļūs svēta; tiklab debesīs, kā arī ellē un it visā es redzēšu Dieva klātbūtni. Man nebūs ne debesu, ne elles, ne ļaunā, ne dzīvības, ne nāves. Kad cilvēks ir sasniedzis šādu stāvokli, sācis visu uztvert šādi, viņš, pēc Vē- dāntas vārdiem, ir kļuvis brīvs, un tikai tāds cilvēks, teikts Vēdāntā, ir spējīgs dzīvot šajā pasaulē. Visi pārējie nav tam piemēroti. Kā var dzīvot šajā pasaulē cilvēks, kas redz ļauno? Visa vina dzīve ir vienvienī- gas ciešanas. Dzīve cilvēkam ir nelaime, ja viņš redz briesmas, redz nāvi. Vienīgi tas var dzīvot šajā pasaulē, vienīgi tas var teikt, ka viņš bauda dzīvi un laimi, kas redz dzīvi īstajā gaismā un itin visā saskata patiesību. Cita starpā, piebildīšu, ka Vēdās jūs nekur nesastapsit ideju par elli. Tā ir atnākusi uz Indiju daudz vēlāk, ar Purānām. Vissmagākais sods, kāds zināms Vēdām, ir atgriešanās šurp, uz zemes, un jaunas iespējas iegūšana (sasniegt brīvību). Tādējādi mēs redzam, ka Vēdās jau kopš paša sākuma ideja (par Dievu) iegūst bezpersonisku raksturu. Idejas par sodu un balvu ir pārāk materiālas un saistāmas vienīgi ar jēdzienu par cilvēcisku Dievu, milzīgu cilvēku, kas mīl vienu un nemīl otru, gluži tāpat, kā mēs to darām. Sods un balva ir savienojami tikai ar šāda Dieva eksistenci. Sāds Dievs tiek atzīts Sam- hitās, un tur mēs redzam baiļu jēdzienu; bet, tiklīdz tuvojamies Upanišadām, baiļu ideja izzūd un tās vietā nāk bezpersoniskuma ideja. Tomēr dabiski, ka saprast šo ideju itin visās zemēs ir bijis ārkārtīgi grūti. Cilvēks vienmēr ir pārāk pieķēries visam personiskajam. Lielie domātāji vai vismaz tie, kurus pasaule par tādiem uzskata, ir sašutuši par šo bezpersoniskuma ideju. Bet, manuprāt, tas ir smieklīgi, zemi, rupji un, ja atļauts tā izteikties, Dievu zaimojoši. Domāt, ka Dievs ir cilvēks, ir pieļaujams bērniem, nevis pieaugušam, domājošam cilvēkam, vienalga, vīrietim vai sievietei. Kura ideja ir augstāka - ideja par dzīvu Dievu vai ideja par mirušu Dievu? Par Dievu, ko neviens neredz, neviens nepazīst, vai par pazīstamu Dievu? Laiku pa laikam Viņš sūta šajā pasaulē vēstnesi ar zobenu vienā un lāstu - otrā rokā; un, ja jūs šim vēstnesim nenoticēsit, jums jāiet bojā. Kāpēc tad Viņš neatnāk pats un nepasaka, kas mums jādara? Kāpēc Viņš joprojām sūta vēstnešus, soda un nolād mūs? Un tomēr šī ideja daudzus apmierina.

Tik nesaprātīga ir mūsu iztēle.

Bezpersonisks Dievs, gluži otrādi, ir dzīvs Dievs, kuru es redzu savā priekšā, dzīvs princips. Atšķirība starp personisko un bezpersonisko ir tāda, ka personiskais ir tikai mazs cilvēks, bet bezpersoniskais - gan cilvēks, gan dzīvnieks, gan eņģelis un turklāt vēl ari kaut kas lielāks, ko mēs nevaram ne redzēt, ne iedomāties. Mums Bezpersoniskais ietver sevī visu personisko, visu Visuma personību summu, un vēl bezgalīgi daudz vairāk par šo summu. "Tāpat kā uguns, kas, atnākusi pasaulē, izpaužas visās mums redzamajās formās un turklāt vēl bezgalīgi daudz vairāk", tāpat arī Bezpersoniskais.

Mums nepieciešams pielūgt dzīvo Dievu. Es visā savā mūžā neesmu redzējis neko citu kā vienīgi Dievu, un jūs tāpat. Lai redzētu krēslu, jums vispirms jāredz Dievs un pēc tam jau Viņā un caur Viņu - krēsls. Viņš vienmēr, dienu un nakti, ir mūsu priekšā un saka: "Es esmu." Brīdī, kad jūs sakāt: "Es eksistēju," jūs iepazīstat eksistenci. Kurp jūs iesit meklēt Dievu, ja nevarat saredzēt Viņu ar savu sirdi kā dzīvu būtni, kā cilvēku? "Tu esi cilvēks, Tu esi sieviete, Tu esi meitene, Tu esi zēns, bet Tu - sirmgalvis, kas balstās uz kūjas. Tu esijauneklis, kas iet lepnā sava spēka apziņā." Viņi visi ir brīnumains, dzīvs Dievs, kas ir vienīgais fakts Visumā. Daudziem tas šķitīs briesmīgi, pilnīgs pretstats tradicionālajam Dievam, kas mīt kaut kur aiz priekškara un ko neviens nekad nav redzējis. Garīdznieki mums stāsta, ka mēs neredzam Viņu šeit, bet, ja mēs izpildīsim šo garīdznieku norādījumus, izdabāsim un klanīsimies viņiem, tie iedošot mums pasi, ar kuru, kad nomirsim, varēsim skatīt Dieva vaigu. Ir pilnīgi skaidrs, ka visas idejas par debesīm ir tikai vairāk vai mazāk pārgrozīta šī bezjēdzīgā garīdznieku krāpšanās. Bezpersoniskuma ideja, protams, ir ļoti graujoša; tā atņem garīdzniecībai tās labumus, likvidējot visas baznīcas un tempļus. Indijā patlaban valda bads, bet, cita starpā, tur ir tempļi, kuros katrā atrodas dārglietas, kas ir miljardus vērtas. Ja priesteri sludinātu tautai bezpersoniska Dieva ideju, viņu amatam pienāktu gals. Bet mums vajag sludināt to nesavtīgi un bez priesteru viltībām. Jūs esat Dievs, un es - arī. Kurš kuram paklausa? Kurš kuru pielūdz? Jūs esat visdiženākais Dieva templis, un es drīzāk pielūgšu jūs nekā kaut kādu tur templi, tēlu vai Bībeli. Kāpēc cilvēki, kas ir ap mums, ir tādā pretrunā paši ar sevi? Vini saka: "Mēs esam praktiski cilvēki." Lieliski. Bet kas gan ir vēl praktiskāk nekā lūgties šeit, skaitīt lūgšanas jums? Es jūs redzu, sajūtu un zinu, ka jūs esat Dievs. Muhamedānis teic, ka nav cita Dieva kā vien Allāhs. Vēdānta teic, ka nav cita Dieva kā vien cilvēks. Tas sākumā var pārsteigt, bet mazpamazām jūs to sapratīsit. Dzīvais Dievs ir jūsos, bet jūs ceļat baznīcas un tempļus un ticat visāda veida iedomātam absurdam. Vienīgais pielūdzamais Dievs ir cilvēka dvēsele vai cilvēka ķermenis. Ja tā ir taisnība, tad pat dzīvnieku ķermeņi ir tempļi, bet cilvēks ir visaugstākais no tiem, Tadž Mahals [1] . ja es nevaru pielūgt viņu, tad vairs nepaliek nekā, ko varētu pielūgt. Tajā brīdī, kad es sajutīšu Dievu, kas mīt ikviena cilvēka ķermeņa templī, kad es ar bijību apstāšos kādas cilvēciskas būtnes priekšā un patiesi, ar pārliecību ieraudzīšu viņā Dievu, tajā brīdī es atbrīvošos no verdzības, viss pārējais man izgaisīs, un es būšu brīvs.

Tā ir praktiska Dieva godināšana, vispraktiskākā no visām godināšanām. Tajā nav nekādu teorētisku spekulāciju, un tomēr, ja jūs to pateiksit cilvēkiem, vairākumu no viņiem pārņems šausmas. Viņi sacīs, ka tā nav pareiza doma, un sāks attīstīt savu vectēvu idejas, ko šie vectēvi ir saņēmuši no saviem

vecvectēviem pirms divdesmit tūkstošiem gadu, -i par Dievu, kas mītot kaut kur debesīs un kādam pateicis, ka viņš esot Dievs. Kopš tā laika mums nav bijis nekā cita kā vienīgi teorijas. Pēc viņu domām, tas ir praktiski, bet mūsu idejas ir nepraktiskas. Labi, - saka Vēdānta, - katram savs ceļš ejams, tikai jūsu ideāls - debesīs mītoša Dieva pielūgšana un visas ar to saistītās idejas, nesaturot sevī nekā slikta, tomēr ir tikai pakāpieni uz patiesību. Tās ir labas, un to starpā var sastapt apbrīnojamas domas; bet Vēdānta allaž atgādina: "Mans draugs, To, Kuru tu pielūdz kā nezināmu, es pielūdzu tevī. Tas, Kuru tu lūdzies kā nezināmu un Kuru tu meklē pa visu Visumu, vienmēr ir bijis šeit. Tu dzīvo viņā. Viņš vienmēr ir Visumā." "Ja eksistē Tas, Kuru pielūdz Vēdas un Kurš vienmēr ir klāt mūžīgajā Es, tad eksistē arī viss Visums. Viņš ir pasaules gaisma. Ja jūsos nebūtu Es, jūs neredzētu sauli; viss jums būtu tumša masa, nekas neeksistētu. Viņš mirdz, un jūs redzat visu pasauli."

Parasti jautā, vai šai mācībai neesot ārkārtīgi daudz sliktu seku. Ikviens no mums domās: Es esmu Dievs, un tāpēc viss, ko es daru un domāju, ir labi; Dievs nevar darīt neko sliktu. Vispirms jau, pat ja pieļaujam šāda nepareiza skaidrojuma iespēju, vai var pierādīt, ka citā mācībā neslēpjas tādas pašas briesmas? Cilvēki pielūdz Dievu debesīs, kas ir atsevišķi no viņiem, Dievu, no kura viņi ārkārtīgi bīstas. Viņi piedzimst, bailēs trīcot, un trīc visu mūžu. Vai no tā pasaule ir kļuvusi labāka? Aplūkosim jautājumu no otras puses. Ņemsim tos, kuri Dievu saprot kā personisku un tā arī pielūdz, un tos, kuri pielūdz Bezpersonisku Dievu. Kuru vidū ir bijis vairāk lielu pasaules darbinieku, gara milžu, varenu tikumības gigantu? Bez šaubām - Bezpersoniskā Dieva pielūdzēju

vidū. Kā jūs varat cerēt, ka baiļu ietekmē spētu attīstīties augstas tikumības cilvēki? Tas ir neiespējami. "Kur viens redz otru, kur viens dara pāri otram, tur ir maija. Kad viens neredz otru, kad viens nekaitē otram, kad viss kļūst par Atmanu, - kurš tur kuru

redz? Kurš kuru ievēro? Tur viss ir Viņš un vienlai-

kus viss ir Es. Dvēsele kļūst šķīsta." Tad - un vienīgi tad - mēs saprotam, ko nozīmē mīlestība. Vai gan mīlestība var rasties aiz bailēm? Tās sākotne ir brīvība, un tikai brīvība rada mīlestību. Kad mēs patiešām sāksim mīlēt pasauli, tikai tad, bet ne agrāk, mēs sapratīsim, ko nozīmē brālība un cilvēcība.

Tādējādi nav pareizi teikt, ka šī mācība (par Bezpersonisku Dievu) novedīs pie daudzām sliktām lietām visā pasaulē, it kā cita mācība (par Viņu) nekad nebūtu izraisījusi ļauno, nebūtu likusi pasaulē plūst asinīm, nebūtu saraustījusi cilvēci gabalos, nevestu pie sektantisma. - "Mans Dievs ir vislielākais no visiem dieviem. Izšķirsim to atklātā kaujā." Tādas ir bijušas duālisma sekas it visur, visā pasaulē. Iziesim taču spilgtā dienas gaismā. Nokāpsim no sava šaurā ceļa. Kā cilvēka bezgalīgā dvēsele var piekrist dzīvot un nomirt šaurā ūdens notekā? Šeit ir vesels Visums gaismas. Viss šajā Visumā irjūsu. Pamēģiniet izstiept rokas un mīlestībā apskaut visu pasauli. Ja jums kādreiz radīsies vēlēšanās tā izdarīt, jūs sajutīsit Dievu.

Jūs atceraties to vietu Būdas sprediķī, kur viņš domās sūtīja mīlestību Dienvidiem un Ziemeļiem, Austrumiem un Rietumiem, augšup un lejup, līdz viss Visums bija pilns ar šo mīlestību, lielu līdz bezgalībai. Izjust šādas jūtas nozīmē būt īstai personībai. Viss Visums tad kļūs vienvienīga personība, bet sīkumi lai izzūd. Atmetiet savas sīkās baudas mūžīgās svētlaimes dēļ. Kāds labums ir baudīt niecīgas svētlaimes

daļiņas? Visa svētlaime taču irjūsu, jo jums jāatceras, ka Bezpersoniskais sevī ietver visu personisko. Tādējādi Dievs ir personisks un bezpersonisks vienlaikus. Tāpat arī cilvēks. Bezgalīgais, bezpersoniskais cilvēks izpaužas kā persona. Mēs, bezgalīgie, esam samazinājuši sevi līdz mazu gabaliņu izmēriem. Mēs esam ierobežojuši sevi ar savu pašu karmu. Tā, gluži kā ķēde ap kaklu, velk mūs uz ierobežotību. Pārraujiet šo ķēdi un esiet brīvi. Samīdiet likumu. Cilvēka iedabai nav likuma, nav iepriekšnolemtības, nav likteņa. Kā var būt likums bezgalībā? Tās devīze ir brīvība. Brīvība ir tās iedaba, tās iedzimtās tiesības. Ti- 1 kai kļūstiet brīvi, un jūs varēsit uzņemt sevī cik vien vēlaties personību, kādas jums patīk. Tad jūs spēlēsit savas partijas kā aktieris, kā karalis, kas iznāk uz skatuves ubaga lomā, kamēr īstais ubags iet pa ielu. Abos gadījumos aina ir viena un tā pati, vārdi tie paši;

un tomēr - kāda atšķirība! Viens izbauda savu nabadzību, bet otrs cieš no tās. Kas tad veido šo atški- rību? - Viens ir brīvs, bet otrs ir vergs. Karalis zina, ka viņa nabadzība ir neīsta, taču viņš pats ir pieņēmis to, paņēmis tikai spēles pēc; bet nabags domā, ka nabadzība un viņš ir nešķirami, un viņam, gribi vai negribi, ir tā jādzīvo. Tas ir likums, un viņš ir nelaimīgs. Jūs un es, kamēr mums nav izpratnes par mūsu īsto iedabu, esam tādi nabagi, visa paverdzināti un ietramdīti, mēs pilnā balsī saucam pēc palīdzības, kas nekad neatnāk, bet cenšamies visur to saņemt no neesošām, iedomātām būtnēm un nekad nesane- mam. Kamēr mēs domājam, ka "šis laiks droši vien drīz pienāks", un tajā pašā laikā raudam, vaimanājam un ceram, visa dzīve izrādās noieta, bet spēle joprojām turpinās. Esiet brīvi! Neceriet ne uz ko ne no viena. Esmu pārliecināts, ka, ja jūs atskatīsities

atpakaļ, uz visu savu dzīvi, jūs ieraudzīsit, ka vienmēr sat mēģinājuši saņemt palīdzību no citiem - un vienmēr veltīgi; tā nekad nav pienākusi. Visa palīdzība, kādu jūs esat saņēmuši, ir nākusi no jūsu pašu iekšienes. Jūs saņēmāt tikai paši savas rīcības augļus kaut gan, pat savādi to sacīt, vienmēr cerējāt uz citu palīdzību. Tas līdzinās bagātnieka viesistabai. Tā vienmēr ir pilna, bet, ja jūs sāksit vērot, tad pamanīsit, ka vieni un tie paši cilvēki te nemēdz iegriezties otrreiz. Cilvēki vienmēr cer kaut ko dabūt no šā bagātnieka, bet nekad nedabū. To pašu darām arī mēs; visu laiku ceram, bet mērķi nesasniedzam. Atmetiet šo cerību, - saka Vēdānta, - kāpēc jums cerēt, ja jums viss jau ir? Jūs esat valdnieks, jūs esat Es. Ko jūs gribat? Ja valdnieks sajūk prātā un dodas meklēt valdnieku savā zemē, viņš nekad to neatradīs, jo viņš pats taču ir valdnieks. Viņš var apstaigāt visas pilsētas un visus ciemus, ielūkoties katrā mājā, var saukt un raudāt, bet nekad neatradīs valdnieku, tāpēc ka visu laiku viņš pats paliek valdnieks. Daudz labāk mums ir zināt, ka mēs esam Viņš, un izbeigsim uz visiem laikiem neprātīgos valdnieka meklējumus. Tādējādi, - saka Vēdānta, - zinot, ka mēs esam valdnieks, mēs kļūstam laimīgi un apmierināti. Atmetiet muļķīgo meklēšanu un spēlējieties šajā Visumā kā bērni. Viss tūdaļ kļūs citāds. Tā vietā, lai būtu par mūžīgo cietumu, pasaule kļūs par teātri. No konkurences arēnas tā pārtaps par pavasara zemi, pilnu priecīgi lidojošiem tauriņiem. Tā pati pasaule, kas agrāk bija elle, nu kļūs par debesīm. Verga acīs tā ir briesmīgu mocību vieta, bet brīvā acīs tā ir tikai pastāvošā pasaule. Debesis un visas tamlīdzīgas vietas ir tajā. Šī dzīve ir pasaules dzīve. Visas atdzimšanas ir šeit. Visi dievi, cilvēka prototipi, ir šeit. Nevis dievi ir radījuši cilvēkus pēc sava tēla, bet cilvēks ir radījis dievus. Un šeit, mūsu vidū, ir prototipi, ir Indra ar Karmu un visi Visuma dievi, kuri sēž ap viņu. Visi jūs esat projektējuši savus mazos dubultniekus, paši būdami oriģinālie, īstie un vienīgie dievi, kuri jāpielūdz. Tas ir Vēdāntas skatījums, bet šā skatījuma praktiskums ir šāds. No tā, ka mēs kļūsim brīvi, neizriet, ka mums būtu jāsajūk prātā, jāpamet sabiedrība un jābēg mežos vai alās. Mēs paliksim tur, kur jau bijām, tikai visu sapratīsim. Mēs skatīsim tās pašas parādības, bet tās iegūs jaunu jēgu. Līdz šim jūs nepazīstat pasauli; tikai kļuvuši brīvi, mēs to ieraudzīsim tādu, kāda tā ir, un sapratīsim tās iekšējo dabu. Tad ieraudzīsim, ka tā saucamais likums un liktenis veido tikai bezgalīgi mazu mūsu iedabas daļu. Tie ir tikai viena puse, bet otra puse ir - brīvība vienmēr. Mēs bijām tādi kā mednieka vajāts strauss, kas slēpj galvu smiltīs un tādējādi mēģina glābties no nelaimes.

Maldu dēl mēs centāmies aizmirst savu iedabu, bet nekādi to nespējām, jo tā vienmēr atgādināja par sevi. Visi mūsu Dieva, dievu vai ārējās brīvības meklējumi bija mūsu pašu iedabas aicinājums. Mēs tikai neatskārtām, no kurienes nāca balss. Mēs domājām, ka tā nāk no uguns, no Dieva, no Saules, Mēness un zvaigznēm, līdz beidzot atklājām, ka tā visu laiku skanējusi mūsos pašos. Tur ir mūžīgā balss, kas mums stāsta par mūžīgo brīvību. Tās mūzika skan mūžīgi. Daļa šīs dvēseles mūzikas kļuva par zemi, likumu, Visumu, bet tā vienmēr ir bijusi un vienmēr būs mūsu, īsi sakot, Vēdāntas ideāls ir cilvēka pielūgšana šeit (uz zemes), un tajā teikts, ka, jajūs nevarat pielūgt savu brāli - cilvēku, izpausto Dievu, tad jebkā cita pielūgšana jebkurā vietā nepelnīs nekādu uzticību.

Vai tad jūs neatceraties kristiešu Bībeles vārdus: "Jajūs nespējat mīlēt savu brāli, kuru redzat, kā gan jūs varat mīlēt Dievu, Kuru neesat redzējuši?" Ja jūs nespējat saredzēt Dievu cilvēka dievišķajā personā, kā gan jūs varat Viņu ieraudzīt mākoņos vai kaut kur tur, kur ir tumšs un nedzīvs, vai jūsu pašu smadzeņu tukšajos izdomājumos? Es jūs saukšu par reliģioziem no tās dienas, kad jūs ieraudzīsit Dievu vīriešos un sievietēs un sapratīsit, ko nozīmē pagriezt kreiso vaigu cilvēkam, kurš jums ir iesitis pa labo vaigu.

Kad jūs saskatīsit Dievu cilvēkā, tad viss, pat tīģeris, kļūs jums par gaidītu viesi. Viss, kas atnāks pie jums, būs Dievs dažādās formās, Mūžīgais, Vienotais, Svētlaimīgais, mūsu tēvs, māte, draugs, mūsu pašu dvēsele, kas spēlējas ar mums.

Ir augstāks ideāls nekā saukt Dievu par Tēvu. Tas ir saukt Viņu par Māti. Bet ir vēl augstāks ideāls - saukt Viņu par Draugu. Vēl augstāks - par Mīļoto. Taču visaugstākais ir neredzēt atšķirību starp mīlošo un mīlamo. Jūs droši vien atceraties senpersu stāstu par to, kā mīlētājs aizgājis pie savas iemīļotās. Viņš pieklauvējis pie durvīm un, kad uz jautājumu "kas tur ir?" atbildējis "es", durvis nav atvērušās. Viņš atnācis otru reizi, un atkārtojies tas pats. Trešo reizi uz jautājumu "kas tur ir?" viņš atbildējis: "Tā esi tu, mana mīlestība," un durvis tika atdarītas. Tas pats mēdz notikt starp Dievu un mums. "Tu esi visā, Tu esi viss. Ikviens vīrietis un ikviena sieviete - Tu, Tu sajūtamais, svētlaimīgais, dzīvais un vienotais Dievs. Kurš saka, ka Tu esot nezināms? Kurš saka, ka Tevi vajagot meklēt? Mēs esam atraduši Tevi kopš mūžības. Mēs no sākta gala esam piedzimuši Tevī. Visur Tu esi mūžīgi, mūžīgi pazīstams, mūžīgi pielūdzams."

Tālāk Vēdāntas ideja ir tāda, ka citas Dieva pielūgšanas formas nav maldi. Viens no būtiskiem atzinumiem, ko nekad nevajag aizmirst, ir tas, ka Dieva pielūgšana, veicot rituālus un ceremonijas, lai cik primitīvas tās mums šķistu, nav maldi. Tas ir ceļš no vienas patiesības pie otras, no zemākas pie augstākas. Tumsa ir mazāka gaisma, ļaunais - mazāks labais, samaitātība - mazāka šķīstība. Tādējādi tas ir uzskats, ka mums jāizturas pret citiem ar mīlestību un simpātijām, zinot, ka viņi iet to pašu ceļu, ko mēs esam ieminuši. Ja jūs esat brīvi, tad jums jāredz, ka viņi visi kāpj kalnup, lai agri vai vēlu arī būtu brīvi, un, ja jūs patiešām esat brīvi, kā jūs joprojām varat saskatīt pārejošo? Ja jūs patiešām esat tīri, kā jūs varat saskatīt netīro? Jo tas, kas ir iekšpusē, ir arī ārpusē. Mēs nevaram saskatīt netīrību, jātās nav mūsos. Tas ir viens no Vēdāntas praktiskajiem secinājumiem, un es ceru, ka mēs visi centīsimies realizēt to savā dzīvē. Visa dzīve mums dota tādēļ, lai to rea- lizētu praksē. Turklāt mēs iegūsim ārkārtīgi būtisku rezultātu; pēc tam mēs strādāsim, būdami apmierināti, nevis neapmierināti, jo zināsim, ka viss ir mūsos, viss pieder mums, ka tās ir mūsu iedzimtās tiesības un mums atliek tikai izpaust tās, padarīt tās sajūtamas un darbīgas.

III dala

Tajā pašā Chāndogja upanišadā lasām, ka viedais, vārdā Nārada, aizgājis pie cita viedā, Sanatkumāras, un uzdevis tam dažus jautājumus. Cita starpā viņš pavaicājis, vai reliģija izskaidro lietas, kādas tās ir. Un Sanatkumāra viņam atbildējis: "Ir kaut kas augstāks nekā zeme, kaut kas augstāks nekā tas, kas ir augstāks par zemi, utt.," kamēr nonācis līdz Ākā- gai Ēteram. "Ēters," viņš turpinājis, "ir augstāks nekā pasaule, tāpēc ka ēterā atrodas Saule, Mēness, zibens un zvaigznes; ēterā mēs dzirdam, ēterā dzīvojam un ēterā nomirstam." Jautāts, vai ir kas vēl augstāks, viņš norādījis uz Prānu. Prāna Vēdāntā nozīmē dzīvības principu. Tā, tāpat kā ēters, ir visuresošā sākotne, kas atrodas it visur, un ikkatra kustība, kas notiek ķermenī vai jebkur citur, tiek izdarīta ar prānu. Prāna ir būtiskāka un varenāka par ākāšu. Ar prānu viss dzīvo. Prāna ir mātē, tēvā, skolotājā; tā rada pati sevi.

Bet te, rau, cita vieta, kur zēns jautā tēvam par patiesību, un tēvs cita starpā saka: "Viss ir taisīts no tā, kas ir visu lietu smalkais cēlonis. Šis cēlonis ir viss, tas ir patiesība, tas esi tu, ak Švetaketu!" Pēc tam viņš to paskaidro ar dažādiem piemēriem: "Kā bite, ak Švetaketu, vāc medu no dažādiem ziediem un medus nezina, ka tas ir radies no dažādiem kokiem un puķēm, tā arī mēs visi, radušies no šīs Būtnes, esam to aizmirsuši. Ak Švetaketu, tu esi Tas!" Vēl viņš min piemēru par upēm, kas tek uz okeānu. "Tās nezina, ka daudz reižu ir pacēlušās augšup (tvaika veidā); tāpat arī mēs izejam no tās Būtnes un nezinām, ka esam bijuši Viņš. Ak Švetaketu, tu esi Tas!"

Ir divi veidi, kā iegūt zinības. Viens ir spriest par vispārīgo pēc atsevišķā, bet otrs - izpētīt, cik vien iespējams, kāda ir daba tam, ko meklējam. Aplūkojot pirmo veidu, mēs redzam, ka zinības būtībā ir klasifikācija, kas paceļas aizvien augstāk un augstāk. Ja kaut kas notiek sporādiski, mēs esam neapmierināti. Ja turpretī izrādās, ka viens un tas pats pastāvīgi atkārtojas, mēs esam apmierināti un saucam to par likumu. Ja mēs redzam, ka viens akmens krīt, tas mūs neapmierina; bet, ievērojuši, ka visi akmeņi vai āboli krīt, mēs nosaucam to par pievilkšanas likumu un esam apmierināti; no atsevišķā mēs izdarām vispārīgu secinājumu.

Šis pats zinātniskais process jālieto arī, studējot reliģiju. Tas arī šeit izrādījies ērts un vienmēr ir lietots. Grāmatās, kuru fragmentus es jums tulkoju, pati pirmā ideja, kurai varēju izsekot, ir pāreja no atsevišķā pie vispārīgā. Mēs redzam, kā "gaismas būtnes" saplūst cita ar citu un pāriet principā un kā idejas par Kosmosu kļūst aizvien augstākas un augstākas,

kā elementi kļūst aizvien smalkāki un vienkāršāki ?

un no matērijas pārvēršas par visaptverošu spēku jeb prānu. Un tam visam cauri vijas viens princips, ka viens nav atdalāms no visa pārējā. Šajā Kosmosā viss ir tas pats ēters, kas atrodas arī augstākajās formās; tajā prānas augstākā forma ir it kā sabiezināju- sies un kļuvusi vispirms par ēteru, bet pēc tam par vēl rupjākām formām. Personiskā Dieva vispārināšana ir šā paša procesa otrs veids. Mēs redzējām, kā veidojās šis vispārinājums, kas nosaukts par visu apziņu summu. Tomēr tas vēl nav pilnīgs vispārinājums. Mēs ņēmām tikai vienu dabas parādību pusi - apziņu, vispārinājām to, un mūsu vispārinājums pieņēma Personiskā Dieva formu, turpretī viss pārējais, kas ir dabā, palika malā. Tādējādi šis vispārinājums pirmām kārtām ir nepilnīgs. Turklāt tajā ir arī kāda cita nepilnība, kas ir otrā principa sekas. Visamjābūt izskaidrojamam arī ar savu paša dabu. Varbūt cilvēki, kas domā, ka ikkatru uz zemes nokritušo akmeni nometis lejā kaut kāds gars, bet zinātne to skaidro ar smaguma spēka likumu, un, lai gan tas nav pilnīgs izskaidrojums, tomēr tas ir daudz labāks par pirmo, tāpēc ka pirmais paredz kaut kādu ārēju cēloni, lai gan tas sakņojas paša akmens dabā. Šādā pašā veidā visās mūsu zinību jomās skaidrojums, kas izriet no pašas lietas dabas, tiek uzskatīts par zinātnisku, turpretī skaidrojums, kam nav nekāda sakara ar aplūkojamo priekšmetu, - par nezinātnisku.

No tā izriet, ka Personiskā Dieva kā Visuma radītāja definīcijai ir jābūt pamatotai uz tiem pašiem zinātniskajiem pierādījumiem. Ja Dievs ir ārpus dabas, ja tam ar to nav nekā kopēja, bet šo dabu Viņš ir radījis no nekā, tad šāda teorija acīmredzot ir ļoti nezinātniska; un tā ir jebkuras teisma teorijas vājā vieta. Šīs divas nepilnības mēs atrodam monoteisma teorijā, teorijā par Personisko Dievu, Kam piemīt visas cilvēciskas būtnes īpašības, lai ari daudz stiprāk izteiktas, un Kas ar savu gribu ir radījis Visumu no nekā un tomēr palicis atsevišķi no tā. Tas rada divus sarežģījumus.

Pirmkārt, mēs redzam, ka Dieva jēdziens nav pietiekami vispārināts, un, otrkārt, šis jēdziens nav izskaidrots ar dabas iedabu. Tas pieņem, ka sekas nav tas, kas ir cēlonis, ka cēlonis ir kaut kas pilnīgi atdalīts no sekām, kaut gan visas cilvēku zināšanas rāda, ka sekas ir tas pats cēlonis, tikai citā formā. To ik dienu apstiprina jaunākie zinātnes atklājumi, un pēdējās attīstības teorijas pamatojums ir tāds, ka sekas ir jauniem apstākļiem piemērojies cēlonis, kas tādējādi parādās jaunā formā. Ideja par radīšanu no nekā mūsdienu zinātniekiem var likt smieties.

Vai reliģija var apstiprināt savas mācības ar šādiem zinātniskiem pierādījumiem? Ja kaut kādas re- ngiskas teorijas varētu to izdarīt, tās būtu pieņēmuši mūsdienu domātāju prāti; nevienu citu teoriju, kurai me s cenšamies ticēt aiz cieņas pret garīdzniecību, baznīcām vai grāmatām, mūsdienu cilvēks nevar pieņemt, un rezultātā ir radies tik ārkārtīgi liels skaits neticīgo. Pat to sirdīs, kuri it kā tic, ir milzīgi daudz neticības. Pārējie pavisam atsakās no reliģijas, distancējas no tās, negrib būt ar to nekādā sakarā un raugās uz to kā uz garīdzniecības izdomājumiem.

Reliģija tagad ir pārvērtusies par nacionālisma pa veidu. Tā, mēs sakām, ir viens no visdārgākajiem mūsu sabiedrības mantojumiem, un tāpēc tai irjāpaliek. Taču patiesa vajadzība pēc tās, kādu juta mūsdienu cilvēka vectēvi, vairs nav jūtama; tagad cilvēks konstatē, ka tā viņa prātu neapmierina. Ideja par personisku Dievu un par radīšanu, kas dažādās reliģijās pazīstama kā monoteisms, nevar ilgāk saglabāties. Indijā tā nenoturējās pret budistiem, kuri senos laikos svinēja uzvaru tieši šajā punktā. Viņi parādīja: ja daba ir apveltīta ar gandrīz bezgalīgu spēku un var apmierināt savas pašas vajadzības, tad nav pilnīgi nekādas jēgas ietiepties, ka bez dabas ir jābūt vēl kaut kam. Pat dvēsele, viņuprāt, nav nepieciešama. Šī vecā māņticība, ideja par substanci un kvalitātēm, tika apstrīdēta jau senatnē, tomēr arī tagad jūs dažkārt vēl varat ar to sastapties.

Vairākums nojums, protams, ir lasījuši, ka viduslaikos, bet man diemžēljāteic, ka arī vēlāk, viens no strīdīgajiem bija jautājums, vai kvalitātes piederas pie substances vai, gluži otrādi, substance ir kvalitāšu rezultāts: vai garums, platums un biezums ir substances papildinājums un vai substance paliek vai nepaliek, ja šīs kvalitātes izzūd? Un tad atnāk budists un teic, ka nav nekāda pamata atzīt substances eksistenci; eksistē vienīgi kvalitātes. Jūs neredzat nek cita kā vienīgi tās. Tieši tāpat domā arī mūsujaunlai- ku agnostiķi. Šis strīds par substances un kvalitāš eksistenci, pārcelts augstākā plānā, pārvēršas strīdā par nūmeniem un fenomeniem. Šī fenomenu pasaule, nemitīgi mainīgais Visums, eksistē, bet eksistē arī kaut kas cits, nemainīgs. Vieni šo nūmenu un fenomenu pastāvēšanas divējādību atzīst par pareizu, turpretī otri, stipri pamatoti, uzskata, ka jums nav nekādu tiesību pieņemt abus, jo viss, ko mēs redzam, jūtam un domājam, ir tikai fenomeni. Jums nav tiesību uzskatīt, ka ir vēl kaut kas, izņemot fenomenus, un pret to nav ko iebilst. Vienīgo iespējamo atbildi uz to dod Vēdānta. Tajā teikts: "Ir taisnība, ka eksistē tikai Viens un ka šim Vienam jābūt vai nu fenomenam, vai nūmenam. Nav taisnība, ka eksistē divi, viens, kas mainās, un tajā ir kaut kas nemainīgs; bet visticamāk tā ir viena un tā pati lieta, kas šķiet mainīga, bet patiesībā ir nemainīga."

Pārejot pie konkrēta un filozofiska slēdziena, mēs sākam domāt, ka ķermenis, prāts un dvēsele ir atsevišķas lietas; taču īstenībā šeit ir tikai viens, kas at- klājas visās šajās atšķirīgajās formās. Ņemsim labi zināmo piemēru par virvi un čūsku, ko ilustrācijai min monisti. Daži tumsā vai kāda cita iemesla dēl maldīgi notur virvi par čūsku. Bet, kad uzzina, kas tas ir, čūska izzūd un paliek virve.

Sis piemērs mums rāda, ka tad, kad prātā ir čūska, virve izzūd, bet tad, kad prātā ir virve, izzūd čūska. Ja mēs redzam fenomenu - un tikai fenomenu, nū- mens izzūd; bet, ja redzam nūmenu, proti, nemainīgo, dabiskas sekas ir tādas, ka izzūd fenomens. Tagad mēs labāk saprotam reālista un ideālista stāvokli. Reālists skatās tikai uz fenomenu, savukārt ideālists cenšas skatīties uz nūmenu. Ideālistam, īstam ideālistam, kas tiešām sasniedzis tādu uztveres spēju, ka var distancēties no mainīgā, mainīgais Visums izzūd, un viņam ir tiesības teikt: tas viss ir maldi; nekādas mainības nav. Reālists tajā pašā laikā skatās uz mainīgo. Viņam izzūd nemainīgais, un viņam savukārt ir taisnība, sakot, ka viss, ko viņš redz, ir reāls.

Kāds secinājums tad izriet no šīs filozofijas? - Tāds, ka personiskā Dieva ideja ir nepietiekama; mums jāpaceļas mazliet augstāk, pie bezpersoniskā idejas. Nejau tālab, lai sagrautu personiskā ideju, ne tālab, lai minētu pierādījumus tam, ka personiskais Dievs neeksistē, bet gluži vienkārši tāpēc, ka tā ir vienīgā loģiskā nulle, kuru mēs varam izraudzīties. Uz tā paša pamata mēs sakām, ka cilvēks ir personiska bezpersoniska būtne. Mēs esam bezpersoniski un vienlaikus arī personiski. Tādējādi mūsu senā ideja par Dievu ir jāatceļ; tā ir cilvēka idejas atkārtojums augstākajā plānā. Lai izskaidrotu personisko, mums beidzot jāpāriet pie bezpersoniskā, jo bezpersoniskais ir daudz augstāks vispārinājums nekā personiskais. Bezgalīgais var būt tikai bezpersonisks; personiskais var būt tikai ierobežots. Paceļoties pie bezpersoniskā, mēs patiesībā saglabājam personisko, nevis sagraujam to. Daudzkārt ir izteikta doma, ka tad, ja mēs nonāksim pie Bezpersoniskā Dieva jēdziena, Personiskais Dievs tiks atcelts; ja nonāksim pie bezpersoniskā cilvēka jēdziena, personiskais zudīs. Tomēr pareizā ideja ir tāda, ka tā nav individualitātes sagraušana, tā ir patiesa tās saglabāšana. Mēs nevaram pierādīt individuālā eksistenci nekādā citā veidā, kā vienīgi atsaucoties uz vispārīgo, parādot, ka šis individuālais ir daļa no tā vispārīgā. Ja mēs domājam par individuālo kā par tādu, kas stāv savrup no visa pārējā Visumā, tas nenoturēsies nevienu mirkli, tāpēc ka šāda lieta nekad nav eksistējusi.

piemērojot otru principu, ka visa izskaidrojumam jāizriet no pašas lietu dabas, mēs vaigu vaigā sastopamies ar vēl drosmīgāku un vēl grūtāk saprotamu ideju, ka Bezpersoniskais Dievs, visaugstākais vispārinājums, atrodas mūsos pašos un ka mēs esam Vinš. "Tu esi Tas, ak Svetaketu! Tu esi tā bezpersoniskā Būtne, tas Dievs, Kuru tu meklēji pa visu Visumu un Kurš visu laiku bija tu pats." Seitjāpiebilst, ka "tu pats" jāsaprot nevis personiskā, bet gan bezpersoniskā nozīmē. Mēs nu pazīstam izpausto, personificēto cilvēku, bet viņa būtība ir bezpersoniska. Lai saprastu personisko, mums tas vienmēr jāattiecina uz bezpersonisko; atsevišķais ir jāsalīdzina ar vispārīgo, un šis vispārīgais, šis bezpersoniskais ir Patiesība - cilvēka Es; turklāt pret šo iemiesoto, izpausto navjāizturas tāpat kā pret to, īsteno.

Šajā sakarā var rasties dažādi jautājumi, un turpmāk es centīšos uz tiem atbildēt; bet vispirms jāiegūst skaidrs priekšstats par monisma tēzi, kas apgalvo, ka mūsu redzamais Visums ir viss, kas eksistē, un mums nav ko meklēt ārpus tā. Tajā ir viss, tiklab rupjais, kā arī smalkais, tajā ir sekas un cēlonis, un izskaidrojums. Tas, kas ir pazīstams kā atsevišķais, ir tikai vispārīgais, kas atkārtojas mazajā. Visuma ideju mēs ieguvām, izpētot savas pašu dvēseles, un, kas ir pareizi attiecībā uz dvēseli, tas uzskatāms par pareizu arī attiecībā uz ārējo dabu. Debesis un visas tamlīdzīgas vietas, ja tās eksistē, atrodas Visumā un, kopā ņemtas, visas veido Vienu. Visas mazās daļiņas ir veidojušās no viena veseluma; un ikkatra no tām, tāpat kā ikviens no mums, ir šā veseluma daļa. Kā izpaustas būtnes mēs šķietam atsevišķas, bet būtībā esam Viens, un, jo mazāk mēs domājam par sevi kā Par kaut ko atsevišķu no šā Viena, jo labāk mums, turpretī jo vairāk domājam par sevi kā par atsevišķu no kopējā veseluma, jo nelaimīgāki kļūstam. No šā atzinuma mēs atvasinām monistiskās ētikas noteikumus; un es uzdrošinos sacīt, ka ne no kādas citas

vietas mēs nevaram saņemt tikumības noteikumus.

Mēs zinām, ka vissenākais tikumības jēdziens tika pasniegts kā īpašas būtnes vai būtņu griba; bet mūsdienās nav daudz to, kas pieņem šādu tikumības definīciju, jo tā ir tikai daļējs vispārinājums. Hinduists teic, ka mēs nedrīkstam darīt to vai citu, jo tā ir sacīts Vēdās; kristietis nav ar mieru atzīt Vēdu autoritāti un apgalvo, ka to vai citu nedrīkst darīt tāpēc, ka tā rakstīts Bībelē. Bet tas nav obligāti tiem, kuri Bībelei netic. Mums ir vajadzīga teorija, kas būtu pietiekami plaša, lai varētu ietvert sevī visus šos dažādos pamatojumus.

Ir miljoniem cilvēku, kas gatavi ticēt Personiskam Dievam - Radītājam; bet ir arī tūkstošiem visgaišāko prātu, kuriem šāda teorija šķiet neapmierinoša un kuriem nepieciešams kaut kas augstāks. Un, ja reliģija nav pietiekami plaša, lai ietvertu arī viņus, tad visgaišākie sabiedrības prāti paliks ārpus organizētās ticības. Tas nekad nav bijis tik stipri jūtams kā patlaban, it sevišķi Eiropā.

Lai šos cilvēkus aptvertu, reliģijai jābūt pietiekami plašai. Visiem tās apgalvojumiem ir jābūt apspriežamiem no saprāta viedokļa. Kāpēc reliģijas var pretendēt uz to, ka tikai tām nav jāpakļaujas saprāta galvenajām prasībām, tas nevienam nav zināms. Vispārīga vienošanās ir aplams arguments. Ja jūs neatzīstat saprāta norādījumus, nevar būt nekāda atzinuma, pat ne reliģijas jautājumos. Reliģija spēj ieteikt viszemiskāko rīcību. Tā, piemēram, muhamedāņu reliģija atļauj nogalināt visus, kas nav muhamedāņi.

Korānā skaidri pateikts: "Nogalini neticīgos," un, ja vini nekļūst par muhamedāņiem, pret viņiem jāvēršas ar uguni un zobenu. Jajūs teiksit muhamedānim, ka tas nav labi, viņš, dabiski, var jautāt: "Kā jūs to zināt? Kā jūs zināt, ka tas nav labi? Visus savus laba un ļauna jēdzienus jūs esat ieguvuši no savām grāmatām, bet manā grāmatā teikts, ka tas ir labi." Ja jūs teiksit, ka jūsu grāmata ir senāka, atnāks budists un pasacīs: "Bet mana ir vēl senāka"; taču pēc tam ieradīsies hinduists un atsauksies uz savām grāmatām, kas ir vissenākās no visām. Tādējādi atsaukšanās uz grāmatām ne pie kā nenoved. Kur ir mēraukla, lai salīdzinātu? Jūs norādīsit uz Kalna sprediķi, bet muhamedānis vērsīs jūsu uzmanību uz Korāna ētiku. Kas gan, viņš sacīs, var būt par arbitru, lai izlemtu jautājumu, kura no tām abām ir labāka? Ne Evaņģēlijs, ne Korāns nevar būt par arbitru strīdā starp mums pašiem. Vajadzīga neatkarīga persona, un tai jābūt nevis grāmatai, bet kaut kam universālam. Taču kas gan ir vēl universālāks par saprātu? Tika teikts, ka saprāts nav pietiekami spēcīgs, tas nevar vienmēr palīdzēt mums atrast patiesību, tas bieži vien maldina; un kā secinājumu no tā visa izdarīja slēdzienu, ka mums ir jātic baznīcas autoritātei. To teica Romas katoļi; bet es viņu vārdos neredzu loģiku. Es, no savas puses, varu sacīt: "Ja saprāts ir tik kusls, tad garīdzniecība ir vēl kuslāka, un es nevēlos tajā klausīties, tad jau labāk uzklausīšu saprātu, jo, par spīti tā vājumam, man ir zināmas iespējas no tā uzzināt patiesību, turpretī, klausoties otru pusi, nenonākšu ne pie kādas patiesības. Tāpēc mums ir jāseko saprāta norādēm unjāsimpatizē pat tiem, kuri, sekojot saprātam, nenonāk ne pie kādas ticības. Cilvēcei ir labāk uzklausīt saprāta norādes un būt ateistiem nekā būt par kāda cilvēka sekotāju un ticēt divsimt miljoniem dievu." Mums nepieciešams progress, attīstība, pieredzē gūtas zinības. Nekādas teorijas nepadarīs cilvēkus cildenākus. Nekāds grāmatu daudzums nepadarīs tos šķīstākus. Vienīgā iespēja ir mūsos pašos, pieredzē gūtā izziņā, bet tā ir pārdomu rezultāts. Ļaujiet cilvēkam domāt. Pavisam neattīstīts cilvēks nekad nedomā, un var galvot, ka viņš ticvisam; bet viņš taču nav nekas vairāk kā zemes pika. Govi un suni arī var piespiest kaut kam noticēt. Tomēr viņi visi tā arī paliek suņi, govis un zemes blāķi. Cilvēka lielums turpretī ir tas, ka viņš ir domājoša būtne. Viņš tikai ar to ari atšķiras no dzīvnieka, ka viņam ir jādomā. Tāpēc es ticu saprātam un sekoju tā norādēm. Es esmu redzējis pietiekami daudz ļaunuma, ko rada pakļaušanās autoritātēm, jo esmu piedzimis zemē, kur autoritāte sasniegusi pašas galējās robežas…

Hinduisti domā, ka radīšana ir notikusi ar vinu grāmatām. "Kājūs zināt, ka eksistē govs?" - "Tāpēc, ka vārds "govs" ir Vēdās." - "Kājūs zināt, ka ir cilvēks?" - "Tāpēc, ka vārds "cilvēks" arī tur ir. Ja tā tur nebūtu, tad nebūtu arī nekāda cilvēka." Redz, ko viņi saka. Briesmīgi liela autoritāte! Tā netika pētīta, kā es tagad to daru; bet daži spēcīgi prāti pieņēma to, uz šā pamata radīja ārkārtīgi loģiskas teorijas un uzbūvēja veselu filozofijas sistēmu. Tūkstošiem visgaišāko prātu pēc tam, tūkstošiem gadu gaitā, veltīja sevi šīs teorijas izstrādāšanai. Tāds ir autoritātes spēks, un tik lielas ir tās radītās briesmas!

Monistiskās teorijas labā īpašība ir tā, ka šī teorija vairāk nekā jebkas cits teoloģijā tuvojas patiesībai, kuru var pierādīt. Ideja par Bezpersonisko, par Bezpersonisko Būtni dabā un par šā Bezgalīgā evolūcijas dabu ir vistuvāk tam, kā patiesumu mēs varam pierādīt; turpretī citas Dieva idejas un citi Dieva jēdzieni - daļēji, nenozīmīgi un personiski - nebalstās pieredzē un saprātā. Šim saprātīgajam Dievajēdzie- nam ir arī tā labā īpašība, ka tas daudziem prātiem pierāda nepieciešamību pēc mums zināmiem daļējiem jēdzieniem, tādējādi būdams vienīgais arguments to labā. Jūs varat sastapt cilvēkus, kuri apgalvo, ka personiskais izskaidrojums nav saprātīgs, bet ir mierinošs, ka viņiem vajadzīga reliģija, kas sniedz mierinājumu; un mēs saprotam, ka viņiem tā ir nepieciešama. Ļoti maz ir to, kas šajā dzīvē spēj panest spožo patiesības gaismu; un vēl mazāk ir tādu, kuri spēj to izstrādāt. Tāpēc ir nepieciešams, lai būtu mierinošas reliģijas; tās daudzām dvēselēm palīdz ar laiku kļūt labākām. Necili prāti ar aprobežotu, mazprasīgu redzesloku nekad neiedrošinās pacelties domas augstumos. Viņu jēdzieni un pat idejas par maziem dieviem, simboliem un ideāliem ir loti labas un noderīgas viņiem pašiem, bet, lai tās tādas patiešām būtu, mums ir jāiepazīst Bezpersoniskais, un tikai Vinā un caur Vinu tas ir sasniedzams.

Cilvēks, piemēram, tāds, kas saprot Bezpersonisko un tic tam, - lai tas būtu Džons Stjuarts Mills, - apgalvo, ka Personiskais Dievs nav iespējams un tā eksistenci nevar pierādīt. Es viņam piekrītu, ka pierādīt nevar; taču Bezpersoniskā jēdziens ir visaugstākais, ko cilvēka saprāts spēj sasniegt, bet cik daudz cita, izņemot dažādos Absolūta skaidrojumus, veido Visumu? Tas guļ mūsu priekšā kā grāmata, un ikviens, šo grāmatu lasot, ieliek tur savu paša prātu; katrs to lasa savā veidā. Visu cilvēku prātos ir kaut kas līdzīgs, tāpēc dažas lietas ir kopējas visiem cilvēces prātiem. Tas, ka jūs redzat šo krēslu un es to "dzu, pierāda, ka mūsu prātos ir kaut kas kopīgs.

Pieņemsim, ka šurp ir atnākusi cita būtne, kuras jutekļi atšķiras no mūsu jutekļiem; tā varētu nemaz neredzēt krēslu, taču visas būtnes, kuru uzbūve ir tāda pati kā mums, redzēs to pašu, ko redzam mēs. Tādējādi pats Visums ir absolūts, nemainīgs - tas ir nūmens, bet fenomens ir tā skaidrojums. Jūs redzat pirmām kārtām to, ka fenomens vienmēr ir galīgs. Jebkurš fenomens, ko mēs varam redzēt, sajust vai par ko varam domāt, noteikti ir galīgs, to ierobežo mūsu zināšanas; un Personiskā Dieva ideja, kā mēs to saprotam, arī ir fenomens. - Cēlonības ideja pieder pie fenomenu pasaules, un Viņš kā Visuma cēlonis dabiski jāuzskata par ierobežotu, bet Viņš, tostarp, irtas pats Bezpersoniskais Dievs. Pats Visums, kādu to redzam, ir Bezpersoniskais Dievs, ko mēs ar savu prātu varam tajā nojaust. Viss, kas patiesi eksistē Visumā, ir Bezpersoniska Būtne, bet formas un jēdzienus tai piešķir mūsu prāts. īstenais šajā galdā ir tā Būtne, bet galda formu un visas tamlīdzīgās kvalitātes tam ir piešķīruši savstarpēji līdzīgie cilvēku prāti.

Tā, piemēram, par kustību - un tā noteikti ir fenomenu parādība - nevar sacīt, ka tā ir vispārēja. Katra šā Kosmosa sīkā daļiņa, katrs tā atoms pastāvīgi mainās un kustas; bet Visums kā viens veselums ir nemainīgs, tāpēc ka kustība un mainība ir relatīvas lietas. Mēs varam uzskatīt kaut ko par kustīgu tikai salīdzinājumā ar kaut ko nekustīgu. Lai kustība būtu iespējama, nepieciešami divi priekšmeti, bet, tā kā viss Visums kopumā ir viens, tad kustēties tas nevar. Attiecībā pret ko lai tas kustētos? Nevar arī sacīt, ka tas mainās. Salīdzinājumā ar ko lai tas būtu mainījies? Tādējādi veselums ir absolūti nekustīgs un nemainīgs, bet tā iekšienē ikkatra daļiņa nemitīgi atrodas kustības un mainības stāvokli; katra dalina vienlaikus ir mainīga un nemainīga, personiska un bezpersoniska. Tāda ir mūsu izpratne par Visumu, kustību un Dievu, un tas ir tas, kas jāsaprot ar vārdiem: "Tu esi Tas." Iemiesotais cilvēks aizmirst savu izcelsmi, tāpat kā ūdens, kas iztvaiko no okeāna, aizmirst, no kurienes nācis, un domā, ka vienmēr ir bijis atdalīts no tā. Tāpat arī mēs kā personiskas, atdalītas būtnes aizmirstam savu īsteno iedabu; bet monisms māca, ka mums ir jānoraida šis atdalījums un pirmām kārtām jāsaprot, kas mēs tādi esam. Mēs esam tā Bezgalīgā Būtne, tā pati Dvēsele, kas līdzinās ūdenim, kurš nāk no okeāna, tur ieguvis savu esību, un patiesībā ūdens un okeāns ir viens, jo visa bezgalīgā pastāvošās enerģijas masa pieder jums un man, tāpēc ka jūs un es, un jebkura būtne esam tie daudzie kanāli un ceļi, caur kuriem izpaužas bezgalīgā īstenība. Viss pārmaiņu kopums, ko mēs dēvējam par evolūciju, patiesībā nav nekas cits kā dvēsele, kas izpauž šo bezgalīgo enerģiju, un mēs nevaram apstāties nekur šaipus bezgalīgā. Mums piemīt bezgalīgs spēks, bezgalīga eksistence un svētlaime; mēs to nevis iegūstam, bet tas jau ir mūsu mūžsenais ieguvums, un mums tas tikai jāizpauž.

Sī lielā ideja izriet no monisma un ir visai grūti saprotama. Es zinu no personiskās pieredzes, ka kopš pašas bērnības visi apkārtējie man ir sludinājuši vājumu; kopš pašas dzimšanas man ir teikts, ka es esot vāja būtne. Tāpēc man tagad ir ļoti grūti saprast savu spēku. Tomēr analīzes un pārspriedumu ceļā esmu nācis pie atziņas, ka man ir jāiepazīst savi spēki un spējas, un to es esmu izdarījis. Kur tiek iegūtas visas zināšanas, kādas ir šajā pasaulē? - Tās ir mūsos. Parādiet man kaut vai graudiņu zinību ārpus mums.

Matērijā to nav; tās ir tikai cilvēkā. Neviens nekad nav radījis zinības; tās ir tikai atklātas, atnestas no iekšienes. Tās ir tur. Milzīgs banjankoks, kas nosedz zemi jūdzēm tālu, pirms tam atradās mazā sēkliņā, kurā tad arī bija ieslēgta visa banjankoka enerģijas masa. Visgigantiskākais prāts, kādu vien pazīstam, varēja gulēt, saraucies vienā protoplazmas šūnā; kādēļ lai tur nevarētu būt bijusi arī bezgalīga enerģija? Mēs zinām, ka tas tā ir. Var šķist kā paradokss, bet tā ir taisnība. Mēs visi esam radušies no protoplazmas šūnas, un visi mazie spēki, kādi mums ir, tur atradās sarauktā stāvoklī. Jūs nevarat sacīt, ka tie ir iegūti no ēdiena, tāpēc ka, lai cik augstu ēdiena kalnu jūs nesakrautu, nekāds spēks no tā neiznāks. Enerģija ir bijusi šūnā, gan potenciālā stāvoklī, bet tomēr ir bijusi, tāpat kā bezgalīgais Spēks cilvēka dvēselē, pat ja viņš par to nekad nebūtu zinājis. Mums tikai vajag to apzināties. Šis bezgalīgais gigants it kā lēnām ceļas, mostas un sāk apzināties savu spēku; un, ciktāl viņš to apzinās, tiktāl viņa važas satrūkst, ķēdes džerkstēdamas izjūk, un nāk diena, kad bezgalīgā apziņa atgriežas pie viņa - un viņš pieceļas savā gigantiskajā augumā, spēka un gudrības pilns. Palīdzēsim visi tuvināt šo dienu!

IV dala

Līdz šim mēs galvenokārt aplūkojām vispārīgus jēdzienus, kas attiecas uz visu Visumu, šodien es centīšos jūs iepazīstināt ar Vēdāntas idejām, kā uz šiem jēdzieniem attiecas atsevišķi jēdzieni.

Mēs jau redzējām, ka Vēdu mācības agrīnajās duā- listiskajās formās sastopam sīki aprakstītu personisko dvēseli, kas katrai būtnei ir īpaša. Daudz teoriju tika radīts par šo dvēseli, kas katram indivīdam ir sava; bet galvenais strīds bija starp senajiem budistiem un vēdāntistiem, jo pēdējie ticēja šādas patstāvīgas dvēseles eksistencei, kamēr pirmie to strikti noraidīja. Līdzīgs strīds, kā esjumsjau iepriekš minēju, Eiropā norisa par substanci un kvalitātēm (īpašībām); viena puse uzskatīja, ka aiz īpašībām, kuras mēs varam izšķirt, ir kaut kas tāds, kas eksistē neatkarīgi no tām un ko sauc par substanci, un attiecībā pret to īpašības ir kaut kas piedēkļveidīgs; otra puse noliedz šādas substances eksistenci, uzskatot to par pilnīgi nevajadzīgu, jo īpašības varot būt paredzamas pašas par sevi. Vissenākā ideja par dvēseli, bez šaubām, ir balstīta uz pašidentitāti, uz to, ka mans es vakar bija tas pats, kas mans es ir šodien, un ka mans ikdienas es tāds pats būs arī rīt; ka, neņemot vērā visas pārmainās, kādas varētu notikt manā ķermenī, es tomēr ti- cu, ka esmu tas pats. Tas acīmredzot ir galvenais arguments tiem, kuri tic ierobežotai un tomēr absolūti viengabalainai individuālajai dvēselei.

Senie budisti noraida šāda pieļāvuma vajadzību. Viņi izvirza argumentu, ka viss, ko mēs zinām, un viss, ko varam zināt, ir pārmaiņas. Pieļāvums, ka ir nemainīga un mainīties nespējīga substance, ir lieks; un turklāt, viņi saka, pat ja patiesi eksistētu tāds nemainīgs pamats, mēs nekad nebūtu spējīgi nedz izzināt to jebkādā šā vārda nozīmē, nedz arī iegūt par to kaut jel kādu priekšstatu. Šīs pašas pretrunas jūs atradīsit mūsdienu Eiropā starp ticīgajiem un ideālistiem, no vienas, un jaunlaiku pozitīvistiem un agnostiķiem, no otras puses. Vieni, kuru pārstāvis bija Herberts Spensers, tic, ka ir kaut kas nemainīgs, ko mēs uztveram it kā kaut kā pastāvīga par sajūtām, uztveri un pat par ķermeni, tas viss ir tā pati dvēsele, taču mēs uztveram tikai vienu. Esam pieraduši domāt, ka mums ir ķermenis, dvēsele utt.; tomēr īstenībā mums ir tikai viens. Kad es domāju par sevi kā par ķermeni, es esmu tikai ķermenis; bet, kad es domāju par sevi kā par dvēseli, ķermenis izzūd un ķermeņa uztvere nepaliek. Neviens nevar uztvert savu Es, ja neizzūd ķermeņa uztvere; neviens nevar sasniegt substances uztveri, ja neizzūd īpašību uztvere.

Vecais Advaitas piemērs - virve, ko notur par čūsku, - noderēs arī šeit, lai labāk paskaidrotu mūsu domu. Kad cilvēks uzskata virvi par čūsku, virve viņam neeksistē, bet tad, kad uzzina, ka tā ir virve, čūska izzūd un paliek virve.

Mūsu idejas par divējādu un trejādu eksistenci radās analīzes ceļā, bet pēc tam tika ierakstītas grāmatās, un mēs lasījām par šīm idejām vai dzirdējām par tām tikmēr, kamēr mūsos iesakņojās kļūmīgais uzskats, ka mums ir divējāda - dvēseles un ķermeņa - uztvere. Patiesībā šādas uztveres nekad nav bijis. Kādā noteiktā brīdī var uztvert vai nu dvēseli, vai ķermeni. Tas neprasa turpmākus pierādījumus, un jūs paši varat to pārbaudīt ar sevi.

Pamēģiniet domāt par sevi kā par dvēseli, kā par kaut ko tādu, kam nav ķermeņa. Jūs redzēsit, ka tas gandrīz nav iespējams; bet tie nedaudzie, kuriem tas izdodas, zina, ka tajā brīdī, kad viņi skata savu es kā dvēseli, viņiem nemēdz būt nekādu domu par ķermeni. Varbūt jūs esat sastapuši cilvēkus, kas ir bijuši hipnozes ietekmē vai histērijas izraisītā īpašā apziņas stāvoklī. No viņu stāstiem par izjusto jūs varējāt secināt, ka tobrīd, kad viņi uztvēra kaut ko iekšēju, ārējais viņiem izzuda. Tas rāda, ka viss, kas eksistē, ir viens; ka viens izpaužas dažādās formās un ka visas šīs atšķirīgās formas attiecas cita pret citu tāpat ļcā cēlonis pret sekām. Attiecības starp cēloni un sekām ir tādas, ka cēlonis kļūst par sekām, sekas par cēloni utt. Cēlonis it kā izzūd, un tā vietā paliek sekas. Ja dvēsele ir ķermeņa cēlonis, tad dvēsele uz kādu laiku it kā izzūd un paliek ķermenis, bet tad, kad izzūd ķermenis, paliek dvēsele. Šī teorija dotu budistiem ērtus argumentus pret duālistiem, kuri pieļauj ķermeņa un dvēseles eksistenci, jo tā apgāž duālisma tēzi, parādot, ka substance un kvalitāte ir viens un tas pats, tikai izpaudies atšķirīgās formās.

Mēs redzējām arī, ka nemainīguma ideja ir attiecināma tikai uz veselo, bet nekādā zinā ne uz dalu. Daļas jēdziens izriet no mainīguma un kustības jēdziena. Kaut ko ierobežotu mēs varam saprast un pazīt tāpēc, ka tas ir mainīgs; turpretī veselajamjā- būt nemainīgam, jo bez tā nekā cita nav, bet pārmaiņas var būt tikai attiecībā pret kaut ko, kas ir salīdzinoši pastāvīgs jeb nemainīgs.

Tātad atbilstoši Advaitai ideja par pasaules dvēseli - visiem kopīgu, nemainīgu un nemirstīgu - ir pilnīgi pierādāma. Grūtības var būt vienīgi ar atsevišķo (dvēseli).

Kas tad paliek pāri no vecajām duālistiskajām teorijām, caur kurām mums visiem ir bijis jāiziet un kurām ir bijusi tik liela vara pār mums, - no teorijām par mazām atsevišķām individuālām dvēselēm? Tagad mēs zinām, ka kopumā esam nemirstīgi, bet nelaime tā, ka mums gribētos būt nemirstīgiem katram atsevišķi. Mēs redzējām, ka esam bezgalīgi un ka tieši tas arī veido mūsu individualitāti. Bet mēs taču tik stipri vēlamies padarīt individuālas savas mazās dvēseles. Par ko gan tās kļūst, ja ikdienas pieredze rāda, ka šīs mazās dvēseles ir individuālas, taču ar atrunu, ka tās ir pastāvīgi augošas individualitātes. Tās ir tās pašas un nav tās pašas. Vakardienas es irtas pats, kas šodienas es, un vienlaikus arī nav tas pats; tajā kaut kas ir mainījies. Atbrīvojoties no duālistiskā jēdziena, ka cauri visām šīm pārmaiņām vijas identitātes pavediens, un pieņemot visjaunākos jēdzienus, piemēram, evolūcijas jēdzienu, mēs konstatējam, ka mūsu identitāte - tas, ko uzskatām par nemainīgu, - nemitīgi mainās, nemitīgi palielinās.

Ja ir taisnība, ka cilvēks ir moluska evolūcija, tad moluska individualitātei ir jābūt tai pašai cilvēka individualitātei, tikai šī individualitāte ir kļuvusi daudz lielāka. No moluska līdz cilvēkam ir notikusi nemitīga palielināšanās līdz bezgalības stāvoklim. Tāpēc atsevišķu dvēseli var nosaukt par individualitāti, kas pastāvīgi izvēršas bezgalības virzienā. Par pilnību sasniegušu individualitāti tā kļūs vienīgi tad, kad būs kļuvusi bezgalīga; bet šaipus bezgalības tā ir individualitāte, kas nemitīgi mainās un aug.

Vēdāntas advaitiskās sistēmas sevišķi tiecas saskanoties ar iepriekšējām sistēmām. Tajās īstenota tā pati ideja, ko jaunlaikos jūs saucat par evolūcijas teoriju, proti, ka viss pamazām aug. Ar šādu uzskatu nav grūti samierināt visas iepriekšējās sistēmas, nenoliedzot nevienu no šo sistēmu idejām. Budistu kļūda bija tā, ka viņiem nebija priekšstata par šo nemitīgi pieaugošo izaugsmi, tāpēc viņi nekad nav pat mēģinājuši iepriekšējos soļus samierināt ar ideālu. Viņi gluži vienkārši atmeta tos kā nederīgus un pat kaitīgus. Jūs redzēsit, ka šāda tendence reliģijas lietās ir ārkārtīgi bīstama. Cilvēks nonāk pie jaunas, labākas idejas un, atskatoties uz visām atmestajām idejām, uzreiz nolemj, ka tās bijušas liekas un kaitīgas. Viņš nekad neiedomāsies, ka, lai cik tās šķistu tagad, mūsdienu skatījumā, negatavas un primitīvas, savulaik viņam tās ir bijušas ļoti derīgas un pat nepieciešamas, lai sasniegtu savu pašreizējo stāvokli, un ka ikvienam no mums jāaug tādā pašā veidā, jādzīvo ar tādām idejām, jāgūst no tām sev iespējamais labums un ar to palīdzībujāsasniedz augstākais stāvoklis. Tāpēc advaitists labvēlīgi uzlūko visvecākās teorijas, duālismu un visas, kas bijušas pirms tam. Viņš izturas pret tām nevis aizbildnieciski, bet gan ar pārliecību, ka visas tās ir bijušās pareizas, visas ir bijušas vienas un tās pašas patiesības izpausmes un visām ir jānonāk pie tās pašas atziņas, pie kādas nonākusi arī pati Advaita.

Visas tās pakāpes, kādas izgājusi cilvēce, ir jāsaglabā ar svētības vārdiem, nevis ar nolādējumu. Tāpēc Vēdāntā duālistiskās sistēmas ir saglabātas neskartas un nekad netiek atstumtas un atmestas. Pat duālistiskais jēdziens par individuālo dvēseli, kas pēc cilvēka nāves dodas uz citām pasaulēm, Advaitā rod savu vietu. Šīs idejas šeit saglabājas visā pilnībā, un tas rada iespēju katrai no tām dot pienācīgu novērtējumu, tikai paturot prātā, ka visas tās izsaka vienīgi atsevišķus, privātus uzskatus par konkrēto priekšmetu.

Uzlūkojot Visumu no konkrēta skatpunkta, jūs varat redzēt tikai vienu tā dalu. Tādu Visumu arī uztver prāts. No tā punkta, kurā atrodas duālistisks prāts, Visums nevar parādīties citādi, kā vien kā matērijas un spēka veidojums. Tas var šķist vienīgi kā kaut kādas gribas rotaļa, bet šī griba savukārt - tikai kā atsevišķa no Visuma. Šajā stāvoklī cilvēkam ari sevī w jāsaredz divēja iedaba, ķermenis un dvēsele, turklāt šī dvēsele, kaut arī ierobežota, pati par sevi ir pilnīgi individuāla un tai ir piemērojamas visas idejas par nemirstību. Šīs reliģisko ideju attīstības fāzes ir saglabātas arī Vēdāntā, un, manuprāt, jums būs derīgi uzzināt dažas visplašāk izplatītās idejas no tās duālistiskās daļas. Saskaņā ar šīm idejām mums ir ķermenis un aiz tā - cits, tā dēvētais smalkais ker- menis. Tas arī sastāv no matērijas, tikai tā ir ļoti ēteriska. Smalkais ķermenis ir visas mūsu karmas, visas mūsu rīcības nesējs. Visas mūsu iepriekšējās rīcības iespaidi saglabājas tajā, gatavi atkal izpausties. Ikkatra mūsu doma, ikkatra rīcība pēc zināma laika kļūst smalka, tā sakot, pāriet sēklas formā un tādā veidā slēptā stāvoklī dzīvo šajā ķermenī, bet pēc kāda laika izpaužas atkal un nes savus augļus. Tas ir vesels stāsts, kas vēstī, par ko cilvēks ir padarījis savu dzīvi. Cilvēks nav saistīts ne ar kādiem likumiem, izņemot tos, kurus viņš pats sev radījis. Mūsu darbība, domas un rīcība ir tikai pavedieni tajā tīklā, kurā mēs iepinām paši sevi labu vai ļaunu vēlmju dēļ. Ja mēs iekustinām kaut kādu spēku, tad mums jānes arī visas tā izraisītās sekas. Tie ir karmas likumi. Aiz smalkā ķermeņa atrodas Dživa jeb cilvēka individuālā dvēsele. Daudz strīdu bijis par šīs individuālās dvēseles lielumu, formu vai formas trūkumu. Vieni domā, ka tā ir ļoti maza, kaut kas līdzīgs atomam; otri uzskata, ka gluži tik maza tā nav; trešie - ka tā ir ļoti liela utt. Šī Dživa ir pasaules substances daļa un dzīvo mūžīgi; kā veseluma daļai tās eksistencei nav sākuma un nebūs gala, tā pāries visvisādās formās, lai izpaustu savu īsteno dabu un šķīstību. Jebkuru Dživas rīcību vai domas, kas to velk atpakaļ uz stāvokli, no kura tā ir izgājusi, sauc par sliktu rīcību; bet rīcību un domas, kas tai palīdz paplašināties, izpaust sevi tālāk, - par labu rīcību. Ir kada apbrīnojama teorija, ko Indija pieņemuši tiklab visnenobriedušākie duālisti, kā arī vinu vistālāk ti- kušie pretinieki, proti, ka visas dvēseles spējas un visi spēkijau eksistē dvēselē, nevis atnāk no ārpuses. Tie atradās dvēselē apslēptā formā, un visa mūsu dzīves (vai dzīvju) darbība vērsta uz vienu mērķi - izpaust šīs dvēseles iespējas. Ir arī mācība par at- kaliemiesošanos, kuras būtība ir tāda: pēc tam, kad ķermenis ir sairis, Dživa [dvēsele] nem otru ķermeni, tad trešo utt. un dzīvo tajos šajā pasaule vai citas pasaulēs. Bet šai pasaulei tiek dota priekšroka kā tādai, kas vislabāk atbilst mūsu mērķiem. Par citām pasaulēm uzskata, ka tajās ir pārāk maz ciešanu un tāpēc maz stimulu domāt par augstākām lietām. Tā kā šī pasaule ir nestabili līdzsvarota ar milzīgu masu ciešanu un zināmu daudzumu laimes, tad Dživa agri vai vēlu atmostas un tai rodas doma par savu atbrīvošanos. Bet, kā ļoti bagātām personām šajā pasaulē ir maz iemeslu domāt par augstākām lietām, tieši tāpat arī Dživai, ja tā dosies uz debesīm, nebūs stimulu šādām domām. Dživas stāvoklis šajā gadījumā kļūs labāks par iepriekšējo, tās ļoti smalkajam ķermenim nebūs jāraizējas ne par kādām slimībām, nebūs nepieciešamības pēc ēdiena un dzēriena, un visas tās vēlēšanās piepildīsies. Tur Dživa dzīvos vienos priekos un aizmirsīs visu par sevi un visādiem ideāliem. Taču augstākajās pasaulēs tomēr mīt Dživas, kas par spīti apkārtējām baudām turpina pilnveidošanos un no turienes pāriet vēl augstāk. Ļoti primitīvi duālisti iztēlojas šo mērķi kā visaugstākās debesis, kur dvēseles beidzot nonāks un dzīvos mūžīgi kopā ar Dievu. Tām būs brīnišķīgi ķermeņi, tās nepazīs slimības un nāvi un vispār nekādu ļaunumu. Visas to vēlēšanās piepildīsies, un tās mūžam skatīs

Dievu. Tomēr laiku pa laikam dažas no tām atgriežas uz zemes un iemiesojas jaunos ķermeņos, lai mācītu cilvēkus. Tieši šīs Dživas, pēc minēto duālistu vārdiem, ari ir bijušas lielie pasaules skolotāji. Tās jau bijušas brīvas un dzīvojušas kopā ar Dievu augstākajās sfērās, bet to žēlsirdība pret cietēju cilvēci ir bijusi tik liela, ka tās iemiesojušās atkal un sludinājušas cilvēkiem ceļus pie Dieva. Tagad tās ir aizgājušas eņģeļu un dažādās citās pasaulēs.

Advaita, protams, neuzskata, ka šāds stāvoklis būtu ideāls. Ideālam ir jābūt bezķermeniskumam. Nekas tāds, kas ir mazāks par bezgalīgo, nevar būt ideāls; bet bezgalīgs ķermenis nav iedomājams, jo jau pats ķermeņa jēdziens paredz robežas. Šā paša iemesla dēļ nevar būt arī bezgalīga doma. Advaita atzīst, ka mumsjāiet ārpus ķermeņa robežām, kā arī ārpus domas robežām.

Cita dīvaina Advaitas tēze ir tā, ka mums nav vajadzības iegūt brīvību, ka mums tā jau ir, tikai mēs to esam aizmirsuši un noliedzam. Mums nav jāsasniedz arī pilnība, nemainība un nemirstība; tās mums arī visu laiku jau ir. Ja jūs saņemsities un noteiksit sev, ka esat brīvi, - tajā pašā brīdījūs arī būsit brīvi. Ja teiksit, ka esat saistīti, saistīti arī paliksit. Tomēr duālistiem un dažiem citiem ir pretējs viedoklis. Jūs varat izraudzīties to viedokli, kurš jums labāk patīk.

Šī Vēdāntas tēze ir ļoti grūti saprotama, un tā izraisījusi daudz strīdu. Vislielākais klupšanas akmens ir bijis tas, ka, pieņemot Advaitas idejas, rodas nepieciešamība apstrīdēt un noliegt duālistu idejas. Ņemiet to, kas jums patīk, un ļaujiet citiem ņemt to, ko viņi atzīs par sev piemērotu. Ja jums ļoti gribas saglabāt savu mazo individualitāti - palikt atsevišķam cilvēkam, jūs tāpat saglabāsit ari visas savas vēlmes. Ja pieredzes ceļā esat secinājis, ka cilvēka iedaba ir laba un patīkama, varat saglabāt to tik ilgi, cik vien gribat, jo jūs pats veidojat savu likteni un neviens nevar jums neko uzspiest. Jūs būsit cilvēki tik ilgi, cik ilgi gribēsit. Ja gribēsit būt eņģelis, būsit eņģelis. Viss atkarīgs nojums. Taču var gadīties cilvēki, kas negrib būt pat par eņģeļiem. Kādas jums tiesības viņiem sacīt, ka vinu spriedumi ir šausmīgi? Jūs var pārņemt šausmas, ja pazaudēsit simt mārciņas; tomēr var būt citi cilvēki, kas ne aci nepamirkšķinās, pazaudējuši visu naudu, kāda vien ir pasaulē. Ir gan šādi, gan tādi. Kā jūs varat spriest par citiem pēc savas mērauklas? Jūs pieķeraties saviem ierobežojumiem un mazajām pasaulīgajām domām, un tas var būt jūsu ideāls. Lūdzu! Jūs dabūsit to, ko vēlaties. Bet ir citi, kas ir iepazinuši patiesību un atgājusi no tā visa; tādi cilvēki nevar nomierināties šajos ierobežojumos; viņi grib izrauties no tiem, un nekas šajā pasaulē viņus neapmierina. Viņiem pasaule ar visām tās baudām ir tikai netīra peļķe. Kāpēc jūs gribat piespiest viņus pakļauties jūsu uzskatiem? Jums reizi par visām reizēm no tājāatradinās. Dodiet brīvību ikvienam. Nevelciet citus pie sevis lejā. Pirms gada es lasīju stāstu, kā ciklons pārsteidzis vairākus kuģus pie Samoas salām. Šā stāsta ilustrācijā ("Londonas ilustrētajos jaunumos") rādīts, ka visi kuģi grimst, izņemot angļu kuģi, kas laimīgi izturējis vētru, un bojā ejošo kuģu ļaudis, kurus teju, teju aprīs jūra, bet cilvēki, kas stāv uz angļu kuģa klājiem, aplaudē tiem, kuri peld par spīti vētrai.

Dažiem ir pārliecība, ka tad, ja mēs zaudējam savu mazo individualitāti, cilvēcei nebūs nekādas tikumības, nekādas cerības. It kā viņi visi pastāvīgi mirtu cilvēces labā. Dievs ar jums, ja patiesi katrā zemē atrastos kādi divi simti vīriešu un sieviešu, kas tiešām vēlētos darīt cilvēcei labu, tad pēc piecām dienām zemes virsū iestātos Dieva valstība. Mēs zinām, kā mirst par cilvēci. Tās visas ir tikai skaļas frāzes, kuras izrunā ne jau bez mērķa. Dievs, pasargi mūs no tām!

Vēsture rāda, ka tie, kuri nekad nav domājuši par šo mazo individualitāti, ir bijuši vislielākie cilvēku dzimuma labdari, un, jo vairāk cilvēks domā par sevi, jo mazāk viņš spēj strādāt citu labā. Viens ir nesavtība, gluži kas cits - patmīļa, tās nemitīga atkārtota izpausme ir galējs egoisms. Tas nerodas no patiesības alkām vai laba vēlēšanas citām būtnēm, to rada pārlieku cieta sirds, to rada doma: "Es gribu, lai man ir viss, un kāda man daļa gar citiem." Tā es to redzu. Es vēlētos redzēt pasaulē vairāk tikumīgu cilvēku, tādu kā senie lielie pravieši un veco laiku viedie, kas atdotu simt dzīvju, ja tas varētu nest labumu kaut vai vienam mazam dzīvniekam. Runas par tikumību un tuvākā labumu mūsdienās nav nekas vairāk kā tukšu salmu kulšana.

Es gribētu redzēt tikumīgus cilvēkus, kas līdzinātos Gautamam Budam, kurš neticēja ne personiskam Dievam, ne personiskai dvēselei, nekad neko nepieprasīja, nekad neko nelūdza, kurš uzskatīja sevi par īstenu agnostiķi un tomēr visu mūžu pūlējās visu labā, bija gatavs atdot dzīvību par ikvienu. Lieliski ir izteicies viņa biogrāfs: 'Viņš ir radīts daudzu labad un labumam." Viņš nekad neaizgāja uz mežu, lai gremdētos pārdomās sevis paša glābšanai. "Pasaule ir liesmās; kādam ir jāatrod izeja…" "Kāpēc ir tik daudz ciešanu?" Šī viena doma vadīja visu viņa dzīvi. Vai jūs domājat, ka mēs esam tikpat tikumīgi kā Viņš?

Jo netikumīgāks ir cilvēks vai netikumīgāka rase, jo tie ir egoistiskāki. Rase, kas izcel sevi citu vidū, ir viscietsirdīgākā un visnegantākā. nav

bijis duālistiskākas reliģijas kā arābu pravieša reliģija, un neviens nav izlējis tik daudz asiņu, nav bijis tik cietsirdīgs pret citām būtnēm kā šīs reliģijas sekotāji. Šiem fanātiķiem ir pat mācība, ka cilvēku, kura ticība nav tāda pati kā viņiem, drīkst nogalināt, tas būs labs darbs. Un vispareizākais līdzeklis, kā nokļūt debesīs, kur mīt skaistas hūrijas un gaida visādas jutekliskas baudas, ir nogalināt tos, kam nav īstenā ticība. Padomājiet, cik daudz asinsizliešanas ir bijis kā šīs reliģijas sekas. Kristus reliģijā nebija cietsirdības. Starp Viņa šķīsto reliģiju un Vēdāntu ir ļoti maza atšķirība. Tajā tiek sludināta Vienotības ideja, bet tai vijas cauri arī duālistiskas domas ar mērķi dot cilvēkiem kaut ko, pie kā pieķerties, lai pēc tam tie paceltos līdz augstākam ideālam. Pravietis, kas lūdzās: "Mūsu Tēvs debesīs", mācīja arī: "Es un Tēvs, mēs esam viens." Šis Pravietis zināja, ka caur Tēvu debesīs ceļš ved pie "Es un Tēvs, mēs esam viens". Viņa reliģijā bija tikai labestība un mīlestība; taču, kolīdz tajā tika ienests bezjūtīgums, tā izvirta par kaut ko tikai nedaudz labāku nekā cietsirdīgo tuksneša sektu reliģija. Tas notika tumsonības dēļ, aiz cīņas par savu mazo es, aiz rūpēm saglabāt šo es ne tikai pašreizējā dzīvē, bet arī pēc nāves. Mums skaidro, ka tā ir nesavtība, ka tas ir tikumības pamats. Pasargā mūs, Dievs, no šādas tikumības! Egoisms esot tikumības pamats! Cilvēki, kuriem gan vajadzētu būt labākai izpratnei par to, nonāk šausmās, domājot, ka visa tikumība aizies bojāja šie mazie es izzudīs. Jebkādas labklājības, jebkādas tikumības devīze ir šāda: "Nevis es, bet gan tu. "Kam kāda daļa gar to, vai ir tādas lietas kā debesis vai elle, vai man ir dvēsele un, ja ir, vai tā pārmainīsies vai ne? Ir pasaule, un tā ir ciešanu pilna. Ejiet, tāpat kā Būda, pasaulē un centieties mazināt tās ciešanas vai arī nomirstiet, mēģinot to izdarīt. Aizmirstiet par sevi; tas ir pirmais, kas jāiemācās, vai jūs būtu deists vai ateists, agnostiķis vai vēdāntists, kristietis vai muhamedānis. Mums visiem ir skaidrs viens noteikums: "Nevis es, bet tu," - mazā es iznīcināšana un īstenā Es atjaunošana.

Divi spēki bez mitēšanās darbojas viens otram blakus. Viens saka: "Es", otrs - "ne Es". Šie spēki izpaužas ne vien cilvēkos, bet arī dzīvniekos, ne tikai augstākajos dzīvniekos, bet arī visniecīgākajā tārpiņā. Tīģeriene, kas ielaiž savus nagus karstās cilvēka asinīs, atdod savu dzīvību, aizsargājot tīģerēnu. Pilnīgi demoralizējies cilvēks, kas nekādā vērtē netur savu brāļu - citu cilvēku dzīvību, izdarīs visu, lai glābtu savu badā mirstošo sievu vai savus mazos bērnus. Tādējādi abi šie spēki strādā līdzās visā radītajā, un, kur jūs atradīsit vienu no tiem, tur atradīsit arī otru. Viens ir egoisms, otrs - nesavtība. Viens - piesavināšanās, otrs - atsacīšanās. Viens visu nem, otrs visu atdod. Visumā itin viss, no viszemākā līdz visaugstākajam, ir šo divu spēku arēna. Tas visiem ir tik skaidrs, ka neprasa pierādījumus. Kādas gan tiesības vienai sabiedrības daļai visu Visuma evolūcijas darbu piedēvēt viena šā spēka iedarbībai, proti - sāncensībai un cīņai? Kādas tai ir tiesības piedēvēt šo darbu kaislībām, ķildām, nesaskaņām un kautiņiem? Mēs neapstrīdam, ka tas viss eksistē. Bet kādas tai ir tiesības neatzīt otra spēka iedarbību? Un vai tad var noliegt, ka mīlestība un sevis aizliegšana, kas izsakāma ar vārdiem "ne Es", ir vienīgais pozitīvais spēks Visumā?

Otrs spēks ir tikai maldīgi virzīta tā paša spēka - mīlestības - lietošana, jo sāncensību izraisa mīlestība. Patiesā sāncensības izcelsme ir mīlestībā. īstenais ļaunuma cēlonis ir nesavtība. Ļaunuma radītājs ir labais, un tā mērķis arī ir labais. Cilvēku, kas uz ielas nosit otru, varbūt uz to pamudināja mīlestība pret savu bērnu. Vina mīlestība ir kļuvusi šaura, tā iero- bežojusies ar vienu mazu bērnu un atrāvusies no miljoniem citu dvēseļu, kas ir Visumā. Bet ierobežots vai bezgalīgs, tas tomēr ir tas pats Dievs.

Tādējādi visa Visuma virzītājspēks, lai kā tas izpaustos, nav nekas cits kā šī brīnumainā lieta, ko sauc par nesavtību un atsacīšanos. Patiesa mīlestība ir vienīgais dzīvais spēks. Tāpēc arī vēdāntists pastāv uz Vienotību, nevis uz divējādību. Mēs arī pastāvam uz šo skaidrojumu, tāpēc ka zinātne un zinības, ar ko tā lepojamies, spiež mūs atzīt: ja viens cēlonis spēj izskaidrot visu seku sēriju, tad tāds izskaidrojums ir jāatzīst par pareizu, tam dodama priekšroka salīdzinājumā ar jebkurām teorijām, kurām tā paša seku daudzuma izskaidrošanai ir nepieciešami daudzi cēloņi. Tā, piemēram, ja atzīstam, ka tās pašas vienotības ierobežošanas rezultātā var izrādīties, ka skaista un brīnišķīga mīlestība ir ļaunums vai neģēlība, tad mums viss Visums jāizskaidro tikai un vienīgi ar mīlestības spēku. Turpretī, ja nepieļaujam, ka ļaunums varētu celties no mīlestības, tad mums jāatzīst divi Visuma cēloņi, labais un ļaunais, divi spēki - mīlestība un naids. Kas tad ir loģiskāk? - Protams, tas, kas paredz tikai vienu cēloni.

Bet nu es pāriešu pie jēdzieniem, kas nekādā ziņā nepieder duālistiem. Ar duālistiem kopā es ilgāk nevaru palikt. Man no viņiem ir bail. Es gribu jums parādīt, ka tikumības un nesavtības augstākais ideāls iet roku rokā ar augstākajām metafizikas idejām; ka, lai īstenotu ētikas un tikumības prasības, nav vajadzības piezemēt savas idejas, bet, gluži otrādi, ir jāsasniedz visaugstākie filozofijas un zinātnes jēdzieni. Cilvēka zināšanas nav naidīgas cilvēka labklājībai. Tieši pretēji - tikai zināšanas glābs jūs visās dzīves jomās. Jo vairāk mēs zinām, jo labāk. Vēdāntists saka: visam, kas šķiet slikts, cēlonis ir bezgalīgā ierobežošana, mīlestība, kura, ieslēgta šauros kanālos, šķiet ļaunums, bet, iznākot no tiem, otrā galā izpaužas kā Dievs. Taču Vēdānta apgalvo, ka šķietamā ļaunuma cēlonis ir mūsos pašos. Nevainojiet supernormālas būtnes, nezaudējiet cerību, nekrītiet izmisumā un nedomājiet, ka jūs atrodaties kaut kādā alā un netiekat no tās ārā, ja vien neatnāks kāds un nepastieps jums palīdzīgu roku. Tā nevar būt, - teikts Vēdāntā. Mēs atgādinām zīdtauriņus; no savas pašu substances mēs izvelkam pavedienus, taisām kokonu un ar laiku, kā izrādās, atrodamies ieslēgti tajā. Taču ne uz visiem laikiem. Šajā kokonā mums jāattīstās par tauriņu un jāiziet no tā brīviem. Mēs esam ietinušies karmas tīklā, savā neziņā jūtamies it kā saistīti un laiku pa laikam raudam un saucam palīgā. Taču palīdzība no ārpuses nenāk, pat ja jūs piesauktu visus Visuma dievus. Tā pienāks no jūsu pašu iekšienes. Es gadiem ilgi tiku saucis pēc palīdzības - un pēc ilgāka laika redzēju, ka palīdzība ir klāt. Taču tā bija nākusi no iekšienes. Un man bija jāpārtaisa tas, ko biju uzbūvējis kļūdaini. Man bija jāpārgriež tīkls, kurā biju sevi ietinis, un spēks to izdarīt bija manī. No tā man radās pārliecība, ka neviens mans centiens, labi vai slikti ievirzīts, nav zudis veltīgi, ka esmu visas savas pagātnes - kā labā, tā sliktā - rezultāts. Es savā mūžā esmu izdarījis daudz kļūdu, tomēr esmu pārliecināts, ka, ja izslēgtu kaut vai vienu no tām, es vairs nebūtu tas, kas esmu, bet es esmu pilnīgi apmierināts ar sevi. Ar to es negribu sacīt, ka jums ir jāizdara kļūdas. Nesaprotiet mani nepareizi. Bet arī nesamulstiet, ja izdarīsit dažas kļūdas. Ziniet, ka galu galā viss izlabosies. Citādi nevar būt, tāpēc ka pareiza rīcība un šķīstība ir mūsu iedabā, bet iedaba nekad ne ar kādiem līdzekļiem nav iznīdējama. Mūsu iedabas būtība vienmēr paliks tā pati.

Mums ir jāsaprot, ka to, ko mēs saucam par kļūdām jeb ļaunumu, mēs izdarām sava vājuma dēļ, bet vāji mēs esam tāpēc, ka esam tumsonlgi. Es labāk saucu tās par kļūdām, jo vārds "grēks", lai gan sākotnēji ļoti precīzs, ir ieguvis kādu niansi, kas mani biedē. Kas tad mūs padara par tumsonīgiem? - Mēs paši. Mēs paši aizsedzam sev acis ar rokām un sūdzamies, ka ir tumšs. Noņemiet savas rokas, un jūs redzēsit, kajums vienmēr spīd gaisma - cilvēka dvēseles būtība, kas izstaro gaismu. Vai tad jūs to neredzat? Ko saka jūsu jaunlaiku zinātnes cilvēki? Kāds ir visas evolūcijas cēlonis? - Vēlme. Dzīvnieks grib izdarīt kaut ko jaunu, bet viņam nav tam piemērotu apstākļu, un tāpēc viņš izstrādā sev jaunu ķermeni. Kas to izstrādā? Viņš pats - ar savu paša gribu. Jūs esat attīstījušies no viszemākās amēbas. Izmantojiet šo pašu gribu, un tā pacels jūs vēl augstāk. Griba ir visuvarena. Jajau tā ir visuvarenajās teiksit, kāpēc es daudz ko nevaru darīt? Bet jūs šobrīd domājat tikai par savu mazo es. Atskatieties atpakaļ un izsekojiet

savai attīstībai no amēbas stāvokļa līdz cilvēciskai būtnei, un tad pasakiet, kas to visu ir paveicis. - Jūsu pašu griba. Vai jūs varat noliegt, ka tā ir visuvarena? Tas, kas ir pacēlis jūs tik augstu, var jūs padarīt vēl augstākus. Bet šai nolūkā mums vajadzīgs raksturs, gribas stiprināšana, nevis tās novājināšana. Tāpēc, ja es jums mācītu, ka jūsu iedaba ir ļauna, un teiktu jums, lai ejat mājās, uzvelkat mugurā rupja auduma drēbes, kaisāt sev pelnus uz galvas un visu mūžu bēdājaties, ka esat spēruši dažus aplamus soļus, - tas jums nepalīdzētu, tikai vēl vairāk jūs novājinātu, un es būtu jums norādījis ceļu drīzāk uz ļaunu, nekā uz labu. Ja šī istaba tūkstošiem gadu būtu bijusi tumša un jūs ienāktu tajā un sāktu raudāt, un kliegt: "Vai, cik te tumšs!" - vai tad tumsa izgaistu? Ienesiet tajā sveci, uzraujiet sērkociņu, un vienā mirklī kļūs gaišs. Kāds jums labums no tā, ka visu mūžu domājat: "Es esmu rīkojies slikti, esmu izdarījis daudz kļūdu." Ienesiet gaismu, un ļaunums izgaisīs vienā acumirklī. Nostipriniet savu īsteno iedabu, kļūstiet starojošs, mirdzošs, mūžīgi šķīsts un izraisiet to pašu ikvienā cilvēkā, ko sastopat. Es gribētu, lai katrs no mums sasniegtu tādu stāvokli, ka pat vissliktākajā cilvēkā viņš varētu saredzēt Dievu, un tā vietā, lai cilvēku nosodītu, varētu teikt: "Celies, starojošais, celies, mūžīgais šķīstais, neradītais un nemirstīgais, celies, visuvarenais, un izpaud savu īsteno iedabu! Zemās izpausmes tev nepiedien!" Šī ir visaugstākā lūgšana, ko māca Advaita. Vienīgā īstenā lūgšana ir tā, ka jāatceras sava iedaba, jāatceras Dievs, Kurš vienmēr ir mūsos, vienmēr ir jādomā par Viņu kā par Bezgalīgu, Visuvarenu, Mūžīgi Labu, vienmēr Labdarīgu, Bezkaislīgu, bez visiem mazajiem es, bez visiem sīkajiem ierobežojumiem. No kā var baidīties tas, kas sev nekā nevēlas? Kas gan spēj viņu iebaidīt? Kādā ziņā viņu var briesmīgi apdraudēt ļaunums? Ja esam advaitisti, mums jādomā, ka kopš šā brīža mēs esam miruši un mūsu nav. Vecais cilvēks ir aizgājis, tas ir bijis tikai kaut kāda māņticība, bet tas, kas palicis, ir mūžīgi šķīsts, mūžīgi rosīgs, varens un visuzinošs. Tas paliek pie mums, un tad visas mūsu bailes izzūd. Kas var nodarīt kaitējumu man, visuresošajam? Tādējādi visas manas vājības izzūd un man jādara tikai viens - jāizraisa šāds pats stāvoklis savos tuvākajos. Es redzu, ka viņi ir tādi paši, tikai nezina to. Man viņi jāpamāca, jāpalīdz viņiem atmodināt sevī viņu bezgalīgo iedabu. Rau, to es uzskatu par visai pasaulei nepieciešamu. Šīs doktrīnas ir vecas, vecākas nekā daudzi kalni. Ikkatra patiesība ir mūžīga. Tā nav neviena īpašums, neviena rase un neviens indivīds nevar pretendēt uz to, ka tikai viņam pieder patiesība. Patiesība ir visu dvēseļu iedaba. Kas var teikt, ka viņam ir īpašas tiesības uz to? Bet tai ir jābūt praktiskai un vienkāršai, jo jūs redzat, ka augstākās patiesības vienlaikus ir arī visvienkāršākās. Tai irjābūt tik vienkāršai, lai tā varētu iespiesties ikkatrā cilvēku sabiedrības porā, lai varētu kļūt tiklab par visaugstākā, kā arī visparastākā prāta - vīrieša, sievietes un bērna - ieguvumu. Visi loģikas un metafizikas spriedumi, visas teoloģijas un rituāli var būt labi savā laikā; bet pamēģināsim vienkāršot jēdzienus un tuvināt zelta dienas, kad ikkatrs cilvēks kļūs par pielūdzēju, bet ikkatra cilvēka būtība - par pielūgsmes objektu.

[1] tadž mahals - arhitektūras brīnums Agrā; valdnieka Džahāna

sievas mauzolejs, celts 17. gs. - Tulk.

Content

Svami Vivekānanda Džnāna Joga. Praktiskā Vēdānta

I dala

II dala

III dala

IV dala