Džibrans Halīls

Pravietis

Halīls Džibrans

Pravietis

ALMUSTAFA, izredzētais un visu mījotais, sava laika rīta gaisma, divpadsmit gadus Orfalīzas pilsētā bija gaidījis savu kuģi, kam lemts atgriezties un vest viņu atpakaļ uz dzimto salu.

Un divpadsmitajā gadā, pļaujas mēneša septītajā dienā viņš uzkāpa kalnā viņpus pilsētas mūriem, un, pavēries uz jūras pusi, viņš redzēja savu kuģi peldam miglā.

Tad viņa sirds vārti plaši atvērās un viņa prieks lidoja pāri jūrai. Viņš aizvēra acis un teica lūgšanu savas dvēseles klusumā.

Bet, kāpjot lejup no kalna, viņam uzmācās skumjas, un savā sirdī viņš domāja:

Kā lai es aizeju mierā un bez skumjām? Nē, bez brūces dvēselē šo pilsētu es neatstāšu.

Garas bija sāpju dienas, kuras esmu pavadījis šīs pilsētas mūros, garas bija vientulības naktis; un kurš gan spēj atteikties no savām sāpēm un savas vientulības bez nožēlas?

Pārāk daudz dvēseles drumslu esmu izkaisījis šais ielās, pārāk daudz manu ilgu bērnu kaili klīst starp šiem kalniem, un es nespēju aiziet no tiem bez smaguma nastas un bez sāpēm.

Tas nav tērps, ko es šodien novelku, bet manas miesas āda, ko es plēšu pats savām rokām.

Tā nav ari doma, ko es atstāju šeit, bet sirds, ko rotājuši bads un slāpes.

Tomēr ilgāk kavēties es nevaru.

Jūra. kas aicina visus pie sevis, mani sauc, un man jākāpj uz kuģa klāja.

Kaut ari stundas sadeg naktī, tomēr palikdams es sastingtu mūžīgā nemainībā.

Labprāt es gribētu paņemt sev līdzi visu, kas te paliek. Bet kā lai to iespēju?

Balss nespēj nest mēli un lūpas, kas tai devušas spārnus. Vienai tai jāmeklē debesis.

Viens un bez savas ligzdas ērglis lido pretī saulei.

Sasniedzis kalna pakāji, viņš atkal pagriezās pret jūru un redzēja savu kuģi tuvojamies ostai un uz klāja stāvam jūrniekus, savas paša zemes ļaudis.

Viņa dvēsele gavilēja tiem pretī, un viņš teica:

Manas senās mātes dēli, jūs, paisumu dzītie,

Cik bieži gan buras jūs nesušas šurp manos sapņos. Tagad jūs nākat manā nomodā, kas ir mans dziļākais sapnis.

Es esmu gatavs braukt, un mana dedzība ar paceltām burām gaida vēju.

Tikai vēl viens elpas vilciens šai rāmajā gaisā, tikai vēl viens mīlas pilns skats, ko metīšu atpakaļ,

Un tad es stāvēšu starp jums, jūras braucējs starp jūras braucējiem.

Un tu. plašā jūra, māte, kas mūžīgi« nomodā,

Tu, kas vienīgā dod mieru un brīvību upei un strautam.

Tikai vēl vienu loku metīs šī straume, tikai vēl vienu reizi tā nošalks plašumā,

Un tad es nākšu pie tevis, netverams piliens pie neaptverama okeāna.

Iedams viņš iztālīm redzēja vīrus un sievas pametam laukus un vīna dārzus un steidzamies uz pilsētas vārtiem.

Viņš dzirdēja to balsis viņa vārdu saucam * un tos sakliedzamies no lauka uz lauku, vēstījot cits citam par kuģa pienākšanu.

Un viņš teica pie sevis:

Vai atvadu dienai būs būt par pulcēšanās dienu?

Un vai būs sacīt, ka mans vakars patiesībā ir mana rītausma?

Un ko gan es došu tam, kas pametis arklu vagas vidū, vai tam, kas apturējis vina spiedes ratu?

Vai manai sirdij būs k|ūt par koku, kas līkst no augļiem, kurus varu savākt, lai dotu tiem? '

Un vai manām ilgām būs plūst kā avotam, ka varu pildīt to traukus?

Vai es gan esmu lauta, ka Visuvarenā roka var skart manas stīgas, vai stabule, ka Viņa dvaša var plūst caur mani?

Klusuma meklētājs es esmu, un kādu gan bagātību es klusumā esmu radis, ka varu to droši izdāļāt?

Ja šī ir mana ražas diena, tad kādos laukos esmu sējis sēklu un kādos neatminamos gadalaikos?

Ja tā patiesi ir stunda, kurā es paceļu savu lākturi, tad tā nav mana liesma, kam tajā būs degt.

Tukšu un tumšu es pacelšu savu lākturi.

Nakts sargātājs to pildīs ar eļļu, un viņš to . ari aizdedzinās.

To viņš teica vārdos. Bet daudz viņa sirdī palika nepateikta. Jo viņš pats nespēja izsacīt savu dziļāko noslēpumu.

Kad viņš iegāja pilsētā, visi ļaudis nāca viņam pretī, un tie sauca it kā vienā balsī.

Un pilsētas vecākie iznāca pretī un teica:

Neej vēl projām no mums.

Pusdienas gaisma tu esi bijis mūsu krēslā, un tava jaunība mums devusi sapņus, ko sapņot.

Tu neesi svešinieks starp mums un arī ne viesis, bet gan mūsu dēls un karsti mīļotais.

Neliec vēl mūsu acīm ciest badu, tavu seju neredzot.

Tad priesteri un priesterienes viņam teica:

Neliec jūras viļņiem mūs tagad šķirt un starp mums pavadītiem gadiem kļūt par atmiņām.

Tu esi staigājis starp mums kā gars, un tava ēna ir bijusi gaisma, kas krīt mums sejā.

Ļoti mēs esam tevi mīlējuši. Bet bez vārdiem bijusi mūsu mīlestība un ar šķidrautiem aizsegta.

Tomēr tagad tā skaļi sauc uz tevi un grib neslēpta stāties tavā priekšā.

Un no laiku laikiem tā bijis, ka mīlestība nezina pati sava dziļuma līdz šķiršanās > brīdim.

Un ari citi nāca un lūdza viņu. Bet viņš tiem neatbildēja. Viņš vienīgi nolieca galvu; un tie, kas stāvēja viņa tuvumā, redzēja asaras krītam viņam uz krūtīm.

Tad viņš un visi Jaudis devās tālāk uz lielo laukumu tempļa priekšā.

Un no svētnīcas iznāca sieviete, vārdā Almitra; viņa bija gaišreģe.

Un viņš lūkojās uz to ar lielu maigumu, jo viņa bija tā, kas pirmā meklēja viņa palīdzību un ticēja viņam, kad viņš bija vēl tikai dienu bijis šajā pilsētā.

Un tā sveicināja viņu, sacīdama:

Dieva Pravieti, augstākās pilnības meklētāj, ilgi tu esi lūkojies tālumā pēc sava kuģa.

Tagad tavs kuģis ir klāt, un tev ir jābrauc.

Dziļa ir tava ilgošanās pēc tavu atmiņu zemes un tavu karstāko vēlmju mitekļa; mūsu mīlestība tevi nesaistīs, un ari mūsu vajadzības tevi neturēs.

Tomēr vienu mēs lūdzam, iekams tu mūs atstāj, ka tu runātu uz mums un dotu mums no savas patiesības.

Un mēs dosim to tālāk saviem bērniem un tie — saviem bērniem, un tā neies bojā nekad.

Savā vientulībā tu esi vērojis mūsu dienas, un savā nomodā tu esi klausījies mūsu miega raudās un smieklos.

Tāpēc tagad atklāj mums mūs pašus un stāsti mums visu, ko tu esi redzējis no tā, kas ir starp dzimšanu un nāvi.

Un viņš atbildēja:

Orfalīzas ļaudis, par ko citu gan es varu runāt kā vien par to, kas šobrīd jums katram ir sirdī?

Tad Almitra teica: Stāsti mums par Mīlestību.

Un viņš pacēla galvu un paskatījās uz ļaudīm, un pār tiem nolaidās klusums. Ska)ā balsi viņš teica:

Kad mīlestība tevi aicina, tad seko tai, Kaut ari tās cejš ir grūts un stāvs. Un, kad tās spārni tevi apskauj, tad ļaujies tai.

Kaut ari to spalvās slēptais asmens var ievainot tevi.

Un, kad tā runā uz tevi, tad tici tai. Kaut ari tās balss var sagraut tavus sapņus, kā ziemejvējš noposta dārzu.

Jo, kā mīlestība cej tevi godā, tāpat tā sitis tevi krustā. Kā tā liek tev sazarot, tāpat tavus zarus tā apgriež.

Kā tā pacejas līdz tavai galotnei un glāsta maigās lapas, kas trīsuļo saulē,

Tāpat tā nolaidīsies pie tavām saknēm un izkustinās tās no zemes.

Kā labības kūļus tā savāc katru no jums pie sevis.

Tā ku] tevi, lai darītu tevi kailu. Tā vēti tevi, lai atbrīvotu tevi no pelavām. Tā mal tevi līdz miltu baltumam. Tā mīca tevi, līdz tu topi lokans;

Un tad ta nolemj tevi savai svētajai ugunij, lai tu kļūtu par svētu maizi Dieva svētā mielastā.

Visu to mīlestība ar tevi darīs, lai tu izzinātu savas sirds noslēpumus un caur šo zināšanu kļūtu par Dzīves sirds daļu.

Bet, ja savās bailēs tu meklētu vienīgi mīlestības mieru un mīlestības prieku.

Tad tev pašam būs labāk, ka tu apsedz savu kailumu un aizej no mīlestības kuļamā klona Tajā vienmuļajā pasaulē, kur tev būs smieties, bet ne visus savus smieklus, un kur tev būs raudāt, bet ne visas savas asaras.

Mīlestība nedod nekā cita kā vien pati no sevis un neņem nekā cita kā vien pati no sevis.

Mīlestībai nekas nepieder, nedz ari tā kādam pieder;

Jo mīlestībai pietiek ar mīlestību.

Ja tu mīli, tad tev nenāktos teikt: "Dievs ir manā sirdī," — bet gan: "Es esmu Dieva sirdī."

Un nedomā, ka tu spēj virzīt mīlestības ceļu, jo mīlestība, ja vien tā atrod tevi tās cienīgu, pati vada tavu ceju.

Mīlestībai nav citas vēlēšanās kā vien piepildīt sevi.

Bet, ja tu mīli un ja tev ir kādas vēlmes, tad lai tavas vēlmes ir šādas:

Izkust un būt kā tekošam strautam, kas dzied savu dziesmiņu naktij.

Iepazīt pārlieku liela maiguma sāpes.

Tikt ievainotam no paša mīlestības sapratnes;

Un asiņot no laba prāta un ar prieku.

Pamosties rītausmā ar spārnotu sirdi un pateikties par vēl vienu mīlestības dienu;

Atpūsties dienvidū, kavējoties domās par mīlestības svētlaimi;

Vakarā atgriezties mājās ar pateicību;

Un tad iemigt ar lūgšanu par savu mīļoto sirdī un ar slavas dziesmu uz lūpām.

Tad Almilra ierunājās atkal un teica: Un ko tu teiksi par Laulību?

Un viņš atbildēja, sacīdams:

Kopā jūs esat dzimuši, un kopā būs jums mūžam būt.

Jums būs kopā būt, kad nāves baltie spārni aiztrauks jūsu dienas.

Jā, jums būs kopā būt pat Dieva klusajā atmiņā.

Bet lai jūsu kopā būšanā ir brīva telpa,

Un ļaujiet debesu vējiem virpuļot starp jums.

Mīliet viens otru, bet neļaujiet mīlestībai sevi saistīt:

Lai tā drīzāk ir viļņojoša jūra starp jūsu dvēseļu krastiem.

Pildiet viens otra kausu, bet nedzeriet no viena kausa.

Dodiet viens otram no savas maizes, bet nekodiet no viena rieciena.

Dziediet un dejojiet kopā un esiet līksmi, bet Jaujiet katram nojums būt par sevi.

Gluži kā lautas stīgas ir katra par sevi, kaut arī tās skan vienā mūzikā.

Dodiet savu sirdi, bet ne viens otra glabāšanā.

Jo vienīgi Dzīves roka spēj saturēt jūsu sirdi.

Un stāviet kopā, tomēr ne pārāk cieši blakus:

Jo tempļa balsti stāv savrup

Un ozols un ciprese neaug viens otra paēnā.

Un kāda sieviete, kas turēja bērnu, piespiestu pie krūtīm, sacija: Stāsti mums par Bērniem.

Un viņš teica:

Jūsu bērni nav jūsu bērni.

Tie ir dēli un meitas, kas dzimuši no Dzīves ilgošanās pašai pēc sevis.

«Tie nāk caur jums, bet ne nojums,

Un, kaut ari tie ir kopā ar jums, tomēr tie jums nepieder.

' Jūs varat dot tiem savu mīlestību, bet ne savas domas.

Jo tiem ir pašiem savas domas.

Jūs varat dot pajumti to miesai, bet ne to dvēselei,

Jo to dvēsele mīt rītdienas mājoklī, kurā jūs nevarat ieiet, pat savos sapņos ne.

Jūs varat tiekties būt līdzīgi viņiem, bet necentieties tos padarīt līdzīgus sev.

Jo dzīve neiet atpakaļ, nedz arī tā kavējas vakardienā.

Jūs esat šaujamloki, no kuriem jūsu bērni kā dzīvas bultas tiek raidīti uz priekšu.

Visuvarenais Strēlnieks redz mērķi uz bezgalības takas, un Viņš liec jūs no visa spēka, lai Viņa bultas lidotu ātri un tālu.

Lai jūsu liekšanās Strēlnieka rokā jūs ielīksmo;

Jo, kā Viņš mīl bultu, kas lido uz priekšu, tāpat Viņš mīl arī šaujamo loku, kas paliek uz vietas.

Tad kāds bagāts vīrs teica: Stāsti mums par Došanu.

Un viņš atbildēja:

Tu dod tikai mazumu, kad tu dod no savas mantības.

Tikai tad, kad tu dod pats no sevis, tu patiesi dod.

Jo kas gan ir tava mantība kā vien lietas, kuras tu glabā un turi, raizēdamies, ka tās tev varētu būt vajadzīgas rit?

Un rītdiena, ko gan nesīs rītdiena pārlieku apdomīgam sunim, kurš, sekodams svētceļniekiem uz svēto pilsētu, ierok kaulus smiltīs, kas neglabā pēdas?

Un kas gan ir bailes no trūkuma, ja ne pats trūkums?

Vai bailes no slāpēm, kad tava aka ir pilna, nav slāpes, kas nekad nav remdējamas?

Ir tādi, kas dod maz no tā vairuma, kas viņiem ir, — un viņi to dod, lai viņus atzītu, un viņu apslēptā vēlēšanās padara viņu dāvanas pretīgas.

■ Un ir tādi, kam pieder maz un kas atdod to visu.

, Tie ir tie, kas tic dzīvei un dzīves devīgumam, un viņu krātuve nekad nav tukša.

Ir tādi, kas dod ar prieku, un šis prieks tiem ir atlīdzība.

Un ir tādi, kas dod ar sāpēm, un šīs sāpes viņus svētī.

• Un ir tādi, kas dod un nezina došanas sāpju, nedz ari tie meklē prieku, nedz dod, turēdami godā tikumu.

Tie dod, kā tur ielejā mirtes krūms izelpo savu smaržu gaisā.

Caur tādu rokām runā Dievs, un caur viņu acīm Dievs uzsmaida zemei.

Ir labi dot, kad to lūdz, bet ir labāk dot neprasītam, pašam saprotot;

Un devīgam lielāku prieku nekā dot sagādā meklēt to, kam dot.

Vai maz ir kas tāds, ko būtu vērts paturēt?

Viss, kas tev pieder, kādu dienu tiks atdots;

- Tāpēc dod pašlaik, lai došanas laiks pieder tev, nevis taviem pēctečiem.

Jūs bieži sakāt: "Es labprāt dotu, bet vienīgi tiem, kas ir tā cienīgi."

Koki dārzā tā vis nesaka, nedz arī lopi ganībās.

Viņi dod, lai varētu dzīvot, jo paturēt nozīmē iet bojā.

Skaidrs, ka tas, kas ir cienīgs saņemt savas dienas un naktis, ir cienīgs saņemt visu citu no jums.

Un tas, kurš ir pelnījis dzert no dzīves okeāna, ir pelnījis, ka viņš pilda savu krūzi no jūsu avota.

Un kur gan vēl lielāks nopelns par to, kas rodams saņemšanas drosmē un paļāvībā, nē, pat žēlastībā?

Un kas gan tu tāds esi, ka cilvēkiem būtu jāpārplēš krūtis un jāatklāj savs lepnums, lai tu varētu redzēt viņu vērtību kailu un viņu lepnumu bez kauna segas?

Raugies vispirms, lai tu pats esi cienīgs par devēju būt.

Jo patiesībā dzīve dod dzīvei — kamēr tu, kas sevi uzskati par devēju, esi vienīgi liecinieks.

Un jūs, saņēmēji, — un jūs visi esat saņēmēji — neuzveliet sev pateicības smagumu, ja vien negribat uzlikt to kā jūgu paši sev un devējam.

Labāk pacelieties kopā ar devēju uz viņa dāvanām kā uz spārniem;

Jo par daudz apliecināt savu parādu nozīmē apšaubīt tā devību, kam māte ir zeme ar plašo sirdi un kam tēvs ir Dievs.

Tad kāds vecs virs, krodzinieks, teica: Stāsti mums par Ēšanu un Dzeršanu. Un viņš teica:

Kaut jūs varētu dzīvot no zemes smaržas un kā augi pārtikt no gaismas.

Bet, tā kā jums ir jānogalina, lai paēstu, un jālaupa jaundzimušiem mātes piens, lai remdētu slāpes, tad lai tas notiek ar pielūgsmi. Lai jūsu uzturs ir kā altāris, uz kura mežu un pļavu tīrās un nevainīgās būtnes tiek ziedotas tam, kas ir tīrāks un vēl nevainīgāks cilvēkā.

Kad jūs nogalināt zvēru, tad sakiet tam savā sirdī: 'Tas pats spēks, kas nogalina tevi, nogalinās ari mani un ari mani reiz apēdīs.

Jo tas likums, kas tevi devis manā rokā, dos mani vēl varenākā rokā.

Tavas asinis un manas asinis ir vienīgi sula, kas baro debesu koku."

Un, kad jūs kožat ābolā, sakiet tam savā sirdī: "Tavas sēklas dzīvos manā ķermenī, Un tavi rītdienas pumpuri uzplauks manā sirdī,

Un tava smarža būs manā elpā,

Un kopā mēs līksmosim visos gadalaikos."

Un rudeni, kad jūs novācat vīnogas savos vīna dārzos, lai no tām spiestu sulu, sakiet savā sirdī: "Es arī esmu vīna dārzs, un mani augļi tiks savākti vīna spiedei,

Un kā jauns vīns es tikšu turēts mūžības traukos."

Un ziemā, kad jūs dzersit vīnu, lai jūsu sirdī ir dziesma katram kausam;

Un lai šai dziesmā tiek pieminētas rudens dienas un vīna dārzs, un vīna spiede.

Tad kāds arājs teica: Stāsti mums par Darbu. Un viņš atbildēja, sacīdams: Jūs strādājat, lai turētos vienā solī ar zemi un ar zemes dvēseli.

Jo būt bezdarbībā nozīmē kjūt par svešinieku gadalaikiem un atpalikt no varenā dzīves gājiena, kas lepnā padevībā so|o pretī bezgalībai.

Kad tu strādā, tu esi stabule, caur kuras sirdi plūstot stundu čuksti pārvēršas par mūziku.

Kurš no jums vēlētos būt stabule, mēma un klusa, kad visas pārējās dzied vienā balsī?

Allaž jums ir teikts, ka darbs esot lāsts un strādāšana esot nelaime.

Bet es jums saku, ka strādādami jūs piepildāt da|u no zemes nākamības sapņa, kas tika jums . nolemts, šim sapnim dzimstot,

Un, veltījot sevi darbam, jūs patiesībā mīlat dzīvi.

Un mīlēt dzīvi caur darbu nozīmē pietuvoties dzīves visdziļākam noslēpumam.

Bet, ja savās sāpēs jūs dzimšanu saucat par nelaimi un miesas uzturēšanu par lāstu, kas

rakstīts jums uz pieres, tad es atbildēšu, ka vienīgi jūsu pašu sviedri spēs nomazgāt šo uzrakstu.

Jums ir arī teikts, ka dzīve esot tumsība, un savā pagurumā jūs atkārtojat to, ko teikuši pagurušie.

Un es saku, ka dzive patiesi ir tumsība, ja vien tā ir bez ilgošanās,

Un visa ilgošanās ir akla, ja vien tā ir bez gudrības,

Un visa gudrība ir veltīga, ja vien tā netiek lietota darbā,

Un viss darbs ir tukšs, ja vien to nedara ar mīlestību;

• Un, kad tu strādā ar mīlestību, tu esi saskaņā pats ar sevi, ar citiem un ar Dievu.

Ko nozīmē strādāt ar mīlestību?

Tas nozīmē aust audumu no savas sirds pavedieniem, it kā tavu mīļoto nāktos tērpt šai audumā.

Tas nozīmē celt namu ar mīlestību, it kā tavu mīļoto nāktos vest šai namā.

Tas nozīmē sēt sēklu ar maigumu un ievākt ražu ar prieku, it kā tavu mīļoto nāktos cienāt ar šiem augļiem.

Tas nozīmē apdvest visas lietas, ko tu darini, ar savas dvēseles elpu.

Un zināt, ka svētie senču gari stāv ap tevi un tevī noraugās.

Bieži es esmu dzirdējis jūs sakām, it kā jūs runātu miegā:

"Tas, kurš apstrādā marmoru un atveido pats savu dvēseli akmenī, ir cēlāks par to, kas ar zemi.

Un tas, kurš satver varavīksni, lai to uzliktu uz audekla cilvēkiem par prieku, ir vairāk vērts par to, kas darina apavus mūsu kājām."

Bet es saku — nevis miegā, bet gaiša dienas laika nomodā —, ka vējš gan nerunā skaistāku valodu milzenim ozolam kā vismazākam zāles stiebriņam;

Un vienīgi tas ir dižens, kas vēja balsi •pārvērš dziesmā, to darīdams skaistāku ar savu mīlestību.

Darbs ir mīlestība, kas padarīta redzama.

Ja tu nespēj strādāt ar mīlestību, bet vienīgi ar pretīgumu, tad būtu labāk, ja tu pamestu darbu, apsēstos pie tempļa durvīm un saņemtu žēlastības dāvanas no tiem, kas strādā ar prieku.

Jo, ja tu cep maizi ar vienaldzibu, tad tu izcep rūgtu maizi, kas apmierina izsalkumu tikai pa pusei.

Un, ja tu ar nepatiku spied vīnogas, tad tava nepatika ietek vīnā kā inde.

Un, ja tu dziedi eņgelu balsī, bet nemīli dziedāšanu, tu padari cilvēku ausis kurlas pret dienas balsīm un nakts balsīm.

Tad kāda sieviete teica: Stāsti mums par Prieku un Skumjām.

Un viņš atbildēja:

Tavs prieks ir tavas neslēptās skumjas.

Tas pats avots, no kura ce]as tavi smiekli, ir bieži pildījies ar tavām asarām.

Un kā gan citādi var būt?

Jo dziļāk šīs skumjas iegraužas tavā būtnē, jo vairāk prieka tu spēj saturēt.

Vai tad trauks, kurā tu pildi vīnu, nav tas pats trauks, kas apdedzināts podnieka krāsnī?

Un vai tad lauta, kas mierina tavu dvēseli, nav tas pats koks, kas izgrebts ar nažiem?

• Kad tu esi priecīgs, tad ieskaties dziļi savā sirdī, un tu redzēsi, ka tevi ielīksmo vienīgi tas pats, kas tevi apbēdinājis.

. Kad tu esi noskumis, tad atkal ieskaties savā sirdī, un tu redzēsi, ka patiesībā tu raudi par to, kas devis tev prieku.

Daži nojums saka: "Prieks ir lielāks par skumjām," — un citi saka: "Nē, skumjas ir lielākas."

Bet es jums saku — tie nav šķirami.

Kopā tie nāk, un, kad viens sēž pie tava galda, atceries, ka otrs guļ aizmidzis tavā gultā.

Tu šūpojies kā svaru kausi starp savām skumjām un savu prieku.

.Vienīgi tad, kad esi tukšs, tu esi mierā un līdzsvarā.

Kad dārgumu glabātājs pacels tevi, lai nosvērtu savu zeltu un savu sudrabu, tad tavam priekam vai tavām skumjām svaru kausos jāceļas vai jākrīt.

Tad kāds mūrnieks iznāca priekšā un teica: Stāsti mums par Mājām.

Un viņš atbildēja, sacīdams:

Uzcel no saviem sapņiem mājokli klajā laukā, tāpat kā tu cel māju pilsētas mūros.

Jo, tāpat kā tu vakara krēslā ilgojies atgriezties mājās, tāpat tevī ilgojas ari klejotājs — allaž savrup un viens pats.

. Tava māja ir tavs plašākais ķermenis.

Tā aug saules gaismā un gu] nakts klusumā: un tai ir savi sapņi. Vai tad tava māja nesapņo? Un sapņodama nepamet pilsētu, lai pabūtu birzī vai kalna galā?

Ja es varētu savākt jūsu mājas savā rokā, tad es kā sējējs tās izbārstītu pa mežiem un pļavām.

Ja ielejas būtu jūsu ceļi un zaļās takas — jūsu ielas, tad jūs varētu meklēt cits citu vīna . dārzos un zemes smarža būtu jūsu tērpa krokās.

Bet tam visam vēl nav lemts notikt.

Jūsu senči savās bailēs ir savākuši jūs pārāk tuvu kopā. Un kādu laiku šīs bailes vēl nezudīs. Un vēl kādu laiku pilsētas mūri šķirs jūsu pavardus no laukiem.

Bet sakiet man, Orfalīzas ļaudis, — kas jums ir šajās mājās? Kas ir tas, ko jūs glabājat aiz slēgtām durvīm?

Vai jums ir miers, šis rāmais dzenulis un spēka paudējs?

Vai jums ir atmiņas, šie mirdzošie loki, kas vieno prāta virsotnes?

Vai jums ir skaistums, kas ved sirdi no kokā un akmenī veidotās mantības uz svēto kalnu?

Sakiet man — vai to jūs glabājat savās mājās?

Vai ari jums rūp vienīgi ērtība un ērtības kāre, kas iezogas mājā kā viesis, pēcāk kļūst par iemītnieku un visbeidzot par saimnieku?

Jā, un tā kļūst par zvēru dīdītāju, kurš ar ķeksi un pātagu padara jūsu lolotos sapņus sev paklausīgus.

Kaut ari tā rokas ir zīžainas, tomēr tam ir dzelzs sirds.

Tas ieaijā jūs miegā, lai pats stāvētu pie jūsu gultas un ņirgātos par miesas cēlumu.

Tas smejas par jūsu veselo saprātu un sasit to sīkās druskās kā trauslu trauku.

Tāpat ērtības kāre noslepkavo dvēseles kaisli un tad pati smīnēdama iet bēru gājienā.

Bet jūs, bezgalības bērni, kam nav miera pat atpūtā, jūs netiksit ne sagūstīti, ne dīdīti.

Jūsu māja būs nevis enkurs, bet masts.

Tā būs nevis mirdzošs auts, kas sedz brūci, bet gan plaksts, kas sargā aci.

Jums nebūs sakļaut spārnus, lai tiktu cauri durvīm, un nebūs noliekt galvu, ka tā neatsistos pret griestiem, un nebūs baidīties elpot, ka sienas nesaplaisā un nesagrūst.

Jums nebūs mitināties kapos, ko mirušie izrakuši dzīviem.

Un visā savā krāšņumā un greznībā jūsu māja nespēs ne glabāt jūsu noslēpumu, ne dot pajumti jūsu ilgām.

Jo tas, kas ir bezgalīgs jūsos, mīt debesu mājoklī, kura durvis ir rīta migla un kura logi ir nakts dziesmas un klusums.

Tad audējs teica: Stāsti mums par Apģērbu.

Un viņš atbildēja:

Jūsu apģērbs aizsedz daudz no jūsu skaistuma, tomēr neslēpj nekā no neglītuma.

Un, kaut arī drēbēs jūs meklējat nošķirtības brīvību, jūs tajās varat atrast jūgu un ķēdes.

Kaut jūs varētu skart sauli un vēju vairāk ar savas miesas ādu un mazāk ar tērpu.

Jo saules gaismā rodama dzīves dvaša un vējā — dzīves roka.

Daži no jums saka: "Ziemeļu vējš ir noaudis drēbes, ko mēs valkājam."

Un es saku: Jā, tas bija ziemeļu vējš,

Bet tā stelles bija kauns un tā pavediens — miesas vārgums.

Un, darbu padarijis, vējš smējās, skriedams caur mežu.

Atcerieties, ka kautrība der par vairogu vien pret neķītru aci.

Un, kad neķītru cilvēku vairs nebūs, tad kautrība tikai lieki sapīs un piegružos prātu.

- Un atcerieties, ka zemei sagādā prieku sajust jūsu baso kāju pieskārienu un vēji ilgojas rotaļāties ar jūsu matiem.

Tad kāds tirgotājs teica: Stāsti mums par Pirkšanu un Pārdošanu.

Un viņš atbildēja, sacīdams:

Zeme sniedz jums savus augjus, un jums nebūs trūkumu just, ja vien protat piepildīt savu roku.

Iemainot šīs zemes dāvanas, jums būs atrast pārpilnību un just apmieru.

Bet, ja mainīšana nenotiks ar mīlestību un labvēlīgu taisnību, tad tā novedīs pie alkatības un citus — pie bada.

Kad, būdami tirgus laukumā, jūs, kas strādājat jūrā, tīrumos un vīna dārzos, satiekat audējus, podniekus un garšvielu vācējus —

Tad piesauciet dižo zemes garu, lai tas nāk jūsu vidū un svētī svarus un rēķinus, kas vērtību salīdzina ar vērtību.

Un necietiet, ka jūsu darījumos piedalās tie, kam tukšas rokas un kas savus vārdus vēlētos pārdot pret jūsu darbu.

Tādiem cilvēkiem jūs varētu teikt: "Nāciet kopā ar mums tīrumā vai ejiet mūsu brāļiem līdzi jūrā un metiet tiklus;

Jo zeme un jūra būs tikpat devīgas pret jums kā pret mums."

Un, ja pie jums nāk dziedātāji un dejotāji, un spēlmaņi, — tad pērciet ari viņu dāvanas.

Jo ari viņi vāc augļus un vīraku, un tas, ko viņi atnes, — kaut veidots no sapņu vielas, — ir apģērbs un barība jūsu dvēselei.

Un, iekams jūs aizejat no tirgus laukuma, raugieties, lai neviens nepaliek tukšām rokām.

Jo dižais zemes gars mierīgi negulēs uz vēja spārniem, līdz netiks piepildītas vēlmes pat necilākam nojums.

Tad viens no pilsētas tiesnešiem iznāca priekšā un teica: Stāsti mums par Noziegumu un Sodu.

Un viņš atbildēja, sacīdams:

Tad, kad tava dvēsele klejo kopā ar vēju,

Tu, būdams viens pats un nepieskatīts, nodari ļaunu citiem un tāpēc pats sev.

Šī izdarītā Jaunuma dēļ tev ir jāklaudzina un kādu laiku jāgaida bez atbildes pie svētīto vārtiem.

Tava dievišķā patība ir kā okeāns;

Tā mūžīgi paliek neaptraipīta.

Un tāpēc kā gaiss tā paceļ debesīs vienīgi tos, kam ir spārni.

Tava dievišķā patība ir pat kā saule;

Tā nezina kurmju ceļus un nemeklē čūskas alas.

Bet tava dievišķā patība nemīt viena tavā būtnē.

Daudz kas tevī jau ir cilvēks, bet daudz kas tevī vēl nav cilvēks,

Un tas kā nejauks punduris aizmidzis maldās pa miglu, meklēdams pats savu pamošanos.

Par cilvēku katrā no jums es tagad gribu runāt.

Jo tieši viņš — nevis jūsu dievišķā patiba un arī ne punduris miglā — pazīst noziegumu un sodu par noziegumu.

Bieži esmu d/irdējis jūs runājam par to cilvēku, kurš nodarījis ļaunu, it kā viņš nebūtu viens nojums, bet gan svešinieks, kas ielauzies jūsu pasaulē.

Bet es saku, ka, gluži tāpat kā svētais un taisnais nevar pacelties augstāk par visaugstāko, kas mīt ikvienā nojums,

Ļaunais un vājais nevar krist zemāk par viszemāko, kas ari mīt jūsos.

Tāpat kā atsevišķa lapa nekļūst dzeltena citādi kā vien ar visa koka klusu ziņu,

Tā ļauna darītājs nevar izdarīt ļaunu bez jūsu visu slēptas gribas.

Vienotā gājienā jūs kopā dodaties pretī katrs savai dievišķai patībai.

Jūs paši esat gan ceļš, gan ceļa gājēji.

Kad viens no jums pakrīt, viņš krīt to dēļ, kas viņam seko, kā brīdinājums par piedauzības akmeni.

Jā, viņš krīt ari to dēj, kas viņam priekšā, kas ātrāk un drošāk spēra soli, tomēr nenovāca no ceļa piedauzības akmeni.

Un tad vēl to gribu teikt, kaut arī šie vārdi smagi gulsies jums uz sirds:

Noslepkavotais nav bez atbildības par savu noslepkavošanu,

Un aplaupītais nav bez vainas, ka ticis aplaupīts.

Taisnais nav nevainīgs pie Jaunā darbiem.

Un cilvēks ar neaptraipītām rokām nav tīrs no noziedznieka rīcības.

Jā, vainīgais bieži ir cietušā upuris.

Un vēl biežāk notiesātais ir nevainīgā un nesodītā nastas nesējs.

Nav iespējams nošķirt taisnīgos no netaisnīgiem un labos no Jauniem;

Jo tie stāv kopā saules vaiga priekšā, tāpat kā melnais un baltais pavediens ir saausti kopā.

Kad melnais pavediens pārtrūkst, tad audējam ir jāpārbauda viss audekls un viņam jāskata arī stelles.

* Ja kāds no jums vestu tiesas priekšā neuzticīgu sievu,

Tad lai viņš izsver svaru kausos arī tās vīra sirdi un izmēra viņa dvēseli.

Un lai tas, kurš taisās šaust apsūdzēto, ieskatās arī cietušā būtībā.

Un, ja kāds nojums taisās sodīt taisnīguma vārdā un pacelt cirvi pret Jauno koku, tad lai viņš paskatās uz tā saknēm;

Un tāpat viņš atradis labā un Jaunā saknes, augligo un neauglīgo koku saknes visas savijušās kopā zemes klusajā sirdi.

Un jūs, tiesneši, kas gribat būt taisnīgi,

Kādu tiesu jūs spriedīsit tam, kas, būdams godīgs miesā, tomēr ir zaglis garā?

Kādu sodu jūs uzliksit tam, kas nokāvis miesu, tomēr garā pats ir nogalināts?

Un kā jūs apsūdzēsit to, kas darbos ir krāpnieks un varmāka,

Tomēr pats ari tiek sāpināts un cieš no varmācības?

Un kā jūs sodīsit tos, kuru nožēla jau ir lielāka par viņu nodarīto vainu?

Vai tad nožēla nav tā taisnā tiesa, ko spriež tas pats likums, kuram jūs tiecaties kalpot?

Tomēr jūs nevarat uzkraut nožēlu nevainīgam, ne ari noņemt to no vainīgā sirds.

Tā nelūgta sauks nakti, lai cilvēki mostas un palūkojas paši uz sevi.

Un jūs, kas cenšaties izprast taisnību, kā lai jūs to spētu, ja vien jūs neparaugāties uz visu notikušo pilnā gaismā?

Tikai tad jūs zināsit, ka stāvošais un pakritušais ir viens un tas pats cilvēks, kas nostājies mijkrēslī starp pundura patības nakti un dievišķās patības dienu,

Un ka tempja stūrakmens nav augstāk par zemāko akmeni tā pamatos.

Tad kāds likumu zinātājs teica: Bet ko tu vari pateikt par Likumiem?

Un viņš atbildēja:

Jums sagādā prieku likumus noteikt,

Tomēr lielāks prieks ir tos pārkāpt.

Kā bērniem, kas spēlējas jūras krastā, cītīgi būvēdami smilšu pilis, un tad smiedamies tās sagrauj.

Bet, kamēr jūs cejat savas smilšu pilis, jūra izskalo krastā jaunas smiltis, un, kad jūs sagraujat pilis, jūra smejas kopā ar jums.

Tiešām, jūra allaž smejas kopā ar nevainīgiem.

Bet ko lai saka par tiem, kam dzīve nav plašā jūra un cilvēku veidotie likumi nav smilšu pilis,

Bet kam dzīve ir klints un likums — kalts, ar kuru viņi to kaļ pēc sava prāta?

Ko lai saka par kropli, kas nīst dejotājus?

Ko lai saka par vērsi, kas mīl savu jūgu, bet meža alni un briedi uzskata par klaidoņiem un bezpaj umtniekiem?

Un ko lai saka par vecu čūsku, kas nespēj nomest ādu un sauc visas pārējās par kailām un bezkaunīgām?

Un ko lai saka par tādu cilvēku, kas agri ierodas uz kāzu mielastu un tad pārēdies un noguris iet savu ceļu, sacīdams, ka visi mielasti ir varmācība un visi dzīru viesi — likuma pārkāpēji?

Ko lai es saku par tiem kā vien to, ka arī tie stāv saules gaismā, tikai ar muguru pret sauli.

Tie redz tikai savas ēnas, un viņu ēnas ir viņu likumi.

Un kas gan tiem ir saule, ja ne ēnu metēja?

Un ko gan nozīmē atzīt likumus, ja ne pieliekties un apvilkt to ēnas uz zemes?

Bet jūs, kas ejat ar seju pret sauli, kādas gan uz zemes vilktas līnijas var jūs aizkavēt?

Jūs, kas ejat vējam līdzi, kāds gan vēja rādītājs lai noteiktu jūsu ceļu?

Kāds cilvēku likums lai jūs saistītu, ja jūs gan salaužat savu jūgu, bet ne pie citu cietuma durvim?

No kādiem likumiem lai jūs bītos, ja jūs gan dejojat, bet neklūpat pār citu dzelzs ķēdēm?

Un kurš lai vestu jūs tiesas priekšā, ja jūs gan noraujat savas drēbes, bet nepametat tās citiem ceļā?

Orfalīzas ļaudis, jūs varat klusināt bungu rīboņu un jūs varat atstīgot lautu, bet kurš gan spēj pavēlēt cīrulim, lai tas nedzied?

Tad kāds runas vīrs teica: Stāsti mums par Brīvību.

Un viņš atbildēja:

Gan pie pilsētas vārtiem, gan pavarda priekšā es esmu redzējis jūs zemojamies un pielūdzam savu brīvību.

Gluži kā vergi pazemojas tirāna priekšā un slavē to, kaut gan tas viņus nogalina.

Jā, gan tempļa birzī, gan citadeles ēnā es esmu redzējis visbrīvākos starp jums valkājam savu brīvību kā jūgu un kā roku dzelžus.

Mana sirds asiņoja; jo vienīgi tad jūs varat kļūt brīvi, kad pati brīvības meklēšanas vēlme būs jums par iejūgu un kad jūs vairs nerunāsit par brīvību kā par mērķi un piepildījumu.

Jūs patiesi būsit brīvi nevis tad, kad jūsu dienas būs bez rūpēm un jūsu naktis bez trūkuma un sāpēm.

Bet tad, kad tie gan ieskaus jūsu dzīvi un tomēr jūs pacelsities tiem pāri kaili un nesaistīti.

Un kā gan citādi lai jūs paceltos pāri savām dienām un naktīm, ja ne saraujot ķēdes, kuras jūs savas sapratnes rītausmā esat uzlikuši savas pusdienas stundai?

Patiesībā tas, ko jūs saucat par brīvību, ir visstiprākā no šīm ķēdēm, lai gan tās posmi mirguļo saulē un apžilbina jums acis.

Un kas gan cits tas ir, ja ne daļa no jums pašiem, ko jūs gribat nomest, lai kļūtu brīvi?

Ja tas ir netaisns likums, kuru jūs gribētu atcelt, tad šis likums ar jūsu pašu roku tika uzrakstīts jums uz pieres.

Jūs nevarat to izdzēst, ne sadedzinot savas likumu grāmatas, ne ari mazgājot savu tiesnešu pieres, kaut ari jūs izlietu veselu jūru pār tām.

Un, ja tas ir despots, ko jūs gribat gāzt no troņa, tad vispirms gādājiet, lai tiktu gāzts viņa tronis, ko jūs esat uzcēluši sevī.

Jo kā gan citādi tirāns spēj valdīt pār brīviem un lepniem, ja vien tirānija neslēpjas viņu pašu brīvībā un kauns — viņu pašu lepnumā?

Ja tās ir rūpes, ko jūs gribētu atmest, tad šīs rūpes ir jūsu pašu izvēlētas, nevis jums uzspiestas.

Ja tās ir bailes, ko jūs gribētu kliedēt, tad šīs bailes meklējamas jūsu sirdī, nevis tā rokā, no kura jūs bīstaties.

Gluži tāpat itin viss jūsu esībā atrodas pastāvīgā saistībā: tas, pēc kā jūs ilgojaties, un tas, no kā jūs baidāties; tas, kas jums pretīgs, un tas, kas jums tikams; tas, ko jūs meklējat, un tas, no kā vairāties.

Tas viss kustas jūsos kā gaismas un ēnas, saķērušās kopā pa pāriem.

Un, kad ēna izgaist un tās vairs nav, tad palikusī gaisma kjūst par ēnu citai gaismai.

Tāpat jūsu brīvība, atsvabinājusies no visiem kavēkļiem un važām, pati kļūst par kavēkli un važām vēl lielākai brīvībai.

Tad priesteriene runāja atkal un teica: Stāsti mums par Saprātu un Kaisli.

Un viņš atbildēja, sacīdams:

Jūsu dvēsele bieži ir kaujas lauks, kurā saprāts un mērenība karo ar kaisli un iekāri.

Kaut es spētu nest mieru jūsu dvēselē un • jūsu iekšējo nesaskaņu un sašķeltību vērst par veselumu un saskaņu.

Bet kā lai es to paveiktu, ja vien jūs paši nenesat mieru un nemīlat visu savu būtību?

Jūsu saprāts un kaisle ir jūsu dvēseles kuģa stūre un buras.

Ja saplīst buras vai salūst stūre, tad jūs varat vien mētāties pa viļņiem vai ļauties straumei, vai ari palikt stāvam jūras vidū.

Jo saprāts, ja tas valda viens pats, ir spēks, kas ierobežo; un kaisle, atstāta bez uzraudzības, ir liesma, kas degot iznīcina pati sevi.

Tāpēc Jaujiet savai dvēselei pacelt saprātu līdz kaisles augstumiem, lai tas var dziedāt;

Un ļaujiet dvēselei vadīt kaisli ar saprātu, lai kaisle ik dienas piedzīvo pati savu augšāmcelšanos un kā fēnikss ceļas no saviem pelniem.

Es vēlētos, kaut jūs savu mērenību un iekāri uzskatītu par diviem mīļiem viesiem savā namā.

Jūs, protams, negodātu vienu viesi vairāk par otru; jo tas, kurš vairāk rūpējas tikai par vienu, zaudē abu mīlestību un uzticību.

Kalnos, kad tu sēdi koku vēsajā ēnā un baudi tālīno lauku un pļavu mieru un rāmumu, tad atļauj savai sirdij sacīt klusumā: "Dievs mājo saprātā."

Bet, kad trako vētra un varenais vējš loka mežus, kad pērkons un zibens vēstī debesu varenību, — tad ļauj savai sirdij sacīt godbijībā: "Dievs izpaužas kaislē."

Un, tā kā tu esi elpa Dieva pasaulē un lapa Dieva mežā, tad arī tev klātos mājot saprātā un izpausties kaislē.

Tad kāda sieviete ierunājās, sacīdama: Stāsti mums par Sāpēm.

Un viņš teica:

Jūsu sāpes dzimst tai brīdī, kad lūst čaula, kas ieskauj sapratni.

Kā jālūst augļa kodolam, lai paša augļa sirds ieraudzītu sauli, tā jums jāiepazīst sāpes.

Un, ja vien jūs spētu saglabāt sirdi tādu, ka tā iesilst pret dzīves ikdienišķiem brīnumiem, tad ari jūsu sāpes liktos ne mazāk brīnišķas kā jūsu prieks.

Un jūs pieņemtu pārmaiņas savā sirdī, tāpat kā jūs vienmēr esat pieņēmuši pārmaiņas savos tīrumos, mainoties gadalaikiem.

Un ar rāmu apskaidrību jūs pārlaistu savu sāpju ziemas.

Vairums jūsu sāpju ir jūsu pašu izraudzītas.

Tās ir rūgtās zāles, ar kurām jūsu iekšējais ārsts dziedina jūsu sirgstošo būtni.

Tāpēc uzticieties šim ārstam un dzeriet viņa zāles klusumā un padevībā:

Jo viņa roku, kaut ari smagu un nežēlīgu, vada Neredzamā maigā roka.

Un trauks, ko Viņš sniedz, kaut ari tas apdedzina lūpas, ir veidots no māla, ko visuvarenais Podnieks slacijis pats savām svētajām asarām.

Tad kāds vīrietis teica: Stāsti mums par Sevis Izpratni.

Un viņš atbildēja, sacīdams: Jūsu sirds klusumā izprot dienu un nakšu noslēpumus.

Bet jūsu ausis alkst dzirdēt jūsu sirds izpratni.

Jūs gribat izprast vārdos to, ko vienmēr esat zinājuši domās.

Jūs gribat pieskarties ar pirkstiem savu sapņu kailajai miesai.

Un būtu labi, ja tas izdotos.

Jūsu dvēseles slēptajam avotam ir jāceļas augšup un burbuļojot jātek uz jūru;

Un jūsu bezgalīgo dzīļu bagātība taps atklāta jūsu acīm.

Bet necentieties nosvērt uz svariem savus .neapjaustos dārgumus;

Un nepūlieties izmērīt savas izpratnes dziļumu ar mietu vai atsvaru.

Jo jūsu būtne ir neaptverama un neizmērojama jūra.

Nesakiet vis: "Es esmu atradis vienīgo patiesību," — bet gan drīzāk: "Esmu atradis kādu patiesību."

Nesakiet vis: "Es esmu atradis dvēseles īsto ceļu." Drīzāk sakiet: "Esmu sastapis dvēseli, kas iet pa manu ceļu."

Jo dvēsele staigā pa dažādiem ceļiem.

Dvēsele nedz iet taisnā virzienā, nedz ari aug taisna kā niedre.

Dvēsele atklāj sevi kā zieds, kas raisa neskaitāmas ziedlapiņas.

Tad kāds skolotājs teica: Stāsti mums par Mācīšanu.

Un viņš sacīja:

Neviens nevar atklāt jums neko citu kā vien to, kas jau pusnomodā dus jūsu sapratnes ausmā.

Skolotājs, kas, savu sekotāju pavadīts, staigā tempļa ēnā, dod nevis no sava prāta, bet gan no savas ticības un mīlestības.

Ja viņš ir patiesi gudrs, tad viņš neaicina jūs ienākt savas gudrības namā, bet gan pieved jūs pie jūsu pašu prāta durvīm.

Zvaigžņu pētnieks var stāstīt jums par Visuma izpratni, bet viņš nevar iedot jums savu izpratni.

Mūziķis var dziedāt jums par to ritmu, kas pilda Visumu, bet viņš nevar iedot jums tādu dzirdi, kas uztvertu šo ritmu, ne arī balsi, kas to atbalsotu.

. Un lietpratējs skaitļu zinātnē var stāstīt jums par svaru un mēru valstībām, bet viņš nevar jūs aizvest uz turieni.

Jo viena cilvēka iztēles spēja nevar aizdot savus spārnus citam cilvēkam.

Un, tāpat kā ikviens no jums stāv savrup Dieva apziņā, tā katram no jums jābūt savrup, apzinoties Dievu un izprotot zemi.

Tad kāds jauneklis teica: Stāsti mums par Draudzību.

Un viņš atbildēja, sacīdams:

Tavs draugs ir tavu vēlmju piepildījums.

Viņš ir tavs tīrums, kuru tu apsēj ar mīlestību un no kura tu ievāc ražu ar pateicību.

Viņš ir tava pajumte un tavs pavards.

Jo tu nāc pie viņa ar savu izsalkumu un tu meklē viņu miera dēj.

Kad tavs draugs saka, ko viņš domā, tad tu nedz baidies teikt "nē" savā prātā, nedz ari noklusē savu "jā".

Un, kad viņš klusē, tava sirds nerimst klausīties viņa sirdī.

Jo draudzībā visas domas, visas vēlēšanās, visas cerības dzimst un tiek dalītas bez vārdiem, ar skaji neizpaustu prieku.

Kad tu šķiries no sava drauga, tad neskumsti;

Jo tas, ko tu viņā visvairāk mīli. būs skaidrāk saskatāms, viņam tālu esot, tāpat kā kalnā kāpējs virsotni redz skaidrāk no līdzenuma.

Un lai draudzībā nav cita mērķa kā vien pašas draudzības vairošana.

Jo mīlestība, kas tiecas vienīgi atklāt pati savu noslēpumu, ir nevis mīlestība, bet izmests tīkls, un tajā ķeras tikai nederīgais.

Un lai viss labākais tevī ir veltīts tavam draugam.

Ja viņam jāzina tavs paisums, lai viņš zina ari tavu bēgumu.

Jo kas gan ir tavs draugs, lai tu viņu meklētu to stundu dēļ, kuras lieki nosist?

Meklē viņu vienmēr to stundu dēļ, kuras vērts dzīvot.

Jo viņa ziņā ir piepildīt lavas vēlmes, nevis tavu tukšumu.

Un draudzības jaukumā lai ir smiekli un dalīti prieki.

Jo savu rītu sirds atrod sīko lietu rasā un lajā atspirgst.

Un tad kāds mācīts virs teica: Stāsti par Runāšanu.

Un viņš atbildēja, sacīdams:

Jūs runājat tad, kad jūsu domas vairs nedod jums miera.

Un, kad jūs vairs nevarat mājot savas sirds vientulībā, tad jūs dzīvojat savās lūpās, un skaņas ir izklaide un laika kavēklis.

Un ar runāšanu pa daļai tiek nomaitāta domāšana.

Jo doma ir brīvas telpas putns, kas vārdu būri var gan izplest spārnus, tomēr nespēj lidot.

Starp jums ir tādi, kas meklē pļāpīgos, baidīdamies būt vieni.

Vientulības klusums atklāj viņu esību visā kailumā, un no tā viņi vairās.

Un ir tādi, kas runā un, to neapzinādamies, nedz ari pēc tā tiekdamies, atklāj patiesību, kuru paši nesaprot.

Un ir tādi. kuros mīt patiesība, bet vārdos viņi to neizteic.

Tādu krūtīs mīt gars ritmiskā klusumā.

Kad tu satiec draugu ceļā vai tirgus laukumā, tad ļauj savam iekšējam garam kustināt tavas lūpas un vadīt tavu mēli.

Lai to, ko saka balss tavā balsi, dzird auss viņa ausi;

Jo viņa dvēsele saglabās tavas sirds patiesību, kā paliek atmiņā vīna garša,

Kad tā krāsa ir aizmirsta un paša vina kausa vairs nav.

Tad kāds zvaigžņu pētnieks teica: Un ko tu teiksi par Laiku?

Un viņš atbildēja:

Jūs gribat izmērit laiku, kas ir neizmērojams un bezgalīgs.

Jūs gribat vadīt savu ikdienas dzīvi un pat virzīt savas dvēseles gaitu saskaņā ar stundām un gadalaikiem.

Pašu laiku jūs gribat pārvērst par laika upi, kuras krastā varētu sēdēt, vērojot tās plūdumu.

Tomēr tas, kas ir bezgalīgs katrā no jums, apjauš laika bezgalību.

Un zina, ka vakardiena ir tikai šodienas atmiņas un rītdiena ir šodienas sapnis.

Un tas, kas dzied un domā katrā no jums, vēl joprojām mīt tai pirmajā brīdī, kas izkaisīja zvaigznes debesīs.

Kurš nojums gan nejūt, ka viņa spēja mīlēt ir bezgalīga?

Un tomēr — kurš gan nejūt, ka šī pati mīlestība. kaut ari būdama bezgalība, ir ieslēgta viņa esības serdē un nevirzās no vienas mīlestības domas uz citu, ne ari no vieniem mīlestības darbiem uz citiem?

Un vai laiks nav gluži tāds pats kā mīlestība, ko nevar sašķelt daļās un kam nevar noteikt gaitu?

Bet, ja savās domās jums jāmēro laiks ar gadalaikiem, tad lai katrs no tiem ietver sevī visus citus gadalaikus

Un lai šodiena apskauj pagātni ar atmiņām un nākotni ar ilgošanos.

Tad kāds no pilsētas vecajiem teica: Stāsti mums par Labo un Ļauno.

Un viņš atbildēja:

Par labo katrā no jums es varu runāt, bet ne par ļauno.

Jo kas gan ir ļaunais, ja ne tas pats labais, ko nomocījuši paša bads un slāpes?

Jo, raugi, labais, kad ir izsalcis, meklē barību pat tumšās alās un, kad tas ir izslāpis, dzer pat nāves ūdeni.

Tu esi labs, kad esi saskaņā pats ar sevi.

Tomēr, kad tu neesi saskaņā pats ar sevi, tu neesi ļauns,

Jo dalīta māja nav zagļu midzenis, tā ir tikai dalīta māja.

Un kuģis bez stūres var bezmērķīgi klejot starp bīstamām klintīm, tomēr nenogrimt.

Tu esi labs, kad tiecies dot pats no sevis.

Tomēr tu neesi Jauns, kad tu meklē labumu pats sev.

Jo, meklēdams labumu, tu esi vienīgi sakne, kas pieplakusi pie zemes un barojas no tās krūts.

Protams, auglis nevar teikt saknei: "Esi tāda kā es — nogatavojusies un sulīga, kam nav žēl dot no savas pārpilnības."

Jo dot ir augļa nepieciešamība, tāpat kā ņemt ir saknes nepieciešamība.

Tu esi labs, kad runā pilnīgā nomodā.

Tomēr tu neesi ļauns, kad tu guli un tava mēle kustas bez jēgas.

Un pat stomīga runāšana dara stiprāku vāju mēli.

Tu esi labs. kad dodies uz mērķi stingri un ar noteiktiem soļiem.

Tomēr tu neesi ļauns, kad dodies turp klibodams.

Jo pat tie, kas klibo, neiet atpakaļ. Bet jūs, kas esat ātri un stipri, raugieties, lai jūs neklibotu kroplo priekšā, to dēvēdami par laipnību.

Jūs esat labi neskaitāmos veidos, un jūs neesat ļauni, kad neesat labi.

Jūs tikai slaistāties un slinkojat. Žēl, ka brieži nevar iemācīt bruņurupučiem straujumu.

Labais izpaužas jūsu ilgās pēc savas esības milzīguma, un šī ilgošanās mīt katrā nojums.

Vienīgi dažos nojums šī ilgošanās ir varena straume, kas brāžas uz jūru, nesdama sev līdzi kalnu nogāžu noslēpumus un mežu dziesmas.

Un citos tā ir rāma plūsma, kas maldās savos līčos un līkumos un kavējas sasniegt jūras krastu.

Bet lai tas, kura ilgošanās ir liela, nesaka tam, kura ilgošanās ir maza: "Kāpēc tu esi tik lēns un svārstīgs?"

Jo patiesi labais nejautā kailajam: "Kur ir tavas drānas?" — nedz arī bezpajumtniekam: "Kas noticis ar tavu māju?"

Tad kāda priesteriene teica: Stāsti mums par Lūgšanu.

Un viņš atbildēja, sacīdams:

Jūs lūdzat Dievu, kad jūs māc bēdas un trūkums: lūdziet Dievu ari prieka pārpilnībā un dienās, kad netrūkst nekā.

Jo kas gan ir lūgšana, ja ne paša esības paplašināšana dzīvajās debesīs?

Un, ja sava miera dēļ jūs izlejat savas bēdas Visumā, tad tāpat sava prieka dēļ jūs izstarojat savas dvēseles ausmu.

Un, ja jūs spējat vienīgi raudāt, kad jūsu dvēsele aicina jūs uz lūgšanu, tad viņai nāktos jūs — kaut arī raudošus — atkal un atkal mudināt, līdz jūs sākat smieties.

Kad jūs lūdzat Dievu, jūs paceļaties augšup, lai gaisos satiktu tos, kuri lūdz tai pašā brīdī un kurus satikt jūs varat vienīgi lūgšanā.

Tāpēc lai jūsu ieiešana šai neredzamā templī ir veltīta vienīgi svētlaimei un svētās kopības sajūtai.

Jo, ja jūs ieiesit templi vienīgi tādēļ, lai kaut ko prasītu, jūs neko nesaņemsit.

Un, ja jūs ieiesit tajā, lai sevi pazemotu, tad jūs netiksit augšup celti.

Pat tad, ja jūs ieiesit tajā izlūgties labumu citiem, jūs netiksit sadzirdēti.

Pietiek, ka jūs esat šai neredzamajā templī.

Es nevaru jūs iemācīt lūgšanu izteikt vārdos.

Dievs klausās jūsu vārdos vien tad, kad Viņš pats izrunā tos ar jūsu lūpām.

Un es nevaru jums iemācīt ne jūru, ne mežu, ne kalnu lūgšanas.

Bet jūs, kas esat dzimuši no kalniem un mežiem, un jūrām, varat atrast to lūgšanas savā sirdī.

Un, ja vien jūs ieklausīsities nakts mierā, jūs dzirdēsit tos klusumā sakām:

"Mūsu Dievs, kas esi mūsu spārnotā esība, lai tā ir tava griba mūsos, kas gribu pauž.

Tā ir tava vēlme mūsos, kas vēlmi pauž.

Tā ir tava dziņa mūsos, kas pārvērš mūsu naktis, kas pieder tev, par dienām, kas arī pieder tev.

Mēs nevaram no tevis neko prasīt, jo tu zini mūsu vajadzības, iekams tās rrmsos vēl radušās:

Tu pats esi mūsu vajadzība; un, dodams mums vēl vairāk no sevis, tu dod mums visu."

Tad kāds vientuļnieks, kas mēdza ierasties pilsētā reizi gadā, panāca uz priekšu un teica: Stāsti mums par Baudu.

Un viņš atbildēja, sacīdams: Bauda ir brīvības dziesma, Bet tā nav brīvība. Tā ir jūsu vēlmju pilnzieds, Bet tā nav šī zieda auglis. Tā ir dzīle, kas runā uz augstumu, Bet tā nav ne dziļa, ne augsta. Tā ir izlaušanās no būra, Bet tā nav Visuma ietveršana sevi. Jā, bauda patiesi ir brīvības dziesma, Un labprāt es gribētu, lai jūs to dziedātu no visas sirds; bet es negribu, ka jūs zaudējat drosmi, to dziedot.

Daži no jauniešiem meklē baudu, it kā tā būtu viss, un viņus nosoda un norāj.

Es viņus nenosodītu un nerātu. Es liktu viņiem meklēt.

Jo viņiem būs atrast baudu, bet ne vienīgi to; Tai ir septiņas māsas, un pat necilākā no tām ir skaistāka par baudu.

Vai jūs neesat dzirdējuši stāstu par vīru, kas raka zemi, meklēdams saknes, un atrada bagātību?

Un daži no jūsu vecajiem atceras baudas brižus ar nožēlu kā dzērumā pastrādātas muļķības.

Bet nožēla ir prāta aptumšošana, nevis tā šķīstīšana.

Tiem nāktos atcerēties savus baudas brižus ar pateicību kā ražas novākšanu vasarā.

Bet, ja tos mierina nožēla, tad lai tie gūst šo mieru.

Un starp jums ir tādi, kas nav ne tik jauni, lai meklētu, ne tik veci, lai atcerētos;

Un savās bailēs meklēt un atcerēties tie vairās no jebkuras baudas, lai tikai nepames- tu novārtā dvēseli un nenodarītu tai pāri.

Bet pat visā, kas bijis agrāk, ir viņu bauda.

Un tā viņi arī atrod bagātību, kaut vien drebošām rokām rok zemi, meklēdami saknes.

Bet sakiet man — kurš ir tas, kā varā ir darīt pāri dvēselei?

Vai tad lakstīgala var traucēt nakts klusumu, un vai jāņtārpiņš var aizēnot zvaigznes?

Un vai tava ugunskura liesma un dūmi uzkrauj lieku nastu vējam?

Vai jums šķiet, ka dvēsele ir rāms dīķis, kura mieru var izjaukt ar mietu?

Bieži vien, liedzot sev baudu, jūs tikai uzkrājat alkas savas būtības dzijumos.

Kurš gan nezina, ka tas, kas šodien šķiet likts novārtā, gaida rītdienu?

Pat jūsu ķermenis zina savu mantojumu un savas likumīgās tiesības, un to nevar piekrāpt.

Jūsu ķermenis ir jūsu dvēseles lauta. Un jūsu ziņā ir no tā izvilināt vai nu maigu mūziku, vai skaņu jūkli.

Un tagad jautājiet savā sirdī: "Kā lai mēs atšķiram to, kas baudā ir labs, no tā, kas nav labs?"

Ejiet savos tīrumos un dārzos, un jūs uzzināsit, ka bitei sagādā baudu savākt medu no puķes.

Bet ari puķei sagādā baudu atdot medu bitei. Jo bitei puķe ir dzīvības avots Un puķei bite ir mīlestības sūtne, Un abām — gan bitei, gan puķei — baudu dot un baudu gūt ir nepieciešamība un svētlaime.

Orfalīzas Jaudis, esiet savā līksmē kā puķes un kā bites.

Un kāds dzejnieks teica: Stāsti mums par Daili. Un viņš atbildēja:

Kur jums meklēt daili, un kā jums to atrast, ja vien pati daile nav jūsu ceļš un jūsu ceļvedis?

Un kā gan jums runāt par daili, ja vien pati daile nav audusi jūsu runas metu?

Sāpinātie un ievainotie saka: "Daile ir žēlsirdīga un maiga.

Kā jauna māte, pa daļai kautrēdamās sava krāšņuma, tā staigā mūsu vidū."

Un kaislīgie saka: "Nē, daile ir varena un spēj iedvest šausmas.

Kā vētra tā satricina zemi zem mūsu kājām un debesis mums virs galvas."

Piekusušie un nogurušie saka: "Daile ir klusi čuksti. Tā runā mūsu dvēselē.

Viņas balss ieskanas mūsu klusumā kā vāra gaisma, kas trīsuļo bailēs no ēnas."

Bet nemiera gari saka: "Mēs esam dzirdējuši tās vareno balsi kalnos.

Un līdzi tās saucieniem skanēja pakavu dimdoņa un spārnu vēdas, un lauvu rēkšana."

Naktī pilsētas sargi saka: "Daile nāks kopā ar rītausmu no austrumiem."

Un dienvidū darba darītāji un ceļa gājēji saka: "Mēs esam redzējuši, kā tā nolūkojas uz zemi pa saulrieta logiem."

Ziemā tie, kuru ceļš ieputināts sniegā, saka: 'Tā nāks līdz ar pavasari, diedama pār kalnu galiem."

Un vasaras karstumā pļāvēji saka: "Mēs esam to redzējuši virpuļojam kopā ar rudens lapām, un tai matos bija sniegpārslas." Visu to jūs esat teikuši par daili, Bet īstenībā jūs runājat nevis par daili, bet gan par nepiepildītām vēlmēm,

Un daile ir nevis vēlme, bet svētlaime. Tā nav ne slāpstoša mute un ari ne pastiepta tukša plauksta.

Bet gan drīzāk kaistoša sirds un apburta dvēsele.

Tā nav tēls, ko jūs ilgojaties redzēt, un arī ne dziesma, ko jūs ilgojaties dzirdēt,

Bet gan drīzāk tēls, ko jūs redzat ar aizvērtām acīm, un dziesma, ko jūs dzirdat ar aizspiestām ausim.

Tā nav ne sula grumbotā mizā un ari ne ķetnai pieaudzis spārns,

Bet gan drīzāk mūžam ziedošs dārzs un mūžam lidojošu eņģeļu pulks.

Orfalīzas ļaudis, daile ir dzīve tai bridi, kad pati dzīve atsedz šķidrautu no savas svētās sejas. Bet jūs esat dzīve, un jūs esat šķidrauts. Daile ir mūžība, kas raugās pati uz sevi spogulī.

Bet jūs esat mūžība, un jūs esat spogulis.

Un kāds vecs priesteris teica: Stāsti mums par Reliģiju.

Un viņš teica:

Vai es šodien esmu runājis par ko citu?

Vai reliģija nav visi darbi un domas?

Un tas, kas nav darbi un domas, — vien brīnums un pārsteigums, kas ik bridi dzimst dvēselē pat tad, kad abas rokas kaj akmeni vai auž audeklu?

Kurš var nošķirt savu ticību no savas rīcības vai savu dievbijību no savas nodarbošanās?

Kurš var izlikt savas stundas sev priekšā un sacīt: "Šī ir Dievam un šī — man pašam; šī — manai dvēselei un šī — manai miesai"?

Visas jūsu stundas ir spārni, kas nes jūs cauri Visumam no sevis uz sevi.

Tas, kurš uzvelk tikumību tikai kā savas goda drānas, lai labāk staigā kails.

Vējš un saule neizdeldēs caurumus viņa ādā.

Un tas, kurš savu rīcību noteic pēc tikumības paraugiem, iesloga būri savu dziedātājputnu.

Brīvākā no dziesmām neskan caur restēm un režģiem.

Un tas, kuram Dieva lūgšana ir logs, ko var atvērt, bet ari aizvērt, vēl nav īsti iegājis savas dvēseles mājoklī, kura logi ir atvērti no ausmas līdz ausmai.

Jūsu ikdienas dzīve ir jūsu templis un jūsu reliģija.

Kad vien jūs tajā ieejat, ņemiet līdzi visu, kas jums ir.

Ņemiet arklu un ēzi, un veseri, un lautu,

Visas lietas, ko jūs esat darinājuši, vajadzības dzīti vai savam priekam.

Jo sapņos jūs nevarat pacelties augstāk par pašu sasniegto, ne nolaisties zemāk par savām neveiksmēm.

Un ņemiet sev līdzi visus cilvēkus:

Jo pielūgsmē jūs nevarat lidot augstāk par viņu cerībām, nedz arī zemoties dziļāk par viņu izmisumu.

Un, ja jūs gribat izprast Dievu, tad nekļūstiet tādēļ par mīklu minētājiem.

Drīzāk palūkojieties sev apkārt, un jūs redzēsit Viņu spēlējamies ar jūsu bērniem.

Un skatieties Visuma telpā; jūs redzēsit Viņu staigājam mākonī, pastiepjam rokas zibenī un nolaižamies pār zemi lietū.

Jūs redzēsit Viņu smaidām puķēs, tad — ceļamies augšup un mājam ar koku zariem.

Tad runāja Almitra, sacīdama: Mēs tagad gribētu jautāt par Nāvi.

Un viņš teica:

Jūs gribat izzināt nāves noslēpumu.

Bet kā lai jūs to atrastu, ja vien jūs nemeklēsit dzīves sirdī?

Pūce, kuras acis redz tumsā, ir akla pret dienu un nespēj atklāt gaismas noslēpumu.

Ja jūs tiešām tiecaties izprast nāves būtību, tad plaši atveriet savu sirdi dzīvībai.

Jo dzīvība un nāve ir viens, tāpat kā upe un jūra ir viens.

Jūsu cerību un vēlmju dzīlēs guļ jūsu klusā nojausma par aizsauli;

Un, tāpat kā sēklas sapņo zem sniega, ari jūsu sirds sapņo par pavasari.

Ticiet sapņiem, jo tajos slēpjas vārti uz mūžību.

Jo bailes no nāves ir līdzīgas gana trīsām, kurš, nostājies karaļa priekšā, gaida, kad karaļa roka cels viņu godā.

Vai tad aiz trisēšanas neslēpjas gana prieks, ka viņš nesīs karaļa zīmi?

Un tomēr — vai viņš vairāk par to neapjauš savu trīsēšanu?

Jo ko gan nozīmē mirt, ja ne kailam stāvēt vējā un sakust ar sauli?

Un ko nozīmē rimties elpot, ja ne elpu darīt brīvu no tās nerimtīgās viļņošanās, lai tā varētu celties augšup un plesties plašumā, un meklēt Dievu visā Viņa brīvībā?

Vienīgi tad, kad jūs dzerat no klusuma upes, jūs patiesi dziedat.

Un. kad esat sasnieguši kalna galu, tikai tad jūs sākat kāpt augšup.

Un, kad zeme paņems jūsu locekļus, tikai tad jūs patiesi sāksit diet.

Un nu bija pienācis vakars.

Un gaišreģe Almitra teica: Lai svētīta šī diena un šī vieta, un tavs gars, kas runājis.

Un viņš atbildēja: Vai tad es biju tas, kas runāja?

Vai tad es ari nebiju klausītājs?

Tad viņš kāpa lejup pa Tempļa pakāpieniem, un visi cilvēki viņam sekoja. Un viņš gāja pie sava kuģa un kāpa uz tā klāja.

Un, atkal pavērsies pret cilvēkiem, viņš pacēla balsi un teica:

Orfalīzas ļaudis, vējš liek man jūs atstāt.

Es neesmu tik steidzīgs kā vējš, tomēr man jādodas projām.

Mēs, klejotāji, kas allaž meklējam vientulības ceļu, nevienu ritu nesagaidām tur, kur mums beigusies iepriekšējā diena; un * saullēkts neatrod mūs tur, kur saulriets mūs pametis.

Mēs ceļojam pat tad, kamēr zeme guļ.

Mēs esam sīksta auga sēklas, un tikai savas sirds briedumā un pilnībā mēs nonākam vēja varā, kas mūs izsēj.

īsas bija manas dienas starp jums un vēl īsāki vārdi, ko es teicu.

Bet, ja mana balss pārstātu skanēt jūsu ausīs un mana mīlestība izzustu jūsu atmiņā, tad es nākšu atkal,

Un, kad es runāšu, mana sirds būs bagātāka un manas lūpas vairāk izteiks garu. Jā, es atgriezīšos ar paisumu. Un, kaut arī nāve var mani paslēpt un lielais klusums var mani apņemt, tomēr es atkal meklēšu jūsu sapratni. Un es nemeklēšu veltīgi. Ja kaut kas no manis teiktā ir taisnība, tad šī taisnība atklāsies skaidrākā balsī un tādos vārdos, kas tuvāki jūsu domām.

Es aizeju līdz ar vēju, Orfalīzas ļaudis, bet es nedodos tukšumā;

Un, ja šī diena nav jūsu vēlmju un manas mīlestības piepildījums, tad lai tā ir solījums līdz citai dienai.

Cilvēka vēlmes mainās, bet viņa mīlestība ne, tāpat nemainās viņa tieksme pēc tā, lai viņa mīlestība piepildītu viņa vēlmes.

Tāpēc ziniet, ka es atgriezīšos no lielā klusuma.

Tā migla, kas izklīst ritausmā, atstādama vien rasu pļavās, celsies atkal un pārtaps par mākoni, un nolīs kā lietus.

Es esmu bijis līdzīgs šai miglai.

Nakts klusumā es esmu klīdis pa jūsu ielām un mana dvēsele ir iegājusi jūsu namos.

Un jūsu sirds puksti atbalsojās manā sirdī, un es jutu jūsu elpu sejā, un es pazinu jūs visus.

Jā, es pazinu jūsu priekus un jūsu sāpes, un miegā jūsu sapņi bija mani sapņi.

Un bieži vien es biju jūsu vidū kā ezers starp kalniem.

Manī atspīdēja jūsu virsotnes un lēzenās nogāzes un pat jūsu domu un vēlmju garām peldošie mākoņu pulki.

Un pie mana klusuma satecēja jūsu bērnu smieklu strauti un jūsu jauniešu ilgu upes.

Un, kad šie strauti un upes bija sasnieguši manas dzīles, tie nerimās dziedāt.

Tie nāca pie manis vēl jaukāki par smiekliem un lielāki par ilgām.

Caur to izpaudās neaptveramais katrā no jums;

Tas Visuma cilvēks, kurā jūs esat vien šūniņas uz cīpsliņas,

Tas, kura dziedāšanā jūsu balsis ir tikai bezskaņas trīsas.

Caur šo Visuma cilvēku jūs gūstat plašumu,

Un, skatīdams viņu garā, es redzēju ari jūs un jūs mīlēju.

Jo kādus gan vēl tālumus mīlestība var sasniegt, kas jau nebūtu šajā plašumā?

Kādi sapņi, kādas cerības un kāda iztēle var pārspēt šī lidojuma augstumu?

Visuma cilvēks jūsos ir kā milzu ozols, pilns ābeļu ziediem.

Tā varenība piesaista jūs pie zemes, tā smarža paceļ jūs izplatījumā, un caur viņa mūžību jūs esat nemirstīgi.

Jums ir teikts, ka, līdzīgi ķēdei, jūs esat tik vāji, cik vājš ir jūsu vājākais posms.

Tā ir vien puse no patiesības. Jūs esat arī tik spēcīgi, cik stiprs ir jūsu stiprākais posms.

Mērīt jūs pēc jūsu sīkākā veikuma nozīmē aplēst okeāna spēku pēc tā putu trausluma.

Spriest par jums pēc jūsu neveiksmēm nozīmē vainot gadalaikus par to nepastāvību.

Jūs esat līdzīgi okeānam.

Un, kaut gan uz sēkļa uzskrējuši kuģi gaida paisumu jūsu krastos, tomēr — tāpat kā okeāns — jūs nevarat pasteidzināt paisuma gaitu.

Un jūs esat ari kā gadalaiki,

Un, kaut gan savā ziemā jūs noliedzat pavasari,

Tomēr pavasaris, dusēdams jūsos, miegā smaida, un tam netiek nodarīts pāri.

Nedomājiet, ka esmu to visu teicis, lai jūs varētu cits citam sacīt: "Viņš mūs ļoti cildināja. Viņš mūsos saskatīja vienīgi labo."

Es tikai runāju uz jums tādiem vārdiem, kurus jūs paši pazīstat savās domās.

Un kas gan ir saprasts vārds kā vien ēna no sapratnes bez vārdiem?

Jūsu domas un mani vārdi ir viļņi no kādas noslēgtas atmiņas, kas pārzina mūsu vakardienas

Un atminas tās senās dienas, kad zeme vēl nebija iepazinusi ne mūs, ne pati sevi,

Un atceras tās naktis, kad zemi plosīja neziņa.

*

Gudri vīri ir nākuši pie jums. lai dotu no savas gudrības. Es atnācu ņemt no jūsu gudrības;

Un. raugiet, es esmu atradis to, kas ir vēl lielāks par gudrību.

Tas ir jūsu liesmojošais gars, kas aug pats no sava spēka,

Kamēr jūs, neapzinādamies tā varenību, apraudat savas vīstošās dienas.

Vienīgi ta dzīvība, kas meklē dzīvību miesa, baidās no kapa.

Šeit kapu nav.

Šie kalni un līdzenumi ir šūpulis un sākuma slieksnis.

Kad vien jūs ejat garām vietai, kur atdusas jūsu senči, ieskatieties vērīgi, un jūs redzēsit paši sevi un savus bērnus dejām roku rokā.

Patiesībā jūs bieži vien baudāt prieku, to neapzinoties.

Citi ir nākuši pie jums ar zelta solījumiem jūsu ticībai, un jūs esat tiem devuši vien bagātību un spēku, un godību.

Es jums esmu devis mazāk par solījumu, un tomēr jūs esat bijuši devīgāki pret mani.

Jūs esat man devuši manas dziļākās alkas pēc dzīves.

Droši vien cilvēkam nav lielākas balvas par to, kas visus viņa mērķus pārvērš par slāpstošām lūpām un visu dzīvi par avotu.

Un tas ir mans gods un mana atlīdzība —

Ka allaž, nākdams pie avota padzerties, es atrodu pašu dzīvības ūdeni izslāpušu;

Un tas dzer mani, kad es to dzeru.

Daži nojums ir turējuši mani par lepnu vai pārlieku kautrīgu, lai saņemtu dāvanas.

Patiesi, es esmu pārlieku lepns, lai saņemtu algu, bet ne dāvanas.

Un, kaut gan es esmu ēdis ogas kalnu nogāzēs, kad jūs būtu gribējuši mani sēdināt pie sava galda.

Un gulējis pie tempļa lieveņa, kad jūs labprāt būtu devuši man pajumti,

Tad tomēr — vai jūsu mīlošā gādība par manām dienām un naktīm nedarīja ēdienu tīkamu manai mutei un nerotāja manu miegu ar sapņiem?

Par to es jūs svētīju visvairāk:

Jūs dodat daudz un nezināt, ka vispār dodat. Patiesi, laipnība, kas tīksminās pati par sevi spogulī, pārvēršas akmenī,

Un labs darbs, kas pats sevi sauc mījos vārdos, dzemdē sodību.

Un daži nojums dēvējuši mani par vientuļnieku, kas reibst pats no savas vientulības,

Un jūs esat teikuši: "Viņš apspriežas ar kokiem mežā. nevis ar cilvēkiem.

Viens pats viņš sēž kalna galā un no augšas noraugās uz mūsu pilsētu."

Tā ir taisniba, ka es esmu kāpis kalnos un staigājis nomaļās vietās.

Kā citādi es būtu varējis jūs redzēt kā vien no liela augstuma vai no liela attāluma?

Kā var būt tuvu, neesot tālu prom?

Un citi nojums ir uzrunājuši mani bez vārdiem, sacīdami:

"Svešiniek, svešiniek, nesasniedzamo augstumu mīļotāj, kāpēc tu mitinies starp kalnu virsotnēm, kur ērgļi vij ligzdas?

Kāpēc tu dzenies pēc neiegūstāmā?

Kādas vētras tu gribi notvert savā tīklā,

Un kādus miglas putnus tu medī debesīs?

Nāc un esi viens no mums.

Kāp lejā un remdē izsalkumu ar mūsu maizi un veldzē slāpes ar mūsu vīnu."

Savu dvēseļu vientulībā viņi to teikuši;

Bet, ja viņu vientulība būtu dziļāka, tad viņi būtu zinājuši, ka es meklēju vien jūsu prieku un jūsu sāpju noslēpumu

Un es medīju vienīgi jūsu dižāko esību, kas staigā debesīs.

Bet mednieks pats bija ari medījums;

Jo daudzas manas bultas izlidoja no loka, vienīgi lai meklētu manas paša krūtis.

Un lidonis bija ari rāpulis;

Jo, kad mani spārni bija izplesti saulē, to mestā ēna uz zemes bija bruņurupucis.

Un es, ticētājs, biju arī apšaubītājs;

Jo bieži es esmu licis pirkstu pats savā brūcē, lai vairāk jums ticētu un labāk jūs izprastu.

Un ar šo ticību un šo izpratni es saku:

Jūs neesat ieslēgti savā ķermenī, ne ari piesaistīti mājām vai tīrumiem.

Tas, kas esat jūs, mīt virs kalniem un klīst līdzi vējam.

Tas ir nevis kāda radība, kas izlien sildīties saulē vai rok tumšas alas drošībai,

Bet gan brīva būtne, kas aptver zemi un kustas Visumā.

Ja šie vārdi ir neskaidri, tad necentieties tos padarīt skaidrākus.

Neskaidrs un miglains ir visu lietu sākums, bet ne to gals.

Un es labprāt gribētu, lai jūs mani atcerētos kā sākumu.

Dzīve un viss dzīvais tiek apjausts caur miglu, nevis caur kristālu,

Un kurš gan nezina, ka kristāls ir sairstoša migla?

Es gribētu, lai to jūs atcerētos, kad atcerēsities mani:

Tas, kas jūsos šķiet visvārgākais un mulsākais, ir visstiprākais un noteiktākais.

Vai tad jūsu elpa nav tā, kas veidojusi un cietinājusi jūsu kaulus?

Un vai tas nav sapnis, ko neviens no jums neatceras sapņojis, kas ir cēlis jūsu pilsētu un veidojis visu, kas tajā ir?

Ja jūs spētu redzēt šo elpu, jūs neredzētu vairs neko citu,

Un, ja jūs spētu dzirdēt šī sapņa čukstus, jūs nedzirdētu vairs neko citu.

Bet jūs neredzat un nedzirdat, un tas ir labi.

To šķidrautu, kas sedz jūsu acis, pacels roka, kura pati to audusi.

Un mālus, ar ko aizbāztas jūsu ausis, izņems tie pirksti, kuri paši tos mīcījuši. Un jūs redzēsit, Un jūs dzirdēsit.

Tomēr jūs nenožēlosit, ka esat pazinuši aklumu, nedz ari. ka esat bijuši kurli.

Jo tajā dienā jūs zināsit visu lietu apslēpto mērķi

Un jūs svētīsit tumsu, kā jūs būtu svētījuši gaismu.

To pateicis, viņš palūkojās sev apkārt un redzēja kuģa kapteini stāvam pie stūres rata un raugāmies te uz piepūstajām burām, te tālumā.

Un viņš teica:

Pacietīgs, pārlieku pacietīgs ir mana kuģa kapteinis.

Vējš pūš. un buras nav mierā;

Pat stūre lūdzas vadāma;

Tomēr kapteinis rāmi gaida, kad es mitēšos runāt.

. Un šie mani jūrnieki, kas dzirdējuši plašās jūras balsi, arī ir pacietīgi klausījušies manī.

Nu viņiem vairs nebūs jāgaida.

Es esmu gatavs.

Strauts ir sasniedzis jūru, un lielā māte atkal piekļauj savu dēlu pie krūts.

Ar Dievu, Orfalīzas ļaudis.

Šī diena ir galā.

Tā aiziet un saplūst ar mums, tāpat kā ūdens lilija aizveras un saplūst ar savu rītdienu.

To, kas mums šeit tika dots, mēs paturēsim.

Un, ja ar to nepietiek, tad mums atkal jāpulcējas kopā un visiem jāsniedz plaukstas pretī devējam.

Neaizmirstiet, ka es atgriezīšos pie jums.

Drīz jo drīz — un manas ilgas savāks pīšļus un putas jaunam ķermenim.

Drīz jo drīz, vien īss atpūtas bridis uz vēja spārniem, un kāda cita sieviete dos man dzīvību no jauna.

Es saku ardievas jums un savai jaunībai, ko esmu pavadījis kopā ar jums.

Tas bija vakar, kad mēs tikāmies sapnī.

Jūs esat man dziedājuši manā vientulībā, un no jūsu ilgošanās es esmu uzcēlis torni debesīs.

Bet nu mūsu miegs ir projām un mūsu sapnis ir beidzies, un nav vairs rītausma.

Pusdienas saule spīd pār mums, un mūsu pusnomods ir pārvērties par gaišu dienu, un mums jāšķiras.

Ja atmiņas mijkrēslī mēs vēlreiz tiksimies, tad mēs atkal sarunāsimies un jūs dziedāsit man dziļākas sapratnes dziesmu.

Un, ja musu rokas saskarsies citā sapnī, tad mēs būvēsim jaunu torni debesīs.

To pateicis, viņš deva zīmi jūrniekiem, un tie tūlīt pacēla enkuru un atraisīja kuģi no piestātnes, un viņi devās uz austrumiem.

Un sauciens atskanēja no cilvēkiem, kā nākdams no vienas sirds, un tas pacēlās vakara krēslā un aizskanēja pāri jūrai kā skaļš kliedziens.

Vienīgi Almitra klusēdama skatījās nopakaļ kuģim, līdz tas pazuda miglā.

Un, kad visi bija izklīduši, viņa vēl aizvien stāvēja jūras krastā, savā sirdī atminēdamās viņa teikto:

"Drīz jo drīz, vien īss atpūtas bridis uz vēja spārniem, un kāda cita sieviete dos man dzīvību no jauna."

Pēcvārds

Halīls Džibrāns dzimis 1883. gada 6. decembrī Ziemejlibānas kalnu pilsētā Bšarā. Visa Libānas teritorija tai laikā ietilpa Osmaņu impērijas sastāvā un stipri cieta no ekonomiskā un politiskā jūga. Daudzas ģimenes bija spiestas emigrēt, un rakstnieka zēniba pēc 11 gadu vecuma pagājusi Bostonas Ķiniešu kvartālā. No 1898. lidz 1901. gadam Halīls Džibrāns mācījies Beirūtā. pēc tam atkal aizbraucis uz Ameriku. Jaunībā viņš bija iecerējis nodarboties ar glezniecību, tomēr viņa gleznas nav guvušas tik lielus panākumus kā viņa literārie sacerējumi. No 1908. līdz 1910. gadam Džibrāns dzīvojis Parīzē, Monparnasā — mākslinieku un dzejnieku kvartālā. Šai laikā viņš mācījies gleznošanu, dziļāk apguvis franču valodu un literatūru. Viņam bijušas draudzīgas attiecības ar Rodēnu; ari viņu daiļrades metode ir līdzīga: ar kalta vai vārda palīdzību tiekties atklāt kādas parādības būtību un harmoniju. Parīzē pavadītie gadi ietekmējuši Džibrāna turpmāko daiļradi, kuru kopumā noteikušas viņa saknes arābu kultūrā, Amerikā un ari Eiropā.

Libāna 19. gs. otrajā pusē kļūst par vienu no arābu kultūras atdzimšanas šūpuļiem, kurā attīstās 'gan dzejas un ritmiskās prozas tradicionālie žanri, gan drāma, romāns un novele Rietumu kultūras ietekmē. Savukārt 20. gs. sākumā Amerikā veidojas Sīrijas un Libānas rakstnieku — emigrantu rakstniecības skola; pie tās pieskaitāms arī Halīls Džibrāns, kas rakstījis gan arābu, gan angļu valodā.

Rakstnieka agrīnie darbi veltīti galvenokārt sadzīves un sabiedriskām tēmām, viņš aprakstījis arī vidi, ko iepazinis mācību laikā Beirūtā ("Salauztie spārni", publ. 1912. g.), vēlāk paudis savu pasaules uzskatu un attieksmi pret reliģiju, iedziļinājies filosofiskās pārdomās par dzīvi (krājums "Asara un smaids", publ. 1914. g., u. c.). Lai gan Džibrāns rakstījis dažādos žanros, visspilgtāk viņa talants izpaudies, rakstot dzeju prozā (jeb ritmisko prozu). Gadu gaitā Džibrāna daiļrade iegūst skumju nokrāsu; viņa varonis, nespēdams pārveidot pasauli, noslēdzas sevī. Varbūt tieši tāpēc slava un panākumi atnāk pie rakstnieka mūža novakarē. Rakstnieks vienmēr ticējis cilvēka un pasaules labestībai, neļaudams slimībai dzīves pēdējos gados aptumšot šo ticibu. Halils Džibrāns miris 1931. gada 10. aprīlī Ņujorkā, līdz pat nāvei turēdams godā domātāja humānismu.

"Pravietis", trešais no septiņiem angļu valodā rakstītiem darbiem, pirmoreiz laists klajā 1923. gadā ar 12 autora ilustrācijām un kopš tā laika nemitīgi publicēts atkārtoti, piedzīvojis neskaitāmus un dažādus izdevumus, tulkots daudzās pasaules valodās. Šo darbu nav iespējams klasificēt ne pēc žanra (esejas, sprediķi vai prozas dzejoļi), ne pēc būtības (dzīves apliecinājums, nāves dziesma vai mēģinājums radīt universālu reliģiju, kurā saplūst Austrumu un Rietumu kultūra un filosofija). Vārdos neietverami ir Halīla Džibrāna zīmējumi, gleznas un literārie darbi — no vienas vielas radīti, gluži kā Čurļoņa gleznas un mūzika. Iespējams minēt neskaitāmas citas alūzijas — ar dažādu tautu Svēto Rakstu stāstījuma veidu, ar Raiņa Jāzepa sūtību, ar Šarla Bodlēra koncentrēto intensitāti, ar Nīčes "Tā runāja Zaratustra" rakstības formu, ar impresionisma mūzikas netveramību.

Liela ietekme uz Džibrāna glezniecību un rakstniecību bijusi Viljamam Bleinam.

Par darbu, kas māksliniekam, dzejniekam un filosofam Halīlam Džibrānam atnesis pasaules slavu, viņš pats sacījis:

"Man ienāca prātā rakstīt šo grāmatu pirms tūkstoš gadiem [..]. Viņš (Pravietis) ir mana atdzimšana un manas pirmās kristības, vienigā doma manī, kas darīs mani cienīgu stāvēt saules gaismā. Jo šis pravietis jau bija "uzrakstījis" mani, iekams es raudzīju "rakstīt" viņu, bija radījis mani, iekams es biju radījis viņu, bija klusībā nostādījis mani uz ceļa, lai es sekotu viņam septiņtūkstoš jūdžu, iekams viņš parādījās manā priekšā, lai diktētu savas vēlmes un dziņas."

Iespējams, ka pirmie šī darba uzmetumi tapuši Libānā, kad autoram bija tikai piecpadsmit gadu. Noteikti zināms, ka trīs gadi pagājuši, "Pravieti" pārstrādājot. Neapšaubāmi, Halils Džibrāns "Pravietī" paudis gan savus uzskatus, gan dzīves filosoflju. Tomēr autora radītā pasaule ir neatkārtojama, tikpat vienreizēja kā ikviens šī darba lasītājs •vai lasījums.

Tulkotājs

Saturs

Kuģa pienākšana 7

Pravietis …

… par Mīlestību 17

… par Laulību 20

…par Bērniem 22

… par Došanu 24

… par Ēšanu un Dzeršanu 29

… par Darbu 31

… par Prieku un Skumjām 35

…par Mājām 37

… par Apģērbu 40

… par Pirkšanu un Pārdošanu 43

… par Noziegumu un Sodu 45

… par Likumiem 50

… par Brīvību 55

… par Saprātu un Kaisli 58

…par Sāpēm 60

… par Sevis Izpratni 63

… par Mācīšanu 65

… par Draudzību 69

… par Runāšanu 71

… par Laiku 73

… par Labo un Ļauno 75

… par Lūgšanu 78

… par Baudu 83

… par Daili 89

… par Reliģiju 92

… par Nāvi 97

Atvadas 101

Pēcvārds 117

Ikviens no šiem septiņiem stāstiem ir prasmīgi veidots kā sarežģīta atjautības spēle, nepārtraukts kontrapunkts, ass kā Skarlati fūga; varoņiem secīgi stāstot savus stāstus, lasītājam šķiet, ka viņš dodas cauri spoguļu ailei vai raugās neskaitāmu spoguļu daudzveidīgajos atspīdumos.

Džons Devenports

… īpašs baudījums bija lasīt Karcnas Bliksenas grāmatu "Septiņi romantiski stāsti" — tai bija literatūras garša un pēcgarša, ko sen nebiju jutusi.

Lilija Dzene, "Diena"

šI grāmata — pa pusei slepkavības mistērija, pa pusei filosofiska meditācija — pilnīgi pārņem savā varā… Atšķirībā no savas sirdi plosošās varones autors ne reizi nenošauj greizi.

JansPenmans, SU.DAYTIMES MAGAZINE

Neparasta grāmata, kurā apvienoti visi augstākās klases detektīvromāna elementi. Smillas jaunkundzē, stūrgalvīgā, kareivīgā, Pēters Hēgs iemiesojis tirpas uzdzenošu un neaizmirstamu varoni.

Siaannajagere, SUNDAY TELEGRAPH

Pirmo reizi pēc vairāk nekā pusgadsimta Hansa Kristiānā Andersena pasakas ir tulkotas tieši no-dāņu oriģināla. Tulkojumā nav ne grozījumu, ne saīsinājumu. Visnotaļ saglabāts autora stils, humors un ironija, paturot prātā to, ka šīs pasakas rakstītas gan bērniem, gan pieaugušajiem.

Andersena pasaku pasaulē palīdz iejusties klasiskās dāņu ilustrācijas.

Jau ģimnāzijā es biju iemīlējusies Bangā līdz ausīm. "Vainīgs" bija viņa romāns "Ceļa malā". Neko tādu es vēl nebiju lasījusi. Grāmatas varoņi kā dzīvi nostājās manā acu priekšā, it kā tāda autora nemaz nebūtu. Viņi ir balsis, kustības, gaiss, ko viņi elpo.

Dorim Villumsena, Ziemeļu Padomes literatūrasprēmijas laureāte

Stila meistardarbs.

Dāgs Hēde

Halīls Džibrāns

Pravietis

Apgāds "Atčna", reģistrācijas apliecība Nr. 40003301814. Iespiests SIA "Lapa" Valmieras tipogrāfijā, LV 4201 Valmierā, A.UpiSa ielā 7.

Content

Džibrans Halīls Pravietis

Pēcvārds

Saturs