Perls Dr. Ēriks

Rekonekcija

Dr. Ēriks Perls

Rekonekcija

Jūsu drošībai

Šī grāmata iepazīstinās ar informāciju, kas var būt noderīga jūsu sākotnējā saziņā ar rekonektīvo dziedniecību. Taču grāmatas izlasīšana pati par sevi nepadarīs jūs par rekonektīvās dziedniecības jeb rekonekcijas praktiķi, kuram būtu atļauts pasniegt rekonektīvo dziedniecību jeb rekonekciju vai iepazīstināt ar sevi kā rekonektīvās dziedniecības jeb rekonekcijas praktiķi vai skolotāju. Obligāta prasība tam, lai kļūtu par rekonektīvās dziedniecības jeb rekonekcijas praktiķi, ir sekmīga Ērika Perla vadīto semināru pabeigšana.

Ēriks Perls patlaban ir vienīgais oficiāli atzītais un kvalificētais rekonektīvās dziedniecības jeb rekonekcijas instruktors. Drīzumā Ēriks uzsāks vadīt seminārus, kuros tiks sagatavoti rekonektīvās dziedniecības jeb rekonekcijas instruktori. Informācija par instruktoru programmas semināriem tiks ievietota Ērika mājaslapā un/vai iekļauta bukletos. Šo informāciju varēsiet iegūt arī, ja sazināsieties ar The Reconnection, rakstot uz e-pastu vai zvanot uz norādītajiem telefona numuriem. Ir prasība, lai pirms sertificētu praktiķu, mācīšanas asistentu un mentoru kursiem vai pieteikšanās instruktoru programmā jūs būtu sekmīgi pabeidzis divus nedēļas nogales pamata kursus. Var tikt prasīti arī citi priekšnosacījumi, un laiku pa laikam tajos iespējamas izmaiņas.

Jūsu drošības labad, pirms apmeklējat jebkuru rekonektīvās dziedniecības vai rekonekcijas semināru, ko nevada Ēriks Perls, lūdzu, sazinieties ar mums, rakstot uz info@1TieReconnection.com vai pa tel. 1-323-960-0012 vai 1-888-ERIC PEARL (1-888-374-2732). Mēs darīsim jums zināmu, vai seminārs, kuru gatavojaties apmeklēt, ir oficiāli atļauts un vai to vada kvalificēts instruktors.

Lai uzzinātu vairāk par prasībām, kādas vajadzīgas, lai kļūtu par rekonektīvās dziedniecības praktiķi, rekonekcijas praktiķi, sertificētu praktiķi, mācīšanas asistentu un mentoru vai pieteiktos instruktoru programmā, vai vienkārši saglabātu laba praktiķa statusu, lūdzu, sazinieties ar mums, rakstot uz info@ThieRecconection.com vai pa tel. 1-323-960-0012 vai 1-888-ERIC PEARL (1-888-374-2732). Ar prieku gaidīsim jūsu atsauksmes un jautājumus.

Priekšvārds

JOs esat atšķīris grāmatu par drosmīgu un iejūtīgu ārstu Ēriku Perlu, kurš atklājis, ka veselības un dziedniecības atslēga meklējama tajā, ko viņš dēvē par rekonekciju. Kad pirmo reizi dzirdējām viņu runājam Dr. Endrū Veila Integrējošās medicīnas programmā Arizonas Universitātē, uz mums uzreiz milzīgu iespaidu atstāja 1 )r. Perla godīgums un atklātība. Mūsu priekšā stāvēja cilvēks, kurš bija gatavs pamest vienu no ienesīgākajām Losandželosas hiropraksēm, lai dotos garīgā dziedniecības ceļojumā, meklējot atbildes uz dažiem no visbūtiskākajiem, kā arī visstrīdīgākajiem mūsdienu medicīnas jautājumiem.

Vai enerģijai un tās nestajai informācijai ir noteicošā loma veselībā un dziedniecībā?

Vai mūsu prāts spēj savienoties ar šo enerģiju, un vai mēs varam iemācīties to izmantot, lai dziedinātu sevi un citus?

Vai pastāv kāda augstāka garīga patiesība, ar kuru varam iemācīties sazināties un kura varētu ne vien sekmēt mūsu personisko dziedināšanu, bet visas mūsu planētas kā vienota veseluma dziedināšanu?

"Vai šis doktors Perls zaudējis prātu?" mēs brīnījāmies. "Vai arī viņš savienojies ar savas paša sirds gudrību un kosmosa dzīvās enerģijas sirdi?"

Patiesībā, pirmoreiz tiekoties ar Dr. Perlu, mēs to nezinājām. Lai vai kā, Dr. Perla darbi ir vēl daiļrunīgāki par vārdiem. Un nu vēl degsme, ar kādu viņš iesaistījās pētnieciskās laboratorijas, kuras moto ir "Ja tas ir patiess, mēs to atklāsim, bet ja viltots, tad atmaskosim", darbā.

Cilvēka enerģijas sistēmu laboratorija Arizonas Universitātē nodevusies prāta-ķermeņa medicīnas, enerģijas medicīnas un garīgās medicīnas apvienošanai vienā veselumā. Mūsu mērķis, strādājot ar Dr. Perlu, bija nevis pierādīt, ka rekonektīvā dziedniecība patiesi darbojas, bet gan dot rekonektīvās dziedniecības procesam iespēju sevi pierādīt.

Vēsturiskā saikne ar rekonekcija

Manas [Gerija] personiskās attiecības ar rekonekcijas jēdzienu ietiecas sešdesmito gadu beigās manā Hārvarda Universitātes filozofijas doktora programmā. Es tiku iepazīstināts ar radošu pētījumu pašregulācijā un dziedniecībā, ko bija veicis viens no pagājušā gadsimta pirmās trešdaļas integrējošākajiem medicīnas zinātniekiem.

Hārvarda Universitātes profesors Volters B. Kenons 1932. gadā izdeva nu jau par klasisku kļuvušo grāmatu The Visdom ofthe Body. Tajā viņš aprakstīja, kā, pateicoties procesam, ko viņš nosauca par "homeostāzi", ķermenis saglabā savu fizioloģisko veselību jeb "veselumu". Atbilstoši Kenona uzskatiem, ķermeņa spēja saglabāt homeostatisku veselumu prasa, lai atgriezeniskie procesi tajā būtu savienoti un informācija, kas pārvietojas pa šo atgriezeniskās saiknes lielceļu tīklu, būtu plūstoša un precīza.

Piemēram, ja pievienosiet apkures katlam termostatu, ikreiz, kad temperatūra jūsu istabā nokritīsies zem līmeņa, ko esat uzstādījis termostatā, tā raidītais signāls iedarbinās katlu un temperatūra jūsu istabā paliks nemainīga. Termostats nodrošina atgriezenisko saikni, kuras rezultāts ir homeostāze starp jums un jūsu istabu.

Visu šo darbu paveic atbilstoša savienojumu sistēma. Ja atgriezeniskā saikne tiks atvienota, vienmērīga temperatūra nesaglabāsies. Vārdu sakot, tā ir ideja par atgriezeniskās saiknes savienojumiem.

Būdams jauns asociētais profesors Hārvarda Universitātes Psiholoģijas un sabiedrisko attiecību fakultātē, es attīstīju domu, kas noveda līdz atklājumam, ka atgriezeniskās saiknes savienojumi ir ne tikai fizioloģiskās veselības un viengabalainības pamatā, bet arī visu dabas līmeņu veselības un viengabalainības pamatā. Atgriezeniskās saiknes savienojumi ir viengabalainības pamats vai tā būtu enerģētiska, fiziska, emocionāla, mentāla, sociāla, globāla un, jā, pat astrofiziska.

Es nonācu pie secinājuma, ka Kenona aprakstītā "ķermeņa gudrība" var attiekties uz lielāku universālu principu. Es to nosaucu par "sistēmas gudrību" vai vienkāršāk par "savienojumu gudrību".

Ja objekti ir savstarpēji savienoti (vai tas būtu

1)   skābeklis, kas ar ķīmiskajām saitēm savienots ar ūdeņradi, veido ūdeni;

2)   smadzenes, kas ar neirāliem, hormonāliem vai elektromagnētiskiem mehānismiem savienotas ar citiem ķermeņa orgāniem;

3)   Saule, kas savienota ar Zemi, pateicoties Saules sistēmas gravitācijas un elektromagnētiskajiem spēkiem)

un enerģijai līdz ar informāciju ir iespēja brīvi cirkulēt, jebkurai sistēmai piemīt spēja būt veselai, saglabāt viengabalainību un attīstīties.

No septiņdesmito gadu vidus līdz astoņdesmito gadu nogalei, būdams psiholoģijas un psihiatrijas pasniedzējs Jēlas Universitātē, es publicēju virkni zinātnisku darbu, kuros aplūkoju šo universālo savienojuma principu ne tikai prāta-ķermeņa veselumā un dziedināšanā, bet visu dabas līmeņu veselumā un dziedināšanā (sk. Schivartz, 1977, 1984). Kopā ar saviem kolēģiem es izstrādāju piecus pamatsoļus veseluma un dziedināšanas sasniegšanā: uzmanība, savienojums, pašregulācija, kārtība un vieglums.

1.  solis. labprātīga uzmanība. Tas ir tik vienkārši sajust savu

ķermeni un enerģiju, kura plūst gan tajā, gan starp to un apkārtējo vidi.

2.  solis. uzmanība rada savienojumu. Kad ļaujat savam prā

tam apzināti vai neapzināti pieredzēt enerģiju un

informāciju, šis process rada savienojumus ne tikai pašā jūsu ķermeni, bet ari starp jūsu ķermeni un apkārtējo vidi.

3.  solis. savienojumi sekmē pašregulāciju. Tas ir kā sportistu

komandai vai mūziķu grupai, kas kopīgi sasniedz izcilību sportā vai džezā, kur dinamiskie savienojumi starp spēlētājiem ļauj komandai trenera vai diriģenta vadībā pašai sevi organizēt un kontrolēt (tā sauktā "pašregulācija ).

4.  solis. pašregulācija veicina kārtību. Tas, ko jūs piedzīvojat kā

viengabalainību, veiksmi vai pat skaistumu, atspoguļo organizācijas procesu, kas kļuvis iespējams, pateicoties savienojumiem, kuri pieļauj pašregulāciju.

5.  solis. kārtība tiek panākta ar vieglumu. kad viss ir pienācīgi

savienots un daļas (spēlētāji) var pildīt sev atbilstošās lomas, pašregulācijas process var norisināties bez piepūles. Process brīvi plūst.

Patiesībai atbilst arī pretējais. Ir pieci pamata soļi, kuri ved uz sabrukumu un slimību: neuzmanība, atvienošanās, atregulēšanās, nekārtība un slimība.

Ja pret savu ķermeni esat neuzmanīgs (1. solis), jūsu ķermenī, kā ari starp to un apkārtējo vidi notiek atvienošanās (2. solis), veicinot ķermeņa atregulēšanos (3. solis), ko jau var novērtēt kā nekārtību visā sistēmā (4. solis), un beigu beigās piedzīvot slimību (5. solis).

Vārdu sakot, savienošanās izraisa kārtību un vieglumu, atvienošanās nekārtību un grūtumu jeb slimību.

Lasot Dr. Perla grāmatu, jūs redzēsiet šos soļus iedzīvināmies it visos līmeņos no enerģētiskā caur prātu-ķermeni līdz garīgajam. Šī jaunā dziedniecības līmeņa izpratnes atslēga ir priedēklī "re" — reorganizējošā, ^ģenerējošā, ;raktivējošā, rekonektīvā dziedniecība.

Atklāt rekonekcijas gudrību

Stlvena Sondheima mūziklā Sunday in the Park ivith George, kurā stāstīts par gleznotāju puantilistu Zoržu Serā, skaistuma radīšana parādīta kā savienošanās process. Serā meistarība izpaudās prasmē organizēt un savienot sīkus krāsu punktiņus, radot brīnišķīgus tēlus, kuri mūs sajūsmina līdz pat šai dienai. vSī procesa nozīmīgumu Sondheims mums atgādina ar vienkāršu dziesmas findu: "Savieno, Zorž, savieno".

Grāmatas lasīšanas procesā jūs piedalīsieties savienojošās dziedniecības ceļojumā. Jūsu prāts uzplauks un savienosies ar sirdi, gluži tāpat kā Dr. Perls savieno "punktiņus" savā dzīvē. Jūs ielūkosieties apdāvināta dziednieka dvēselē dziednieka, kurš, atklājot rekonekcijas procesu, piedzīvojis gan šaubas, gan sarūgtinājumus, un pieredzēsiet svētību un gandarījumu, kādu, redzot, ka viņa pacienti tiek izdziedināti, pieredzēja Dr. Perls.

Mēs negribam apgalvot, ka šajā grāmatā viss ir zinātniski pamatots. Galu galā to neapgalvo arī pats Dr. Perls. Viņš dalās pieredzē, piedāvā savus secinājumus un ļauj jums nonākt pie saviem. Ceļojums turpinās.

Dr. Perls bijis ilgstoši saistīts ar tradicionālo, uz pierādījumiem balstīto medicīnu. Fundamentālie zinātniskie pētījumi, ar kuriem nodarbojas mūsu laboratorija, līdz šim pārsteidzoši saskanējuši ar viņa prognozēm, un tiek jau plānoti nākamie medicīniskie pētījumi. Kā teikts mūsu grāmatā r Ihe Living Energy Universe, dziedināšanas viedums ir mums visapkārt, tas tikai gaida, kad tiks atklāts, lai varētu kalpot saviem augstākajiem mērķiem.

Lai šī grāmata jūs iedvesmo un apgaismo, tāpat kā tā iedvesmoja un apgaismoja mūs.

Gerijs E. R. Svarcs, Ph. D., un Linda G. S. Raseka, Ph.D.

Gerijs E. R. Švarcs, Ph. D., ir filozofijas, medicīnas, neiroloģijas, psihiatrijas un ķirurģijas pasniedzējs, Cilvēka enerģijas sistēmu laboratorijas Arizonas Universitātē vadītājs. Viņš ir ari Visuma Dzīvās enerģijas fonda izglītības un pētījumu daļas viceprezidents. Filozofijas doktora grādu viņš saņēmis 1971. gadā Hārvarda Universitātē un līdz 1976. gadam bijis asociētais psiholoģijas profesors Hārvardā. Ir bijis psiholoģijas un psihiatrijas pasniedzējs Jēlas Universitātē, Jēlas Psihofizioloģijas centra direktors un līdz 1988. gadam Jēlas Biheiviorālās medicīnas klīnikas līdzpriekšsēdētājs.

Linda G. S. Raseka, Ph. D., ir asociētā profesore medicīnā un Cilvēka enerģijas sistēmu laboratorijas Arizonas Universitātē līdzpriekšsēdētāja. Viņa ir arī Visuma Dzīvās enerģijas fonda prezidente un organizē Celebrating the Living Soul konferenču ciklu

( www.livingenergyuniverse.com ).

©ii Ievads m

"Katra dzīvei ir kāds mērķis… neparasta dāvana vai īpašs talants, ko dāvāt citiem. Un, savienodami šo neparasto talantu ar kalpošanu cilvēkiem, mēs piedzīvojam garīgu ekstāzi un triumfu, kas tad

arī ir visu mūsu mērķu mērķis."

Dipaks Čopra, M. D.

Savā dzīvē ksmu saņēmis daudz brīnišķīgu dāvanu. Viena no tām ir pārsteidzoša spēja par to jūs, šķirot šīs lapas, varēsiet pārliecināties sniegt dziedināšanu, kuru es pats pilnībā neizprotu (lai arī nu jau esmu piekļuvis tai nedaudz tuvāk). Otra dāvana ir mans atklājums, ka bez šīs pasaules patiesi pastāv vēl arī citas. Un trešā dāvana bija man dotā iespēja rakstīt šo grāmatu un dalīties informācijā, kādu līdz šim laikam esmu iemantojis.

Pateicoties pirmajai dāvanai, es sapratu, ka manai dzīvei ir mērķis un ka esmu bijis svētīts šo mērķi ne tikai ieraudzīt, bet ari aktīvi un apzināti iet tam pretī. No visām dzīves dāvanām šī patiesi ir viena no lielākajām.

Otrā dāvana deva man spēju pamanīt savu patieso es saprast, ka esmu garīga būtne un ka mana cilvēciskā pieredze nav nekas vairāk kā mana cilvēciskā pieredze. Tā ir tikai viena no manām pieredzēm. Ir vēl arī citas. Visu, ko daru, vada mans gars, un es to varu saskatīt un pieskarties tam ne tikai sevī, bet arī citos. Tā ir pārsteidzoša dāvana, kuru, lai arī tā visu laiku bijusi manā acu priekšā, es līdz šim nebiju pamanījis. Sī otrā dāvana piešķīra manam mērķim perspektīvu.

Trešā dāvana pirmajās divās iepūta jaunu dzīvības elpu. Līdz nesenam laikam, dalīdamies ar citiem dziedniecības dāvanā, es ikreiz spēju to dot tikai vienam cilvēkam. Lai arī es mīlēju šo darbu, taču zināju, ka tam jāaptver lielāks daudzums ļaužu. Turēdams to pie sevis, es neko labu nedarīju… lai arī neturēju to pie sevis ar nolūku. Es saskatīju dziedniecībā dāvanu (kāda tā arī ir) un domāju, ka nodot to tālāk citiem nav manos spēkos (taču izrādījās, ka ir gan).

Šī dāvana bija pacietīga. Tā zināja, ka drīz es ieraudzīšu kopainu. Kad tās spēja aizraut citus kļuva acīmredzama, es sāku vadīt seminārus, kuros klātienē varēja piedalīties liels skaits cilvēku. Ļoti satraucošs bija arī atklājums, ka šo dziedniecības dāvanu iespējams aktivizēt citos ar televīzijas starpniecību. Bet rakstītais vārds, šķiet, tās izplatīšanā ienesa pilnīgi jaunu dimensiju. Drukātajos un raidošajos medijos brīnišķīgi ir tas, ka tie dod iespēju tik plašai auditorijai pieredzēt sevi dziedniecības spēju aktivizēšanu. Es sapratu, ka pienācis laiks izmaiņām mūsu apziņā, pienācis laiks cilvēku ciltij nākt pie apjautas un es gan negribu izklausīties pārmēru reliģiozs -, ja divi vai vairāki cilvēki sanāk kopā, tas notiek tāpēc, lai mēs varētu kalpot cits citam. Mēs varam sekmēt cits cita dziedināšanu. Un tagad mēs to spējam tādos līmeņos, kādi mums vēl nekad nav bijuši pieejami.

Biju nonācis pie atziņas, ka mana dāvana nav domāta tikai tam, lai palīdzētu citiem, bet arī lai palīdzētu šiem citiem kalpot vēl citiem. Šāda atziņa bija spēcīgs dzinulis, lai sāktu minēto mērķi piepildīt.

ŠI grāmata ir pa daļai rokasgrāmata, kādas man pašam nav bijis, un aktivizācijas līdzeklis, ar kura palīdzību jums uzsākt pašiem savu

ceļu.

>

Vienalga, vai jūsu nolūks ir kļūt par dziednieku vai celt savu šībrīža dziednieka prasmi, apgūstot aizvien jaunus, augstākus līmeņus, vai vienkārši pieskarties zvaigznēm, lai zinātu, ka tās pastāv, šī grāmata ir rakstīta jums.

Bet tā ir rakstīta ari man pašam. Tā ir mana mērķa, ko beidzot esmu atradis, izpausme dzīvē. Vai varbūt pareizāk būtu teikt, ka mans mērķis ir atradis mani. Ceru, ka tā arī jums palīdzēs atrast savējo.

Dr. Ēriks Perls

Pateicības

Es GRIBĒTU PATEIKTIES

Sonijam un Luisai Perliem, maniem vecākiem, par visu veidu atbalstu.

Čadam Edvardsam, kura viengabalainība, nedziestošā enerģija nn nelokāmā uzticība patiesībai izglāba šo grāmatu.

Hobijam Dodam, kura neparastā mīlestība, uzticība, draudzība un ticība, kā arī rūpes par manu personisko un biznesa dzīvi deva man iespēju rast laiku, lai apsēstos un uzrakstītu šo grāmatu.

Džilai Krēmerei, kuras literārie labojumi izgaismoja manā grāmatā galveno un panāca, ka to ierauga arī citi.

Robinai Perlai-Smitai, manai māsai, par manas mājaslapas uzturēšanu, grāmatas nenogurstošo rediģēšanu (tāpat maniem vecākiem, kā arī Hobijam un Čadam pirms tai bija tikusi klāt Džila) un palīdzību, nesot pasaulē rekonekcijas izpratni.

Džonam Edvardam par viņa atbalstu "aizkadrā".

Lorēnai, Harijam un Kameronam Gordoniem, kuri atvēra man savu sirdi un sniedza man ģimenes izjūtu, kad biju prom no ģimenes, un mājas sajūtu, kad biju tālu no mājām, par palīdzību būt tam, kas biju.

Lī un Petijai Keroliem, kuru draudzība un ticība palīdzēja man izturēt visā grāmatas rakstīšanas procesā.

Džonam Altšulam, kurš smalkjūtīgi centās visu ignorēt, līdz pats saņēma dziedināšanu.

Āronam un Solomonam par viņu pārpasaulīgo sapratni.

Fredam Ponzlovam par nesavtīgo sevis paša un sava laika ziedošanu.

Mērijai Kejai Adamsai par apņēmības pilno: atbalstu iln iedro-

Gerijam Švarcam un Lindai Rasekai par laiku un enerģiju, ko tie veltījuši rekonektīvās dziedniecības pētījumiem un dokumentēšanai, un par šīs grāmatas brīnišķīgo priekšvārdu, ko tie uzrakstījuši.

Reidam Treisijam par rūpēm, lai šī grāmata ieraudzītu dienasgaismu, un laipno un cieņas pilno attieksmi pret mani.

Visai Hay House komandai, ieskaitot Tonju, Žaku, Dženiju, Sammeru un Kristiju, par to, ka bijāt līdzās un palīdzējāt šai grāmatai iznākt, ieguldot tajā papildu darbu, kad vien tas bija nepieciešams.

Sjūzenai Sūmeikerei, kura bija spiesta izstrēbt neskaitāmas tējas tases, lasīdama man šo grāmatu balsī divreiz\

Džoelam Kārpenteram, kurš uzņēma mani savās mājās un allaž rūpējās, lai pārtraucu rakstīšanu vismaz tik ilgi, lai varētu paēst.

Stīvenam Volfam par to, ka esi manas dzīves piezemējošais un stabilizējošais elements.

Kreigam Perlam manam brālim par to, ka tu par mani nesmējies.

Un Dievam, kuram Vienīgajam ir vienalga, kādā vārdā es Viņu šajā grāmatā dēvēju.

I DAĻA Dāvana

"Cik ilgi vēl ļausiet savai enerģijai snaust?

Cik ilgi vēl atteiksieties apjēgt sevis neizmērojamību?"

Bhagvans Šri Rajnešs (No grāmatas A Cup of Tea.)

PIRMĀ NODAĻA pirmie soli

"Ir tikai divi veidi, kā nodzīvot dzīvi. Pirmais ir tā, it kā brīnumi nepastāvētu. Otrs — tā, it kā viss būtu viens vienīgs brīnums."

Alberts Einšteins

Gerija brīnums

Kā šim cilvēkam vispār izdevies tikt augšā pa kāpnēm? es prātoju, lūkodamies pa logu, kas bija iebūvēts līdzās mana kabineta ieejas durvīm. Mans jaunais pacients patlaban uivojās kāpņu augšgalam. Viņš pārvietojās, ar vienu kāju veicot virkni izklupienu, ko ik pa brīdim pārtrauca pauzes, kuru laikā viņš, sagatavodamies kārtējai piepūlei, raudzījās uz nākamo pakāpienu. Es jau kuro reizi nodomāju, ka uzsākt hiropraksi otrajā stāvā, turklāt ēkā, kurā nav lifta, diezin vai ir bijusi pati labākā taktika. Vai tas nebija līdzvērtīgi bremžu remonta darbnīcas atvēršanai stāva uzkalna pakājē?

Toreiz, 1981. gadā, uzsākot praksi, man nebija diez cik plašu i/vēles iespēju, un patlaban, kā rādījās, man to bija vēl mazāk… kaut arī iemesli nu jau bija gluži citi. Divpadsmit gadu laikā mana liiroprakse šeit bija izaugusi par vienu no lielākajām Losandželosā. Kā gan es varēju to tā vienkārši pārtraukt un pārcelties uz citurieni?

Nolēmu, ka neiešu ārā un nepalīdzēšu šim cilvēkam veikt atlikušos pāris soļus. Es nevēlējos mazināt viņa acīmredzamo gandarījuma izjūtu. Vīrieša sejā es saskatīju to nelokāmo apņēmību, kāda mēdz būt klinšu kāpējam, pārvarot Everesta pēdējo nogāzi. Kad viņš beidzot bija uzsteberējis uz kāpņu laukuma, man gribot negribot nāca prātā kuprīša bezbailīgais kāpiens Parīzes Dievmātes katedrāles zvanu tornī.

Ašs acu uzmetiens pacienta dokumentiem atklāja, ka viņa vārds ir Gerijs. Pie manis viņu bija atvedušas muguras sāpes, kas šo cilvēku bija mocījušas visu mūžu. Tas nebija nekas pārsteidzošs. Lai arī jauns un visādi citādi vesels, taču viņa stāja, kas kļuva redzama, tiklīdz viņa augums parādījās manā redzeslaukā, bija ārkārtīgi samocīta. Gerija labā kāja bija vairākas collas īsāka par kreiso un arī atbilstošā gūža novietota krietni augstāk par otru. Šīs deformācijas dēļ viņš pārvietojās, briesmīgi klibojot, ar katru soli izbīdot labo gurnu uz āru, tad, lai to panāktu, grūda uz priekšu pārējo ķermeni. Viņa labā pēda bija sašķiebta uz iekšu un balstījās uz kreisās tā, ka abas kājas, balansējot ķermeņa augšdaļas masu, drīzāk darbojās kā viena. Gerija mugura, lai izvairītos no kritiena, bija saliekta uz priekšu apmēram trīsdesmit grādu leņķī, radot iespaidu, it kā viņš gatavotos ienirt baseinā. Viņa stāju un gaitu no bērnības līdz pat šai dienai radīja smagās muguras problēmas.

Drīz vien Gerijs iepazīstināja mani ar savu slimības vēsturi. Izrādījās, ka ar kāpnēm viņš savā ziņā cīnījies jau kopš piedzimšanas. Ārsts pārāk agri pārgriezis viņa nabassaiti, tādējādi pārtraucot skābekļa pieplūdi jaundzimušā smadzenēm. Kad sākušas darboties viņa plaušas, bojājums jau bijis nodarīts: skartas smadzenes un ķermeņa labā puse nav spējusi attīstīties simetriski kreisajai.

Gerijs pastāstīja, ka līdz četrpadsmit gadu vecumam, cenšoties uzlabot savu stāvokli, viņš bija apmeklējis vairāk nekā divdesmit ārstu. Lai kaut cik līdzētu viņa gaitai un stājai, tika veikta ķirurģiska operācija, labajā papēdī pagarinot Ahilleja cīpslu. Tas nepalīdzēja. Tika sagādāti ortopēdiskie apavi un kājas savilcēji. Nekādu uzlabojumu. Kad spazmas, kas mocīja labo kāju, kļuva aizvien mokošākās, (ierijam tika izrakstītas pretspazmu zāles. Tās viņu notrulināja un apdullināja, taču spazmas to ietekmē šķita pat pastiprināmies.

Visbeidzot Gerijs ieradās kāda slavena un nopelniem bagāta speciālista kabinetā. Ja jau neviens cits viņam nespēja palīdzēt, (ierijs bija pārliecināts, ka šis beidzot būs īstais.

Veicis rūpīgu izmeklēšanu, ārsts apsēdās, ielūkojās pacienta acīs un paziņoja, ka tur nekas neesot darāms. Muguras problēmas (leriju pavadīšot visu mūžu, viņš teicis, piebilzdams, ka ar gadiem lās tikai pieaugšot, jo kauli turpināšot bojāties, un dzīves atlikumu viņam nākšoties aizvadīt, saistītam pie ratiņkrēsla. Gerijs tik vien spējis kā blenzt ārstā.

Uz šo medicīnas profesionāli Gerijs bija licis visas savas cerības un gaidas, taču, atstājot viņa kabinetu, juties nomāktāks nekā jebkad. Kā apgalvoja pats Gerijs, tā bijusi diena, kad viņš "savā prātā norakstījis visu mūsdienu medicīnu".

Pagāja trīspadsmit gadu. Reiz Gerijs nevilšus ieminējies kādai paziņai, ka cieš no ārkārtīgi nopietnām muguras sāpēm. Dīvaini, bet pirms pāris gadiem, atkopdamās pēc nopietnas motocikla avārijas, šī sieviete bija mana paciente. Viņa arī atveda Geriju uz manu kabinetu.

Te nu viņš bija.

Iedziļinājies Gerija stāstā, es pacēlu acis no savām piezīmēm un apjautājos: "Vai zināt, kas šeit notiek?"

Šāda jautājuma apmulsināts, Gerijs palūkojās uz mani. "Jūs taču esat hiropraktiķis, vai ne tā?"

Es apstiprinoši pamāju, apzināti nolēmis neko vairāk neteikt. Gaisā virmoja gaidas. Vai es biju vienīgais, kurš to sajuta?

Ievedis Geriju citā telpā, es apguldīju viņu uz galda un pakoriģēju viņa skaustu. Devis norādījumus pēc četrdesmit astoņām stundām atgriezties uz atkārtotu apskati, es informēju Geriju, ka viņa pirmais apmeklējums ir galā.

Pēc divām dienām Gerijs atkal bija klāt.

Tāpat kā pirmajā reizē es noguldīju viņu uz galda. Koriģēšana aizņēma tikai dažas sekundes. Šoreiz es palūdzu viņu atslābināties un aizvērt acis… neverot tās vaļā līdz brīdim, kad es viņam to lūgšu. Pavērsu savas rokas ar delnām uz leju un turēju tās gaisā kādu pēdu virs Gerija torsa, pamazām uztverdams dažādās, tomēr neparastās sajūtas, kas radās, lēnām pārvietojot rokas pacienta galvas virzienā. Pavērsis delnas uz iekšu, es turpināju tās turēt paceltas, līdz tās atradās katrā pusē pacienta deniņiem. Turot tās šādi, es vēroju, kā Gerija acu āboli strauji un spēcīgi šaudās no vienas puses uz otru; to kustību intensitāte norādīja, ka viņš ir ne vairāk, ne mazāk kā aizmidzis.

Jutu instinktīvu tieksmi stiept rokas uz leju, uz Gerija pēdu apvidu. Liegi pietuvināju delnas viņa pēdām. Ar rokām jutu, it kā tās atturētu kāds neredzams šķērslis. Dzemdībās iegūtās deformācijas dēļ Gerija labā kāja palika savā uz iekšu vērstajā stāvoklī pat tagad, kad viņš gulēja uz muguras. Vērojot viņa zeķēs ieautās kāju pēdas, es pat nenojautu, ko tūlīt nāksies pieredzēt. Bija tā, it kā viņa pēdas piepeši būtu atdzīvojušās. Nevis vienkārši kļuvušas dzīvas — tādā izpratnē kā dzīvas ir visu mūsu kājas -, bet gan tā, it kā tās būtu pārvērtušās par diviem patstāvīgiem, dzīviem radījumiem, kas ir neatkarīgi viens no otra un neatkarīgi arī no paša Gerija. Pārsteigts un apburts es vēroju viņa pēdu kustības. Tajās šķita iemājojusi gandrīz patstāvīga apziņa.

Pēkšņi Gerija labā pēda uzsāka kustību, kas atgādināja vieglu uzspiešanu gāzes pedālim. Pēc brīža šiem uzspiedieniem pievienojās nākamā kustība uz ārpusi vērsta rotēšana, kas izkustināja labo pēdu no tās sākotnējā stāvokļa; nu vairs tā neatradās virsū kreisajai, bet gan ar pirkstiem gaisā; tā tēmēja ar pirkstiem griestos gluži tāpat kā kreisā pēda. Gandrīz neelpodams, es mēmā izbrīnā vēroju, kā Gerija acu āboli turpina šaudīties itin kā uz flīģeļa novietots ātrumu uzņēmis metronoms. Tad viņa pēda, turpinot uzspiedienus, sāka rotēt pretējā virzienā un atkal ieņēma savu sākotnējo stāvokli. Kustību raksts atkārtojās. Uz āru. Uz iekšu. Uz āru. Tad tas it kā pierima. Es gaidīju. Vēl aizvien gaidīju. Un vēl gaidīju. Likās, ka nu vairs nekas nesekos.

Apgāju apkārt galdam un nostājos pie Gerija labā sāna. Kaut arī mana metode neparedzēja, darot šo darbu, pieskarties cilvēka ķermenim, es viegli uzliku rokas viņa labajai gūžai, labo roku virsū kreisajai, tomēr pārklājot to tikai daļēji. Lūkojos lejup uz Gerija pēdām. Un atkal labā pēda sāka kustēties; vispirms tie bija uzspiedieni, pamazām pārejot uz rotēšanu. Uz āru. Uz iekšu. Uz āru. Uz iekšu. Uz āru.

Es gaidīju. Vēl arvien gaidīju. Vairāk nekas nenotika.

Nocēlu rokas no Gerija gūžas, tad viegli ar diviem pirkstiem pieskāros viņam pie krūtīm. "Gerij! Manuprāt, esam beiguši."

Gerija acis vēl arvien šaudījās, taču es redzēju, ka viņš cenšas tās atvērt. Kad pēc aptuveni trīsdesmit sekundēm tās atvērās, Gerijs izskatījās nedaudz apmulsis. "Man kustējās pēda," viņš sacīja, it kā es pats to nebūtu redzējis. "Es to sajutu, taču nekādi nespēju pārtraukt. Vēl es jutu milzīgu karstumu, un tad man likās, ka labajā lielā briest kaut kāda enerģija. Tad… jums šķitīs, ka esmu jucis, bet man bija sajūta, it kā manu pēdu grozītu kādas neredzamas rokas, kuras nemaz nelīdzinājās rokām."

"Tagad varat piecelties," es vedināju, visiem spēkiem cenzdamies noslēpt savu apjukumu, kas tā vien grasījās "līst uz āru". Gerijs piecēlās pirmo reizi divdesmit sešos gados visā savā sešu pēdu augumā patstāvīgi uz divām kājām.

Ar pateicības pilnu pārsteigumu noskatīju Gerija stāvu: viņa mugurkauls bija iztaisnojies, gūžas bija vienādā augstumā un proporcionālas. Jaunā vīrieša sejas izteiksme sāka atspoguļot viņa paša apjēgu par notikušo. Pēc pāris izmēģinājuma soļiem es redzēju, ka klibošana tomēr nedaudz saglabājusies, taču tā vairs ne tuvu nebija līdzšinējā grīļīgā kājas stumšana. Nekā tamlīdzīga.

Gerijs atstāja manu kabinetu ar milzum platu smaidu sejā, un es nolūkojos, kā viņš stalti kāpj lejup pa kāpnēm.

Ceļa rādītāji

Bija pilnīgi skaidrs, ka šajā dienā enerģija bija pacēlusies absolūti jaunā līmeni. Kāpēc? Nemāku teikt. Tā vienkārši cēlās aizvien jaunos līmeņos; reizēm ik nedēļu, reizēm ik pa dažām dienām, reizēm pat vairākkārt vienas dienas laikā. Jau tad es zināju, ka šo enerģiju, lai arī tā nākusi caur mani, es neesmu ne radījis, pat ne virzījis. To darīja kāds cits, kāds, kas ir spēcīgāks par mani. Lai gan pēdējā laikā biju daudz lasījis, tas, kas ar mani notika, neatbilda nevienam no "enerģētiskās dziedniecības" veidiem, par kuriem biju uzzinājis šajās grāmatās. Tas bija kas vairāk nekā vienkārši "enerģija". Tas ietvēra dzīvību un gudrību, kas sniedzās pāri visām "tehnikām", kuru apraksti pildīja grāmatplauktus un Jaunā Laikmeta periodiskos izdevumus. Tas bija kaut kas ārkārtīgi īsts.

Tas, kas todien notika ar Geriju, mainīja ne tikai viņa dzīvi, bet grasījās mainīt arī manējo. Gerijs nebija vienīgais pacients, ar kuru tiku strādājis šādā veidā pārvietojot rokas virs viņa ķermeņa. Es to darīju jau vairāk nekā gadu. Viņš arī nebija vienīgais pacients, kurš rezultātā bija saņēmis jūtamu dziedināšanu. Lai vai kā, taču Gerijs pārstāvēja visgalējāko dziedināšanas gadījumu pacients, kurš, ieradies ar visnotaļ nopietnu invaliditāti, atstāja manu kabinetu ar tik pārsteidzošiem un acīmredzamiem rezultātiem. Gandrīz divi duči valsts labāko mediķu nebija spējuši labot vai vismaz kaut cik uzlabot Gerija gaitu, stāju vai gūžas un kājas sagriešanos, tomēr viņa anomālija un ar to saistītās sāpes faktiski bija izzudušas. Dažu minūšu laikā. Izzudušas.

Es kārtējo reizi brīnījos, kālab šī enerģija izvēlējusies atklāties tieši manā personā. Tas ir, ja es sēdētu uz mākoņa, pārmeklēdams planētu, lai atrastu īsto cilvēku, kuram varētu sniegt vienu no pašām retākajām un ilgotākajām dāvanām Visumā, šaubos gan, vai es būtu pasniedzies cauri ēteram un, pavērsis rādītājpirkstu pret milzīgajiem ļaužu pūļiem, pasludinājis: "Viņš! Šis ir īstais. Dodiet šo dāvanu viņam!"

Nu varbūt tas nav noticis gluži tā, bet apmēram tāda bija sajūta.

Es nepavisam nebiju vadījis savu dzīvi, sēdēdams kalna galā kaut kur Tibetā, nododamies apcerei, lūkojoties savā nabā un pārtiekot no dubļiem, ko ar irbulīšiem zvejotu no bļodas. Divpadsmit gadus biju aizvadījis, attīstīdams savu praksi, man bija trīs mājas, mersedess, divi suņi un divi kaķi. Biju cilvēks, kurš palaikam mēdz pavairāk iedzert, pie televizora pavada vairāk laika nekā divpadsmitgadīgs dīvāntupenis un domā, ka dara visu, kas tam "būtu jādara". Ak, man bija lēvenis problēmu patiesībā tās bija galēji samilzušas, vēl pirms sākās šie dīvainie atgadījumi, tomēr kopumā mana dzīve ritēja atbilstoši plānam.

Tikai atbilstoši kā plānam? Tas bija jautājums, kuru man tagad nācās sev uzdot. Jo, atskatoties pagātnē, es redzēju, ka manas dzīves ceļā bijuši noteikti ceļa rādītāji dīvaini atgadījumi, sakritības un notikumi, kuri, lai arī katrs atsevišķi it kā neko nenozīmēja… kopā ņemti un raugoties no tagadnes skatpunkta, vedināja uz domām, ka patiesībā nekad netiku gājis pa ceļu, kuru, kā man šķita, esmu i/.vēlēj ies.

Kāds bija pirmais ceļa rādītājs? Cik tālu pagātnē var iesniegties liecības? Ja jūs to pajautātu mani mātei, tad atgrieztos dienā, kad tiku atstājis viņas klēpi. Mana piedzimšana bijusi, pēc viņas vārdiem, "neparasta". Protams, gandrīz ikviena māte savas pirmās dzemdības atcerēsies kā kaut ko īpašu un neatkārtojamu. Tomēr tas nav viens un tas pats. Dažas sievietes dienām ilgi mokās dzemdību sāpēs. Citas dzemdē mežā vai taksometra aizmugures sēdeklī. Mana māte? Laizdama pasaulē mani, viņa uz dzemdību galda nomira.

Tomēr ne jau miršana bija tā, kas viņu šausmināja. Viņu šausmināja tas, ka ir jāatgriežas dzīvē.

OTRĀ NODALA Pēcnāves dzīves mācība

"Visam, kas notiek gan šajā, gan viņā pasaulē, ir loģisks pamatojums — tam visam ir sava neapstrīdama jēga. Pienāks diena, kad jūs sapratīsiet Dieva plāna brīnišķo nolūku."

Luisa Perla

Slimnīca

Kad beidzot šis bērns piedzims? Viņa, mocīdamās sāpēs, domāja. Gulēdama pirmsdzemdību palātā, mana māte Luisa Perla veica elpošanas vingrinājumus un spieda, spieda… taču nekas nenotika. Ne bērna. Ne paplašināšanās. Tikai sāpes, kas kļuva aizvien stiprākas, un ārste, kura brīžos starp citu mazuļu nākšanu pasaulē ieskrēja viņu apraudzīt. Viņa centās nekliegt; viņa bija apņēmusies nerīkot nekādas scēnas. Galu galā te bija slimnīca. Te atradās slimnieki.

Tomēr nākamajā ārstes parādīšanās reizē māte viņu uzlūkoja asaru pilnām acīm un lūdzoši pajautāja: "Vai tam kādreiz pienāks gals?"

Ārste norūpējusies stingri uzspieda roku mātes vēderam, gribēdama konstatēt, vai esmu pietiekami "pazeminājies", lai tiktu dzemdēts. Ārstes seja liecināja, ka viņa par to nav gluži pārliecināta. Taču, ņemdama vērā manas mātes neciešamās sāpes, ārste pagriezās pret medmāsu un negribīgi teica: "Vediet viņu iekšā."

Māte tika uzcelta uz ratiņiem un aizstumta uz dzemdību palātu. Ārstei turpinot spiest viņas vēderu, māte saklausīja ļoti skaļu kliedzienu, kura troksnis šķita piepildām visu telpu. Ak, viņa nodomāja, tas sievišķis nu gan padara sevi par galīgu mulki! Tad pēkšņi māte saprata, ka bez viņas un medicīnas personāla telpā neviena nav tas nozīmēja, ka kliedziens nācis no viņas pašas. Tātad viņa pati tomēr bija sarīkojusi scēnu. Tas māti patiesi apbēdināja.

"Kad tas beigsies?"

Ārste veltīja viņai mierinošu skatienu un īsu ētera plūsmu. Tas bija kā uzlikt plāksteri norautam loceklim.

"Vina mums zūd…"

Māte tik tikko saklausīja šo balsi motoru rūkoņā milzīgu motoru, kādus var ieraudzīt fabrikā, bet ne slimnīcā. No sākuma tie nebija tik skaļi. Skaņa, ko pavadīja dīvaina, tirpstoša sajūta, bija sākusies kaut kur ap kāju pēdām. Tad tā sāka pārvietoties pa viņas ķermeni tā, it kā šie motori kāptu augšup, kļūstot aizvien skaļāki un skaļāki. Izdzēšot šo sajūtu vienā ķermeņa joslā, tie, nemitīgi pieņemdamies spēkā, pārvietojās uz nākamo, atstādami aiz sevis vienīgi pamirumu.

Taču dzemdību sāpes cauri šim motoru troksnim turpinājās ar apdullinošu spēku.

Māte zināja, ka šīs sāpes viņa atcerēsies visu savu atlikušo mūžu. Viņas ginekoloģe praktiska, lietišķa, nedaudz vecmodīga daktere uzskatīja, ka sievietēm jāizbauda "pilnīga" dzemdību pieredze. Tas nozīmēja nekādu pretsāpju līdzekļu. Pat ne pašu dzemdību laikā; augstākais, uz ko jūs varējāt cerēt, bija mazītiņa ētera deva, kontrakcijām sasniedzot savu kulmināciju.

Dīvaini, bet neviens no ārstiem vai māsām nelikās samulsis. Visapkārt bija šī apdullinošā skaņa, tomēr dzemdību palātā neviens nelikās to manām. Kā tas var būt? brīnījās mana māte.

Motori un pamirums, ko tie aiz sevis atstāja, varētu būt zināms atvieglojums. Taču, kad tirpšana pārgāja no iegurņa uz vidukli, māte pārsteigta attapa, ka zina, kas notiks, kad tie būs tikuši līdz sirdij.

Viņa mums zūd… >

Nē! Māti pārņēma pretestības gars. Sāp vai nesāp, viņa negribēja mirt viņa iztēlojās savus mīļos sērojam pēc viņas. Bet, lai arī kā viņa cīnījās, šiem motoriem nebija atpakaļgaitas. Tie virzījās augšup, liekot mātei pamirt collu pa collai, šādi it kā izdzēšot viņas esamību. Tos apturēt nebija viņas spēkos. Kad māte nonāca pie šīs saprašanas, notika kas dīvains. Lai kā viņa negribēja mirt, pēkšņi pār viņu nolaidās miers.

Vina zūd…

Motori jau bija tikuši līdz krūšu kaulam. Skaņa piepildīja viņas galvu.

Un tad viņa sāka celties gaisā. Ceļojums

Ne jau manas mātes ķermenis cēlās gaisā. Tas bija kaut kas, ko viņa spēja iztēloties vienīgi kā savu dvēseli. Viņa tika rauta augšup, mērķtiecīgi virzot pretī kaut kam. Viņa neatskatījās. Vairs nesajuzdama savu fizisko apkārtni, māte zināja, ka dzemdību palātu ar tās motoriem ir jau atstājusi. Viņa turpināja celties augšup. Un, lai arī viņai nebija nekādu apzināti iegūtu zināšanu par dzīvi pēc nāves vai kaut ko "garīgu", kas būtu ar to saistīts, tam bija maz nozīmes. Lai pamanītu, ka jūsu pamatbūtība atstāj jūsu ķermeni un sāk celties augšup, nav vajadzīgi nekādi reliģiski priekšstati. Izskaidrojums tam var būt tikai viens.

Pēdējā apzinātā doma, guļot uz dzemdību galda, manai mātei bija: viņa atstāj aiz sevis visu, kas bijis mīļš, viņai tas vairs nerūp. Pirmajā brīdī tas viņu izbrīnīja. Tiklīdz māte pārstāja cīnīties un ļāva visam "iet savu gaitu", sākās ceļojums. Vispirms pār viņu nāca visaptverošs miers, klusums un visu pasaulīgo pienākumu neesamība. Vairs nekādas slīgšanas nemierpilnos ikdienas dzīves sīkumos. Nekādu termiņu, kuros jāiekļaujas, ne ikdienišķu uzdevumu, kuri jāveic, ne citu cilvēku cerības, kuras jāattaisno, ne robežas, kuras jāievēro. Ne vairs baiļu no nezināmā. Cits pēc cita. Viss izgaisa… un kas tas bija par atvieglojumu! Kas par milzu atvieglojumu! Kad tas bija noticis, māti pārņēma neizsakāma viegluma sajūta un viņa sāka apzināties, ka peld. Izgaistot visiem pasaulīgajiem pienākumiem, viņa jutās tik viegla, ka cēlās aizvien augstākos un augstākos līmeņos. Tā mana māte turpināja celties aizvien augstāk, apstājoties tikai, lai uzņemtu tādas vai citādas zināšanas.

Viņa cēlās secīgi cauri dažādiem līmeņiem; konkrētu "tuneli", par kādu vēstī daži, kuriem bijusi līdzīga pieredze, viņa atmiņā atsaukt nespēj. Māte atceras, ka ceļā sastapusi "citus". Tie bija kas vairāk nekā vienkārši "cilvēki". Tās bija to cilvēku, kuru laiks uz Zemes ir beidzies, "būtības", "gari" vai "dvēseles". Šīs "dvēseles" uzrunāja viņu, lai arī runāt varbūt nav īstais vārds. Saskarsme bija neverbāla, tāda kā domas pārraidīšana, kas neatstāja nekādu šaubu par to, kas ticis izteikts. Šaubas šeit nepastāvēja.

Mana māte uzzināja, ka verbālā valoda, kādu to pazīstam mēs, ir ne tik daudz saskarsmes līdzeklis, cik saskarsmes kavēklis. Tas ir

viens no šķēršļiem, kas mums dots, lai uzveiktu to kā dalu no savas

mācīšanās pieredzes šeit, uz Zemes. Verbālā valoda patur mūs ierobežotas sapratnes apjomā, kurā tad nu arī darbojamies, lai sasniegtu meistarību citās mācībās.

Dvēsele cilvēka "kodols" — ir vienīgais, kas izdzīvo un kam ir nozīme, to saprata mana māte. Dvēseles skaidri parāda savu dabu. Tās nebija ne sejas, ne ķermeņi; nebija ari, kur paslēpties, tomēr ikvienu viņa pazina tieši tādu, kāds tas bija. Viņu fiziskā fasāde vairs nebija viņu daļa. Tā bija atstāta vien kā atcere par lomu, ko tie reiz spēlējuši savu mīļo dzīvē, lai tiktu glabāta dārgā piemiņā par viņu eksistenci. Šī viņu kādreizējās fiziskās pastāvēšanas atcere tad arī ir viss, kas paliek šeit, uz Zemes. Viņu patiesā būtība ir pārcēlusies citur.

Mana māte uzzināja, cik nenozīmīgs patiesībā ir ārējais izskats un manieres, cik tukša ir mūsu piesaiste to vērtībai. Viņas mācība šajā līmenī bija nevērtēt cilvēkus pēc to ārienes — to skaitā rases un ādas krāsas -, nedz ari pēc to reliģiskās piederības vai izglītības līmeņa. Ir jāatklāj, kas tie ir īstenībā, jāierauga to patiesā būtība, ko slēpj āriene. Un, lai arī šo mācību viņa bija apguvusi jau šeit, tur iegūtā atskārsme bija nesalīdzināmi sarežģītāka un plašāka.

Novērtēt laika ritējumu nebija iespējams. Māte zināja, ka atrodas tur jau pietiekami ilgi, ja reiz ir pacēlusies cauri visiem šiem līmeņiem. Viņa zināja arī, ka ikviens līmenis sniedz atšķirīgu mācību.

Pirmajā līmenī uzturējās Zemei piesaistītās dvēseles tās, kuras nebija gatavas to atstāt. Šīs bija dvēseles, kam bijis grūti atraisīties no ierastā. Parasti tie ir gari, kuri jūt, ka nav pabeiguši darbu, kura dēļ ieradušies uz Zemes. Varbūt tie atstājuši slimus vai fiziski nevarīgus piederīgos, kuru kopšana bijusi viņu pienākums (un viņi nevēlas tos pamest), un šajā pirmajā līmenī tie kavēsies, līdz jutīsies spējīgi atbrīvoties no savām Zemes piesaistēm. Vai arī tos pārsteigusi pēkšņa un vardarbīga nāve, neatvēlot laiku saprast, ka ir miruši, un liedzot procesu, kādam jāiziet cauri, lai nokļūtu uz debesīs pacelšanās ceļa. Tā vai citādi tie vēl arvien jūt stipru saikni ar dzīvi un nav gatavi aiziet. Iekams nav nonākuši pie saprašanas, ka nevar vairs ilgāk pastāvēt šajā plānā, ka nav vairs tam piederīgi un ka vairs neatrodas šajā dimensijā, tie paliek pirmajā līmenī vistuvākajā viņu līdzšinējai dzīvei.

Mātes atmiņas par otro līmeni ir visai neskaidras, taču par trešo tās saglabājušās itin spilgtas.

Māte atceras, ka, pacēlusies trešajā līmenī, viņa izjutusi ārkārtīgu drūmumu. Viņu pārņēmušas patiesas skumjas, saprotot, ka šis līmenis domāts tiem, kuri paši atņēmuši sev dzīvību. Šīs dvēseles tagad bija ieslodzītas, nespēdamas pārvietoties ne augšup, ne lejup, tās šķita izolētas. Tām nebija virziena. Viņu esamībai bija bezmērķības garša. Vai tām kādā brīdī tiks ļauts atstāt šo vietu, lai apgūtu savu mācību un turpinātu attīstīties? Viņa nevarēja aptvert, ka nebūs ļauts. Varbūt tas šīm dvēselēm aizņems ļoti ilgu laiku, taču māte juta, ka tas ir tikai pieņēmums. Šī nebija atbilde, ko viņa spētu atsaukt atmiņā. Lai vai kā, šīs dvēseles nebija rimušās, un nokļūt šajā līmenī bija ļoti nepatīkami ne tikai tiem, kas tur uzturējās, bet arī tiem, kas devās tam cauri. Trešā līmeņa mācība bija neizdzēšama un skaidra: atņemot sev dzīvību, cilvēks patvaļīgi iejaucas Dieva plānos.

Pārējās mācības

Mātei bija palikušas atmiņā vēl arī citas mācības. Viņai tika parādīts, cik bezjēdzīgi ir sērot par mirušajiem. Ja arī bija kāda nožēla, kas skāra aizgājušo garus, tad tās bija sāpes, ko cieta palicēji. Viņi vēlas, lai mēs līksmojam par viņu aiziešanu, lai svinam viņu "atgriešanos mājās", jo nomirstot mēs nokļūstam tur, kur patiesībā ilgojamies nokļūt. Mēs bēdājamies par savu zaudējumu, par vietu, ko mūsu dzīvē reiz bija ieņēmis šis cilvēks un kas tagad palikusi tukša. Šo cilvēku esamība, vai mēs to uztvērām kā patīkamu vai nepatīkamu, ietilpa mūsu mācīšanās procesā. Viņiem nomirstot, mēs zaudējam šīs mācības "avotu". Jācer, ka to, kas mums bijis jāiemācās, mēs esam jau iemācījušies vai vismaz, pārdomājot viņu dzīvi un to, kā tā sajaukusies ar mūsējo, mēs to kādreiz beidzot spēsim. Māte uzzināja, ka laika ritējums kopš brīža, kad atstājam debesis, lai ietu cauri savai Zemes dzīvei, līdz brīdim, kad atkal tajās atgriežamies, — ir tik vien kā zibsnis mūsu mūžīgajā apziņā un ka "pēc brīža" mēs visi atkal būsim kopā. Tad arī mēs saprotam, ka viss ir tā, kā tam bijis jābūt.

Mātei tika parādīts: lai arī cik šķietami briesmīgs vai netaisns ir tas, kas nereti notiek ar cilvēkiem uz Zemes, tajā nav vainojams Dievs. Kad tiek nogalināti nevainīgi bērni, kad, ilgstošu slimību novārdzināti, mirst labi cilvēki vai kāds tiek ievainots vai sakropļots, tam nav nekāda sakara ar vainu vai sodu. Tās ir mūsu mācības, kas apgūstamas mūsu dievišķajā plānā, un mēs esam tām piekrituši.

I ;is ir mācības mūsu evolūcijas labad — gan kā devējiem, gan kā ņēmējiem.

Gandrīz viss, kas notiek ar cilvēku, ir viņa kontrolē un atrodas viņa ietekmē. Mūsu darbošanās vai atteikšanās darboties ir tikai šo notikumu aranžējums. Sapratusi to, māte attapa, cik ļoti nevietā ir jautāt, kā gan Dievs ko tādu pieļauj, vai, balstoties uz šiem notikumiem, prātot, vai Dievs vispār pastāv. Tagad viņa saprata, ka visam ii nevainojami loģisks izskaidrojums. Tas bija tik nevainojams, ka māte brīnījās, kā gan nav to zinājusi līdz šim. Un, redzot kopainu, viņa saprata, ka viss viss ir tieši tā, kā tam jābūt.

Māte uzzināja arī, ka karš ir tikai pārejoša barbarisma atlieka mpjš un absurds domstarpību risināšanas veids un pienāks laiks, kad tas pārstās eksistēt. Cilvēces ieradumu karot šīs dvēseles uzskata ne tikai par primitīvu, bet pat par smieklīgu jauni vīri tiek sūtīti izcīnīt vecu vīru kaujas par teritoriju iegūšanu. Kādu dienu cilvēce atskatīsies uz šo ideju un jautās: Kāpēc? Sarodoties pietiekamam daudzumam attīstītu un augsti inteliģentu dvēseļu, problēmas tiks .itrisinātas; tad arī pienāks gals karošanai.

Mana māte uzzināja pat to, kāpēc cilvēki, kuri savā dzīvē darījuši "briesmu lietas", šeit tiek uzņemti bez jebkādas tiesāšanas. Viņu rīcība kļuvusi par mācību stundu, kura tiem bija jāapgūst un pēc kuras tiem jākļūst par pilnīgākām būtnēm. Viņiem jāpaceļas no līmeņa, kādā tie atrodas. Protams, tiem atkal un atkal nāksies atgriezties uz Zemes, līdz tie pilnībā būs apguvuši zināšanas, kuras rosinājušas viņu uzvedības tālejošās sekas. Tiem būs jāiet cauri šim dzimšanas un pārdzimšanas ciklam tik ilgi, cik tas būs nepieciešams viņu attīstībai un tam, lai tie beidzot varētu nokļūt Mājās.

Kad mācības bija galā, māte bija pacēlusies pašā augstākajā līmenī. Nokļuvusi tur, viņa pārstāja celties un, kāda spēka neatlaidīgi un mērķtiecīgi vilkta, sāka bez piepūles slīdēt uz priekšu.

Visapkārt virmoja visbrīnišķīgākās krāsas un apveidi. Tie atgādināja dabasskatus, tikai… tā nebija daba. Lai arī viņa it kā zināja, ka tās ir puķes un koki, tomēr tie nekādā veidā neatgādināja uz Zemes redzēto. Šie vienreizīgie, neaprakstāmie krāsu toņi, šīs formas, kādas neeksistēja pasaulē, kuru māte bija atstājusi aiz sevis, pildīja viņu ar izbrīnu.

Pakāpeniski mana māte sāka apjaust, ka slīd virs tāda kā ceļa alejas, kuras abās pusēs rindojās pazīstamas dvēseles — draugi, radinieki un cilvēki, kurus viņa bija pazinusi daudzajās iepriekšējās dzīvēs. Tie bija ieradušies viņu sagaidīt un lika viņai saprast, ka viss ir labi. Tā bija neaprakstāma miera un svētlaimes sajūta.

Pašā ceļa galā māte ieraudzīja gaismu. Tā atgādināja sauli tik spožu, ka kļuva bail, vai tā neizdedzinās acis. Taču tās skaistums bija patiesi žilbinošs. Māte nespēja novērst skatienu. Pārsteidzoši, bet pat pietuvojoties acis nejuta nekādu sāpju. Gaismas izmeklētais mirdzums šķita pazīstams — tāds kā mājīgs. Viņa bija ieskauta šīs gaismas lokā un saprata, ka šī gaisma ir kas vairāk nekā vienkāršs starojums. Tas bija Augstākās Būtnes kodols. Viņa bija sasniegusi visu zinošās, visu ietverošās, visu pieņemošās un visu mīlošās Gaismas līmeni. Mana māte saprata, ka ir Mājās. Šeit viņa bija piederīga. No šejienes viņa bija nākusi.

Tad Gaisma viņu bezvārdu valodā uzrunāja. Ar pāris neverbālām domām tā noraidīja tādu informācijas daudzumu, kas ietilptu veselos sējumos. Itin kā attēlos tā izklāja mātes priekšā visu viņas dzīvi šo dzīvi. Bija brīnišķīgi to aplūkot: gandrīz viss, ko mana māte jebkad bija teikusi vai darījusi, tika parādīts nepārprotami skaidrās ainās. Tagad viņa pati izjuta sāpes vai prieku, ko bija sagādājusi citiem. Arī šī procesa laikā viņa saņēma mācības bez jebkādas tiesāšanas. Un, lai arī nebija tiesas, viņa pati saprata, ka tā bijusi krietni dzīvota dzīve.

Pēc brīža manai mātei darīja zināmu, ka viņa tikšot sūtīta atpakaļ. Bet viņai negribējās atgriezties. Jocīgi, bet, par spīti tam, kā viņa no sākuma bija pretojusies nāvei, tagad viņa patiešām nevēlējās doties prom. Viņā valdīja tik brīnumains miers šajā jaunajā apkārtnē, ar jauno izpratni un starp vecajiem draugiem. Māte vēlējās šeit palikt mūžīgi. Kā gan no viņas varēja prasīt, lai tā dotos prom?

Atbildot uz šiem klusajiem lūgumiem, mātei lika saprast, ka viņa vēl nav pabeigusi savu darbu uz Zemes. Viņai jāatgriežas, lai izaudzinātu savu bērnu. Daļēji iemesls, kāpēc viņa tika atvesta uz šejieni, bija iemantot īpašo izpratni, kā to darīt!

Pēkšņi mana māte sajuta, ka tiek rauta ārā no Gaismas kodola un traucas atpakaļ pa to pašu ceļu, pa kuru pirms tam bija ieradusies. Tikai tagad viņa devās pretējā virzienā un zināja, ka atgriežas Zemes dzīvē. Atstājot pazīstamās dvēseles, krāsas un apveidus, un pašu Gaismu, viņu pārņēma dziļas skumjas un grūtsirdība.

Attālinoties no Gaismas, mātes jauniegūtās zināšanas sāka gaist. Viņa saprata, ka ir programmēta aizmirst, ka viņai nepienākas to atcerēties. Viņa izmisīgi tvērās pie tā, kas vēl bija palicis, zinādama, ka piedzīvotais nekādā gadījumā nav bijis sapnis. Viņa visiem spēkiem centās paturēt atmiņas un iespaidus, no kuriem daudzi jau bija izdzisuši, un viņa to izjuta kā briesmīgu zaudējumu. Lai vai kā, bet mana māte juta iekšēju mieru, ko tai deva zināšana: tad, kad pienāks laiks atgriezties Mājās, viņu tur sagaidīs ar mīlestību. To viņa nekad neaizmirsīs. Mana māte vairs nebaidījās no nāves.

Tajā brīdī mana māte saklausīja tālu motoru troksni. Šoreiz skaņa iesākās galvā un virzījās uz leju. Cauri rūkoņai viņa sāka saklausīt balsis — cilvēku balsis un pēc brīža arī savus sirdspukstus.

Māte juta, ka sāpes bija gandrīz rimušās.

Motori virzījās lejup, lejup, lejup… to rūkoņa aizvien zaudēja spēku. Drīz no motoriem vairs nekas nebija palicis, atskaitot vienīgi tirpšanu kāju pēdās. Un tad pazuda arī tā. Tas bija galā. Viņa bija atgriezusies pasaulē, ko cilvēkiem labpatīk uzskatīt par "reālo".

Atviegloti smaidot, pār viņu pārliecās ārste. "Apsveicu, Luisa!" viņa teica. "Jums ir burvīgs mazs puisītis."

Ko tas viss nozīmēja

Mātei mani vēl nebija parādījuši. Vispirms mani vajadzēja nomazgāt, nosvērt, saskaitīt pirkstus. Tas nenotika viņas palātā. Kad māte tika ratiņos stumta pa gaiteni, viņā piepeši uzvilnīja viss pieredzētais un uzzinātais. Viņa intuitīvi nojauta, ka daudz kas no zinībām, kuras vēl tikai pirms mirkļa bija tik dzīvas, nu jau bija aizmirsies: kāpēc debesis ir zilas, kāpēc zāle ir zaļa, kāpēc pasaule ir apaļa un kā notikusi tās radīšana šī visu lietu nevainojamā loģika. Taču viņa nešaubīgi zināja, ka pastāv Augstākā Būtne. Ka pastāv Dievs.

Bija vēl viena saprašana, ko viņa ar nepārprotamu skaidrību bija paņēmusi sev līdzi: "Mēs šeit esam tāpēc, lai apgūtu mācības, kuras padarīs mūs par pilnīgākām dvēselēm. Mums jāizdzīvo šis līmenis, iekams esam gatavi pārcelties nākamajā. Tāpēc daži cilvēki ir senas dvēseles, kamēr citi jaunas."

Mūsdienās bezgala daudz informācijas jūs varat atrast grāmatās par metafizikas tēmām, taču toreiz tā vis nebija. Grāmatnīcās vēl nebija Jaunajam Laikmetam veltītu nodaļu, arī nevienā no mūsu reliģiskajām tradīcijām šī mācība neietilpa. Manai mātei nebija draugu, kuri apspriestu šādus tematus, un slimnīcā viņa bija ieradusies ne jau tāpēc, lai gūtu apskaidrību, viņa gluži vienkārši gribēja izdabūt no sava ķermeņa izcili negribīgu augli, pirms pati nebija sajukusi prātā aiz sāpēm!

Lai vai kā, nebija nekādu šaubu, ka mainījusies bija viņa pati. Viņa to juta un arī zināja: lai cik tas būtu ironiski, taču laba tiesa šo pārmaiņu notikušas tāpēc, ka ļoti daudzas no iegūtajām mācībām bija nācies atdot aizmirstībai. Visu savu līdzšinējo mūžu mana māte bija bijusi nepiekāpīga perfekcioniste. Tagad, ilgodamās iemiesot savā dzīvē katru iemācīto principu, viņa atklāja, ka lielāko daļu nemaz nespēj atcerēties. Un kā gan var pielietot praksē to, ko neatceraties?

Tādēļ māte nolēma, ka pienācis laiks palūkoties uz sevi iecietīgāk. Un arī uz citiem. Tā nu viņa savu reizi pieļāva mājās kādu putekli, brīvdienu izbraucienos neņēma līdzi lizola pudeli, lai iztī11 tu viesnīcas numura tualetes telpas, un pasauli sāka uzlūkot tādu, kāda tā ir.

Ratiņi ripoja pa gaiteni uz priekšu, pie tiem pienāca tēvs. Māte ar žestu paaicināja viņu tuvāk. "Kad nokļūsim palātā," viņa čukstus sacīja, "man tev būs jāpastāsta kaut kas, ko biju ieprogrammēta aizmirst."

Kad viņi abi nonāca palātā, kur bija gandrīz vieni, atskaitot pāris sieviešu slimnīcas gultās, māte čukstus sacīja: "Neatkārto neko no manis teiktā, Sonij. Cilvēki domās, ka esmu jukusi."

"Labi."

Un māte sāka stāstīt visu, ko spēja atsaukt atmiņā, cenšoties saglābt nedaudzos smilšu graudiņus, kas vēl nebija paguvuši izslīdēt caur pirkstiem. Tēvs klusēdams klausījās, un viņa bija pārliecināta, ka vīrs neapšauba nevienu viņas vārdu. Tēvs zināja, ka tik traku stāstu Luisa nemūžam nebūtu varējusi sadomāt.

Kad viņa savu stāstāmo bija beigusi, nogurums sāka māti vilkt miegā. Viņa mudināja tēvu doties mājās un, cik vien drīz iespējams, dzirdēto pierakstīt. Šī informācija bija pārāk dārga, lai to laistu zudībā. Arī tēvs domāja gluži tāpat.

Pamodusies māte ieraudzīja blakus gultā kādu sievieti. Viņa to atcerējās jau no iepriekšējās dienas. Pirmā doma bija itin nejauka: ir nu gan neglitene! Bet tad viņa sev sacīja: "Pagaidi. Tu tikko apguvi sapratni, ka cilvēka ārienei nav nekādas nozīmes." Situācijas ironiskums lika viņai iesmieties.

"Jūs visu nakti runājāt pēc tam, kad atgriezāties no bērniņa dzemdēšanas," palātas biedrene paziņoja.

"Vai patiešām?"

"Jūs citējāt Svētos Rakstus."

"Ko es tādu teicu?"

"Nezinu. Jūs runājāt mēlēs."

Runājusi mēlēs? Mamma nezināja nevienu svešvalodu, kur nu vēl kādu no senajām valodām; ja tā, tad viņa nevarēja citēt neko citu kā 23. psalmu un arī tikai angliski.

Viņa atslīga gultā. Tik daudz jautājumu. Ja viņai par vakardienas notikumiem vēl bija bijušas kādas šaubas, nu vairs to nebija. Dzemdību palātā bija noticis kas ārkārtīgi neparasts. Viņa zināja, ka tas nav bijis sapnis kaut vai tāpēc, ka sapņi neliek mainīties, vismaz ne tik dziļi. Kā ir iespējams iegrimt sapnī, baidoties no nāves, un iziet no tā — ne tikai nebaidoties, bet pat brīvi to uzlūkojot un zinot, ka šādi jūs jutīsieties vienmērV.

Māte vēlējās pamatīgāk iedziļināties savā pieredzē. Visvairāk viņa gribēja uzzināt, kas šeit, dzemdību palātā, bija noticis ar viņas ķermeni, kamēr viņas apziņa bija tur, tālu prom, kur satikās ar tīrās gaismas būtnēm.

Drīz viņa atklāja, ka tas nav nemaz tik viegli izdibināms.

Kad māte vaicāja ārstei, vai dzemdību palātā nav noticis kas "dīvains", viņai atbildēja: "Nē, jums bija normālas dzemdības." Pēc ārstes teiktā, vienīgā komplikācija, turklāt pavisam nebūtiska, bijusi nepieciešamība lietot ķirurģiskās knaibles, lai pagrieztu bērnu pareizā dzemdību pozā toreiz tā bija ļoti parasta prakse.

Klusēšanas zīmogs

Normālas dzemdības?

Tā nevarēja būt patiesība. Vārdi "normālas dzemdības" nekādi nesaskanēja ar vārdiem "Viņa mums zūd".

Nākamās mana māte izjautāja diplomētās medmāsas, kuras strādāja ar viņu pirmsdzemdību un dzemdību palātā, bet viņa nespēja atrast nevienu, kura atcerētos viņu runājam mēlēs, nedz arī atzītu, ka pastāvējušas jebkādas problēmas.

"Viss noritēja itin labi," viņai atbildēja.

Ja ārsti un diplomētās medmāsas būtu vienīgie cilvēki, kuri bija klāt dzemdību procesā, tad droši vien ar to arī viss būtu beidzies. Taču tad māte atcerējās kādu nediplomēto medmāsu, kura manas dzimšanas laikā uzturējās operācijas telpā. Nediplomētās medmāsas vi ic a palīgdarbus. Savu darbu viņas darīja klusi un lietišķi. Bieži vien viņas palika nepamanītas un gandrīz vienmēr tika pārāk zemu novērtētas. Ja kaut kas nogājis greizi, tad nediplomētai medmāsai jau nu gan nebūs īpašu iemeslu slēpt patiesību.

Tā nu mana māte ielūkojās šai nediplomētajai medmāsai acīs un teica: "Es zinu, ka operācijas zālē ar mani kaut kas notika."

Pēc ilga klusuma māsa paraustīja plecus. "Es par to nevaru runāt, taču vienīgais, ko es varu jums pateikt, ir tas, ka jums… ļums paveicās."

Vina mums zūd? Jums paveicās?

Ar noskaidroto bija pietiekami, lai apstiprinātu to, kas manai mātei jau bija zināms. Todien dzemdību palātā ar viņu bija noticis kas īpašs, kaut kas tāds, kas sniedzās daudz tālāk par prieku izspiest mani pasaulē bez anestēzijas sniegtajām priekšrocībām. Patiesībā .irsti viņu zaudēja. Viņa nomira… un atgriezās. Māte secināja, ka i.ts, kas ar viņu notika, bija nevis pieredze, "atrodoties tuvu nāvei", bet gan "pēcnāves dzīves" pieredze. "Atrašanās tuvu nāvei" ir mīkstināts apzīmējums. Mana māte nebija tuvu nāvei. Viņa nomira. I Jn, tāpat kā citi, kuri uz bridi bijuši miruši un tad atgriezušies d/.īvē, viņa atgriezās jau kā cits cilvēks. Tagad viņa saprata: lai arī kas ar viņu notiks turpmākajā dzīvē labs vai slikts tas būs akurāt tas, kas šajā brīdī nepieciešams viņas dvēselei, lai tā attīstītos, "ļums jāatgriežas… līdz visu sapratīsiet." Tā ir evolūcijas sastāvdaļa.

Šī mācība izrādījās ļoti piemērota un savlaicīga. Māte tikko bija laidusi pasaulē mani, un viņas acīs es jau kopš piedzimšanas brīža stāvēju pāri ierastajiem principiem.

Vai tas bija tik vien kā mātēm raksturīgs pārspīlējums? Var jau būt, ja neskaita to, ka, pēc mātes vārdiem, pierādījumu, ka esmu neparasts, viņa redzējusi jau pirmajā reizē, kad uz mani paskatījusies. Tas bijis nākamajā dienā pēc dzemdībām. Tobrīd bērnistabā biju vienīgais jaundzimušais, un, ienākusi ar piena maisījuma pudelīti rokā, viņa tuvojusies manai gultiņai un ielūkojusies tajā. Es biju nomodā un gulēju uz vēdera. "Sveiks, mazais svešiniek," viņa mani sveicināja. "Te nu mēs esam — divi vien pretī visai pasaulei. Tu un es."

Izdzirdis viņas balsi, es piecēlos uz apakšdelmiem un pacēlu savu šūpīgo galviņu. Lēnām pagriezu to pa kreisi, tad atkal pa labi, it kā lai aplūkotu savu jauno apkārtni. Māte izbrīnā vēroja šo skatu. Vai tas bija iespējams? Viņai vienmēr bija apgalvots, ka jaundzimušā kakla muskuļi tamlīdzīgām darbībām esot par vāju.

Māte jau grasījās nolikt pudelīti uz galda, kad piepeši uzradās šaubas. Kas to zina, kādi mikrobi varēja būt uz galda virsmas? Viņa iztēlojās tos rāpjamies pa pudeli uz augšu, lienot cauri knupīša atverei un inficējot piena maisījumu. Bet vai viņa nebija iemācījusies, ka labāk ir ignorēt dažas sīkās apsēstības, kas viņu līdz šim bija mocījušas, jo visā ir jēga un līdzsvars?

Gandrīz. Māte atļāvās kompromisu, salocīdama salveti un nolikdama to starp pudelīti un galda virsmu. Tad viņa pasniedzās pēc manis. Māte manī iemīlējās no pirmā acu uzmetiena.

Vēlāk, kad ārste atnāca viņu izmeklēt, mamma pastāstīja viņai, kā es tiku cēlis galvu. "Jaundzimušie to nespēj," ārste noteikti paziņoja. Tad aizgāja uz bērnistabu izmeklēt mani.

Pēc mirkļa mamma izdzirdēja ārstes balsi, kas skanēja no bērnistabas turpat aiz sienas. "Ak, tpū!" ārste iesaucās, un viņas balss skanēja gandrīz pikti. "Tev taču nekas tāds nav jāvar…"

Tajā mirklī mana māte ieguva nelokāmu pārliecību, ka te patiešām darbojas kādi neparasti spēki.

TREŠA NODAĻA Bērnišķības

"Bērni mēdz pateikt vistrakākās lietas." Arts Linkleters

Man stāstīja, ka bērnībā es esot visu ātri apguvis, taču ļoti drīz sācis garlaikoties. Esmu bijis untumains, ar bagātu iztēli, domājošs un neapdomīgs, mīlošs un patmīlīgs. Kā jau vairums mazu bērnu, es biju pārliecināts, ka pasaule griežas ap mani un manām vajadzībām. Un kāpēc gan ne? Manā prātā nepastāvēja strikta robeža starp to, ko vēlējos, un to, ko cerēju saņemt. Biju pārliecināts, ka visam jānotiek pēc mana prāta. Visam.

Ieskaitot ģimenes plānošanu.

Pirmās jaunās dzīvības kustības mana māte savā klēpī sajuta ap to laiku, kad man palika divi gadi. Sajūta izpaudās divu atšķirīgu "vibrāciju" veidā, tāpēc viņai radās pārliecība, ka gaidāmi dvīņi. Ginekologi apgalvoja, ka viņa kļūdās, pat vēl tad, kad viņas vēders sāka briest… un briest… un briest. Mana māte bija slaida gara auguma sieviete. No aizmugures bija redzams tikai viņas garais, slaikais siluets, taču, pagriežoties iesāņus, parādījās profils, kas bija tik galēji izmainīts, ka uz viņas vēdera varētu gluži ērti novietot paplāti.

Man patika pienākt pie mātes un klausīties klauvējienos viņas vēderā. Kad piespiedu tam savu ausi, iekšienē viss jūtami sarosījās. Tas mani gluži vai apbūra.

Pēc dažiem mēnešiem māte atkal nokļuva dzemdību palātā, taču šoreiz viņai tika iedoti pretsāpju līdzekļi. Viņa nedzirdēja nekādus motorus un nedevās nekādās odisejās.

"Spied!" cauri gandrīz paciešamai miglai skanēja ārstu balsis. Viņa tām paklausīja un tad aizmiga. Pēc neilga laiciņa viņu uzmodināja. "Apsveicam, jums ir burvīga meitiņa." Iepriecināta (un sazāļota) māte pamāja un atkal aizmiga. Pēc dažām minūtēm viņu modināja atkal. "Spied!"

Kā tad, viņa nodomāja. Es zināju, ka tā būs. Tā nu viņa atkal paklausīja.

Nākamais, ko viņa saklausīja, bija: "Apsveicam, jums ir burvīgs puisītis." Zinot, ka nu viss ir galā, māte ļāvās iegrimt dziļā miegā.

Taču drīz viņu modināja atkal. "Spied."

"Taču ne jau vēl viens!"

"Nē, nē," smējās ārsti. "Tā ir tikai placenta."

Kad dvīņi beidzot ieradās mājās, māte pārsteigta atklāja, ka viņas pirmdzimtais nemaz neizskatās iepriecināts.

"Kāpēc tā?" viņa jautāja.

"Es viņus negribu," atbildēju.

"Tu taču teici, ka gribi," māte man mīļi atgādināja.

"Neteicu vis."

"Tu teici, ka gribi brālīti un māsiņu."

Kājas iepletis, labo roku cieši sažņaudzis dūrē un iespiedis sānā, es ielūkojos mātei acīs. "Es teicu, ka gribu brālīti vai māsiņu. Vāāāāi māsiņu. Nes vienu no viņiem atpakaļ."

Man vēl nebija nojausmas par grūtībām, ar kādām sastapšos, pierodot dalīties ar brāli un māsu telpā, kas līdz šim brīdim bija piederējusi vienīgi man. Tuvākajos gados tas būs mans lielākais izaicinājums (nu labi, mācība izaugsmei).

Atver durvis!

Ar nevainojamu uzvedību ir tā: reizēm tā vedas viegli, reizēm ne. Kopš ļoti agrīna vecuma man ir bijušas problēmas, saskaroties ar varu, un vēl lielākas problēmas, saskaroties ar garlaicību. Tā bija visnotaļ mainīga kombinācija. Ja kaut kur pavērās kāda sīka plaisa, par kuru es zināju, ka man nav paredzēts to pētīt, tad es biju klāt kā likts. Ja kaut ko man nevajadzēja darīt, visticamāk, es to darīju. Lai sevi nemitīgi nodarbinātu, es, pēc manas mātes vārdiem, mēdzu izgudrot daždažādus "stiķus" un izskaidrojumus. Padošanās miegam bija vienīgais veids, kā atjaunot spēkus. Un pat tad man bija bail, ka guļot es kaut ko palaidīšu garām.

Viens no man raksturīgajiem stiķiem bija saistīts ar vecomāti no mātes puses Nanu. Kādu dienu, neilgi pēc tam, kad mans brālītis un māsiņa bija pārvesti mājās, Nana ieradās pie mums viņus paauklēt. Tas deva manai mātei tik ļoti nepieciešamo atelpu. Brālītis un māsiņa gulēja katrs savā gultiņā, un es biju uz īsu brīdi aizņemts pie televizora. Uz plīts braši vārījās trīs milzīgi alumīnija katli: viens pilns ar autiņiem, pārējie ar piena maisījuma pudelītēm; pagrabstāvā tikko bija beigusi žūt izmazgātās veļas kaudze. Nana devās lejup savākt veļu. Strādīga, žigla un praktiska Nana centās steigties, jo zināja, ka nav gudri ilgstoši atstāt mani vienu. Pilnām rokām siltas, svaigi izžāvētas, salocītas un glītā kaudzē sakrautas veļas, viņa devās augšup pa kāpnēm. Lūkodamās pāri kaudzei, viņa pēkšņi ieraudzīja, ka pagraba durvis sāk vērties ciet. Nana centās pielikt soli, taču durvis aizcirtās, pirms viņa bija paguvusi līdz tām tikt. Noklakšķēja atslēgas mēlīte.

Atbalstījusies pret durvīm ar visu savu milzīgo drēbju kaudzi, Nana izbrīvēja vienu roku un paraustīja rokturi. Tas nepagriezās. "Atver durvis, Erik," viņa mīlīgi, apvaldītā balsī mudināja.

Es vēl mīlīgākā balsī viņai atbildēju: "U-hu."

"Nu atver jau nu gan tās durvis."

"U-hu."

Nana zināja, ka pavēlošs tonis uz mani neiedarbojas. Taču vecāmāte netaisījās pieļaut, ka viņu piemuļķo, lai ari cik burvīgs, tomēr knēvelis, jo sevišķi, ja vienā telpā atrodas trīs verdoša ūdens katli, bet otrā divi aizmiguši zīdaiņi. Tad nu viņa izmēģināja citu pieeju. "Varu saderēt, ka tu to kliņķi nevari aizsniegt," viņa sacīja, spēlēdama uz manu ietiepību.

"Varu gan."

"Saderam, ka nevari."

Sekoja klusums.

Nana juta, ka pārklājas sviedriem. Viņa teju vai saklausīja, kā, analizēdamas situāciju, dūc manas smadzenes. Bet beigu beigās, kā jau viņa bija cerējusi, man bija sevi jāpierāda. Es nedaudz pakustināju rokturi. Viņa dzirdēja to klusi noskrapstam.

"Saderam, ka tu nemāki to atvērt," viņa teica.

"Māku gan."

Atkal sekoja skaisti nomaskēts izaicinājums. "Saderam, ka nevari."

Atkal bija ilgs klusums. Drēbes viņas rokās bija kļuvušas aplam smagas. Atslēgas mehānisms sastāvēja no neliela roktura, ko vajadzēja iespiest uz iekšu un tad pagriezt. Atbrīvotam tam vajadzēja izdot vieglu klikšķi, un Nana gaidīja šo skaņu. Rīkoties vajadzēja ātri. Viņa negribēja mani savainot, pārāk strauji atverot durvis, taču tā šķita vienīgā iespēja.

Es nespēju pretoties. Klik.

Nana veikli pagrūda durvis, un tās atvērās ātrāk, nekā viņa bija gaidījusi. Vēl arvien siltā, svaigi salocītā veļa izvēlās uz grīdas. Es tiku nogāzts no kājām, iekams paspēju aizmukt. Nobijies sēdēju un brēcu.

Nana steidzās aizvērt durvis, tad pienāca man Idāt, lai nomierinātu.

Tobrīd man bija tikai divarpus gadu, un jau tad Nanai bija skaidrs, ka viņas bērnaukles karjera ir galā.

No mākoņiem

Nana bija manas mātes māte, bet Buba tēva māte. Buba bija stipra un sirsnīga vecās pasaules stila vecāmāte, kura izdāļāja varenas, šmaukstošas eiropiešu bučas uz vaigiem tādas, kas Hūveram liktu nosarkt. Viņa bija dzīvības pilna, ar neizmērojamu enerģiju un visnotaļ pikantu humora izjūtu, kas nereti lika mulst dažam labam "konservatīvākam" radagabalam. Svētku pusdienās viņa sēdināja mani sev blakus; kad es pie viņas nakšņoju, Buba no rīta veda mani uz dārzu lasīt zemenes un citus augļus, pēc tam gatavoja varenas brokastis. Tad viņa nēsāja mani apkārt, turēdama vienā rokā bez piepūles itin kā spalviņu -, kamēr pati uzkopa telpas, slaucīja putekļus, darbojās ar putekļu sūcēju un runāja pa telefonu. Man patika šī kustība, ceļojuma sajūta cauri telpai, neliekot lietā kājas. Vairāk un ātrāk — to vien man gribējās. Ak, kā es viņu mīlēju!

Kādā janvāra dienā Buba nokļuva slimnīcā un vairs no tās neiznāca.

Šķiet, guļot slimnīcas gultā, viņa sajutusi sāpes krūtīs, pasniegusies pēc pogas, lai izsauktu medmāsu, bet bijis jau par vēlu.

Vecākiem bija kaut kā jāskaidro Bubas pēkšņā pazušana no manas dzīves.

"Viņa ir devusies pie miera," man paskaidroja. "Un vairs nemodīsies."

Teikto mazliet apdomājis, es atvairīju šo domu. "Es varu viņu uzmodināt," es sacīju. "Varu saderēt: ja ieliksim viņai mutē trīs aspirīna tabletes un es palēkāšu viņai pa vēderu, viņa būs augšā kā likts." Lēkāšana pa vēderu bija mana papildu stratēģija, kaut kas tāds, ko ņemt talkā gadījumā, ja uz mēles kūstošā aspirīna garša nebija pietiekams stimuls viņai atvērt acis un atgriezties dzīvē.

Tā bija viena no nedaudzajām reizēm, kad atceros redzējis savu tēvu raudam.

Drīz pēc tam tika sarīkotas bēres. Man nebija ļauts tajās piedalīties. Vecākiem šķita, ka redzēt savas vecāsmātes nedzīvo ķermeni

> ' >

piecu gadu vecam bērnam varētu būt pārlieku traumējoši. Buba bija aizgājusi, un visi varēja no viņas atvadīties. Tikai ne es.

Nakti es gulēju gultā un domāju par vecomāti. Reizēm es klusiņām raudāju. Man viņas pietrūka, tomēr, lai arī es šo jēdzienu vēl īsti neizpratu, mani nebija beigu izjūtas.

Turklāt es zināju, ka, lai arī man nebija ļauts pateikt Bubai ardievas, viņa mani nebija aizmirsusi. Es skaidri zināju, kur viņa mīt, un zināju arī, ka viņa mani pieskata, kā to bija darījusi allaž. Es to nešaubīgi zināju, jo viņa mēdza man palīdzēt, kad man tas bija vajadzīgs, kā reizēs, kad kopā ar draugiem rotaļājos pagalmā un sākās lietus. Visi gribēja iet mājās, rotaļa līdz ar to būtu galā, bet tad es viņiem teicu: "Gaidiet tepat. Tūlīt būšu atpakaļ." Kamēr visi drūzmējās zem lieveņa nojumes, es jozu aiz mājas stūra, kur neviens mani nevarēja redzēt, un, atgāzis galvu pret debesīm, teicu: "Buba, vai tu, lūdzu, nevarētu pārtraukt šo lietu?"

Un biežāk vai ne tik bieži lietus patiešām beidzās. Tā vien likās, ka Buba patiesībā nemaz nav mani atstājusi.

Nedienas skolā

Drīz pienāca laiks apmeklēt sākumskolu. Skola mani trakoti garlaikoja jau kopš brīža, kad pārkāpu tās slieksni. Lielākā daļa mana laika aizritēja nomoda sapņos, bet tās nebija maziem zēniem raksturīgās fantāzijas sist bumbu, būt varonim, uzvarēt briesmoņus. (Nu labi, reizēm es uzvarēju kādu milzīgu tornado vai pat vairākus pēc kārtas… Bet vai tad to nedara ikviens?) Biežāk gan es iztēlojos, ka esmu Delfu orākuls. Patiesībā es nemaz īsti nezināju, kas tas Delfu orākuls tāds ir, tomēr iztēlojos sevi sēžam nomaļā alā, palīdzot cilvēku pulkiem, kas, ierazdamies pie manis pēc padoma, bija pārvarējuši milzu attālumus.

Apcerēju arī darbības, par kurām vienkārši zināju, ka tās ir iespējamas, kā, piemēram, izlaist rokas cauri sienām. Biju pārliecināts: ja es uz kādām trim dienām ieslēgtos guļamistabā, tad gan jau izdomātu, kā to izdarīt. Gana dīvaini, ka neviens nevēlējās man to ļaut. Varbūt viņi paši bērnībā bija kaut ko līdzīgu izmēģinājuši un secinājuši, ka tā ir tīrā laika izniekošana.

Ja manu nomoda sapņošanu skolotāji nosodīja, tad, domājams, vēl vairāk viņiem nepatika mans uzmanības trūkums. Es bieži biju dauzonīgs, slikti uzvedos un pievērsu sev uzmanību vai arī ignorēju viņus un aizklīdu pats savā pasaulē. Pirms mans pirmais skolas gads bija galā, es tik daudzkārt biju sagādājis nepatikšanas, ka māte skolas direktora priekšā apraudājās.

"Kad tam reiz pienāks gals?" viņa šņukstēja, neapzināti atkārtodama tos pašus vārdus, kuri bija nākuši pār viņas lūpām, laižot mani pasaulē.

"Tad, kad viņš sāks par kaut ko interesēties," atbildēja direktors.

"Kad tas mēdz notikt?"

"Tas var notikt kuru katru brīdi." Mirkli klusējis, direktors bezpalīdzīgi iesmējās. "Ar manu dēlu nekas tāds nenotika līdz pat koledžai."

Nebija jau tā, ka man nebūtu nekādu interešu; tām gluži vienkārši nebija nekāda sakara ar skolu. Kad vectēvs iedeva man kastīti ar veciem, salauztiem rokaspulksteņiem, es jutos gluži vai apburts. Tajos laikos (pirms digitālās revolūcijas) pulksteņi vēl bija sarežģīta sīku, savstarpēji iedarbojošos daļiņu mistērija. Ikreiz, kad kāds no viņa pulksteņiem salūza un remonta darbnīcā to vairs neņēmās labot, viņš ielika pulksteni vecajā cigāru kastē pie pārējiem, kurus bija piemeklējis tāds pats liktenis. Kādu dienu viņš atnesa šo "dārgumu lādīti" ar salauztajiem pulksteņiem man. Neviens no tiem nedarbojās un, protams, visi bija par lielu, lai es pats tos nēsātu, taču mani tas neuztrauca. Es tik un tā gribēju ar šīm ierīcēm rotaļāties, ko ari darīju. Vienu no tiem uzvilku, un pulkstenis sāka tikšķēt. Uzvilku vēl vienu, un ari tas sāka tikšķēt, taču pēc brīža apstājās. Trešais neļāvās uzvilkties, un es to mazliet pakratīju. To, kurš bija sācis iet un tad apstājies, es pāris minūšu cieši turēju rokā.

Pulkstenis atsāka darboties; paturēju rokā to, kuru biju pakratījis, ari tas sāka darboties. Drīz jau es "laboju" savu draugu vecos pulksteņus. Es spriedu, ka tas ir kaut kas pretējs principam lai ari kāds tas būtu —, kas liek pulksteņiem salūzt, kad tos lieto noteikti cilvēki.

Dažiem cilvēkiem spēja labot pulksteņus, tos neatverot, ne tuvu nešķita tik svarīga kā prasme izkrāsot attēlus, nepāršvīkājot pāri malām, un bez aizķeršanās deklamēt fragmentus no Dika un Džeinas. Mani akadēmiskie trūkumi tika uzskatīti par gana nopietniem, lai tad, kad mācījos otrajā vai trešajā klasē, pie mums mājās ierastos sociālā darbiniece, kuras nolūks bija pārbaudīt vidi, kādā uzturos, un secināt, kāpēc netieku galā ar mācībām. Tiklīdz viņa bija ieradusies, es pajautāju šai sievietei, vai viņa varētu man izskaidrot vārda "mūžība" nozīmi. Viņa satraukta pielēca kājās un skriešus metās prom.

"Man par to nāksies runāt ar priekšniecību!" viņa vēl nokliedzās pār plecu.

Ja ari šī sieviete savu apņemšanos izpildīja, ar mani viņa savās jauniegūtajās atziņās netika dalījusies.

Šoreiz beigas

Man tik tiešām bija iemesls apcerēt mūžības ritus, jo ap to pašu laiku man nācās pārciest sava suņa zaudējumu. Kad piedzimu, dobermanpinčere Silka bija jau divus gadus veca, tomēr viņa laipni pieņēma manus zīdaiņa niķus, to skaitā paradumu izmantot viņas apakšlūpu kā rokturi, pie kā pieķerties, lai uzslietos kājās; tādējādi, mācīdamies staigāt, es varēju pie viņas pieturēties. Silka gan sarāvās sāpēs, taču ne reizi man neiekampa un pat neierūcās. Viņa juta, ka esmu bērns un man vajadzīga viņas mīlestība un aizsardzība.

Man patika sajust lietas, kuras, kad tām pieskārās, šķita vēsas, un tādas bija arī Silkas ausis. Kad viņa gulēja blakus manai gultiņai, es pastiepu roku pāri gultas malai un maigi ar diviem pirkstiem •..itvēru viņas vēso ausi. Pieskāriens to acīmredzot sasildīja (man pašam to neapzinoties). Tad es pievērsos otrai ausij; kad sasila arī i.i, atgriezos pie pirmās. Kad abas ausis bija kļuvušas pārāk siltas, lai izraisītu manī interesi, es izlaidu Silku ārā atvēsināties. Pēc minūtēm desmit pie parādes durvīm atskanēja rējiens signāls, pēc kura es zināju, ka viņa ir gatava nākt iekšā un sākt visu no sākuma. Pēc diviem pilniem šī rituāla cikliem es iegrimu miegā.

Kad man bija desmit gadu, Silkai bija divpadsmit (kas atbilst astoņdesmit četriem cilvēka mūža gadiem) un viņai jūtami pasliktinājās veselība. Māte un tēvs vienojās, ka brīdī, kad Silkas labā nekas vairs nebūs darāms, viņi nepakļaus to ciešanām un iemidzinās.

Silkai tas bija vissmagākais gads. Bija reizes, kad šis suns, kurš bija palīdzējis man mācīties staigāt, lai arī kā centās, pats vairs nespēja noturēties kājās. Arī pieaugušajiem bija sāpīgi uz to noskatīties, kur nu vēl bērnam. Tas satricināja visu manu pasauli. Bija laiks viņu vest pie veterinārārsta. Mums bija vairāk nekā skaidrs, ka šis būs tas apmeklējums.

Bija jau gandrīz klāt Pateicības diena. Mēs nolēmām pagaidīt dienu vai divas pēc brīvdienām. Pateicības dienā māte iedeva Silkai lielu šķīvi, pilnu ar tītara gaļu un mērci, ar kartupeļu biezeni un pildījumu. Silka, kuras diētas sastāvā bija ļoti maz no "cilvēku barības", vilcinājās. Izskatīdamās tāda kā samulsusi, viņa uzlūkoja mūs, it kā prasītu piekrišanu, tad nolēma nejautāt un ieturēja savu pēdējo maltīti.

Nākamajā dienā mēs viņu aizvedām pie veterinārārsta. Māte šoreiz palika mājās. Atcerējos Bubas zaudējumu un to, ka manī nebija beigu izjūtas, tāpēc šoreiz uzstāju, ka došos līdzi tēvam. Sēžot uzgaidāmajā telpā starp medicīnas smakām un Normena Rokvela stilā gleznotiem suņiem, kas spēlē kārtis, viss likās dvašojam saltumu. Tēvs iznāca no kabineta un paziņoja, ka Silka tikšot iemidzināta. Vai es gribu būt tur klāt? Sekoju tēvam un veterinārārstam, kad viņi veda Silku cauri veciem gaiteņiem un pa sētas durvīm pagalmā. Pateicu ardievas, tad noskatījos, kā veterinārārsts iedur viņai adatu. Pēc dažām sekundēm Silka lēnām saļima uz grīdas. Tad viņu pacēla un aiznesa uz krematoriju.

Tajā un vēl turpmākajās naktīs es atkal un atkal apraudāju mīļoto būtni. Taču šoreiz tās bija beigas. Bezgalība vairs nelikās tik tālu, nedz arī mūžība tik gara.

Daba/audzināšana

Kad sākumskolu nomainīja pamatskola, biju sācis kaut kā citādi sevi izjust. Es vēl arvien mazliet garlaikojos un daudz laika aizvadīju nomoda sapņos, toties retajos gadījumos, kad man bija darīšana ar patiesi iedvesmojošu un domas rosināt spējīgu skolotāju, es pārspēju visas cerības. Nelaimīgā kārtā tolaik, tāpat kā tagad, šādi skolotāji bija drīzāk izņēmums, nevis likumsakarība.

Mājās valdošā gaisotne ļāva man attīstīties straujāk par saviem gadiem. Vecāki izturējās pret mani kā pret pieaugušu. Viņi nerunāja ar mani kā no augšas, bet, saskatīdami manī cilvēku, kura viedoklim ir nozīme, iesaistīja mani pārrunās un lēmumu pieņemšanā.

Es allaž nevarēju vien sagaidīt, kad atgriezīšos mājās no skolas. Šķita, ka tur vienmēr sastopami interesanti cilvēki. Mani vecāki uzņēma pie sevis visnotaļ plašu draugu loku, kurā bija pārstāvētas visinteresantākās profesijas: antropologi, psihologi, mākslinieki, ārsti, juristi un tamlīdzīgi. (Un, lai to visu padarītu vēl brīnumaināku, šī raibā pulka klātbūtne rosināja lielisku virtuvi, ko ieskāva tīkamas garšas un smaržas.)

Un, tā kā mūsu mājā valdīja tāds brīvdomības gars un manas attiecības ar cilvēkiem bija tik daudzpusīgas, tad bija tikai dabiski, ka turpinājās mans izaicinājums pret vienpusīgu diktatorisku varu vai, atļaušos teikt, vienpusīgas diktatoriskas varas izaicinājums biju es.

Vidusskolas administrācija ļoti stingri raudzījās uz audzēkņu savlaicīgu ierašanos skolā. Lai arī es dzīvoju pastaigas attālumā no skolas, man gandrīz vienmēr iznāca no rītiem nokavēties. Minūte šurp, minūte turp kas tur liels. Toties administrācija tā nedomāja. Ja skolēni ieradās skolā pēc zvana, viņiem bija jādodas pēc novēlošanās caurlaides.

Problēma bija tāda, ka skola šādu novēlošanās caurlaidi neizsniedza, ja skolēnam nebija attaisnojošas zīmes no mājām. Es mēdzu tā tūļāties, ka nekad nezināju, kad nokavēšu un kad ne, un zīmi no mājām nevarēju dabūt, ja neatgriežos, lai palūgtu to mātei. Tā nu man pastāvīgi pietrūka pirmo stundu sākuma daļas. Kāpēc man bija tik grūti iziet no mājām piecpadsmit minūtes agrāk? Tam nebija pamata, taču nekas tik un tā nemainījās. Tā vien šķita, ka mans laika jēdziens jūtami atšķiras no tā, kuru pārvalda visi citi: es spriedu, ka tad, ja no rīta atstāšu māju pulksten astoņos un iešu pietiekami ātri, varbūt man izdosies ierasties skolā septiņos piecdesmit.

Beidzot es pajautāju mātei, vai viņai nebūtu iebildumu, ja nokavēšanas rītos es pats sev uzrakstītu novēlošanās zīmes un vajadzības gadījumā parakstītu tās viņas vārdā. Ņemot vērā manas izredzes palaist garām visu mācībstundu, ja katru rītu atgriezīšos pēc zīmes un tad atkal došos uz skolu, viņa negribīgi piekrita.

Kādu dienu skolas pārzinis pieķēra mani rakstām sev šādu novēlošanās zīmi. Tas bija paštaisns tips, izbijis militārists, kura paša dēls varētu kalpot par sliktas uzvedības etalonu (tas liek padomāt, vai ne?). Norādīdams uz zīmi, ko rakstīju, viņš sašutuma pilnā uzpūtībā norēcās: "Ko tu tur dari?"

"Rakstu sev novēlošanās zīmi," es vēsā mierā viņam atbildēju.

"Tev nāksies doties uz aizturēšanas telpu par savas mātes paraksta viltošanu."

"Nekā nebija. Viltošana ir bez zināšanas vai piekrišanas. Un man ir gan viena, gan otra.:

Šādas atbildes nevairoja skolotāju mīlestību pret mani. "Kā tevi sauc?" pārzinis noprasīja.

"Ēriks Perls." Es piecēlos, savācu savas mantas un ielūkojos šim vīram acīs. "P-E-R-L-S." Tad pagriezos un devos uz savu klasi.

Tā nu starp šiem notikumiem šīm mācībām — ritēja mana bērnība. Mans tēvs kopā ar savu tēvu un brāli bija sīklietu tirdzniecības automātu kompānijas līdzīpašnieks un pārvaldnieks. Viņš bija arī brīvprātīgais policists. Mamma dzīvoja mājās un mūs visus trīs audzināja. Palaikam viņa arī piestrādāja par modeli un piedalījās modes skatēs. Tētis mēdza atstāt māju septiņos no rīta, un mamma pa to laiku stūķēja mums mutēs brokastis kā putns, kas baro savus putnēnus. Nebija iespējams tikt ārā no mājas, iekams nebiji paēdis kārtīgas brokastis un saņēmis līdzi nešanai pilnu otro brokastu kastīti, kurā bija "visas četras uzturvielu grupas" (tajā laikā paraugvecāki bija uz to krituši). Trīspadsmit gadu vecumā bija mans bar-mitzvah[1]. Reizēm svētdienās es kopā ar draugiem apmeklēju baznīcu.

Sākumskola, pamatskola, vidusskola, jauni draugi, eksāmeni, sarīkojumi, autovadītāja tiesību iegūšana, standartizētais izglītības tests un visbeidzot skolas absolvēšana un koledža…

Turpmākā virzība

Man drīz vien nācās atklāt, ka vidusskolas beigšana nenozīmē nekādu "brīvību"; vecāki bija nolēmuši turēt mani savā tuvumā. Bet, kā jau allaž, man bija gluži citas idejas. Kāpēc palikt Ņūdžersijā? Es gribēju doties uz koledžu Kalifornijā. Itin kā es būtu sacījis "Ziemeļpolā"!

"Tas ir pārāk tālu!" Tēvs un māte nebija ar mieru. Nespēja atrast saprātīgu lēmumu samilza nopietnās domstarpībās, kas izvērtās bezjēdzīgā kliegšanā.

Beigu beigās tika atrasts kompromiss: es drīkstēju doties uz koledžu Maiami, Floridā. Vecāki uzskatīja, ka šis plāns ir visnotaļ drošs ne tikai tāpēc, ka Maiami ir divreiz tuvāk par Kaliforniju, bet arī tāpēc, ka Zeida, mans vectēvs no tēva puses, tas pats, kurš man bērnībā tika iedevis pulksteņu kastīti neilgi pēc Bubas nāves bija pārcēlies tur uz dzīvi. Bija doma, ka Zeida viņu vieglprātīgo dēlu varētu paturēt acīs. Es galu galā biju viņa pirmā dēla pirmais dēls.

Taču izrādījās, ka vecāki pazaudēja mani uz veselu gadu.

Es iestājos Maiami Universitātē.

Vecāki man allaž bija teikuši, ka varu kļūt, par ko vien vēlos, ka varu darīt visu, uz ko tik man nesas prāts. Tas ir iedrošinoši, kad augam, taču, kļūstot pieaugušākam un sākot prātot par iespējamo karjeru, man šis iekšējā kompasa trūkums izvērtās par aizvien lielāku un lielāku problēmu. Tas, ka varu būt jebkas un darīt visu, man par ceļa rādītāju vis nekalpoja. Nelaime tāda, ka mani nekas neinteresēja; nebija nekā, uz ko man patiešām "nestos prāts".

Es nekavējoties metos… pilnīgi nesakarīgā mācību programmā. Gada laikā es apsvēru ne mazāk kā trīs fakultātes: psiholoģijas, jurisprudences un modernās dejas. Man nebija ne jausmas, ko gribu darīt. Un kā allaž nekas nesaistīja manu interesi ilgstoši.

Zeida atldāja, ka, dzīvojot savā vaļā Maiami, es attīstos, un viņš gribēja redzēt šī procesa turpinājumu. Neprasot vecākiem atļauju, viņš piedāvāja man iespēju pavadīt otro studiju gadu pie Vidusjūras. Tās bija ārkārtīgi vilinošas izredzes. Kamēr manā galvā peldēja Romas un Atēnu vīzijas, Zeida konkretizēja vārda Vidusjūra nozīmi. Viņam tas bija tāds kā mīļvārdiņš. Šādi viņš dēvēja Izraēlu. Kā allaž aizsteigdamies priekšā situācijai, Zeida izvilka viena kursa studijām Jeruzalemē veltītu brošūru programmu, kas domāta amerikāņu studentiem. Un visbeidzot viņš piedāvāja šo ceļojumu subsidēt. Kā gan mani vecāki būtu varējuši teikt "nē"?

Saldāks par pienu un medu

Vairums studentu, kuri ceļoja uz Izraēlu, devās turp cerībā, ka viņu priekšā no debesīm nolaidīsies Dievs un pa ielām plūdīs piena un medus upes. Protams, viņi piedzīvoja vilšanos. Toties es tur ierados, negaidīdams neko daudz vairāk kā vien gadu prom no ASV. Tā nu bez jebkādām nereālām cerībām sastapt savā ceļā ko īpašu es galu galā iemīlējos it visā. Gads, kad aizceļoju uz Svēto Zemi, bija iespaidiem visbagātākais gads manā tālaika dzīvē. Līdz pat šai dienai es palaikam mostos no sapņiem, kuros atkal esmu starp šiem ļaudīm, senajiem tempļiem un elpu aizraujošajām Sīnāja kalna ainavām.

Atgriezies Savienotajās Valstīs, es no jauna iestigu tajā pašā dzīvē, ko biju aiz sevis atstājis. Lai arī ko es būtu redzējis Svētajā Zemē, tā nebija atklājusi manu sūtību vai arī, ja bija, es to netiku pamanījis. Nu es atkal biju atpakaļ savas dilemmas priekšā: kādu studiju fakultāti izvēlēties.

Gadu pirms došanās ceļojumā man bija radusies ideja. Laikā, ko tiku aizvadījis Maiami, biju guvis pieredzi ar rolfingu dziļo audu masāžas veidu, kura mērķis bija atbrīvot ķermeņa muskulatūru. Daži no maniem draugiem bija izgājuši visus desmit tiem parakstītos rolfinga seansus un sajutuši fiziskās izmaiņas, ko tas viņos radījis. Viņu "pirms" un "pēc" bildes bija viss, kas man vajadzīgs, lai arī es sliektos uz rolfingu.

Šie seansi lika citādi uzlūkot sevi un šķita paveram plašāku skatījumu uz pasauli. Balstīta priekšstatā par prāta un ķermeņa savstarpējo mijiedarbību, rolfinga teorija vēsta, ka tas atbrīvo jūsu muskuļus un šajā procesā palaiž vaļā uzkrātās sāpes fiziskās un emocionālās, senās un nesenās. Bieži vien, izejot šos seansus, jūs atdzīvināt pagātnē pieredzēto, un tā atstātās nogulsnes jūs pamet. Rezultātā nereti tiek pārveidots gan jūsu fiziskais ķermenis, gan arī emocijas. Šī atjaunotā eksistence, brīva no senajām sāpēm, ļauj jums citādi kustēties, citādi pastāvēt un valdīt pār sevi. Un, ja jūs valdāt pār sevi citādi tas ir, ja apdzīvojat citādu fizisko telpu, mainās arī jūsu apdzīvotā emocionālā telpa.

Gan paša priekšstata, gan rezultātu ietekmēts, es spriedu, ka pats varētu kļūt par rolfinga speciālistu. Taču mani vecāki uzskatīja, ka rolfings var izrādīties tikai modes untums, ka tas ar laiku var zaudēt popularitāti un mani kā profesionāli izmest uz sēkļa. Viņi sprieda, ka varbūt es varētu apsvērt iespēju iesaistīties veselības aprūpes jomā, kas izturējusi lielāku laika pārbaudi: hiropraksē. Ja nekas vairāk, tad man vismaz būs diploms, kas var izrādīties noderīgs.

Es piekritu doties uz Bruklinu un aprunāties ar hiropraktiķi, ar kuru mani saveda kopā kāds ģimenes draugs. Šis ārsts iepazīstināja mani ar hiroprakses mākslas un zinātnes pamatfilozofiju. Viņš paskaidroja, ka pastāv visaptverošā pasaules gudrība, kas uztur Visuma līdzsvaru, un katrā no mums mīt šīs gudrības turpinājums, kuru dēvē par iedzimto gudrību un kura uztur mūs dzīvus, veselus un līdzsvarā. Šī iedzimtā gudrība vai dzīvības spēks sazinās ar mūsu pārējo fizisko būtību galvenokārt caur smadzenēm, muguras smadzenēm un pārējo nervu sistēmu mūsu ķermeņa kontroles sistēmu. Kamēr saziņa starp mūsu smadzenēm un ķermeni ir atklāta un brīvi plūstoša, mēs saglabājam sava optimālā veselības stāvokļa potenciālu.

Kad kāds no skriemeļiem sagriežas vai izkustas no vietas, tas var izraisīt spiedienu uz nerviem, tādējādi kavējot vai pārtraucot saziņu starp to mūsu organisma daļu, ko apgādā šie konkrētie nervi, un smadzenēm. Šo traucējumu rezultātā var sākt noārdīties mūsu šūnas un pavājināties pretestības spējas, radot savārgumu, kas jau ir slimības priekšvēstnesis. Ko tad dara hiropraktiķis? Viņš novērš traucējumus, kam par iemeslu ir nepareiza mugurkaula skriemeļu pozīcija (tā dēvētā subluksācijd), un ļauj dzīvības spēkam atkal atgūt pārsvaru, atjaunojot mūsos veselīgu līdzsvaru. Citiem vārdiem, šī ir dziedināšana, novēršot cēloni, nevis notušējot vai apārstējot simptomu.

Kad piepeši sapratu, ka galvassāpes cilvēkiem nerodas no iedzimta aspirīna trūkuma smadzenēs kā to mums cenšas iedvest televīzijas reklāmas un ka ir kaut kas, ko varu tajā visā darīt, es nolēmu kļūt par hiropraktiķi. Es neapstājos, lai apcerētu šī soļa atbildīgumu, nedz arī centos paredzēt tā lomu manā turpmākajā dzīvē. Sinhronitātes jēdziens tad vēl nebija plaši pazīstams.

Pilnīgi negaidot notika kaut kāds "klikšķis". Mani pārplūdināja atmiņas par bērnības fantāzijām vai varbūt tās bija vīzijas? -, par to, ka palīdzu cilvēkiem kā Delfu orākuls. Varbūt tas bija veids, kā tagad varēju kaut ko šajā jomā darīt. Vienīgais, ko tajā brīdī apzinājos, bija tas, ka ārsta teiktais bija aizskāris manī kādu stīgu. Tajā visā jautās kaut kas lielisks, un ar to man pietika. Biju gatavs spert pirmo soli jaunā virzienā — tādā, kas beidzot vedīs mani tuvāk manai sūtībai.

CETURTĀ NODAĻA Ceļš uz jauniem atklājumiem

"Protams, ka tu esi ekstrasenss, tikai tu pats to neesi apjēdzis." Mana draudzene Debija Leisena

Atkal skolā

Bruklinas hiropraktiķis, ar kuru tiku runājis, ieteica man Klīvlendas Hiroprakses koledžu Losandželosā. Es tajā pieteicos un tiku uzņemts.

Notika tā, ka mani vecāki galu galā tomēr pazaudēja savu dēlu un pazaudēja tieši Kalifornijā, kurp es visu laiku biju gribējis doties. Toties viņi beidzot bija panākuši, ka būšu dakteris, un tas, manuprāt, šajā situācijā ieviesa zināmu līdzsvaru.

Nemūžam neaizmirsīšu savu pirmo dienu hiroprakses koledžā. Frešmeņu kurss bija milzīgs vairāk nekā astoņdesmit studentu. Lai mūs visus satilpinātu, nācās atvērt bīdāmo sienu starp divām telpām. Pasniedzējs lūdza katru no mums īsumā izklāstīt iemeslu savai vēlmei kļūt par hiropraktiķi. Viņš sāka ar studentu, kurš sēdēja pirmās rindas kreisajā galā, kas, protams, izrādījās vistālāk no vietas, kur sēdēju es, — pēdējā rindā, telpas labējā kaktā. Tad nu sākās lielā stāstīšana krustām šķērsām tā virzījās pa studentu rindām. Es sēdēju un klausījos stāstu pēc stāsta: par to, kā viens students pirms vizītes pie hiropraktiķa bijis paralizēts, otram izgaisis vēzis, trešajam tikusi atjaunota redze, vēl cits ticis atpestīts no migrēnas, kas to mocījusi visu mūžu, atkal un atkal, nebeidzama izdziedināšanām veltīta litānija, pārlieku neparasta ikvienam, kurš pats nav hiropraktiķis. Jo sevišķi man. Zeida hiropraktiķus vēl arvien dēvēja par "mugurlaužiem".

Visbeidzot pienāca mana kārta. Astoņdesmit trīs galvas pagriezās, lai dzirdētu manu stāstu — pēdējo šajā dienā. Vai manējais patiešām būs kulminējoši episks tāds, kas liks pārējiem studentiem mesties no telpas tieši savā mirdzošajā jaunajā dzīves ceļā? Diezin vai. Es savā kursā biju vienīgais, kurš pat ne reizi nebija apmeklējis hiropraktiķi. Šī iemesla dēļ es vēl arvien īsti skaidri nezināju, kas tas hiropraktiķis tāds ir. Atcerējos tikai izrāvumus un druskas no tā, ko man kādas divdesmit minūtes bija stāstījis ārsts par traucējumu novēršanu un par to, kā panākt, lai ķermenis pats sevi izdziedina. Šīs premisas jēga, kad tā man tika izskaidrota, šķita tik nevainojama, ka man pat nebija ienācis prātā to pārbaudīt, izpētīt vai pārrunāt ar citiem. Es piecēlos, pārlaidu skatu telpai un dzirdēju pats sevi paziņojam: "Nu… tas tā forši izklausījās."

Neizdodas tātad pārāk centies

Te nu es tagad biju atpakaļ skolā, tomēr šoreiz viss šķita nedaudz citādi. Šoreiz tā bija skola un fakultāte, ko pats biju izvēlējies. Tā bija milzu atšķirība.

Nebiju nekāds grāmatu tārps, man patika saieties, ballēties un iepazīt savu jauno pilsētu. Sameklēju nepilnas slodzes darbu kurpju veikalā, jo, lai arī vecāki sūtīja man naudu mācību izdevumu segšanai, man gribējās nopelnīt kādus papildu dolārus, lai varētu darīt to, ko pats gribu. Kādu dienu nopirkt kurpes iegriezās kāds klients, kurš bija seismoloģijas laboratorijas zinātniskais līdzstrādnieks. Iepirkšanās gaitā viņš nevilšus ieminējās, ka laboratorijā prognozēta zemestrīce, tā notikšot dienvidu Kalifornijas apgabalā tuvāko divdesmit četru stundu laikā.

"Vai tu to šeit pateici vēl kādam?" es apjautājos.

"Nē, neteicu vis."

"Tas labi. Tad nesaki arī," es pasmaidīju. Viņš saprotoši atsmaidīja pretī, tad samaksāja par kurpēm un izgāja no veikala.

Dažas minūtes pēc tam, kad šis pircējs bija atstājis veikalu, es notēloju, ka mani pārņēmusi priekšnojauta, un paziņoju saviem darbabiedriem, ka jūtu: tuvāko triju dienu laikā būs zemestrīce.

Notika tā, kā tika "pareģots". To sajuta visi, un par to tika vēstīts arī ziņu raidījumos. Uz maniem darbabiedriem tas atstāja visnotaļ spēcīgu iespaidu.

Pēc dažām dienām — un šoreiz bez jebkādas seismologa iejaukšanās mani pārņēma sajūta, ka būs vēl viena zemestrīce. Es drosmīgi izmantoju iespēju un paziņoju arī par šo. Ticat vai ne, bet tā tik tiešām notika.

Bija tā, it kā manī kaut kas būtu pavēries. Turpmāko divu vai trīs gadu laikā es pareizi pareģoju divdesmit vienu no divdesmit četrām zemestrīcēm.

Kādu pēcpusdienu mans istabas biedrs atnāca mājās un atrada manis atstāto zīmīti: Zeme drebēs. Vēlāk viņš stāstīja, ka zemestrīce sākusies tieši brīdī, kad viņš lasījis zīmīti. Puisim līdzi bijusi viņa draudzene, tā stāvējusi blakus un nemitīgi… kliegusi.

Kādu citu dienu, vienatnē ieturēdamies restorānā, es sajutu nākamās zemestrīces tuvošanos, tādu kā "velšanās" kustību. Tās intensitātei pieaugot, es pārlaidu skatienu telpai. Neviens uz to nereaģēja. Netrīcēja neviena ūdensglāze, lampas nekustīgi karājās virs galvas. Tomēr es sajutu lampu šūpošanos. Man tas bija absolūti reāli. Piecēlos un steigšus devos ārā uz ielas. Nevarēju saprast, kāpēc to nejūt neviens cits, kāpēc visapkārt turpinās Meiberijas monotoni normālā dzīve.

Tas šķita kas neiespējams. Zeme vēl arvien līgojās. Es to jutu. Tā bija ilgākā viļņojošā zemestrīce, kādu biju piedzīvojis; tomēr šīs sirreālās kustības savienojums ar faktu, ka neviens, atskaitot mani, to nav pamanījis, lika man secināt, ka varbūt tā nemaz nenotiek.

Nokaunējies atgriezos restorānā. Biju priecīgs, ka pusdienoju viens; izskaidrot savu pēkšņo mešanos ārā uz ielas būtu mazliet… sarežģīti.

Bet, ja jau tā nebija īsta zemestrīce, varbūt tā bija kārtējā priekšnojauta. Cita izskaidrojuma nebija.

Mājupceļā no restorāna es piestāju veļas mazgātavā, lai paņemtu savu veļu, un ieminējos tās darbiniekiem, ka šovakar trīcēs zeme. Viņi visi smējās.

Tās pašas dienas vakarā patiešām notika zemestrīce. Epicentrs bija Kalversitijā, akurāt tur, kur mitinājās cilvēki, kuriem piederēja veļas mazgātava.

Pēc dažām nedēļām, kad biju sakrājis pietiekami daudz netīrās veļas, lai piepildītu ar to pusduci pamatīgu spilvendrānu, es atkal devos uz mazgātavu. Cenzdamies kaut ko saskatīt pāri saiņiem, ko stiepu rokās, es sataustīju durvis ar kāju. Uzmanīgi atstūmis tās vaļā, ar kāju purngaliem centos atrast leti. Pēkšņi atskanēja tik skaļa balss, ka taisni jābrīnās, kā nenometu visus trīs veļas maisus zemē.

"Tas ir viņš! Tas ir tas īstais!" spēcīgā Krievijas ebreju akcentā iesaucās sieviete aiz letes. "Te ir mana adrese," viņa teica, spiezdama man saujā steigā uzšņāptu zīmīti. "Es gribētu, lai jūs man piezvanītu pa telefonu, pirms sāksies nākamā!"

Kopš tā laika ikreiz, kad ienācu šajā veļas mazgātavā, man tika lūgts pareģot nākamo zemestrīci. Un es ari centos, lai gan tas, šķiet, ne vienmēr piepildījās. Pareģojumu nevarēju izspiest no sevis ar varu; tie nāca tikai tad, kad biju nodarbināts pats ar savām domām.

Pats to lāgā neapzinādamies, es biju apguvis dziļu patiesību: ja neizdodas, tātad esi pārāk centies.

Atdzimšana

Šad un tad es sagrabināju no sava studenta budžeta pietiekami daudz naudas, lai apmeklētu dubultseansu kinoteātri, kas atradās turpat aiz stūra. Kādu pēcpusdienu es ierados tieši tajā brīdī, kad sakās otrā jeb "B" filma — Atdzimšana ar Eilenu Bersteinu galvenajā lomā. Protams, apzīmējums "B" šai filmai bija tikai tās izrādīšanas secības dēļ, jo mis Bersteina par lomu šajā filmā bija nominēta Akadēmijas balvai kā labākā aktrise.

Atdzimšana veidota pēc kādas sievietes, vārdā Edna Meja, dzīvesstāsta. Edna pēc auto katastrofas slimnīcas operāciju zālē nomirst… lai pēc tam atgrieztos dzīvē. Pēc kāda laika sieviete atklāj, ka viņai piemīt dziedināšanas spēks, "uzliekot rokas". Tikai pieskaroties cilvēkiem un vienlaikus iepludinot sevi mīlestību, viņa los izdziedina. Reizēm Edna, atbrīvojusi kādu cilvēku no slimības vai savārguma, uzņem to pati, taču pēc tam no šiem simptomiem

allaž tiek vaļā. Citkārt izdziedināšanas ir kā mīlestības dāvana, viņai

pašai neko nepārņemot.

Sī filma mani tā apbūra, ka pēc tam, kad biju noskatījies pirmo no dubultseansā iekļautajām filmām lai arī kas tā bija -, es paliku noskatīties Atdzimšanu otrreiz. Tad atvedu savus draugus noskailties šo filmu. Vēlāk atvedu vēl lielāku draugu baru. Man nebija ne jausmas, kālab man gribējās šo filmu skatīties atkal un atkal. I .ai gan interesants tajā šķita arī dziedniecības aspekts, tas, kas tajā laikā mani patiešām aizrāva, bija līdzība starp filmā attēlotās Ednas Mejas tuvās nāves pieredzi un to, kam manas piedzimšanas dienā bija gājusi cauri mana māte. Ko tādu nekad nebiju redzējis, nedz arī biju kaut ko lasījis par šo tematu, un tā nu šī filma precīzi aprakstīja manas mammas pieredzi. Ikreiz, kad to skatījos, mani pārņēma sajūta, it kā es būtu uzmetis aci kaut kam dīvaini pazīstamam. Bija tā, it kā es teju, teju kaut ko ieraudzīšu, teju, teju kaut ko atcerēšos. Kaut ko…

Citi mājieni

Studiju laikā es atklāju arī tā saukto "psihometriju" spēju vai mākslu iegūt informāciju par cilvēkiem, pieskaroties vai turot rokā tiem piederošu priekšmetu, parasti rotaslietu, ko tie nēsājuši. Ieraudzījis kādu to darām, izmēģināju pats un atklāju, ka tas man paver pa kādai pārsteidzoši precīzai atskārsmei par cilvēkiem, kurus varbūt pat nekad neesmu redzējis. Neilgajā laikā, kamēr ielauzījos šajā procesā, es atklāju divus ar to saistītus "noslēpumus": jo ciešāk es ar pirkstiem aptveru dārglietu, jo labāk spēju koncentrēties; un, jo ātrāk es runāju, jo precīzāka ir manis paustā informācija. Objekta neatlaidīga izpēte ar pirkstiem šķita nomierinām manu prātu, apmēram tāpat kā daudziem no mums prāts atslābst un top mierīgs, vadot auto. Ātrāka runa, kā redzams, neatvēl laiku paša minējumiem. Prāta klusumā dzima atskārsmes; runas ātrums veicināja drosmi izteikt tās vārdos.

Šos vērojumus es minu ne tikai tāpēc, ka tie man bija svešādi, bet arī tāpēc, ka jau tajā agrīnajā vecumā sajutu ietekmes no "citurienes".

Ārpus šiem savā ziņā spilgtajiem notikumiem manai pamata aktivitātei minētajā laika posmā bijušie pamatskolas un vidusskolas skolotāji nemūžam nenoticētu: es apmeklēju lekcijas un mācījos. Nu labi, mana "lekciju apmeklēšanas" versija bieži izpaudās kā sēdēšana telpas beigās ar paceltu roku, lai pateiktu: "Šeit." Tomēr, gluži tāpat kā savā agrākajā skolas karjerā, arī tagad es pamanījos sapelnīt labas atzīmes… un beigu beigās absolvēt koledžu ar hiropraktiķa grādu.

Es neviļus biju pierādījis savas bērnības skolas direktora teikto vārdu patiesīgumu. Biju atradis to, kas mani interesēja, un galu galā apņēmies kaut kā virzīt savu dzīvi.

Drudzis un viesi

Tas notika 1983. gadā neilgi pēc tam, kad biju pabeidzis koledžu. Kādu dienu es sapratu, ka jūtos mazliet nevesels: sāpēja kauli, bija galvassāpes un drudzis. Neķēros uzreiz pie aspirīna lietošanas, lai tādējādi nodzītu drudzi, jo zināju, ka drudzim ir savs mērķis, un gribēju ļaut tam iet savu gaitu. Tā nu es nolikos gultā, satuntuļojos, dzēru daudz šķidruma un skatījos televīziju (televīzijas skatīšanās bez vainas izjūtas: bez šaubām, lielākā priekšrocība, esot slimam mājās, gultā). Taču pēc dažām dienām nospriedu, ka tomēr jāveic kas aktīvāks, lai šo drudzi kaut cik mazinātu. Tā nu es katru vakaru krāvu sev virsū segas, mežonīgi svīdu un nakts laikā vismaz divreiz mainīju palagus un pidžamas.

Ik rītu atmodies, es nejutos ne par mata tiesu labāk kā iepriekšējā dienā. Beidzot es padevos un zvanīju ārstam. Viņš man parakstīja tailenolu ar kodeīnu. Tas varēja būt viens no pašiem pirmajiem tailenoliem ar kodeīnu — patiešām lielu devu —, jo, lai liktu man atslēgties / love Lucy maratona laikā, tur nu noteikti vajag veselu kravu kodelna. Un, atzīšos: pēc tam, kad tiku sagrūdis sevī šīs tabletes, visa turpmākā diena bija viens vienīgs sarkanu matu un kubiešu akcenta mākonis.

Temperatūra cēlās: 105, 106, 107 [2] . beidzot pēc kārtējās palagu un pidžamu mainīšanas nakts (biju pārliecināts: ja turpināšu tādā pašā garā, drudzis mitēsies), es atvēru acis un uz īsu brīdi ieraudzīju, ka man ir "kompānija". Gultas kājgalī stāvēja pulciņš "ļaužu". Šķiet, viņu bija kādi septiņi dažāda garuma un resnuma; citi gari, citi īsi, bet viens gandrīz vai punduris. Viņi tur palika pietiekami ilgi, lai es viņus ieraudzītu un arī viņi ieraudzītu, ka esmu tos redzējis.

Tad "ļaudis" pazuda. Pirms mans prāts bija paguvis apzināti apstrādāt tikko redzēto, es dziļi ieelpoju. Šī ieelpa šķita līdzīga jaundzimušā pirmajam elpas vilcienam: tā likās mana pirmā ieelpa dienas laikā it kā kopš brīža, kad atvēru acis, līdz brīdim, kad mani "viesi" izgaisa, es nebūtu elpojis. Kad ievilku elpu, es to sajutu un saklausīju klusu dārdoņu krūtīs. Piepeši es sapratu: es mirstu.

Piezvanīju savam ģimenes ārstam un pateicu viņam, ka tūlīt būšu klāt, tad zvanīju uz taksometru servisu un lūdzu, lai man atsūta auto ar gaisa kondicionētāju, jo patlaban bija vasaras karstuma vilnis, turklāt man bija drudzis. Man bija pašam savs karstuma vilnis.

Lai ari tikko spēju nostāvēt kājās, tomēr kaut kā aizkļuvu līdz durvīm un pēc tam ārā uz ielas. Piebrauca taksis… protams, bez gaisa kondicionētāja. Tomēr es tajā kā pa murgiem ierausos.

Ārsts savā kabinetā izdarīja man plaušu rentgenu un ieteica doties taisnā ceļā uz slimnīcu. "Nekavējieties ne mirkli," viņš piekodināja. Izrādījās, ka man ir plaušu karsonis. Sapratis, ka mani gaida kas vairāk par īslaicīgu slimnīcas apmeklējumu, es atkal kāpu taksī un devos mājās, lai paņemtu pidžamu, zobu suku un citas lietas.

Tajā laikā man nebija veselības apdrošināšanas, tāpēc apgabala slimnīcā man nācās gaidīt krietnu brīdi, iekams tiku tajā uzņemts. Nākamajā rītā mani pārvietoja uz telpu, kur desmit dienas no vietas es nogulēju ar caurulītēm, skābekli… un iekšzemes aviolīniju cienīgu pārtiku. Kad beidzot tiku atbrīvots, biju nokrities svarā līdz 138 mārciņām te jāpiebilst, ka esmu sešas pēdas garš. Vēlāk mans ģimenes ārsts atzinās: viņam bijušas ļaunas aizdomas, ka es neizdzīvošot.

No slimnīcā pavadītā laika neko daudz neatceros, taču zinu, ka tiku pazaudējis labu tiesu savas īslaicīgās atmiņas. Varbūt tās bija ārkārtīgi stiprā drudža sekas.

(Runājot par pārkarsušām smadzenēm: vai kādreiz esat pamanījuši, cik līdzīgi skan vārdi "sviedri" un "biedi"? Abiem ir vairākas kopīgas skaņas. Un katrs no tiem spēj izsaukt otru.) Kas tad īsti bija šie cilvēki, kurus mājās redzēju stāvam savas gultas kājgalī? Vai tie bija pavadoņi? Gari? Sargeņģeļi? Vai kaut kāda starpdimensiju novērotāju grupa? Bet varbūt tās bija tikai drudža izraisītas parādības citiem vārdiem, māņu tēli? Vai arī parādības, kuras patiešām eksistē, taču es tās spēju ieraudzīt, tikai pateicoties drudzim, tas ir, būtnes, kuras mīt vienā no vienpadsmit (līdz šim) iespējamiem eksistences līmeņiem (atbilstoši šodienas kvantu teorijas doktrīnām)?

Es nezinu. Bet viens gan ir skaidrs: ja dienā, kad man sāka dārdēt krūtīs, es nebūtu ieraudzījis šos viesus, tad būtu vienkārši i lu pinājis sulas dzeršanas un tuntuļošanās režīmu un, visticamāk, nomiris.

Nekam tādam es nebiju gatavs, man galu galā bija citi plāni. Un, kas zina, varbūt attiecībā uz mani bija plāni vēl arī kādam vai kaut kam.

Vēlreiz Atdzimšana

Profesionālās izglītības apguves process, kuru biju izvēlējies, prasīja, lai es kļūtu par "eksterņu", būtībā par "studentu-ārstu" licencēta hiropraktiķa birojā. Lai arī daudzējādā ziņā noderīga, par ienesīgu darbu šī jaunā hiropraktiķa karjeras fāze nekādi nebija uzskatāma. Kā vairumam ļaužu, arī man bija priekšstats, ka ikviens ārsts zina, kā vadīt savu biroju. Biju kļūdījies. Praksē, kurai pievienojos, bija daudz trūkumu. Smagākā problēma neapšaubāmi bija attiecības ar pacientiem. Man ar saviem darba devējiem bija vienošanās, ka maksāju tiem piecdesmit procentu no tā, ko saņemu no pacientiem. Tā kā ar saviem pacientiem viņi apgājās, ja drīkst tā teikt, ne gluži karaliski, nebija nekāds brīnums, ka ar mani tie apgājās vēl divreiz sliktāk. Un, pateicoties tam, kā viņi apgājās ar saviem pacientiem, daudzi no tiem otrreiz uz šejieni vairs nenāca.

Ar nieka piecdesmit procentiem no tā, ko es saņēmu, un nepastāvīgu pacientu loku es spēju nomaksāt īri vai nu tikai par biroju, vai tikai par dzīvokli. Jo ilgāk es strādāju kā eksterns, jo lielākos parādos iedzīvojos. Jo vairāk naudas biju parādā, jo mazāk iespēju man bija no šīs prakses aiziet, līdz beidzot pēc trim gadiem man nācās to izdarīt vai arī pilnīgi atteikties no savas karjeras.

Tā nu es aizgāju.

Lai vai kā, no šīs pieredzes es ieguvu pāris labumu. Viens no maniem pacientiem izrādījās cieši saistīts ar filmu Atdzimšana, kas, kā jau minēju, bija kļuvusi par vienu no manām mīļākajām filmām. Kāda cita paciente izrādījās Kinomākslas un zinātnes akadēmijas locekle, un viņa mani aizveda uz tā gada Akadēmijas balvu pasniegšanu. Te nu es biju: sēdēju balkonā un vēroju notiekošo. Pagriezies atpakaļ, pēkšņi ieraudzīju, ka Eilena Bersteina, viena no nominētajām aktrisēm, kura līdz tam bija sēdējusi galvenās zāles pirmajā rindā, bija atnākusi un apsēdusies tieši man aiz muguras. Cik dīvaini, es nodomāju. Nebiju nemaz pamanījis, ka vakara sākumā šī sēdvieta būtu bijusi brīva.

Pēc brīža viņa piecēlās un aizgāja. Vairāk viņu privāti netiku sastapis, un nevar arī sacīt, ka es par to būtu daudz domājis: par šo "gandrīz iepazīšanos" un citiem dīvainiem atgadījumiem, kas apzīmogoja manu dzīvi, kā "būtnes" gultas kājgalī, zemestrīču pareģošana, psihometrija, pulksteņi, kuri paši "salabojas"…

Nedomāju par to vismaz līdz brīdim, kad pēc trīspadsmit gadiem sākās neparastās izdziedināšanas.

Melrouzpleisas spoks

Kā jau bijušais eksterns, kas dzīvo pastāvīgā laika un naudas trūkumā, es ķēru pirmo vietu, kas kaut cik atbilda manam budžetam vienu guļamistabu pārbūvētā augšstāva divu guļamistabu dzīvoklī Melrouzpleisā, ko dalīju ar diviem psihologiem. Melrouzpleisu — visus trīs kvartālus daudzi uzskata par vienu no Losandželosas interesantākajām un smalkākajām ielām, taču cilvēki, kuri izteikuši šādus novērtējumus, kā var saprast, nekad nav redzējuši manu biroju. Tas, ka pacientiem nācās vilkties augšup pa kāpnēm, nebija vienīgā problēma. Kā visiem zināms, Losandželosā neviens nepārvietojas citādi kā ar auto, un noparkoties Melrouzpleisā bija gandrīz neiespējami. Šis apstāklis mani iedvesmoja noslēgt vienošanos par autostāvvietu ar cilvēkiem, kuriem šajā kvartālā piederēja mākslas un senlietu veikaliņi. Tādējādi mani vissnobiskākie pacienti varēja plātīties, ka viņu hiropraktiķim esot pašam savs autostāvvielas šveicars.

Bet tas viss nāca ar laiku. No sākuma pati lielākā problēma man bija izdomāt, kā manā rīcībā esošo guļamistabu pārveidot noderīgā liiroprakses telpā. Ierīkojot vairākas visnotaļ dīvainas konfigurācijas .nstēšanas kabīnes, es no vienas guļamistabas izveidoju trīs telpas. Savukārt "brokastu istabu" es pārvērtu par reģistratūru, iespiežot rakstāmgaldu ar visu reģistratori visšaurākajā virtuves zonā, kādu vien spējat iztēloties. Tad es nolīgu celtniekus, lai to paveiktu praktiski.

Ikviens, kuram jelkad bijusi darīšana ar pārbūvi, zina, ka šis ilarbs var vilkties un vilkties, pārsniedzot visus budžeta un laika limitus. Galu galā man izbeidzās nauda un es nespēju pierunāt banku aizdot man vēl.

Ik rītu es nācu uz savu pa daļai pabeigto biroju, lai pieņemtu tur pacientus un papildus nodotos vēl divām darbībām: zvanītu uz banku, cenšoties pierunāt aizdot man vēl kaut cik naudas, un pievilktu skrūves savām jaunajām gaismas ierīcēm. Kopš biju uzzinājis, cik maksā viens iebūvēts plafons (27 dolāri), un pieskaitījis vēl klāt būvuzņēmēja noteiktās darba izmaksas, mana ideja par izkliedētu apgaismojumu bija izkūpējusi gaisā kā dūmi.

Kaut kāda iemesla dēļ gaismas ķermeņu skrūves katru rītu bija pašas "atskrūvējušās" un izlīdušas no savām vietām par krietnām trīsceturtdaļcollām. Mans birojs atradās uz dzīvas ielas stūra, tātad nebija izslēgts, ka skrūves padarīja vaļīgas satiksmes vibrācija. Tā nu es ik rītu no jauna tās iestiprināju. Tas bija kā apburts loks: banka pievilka skrūves man, un es pievilku skrūves savām gaismas ierīcēm.

Reiz vēlu vakarā, pēc tam, kad mans "personāls", proti, sieviete, kas tik daudz laika pavadīja, vīlējot nagus, ka man bija jābrīnās, kā viss, kam viņa pieskārās, nebija notriepts ar asinīm, bija aizslēgusi durvis un devusies mājās, es vēl uzkavējos, lai veiktu korekciju kādam vēlīnam pacientam. Manu uzmanību saistīja it kā kustība, un, palūkojies tās virzienā, es ieraudzīju cilvēku, kurš soļoja lejup pa gaiteni garām korekcijas kabineta durvīm. Es zināju, ka ēkas ārdurvis ir aizslēgtas, tātad nevienam nebija iespējas te iekļūt. Tomēr šo cilvēku es redzēju pilnīgi skaidri: viņš bija kādas piecas pēdas un desmit collas garš, ar apaļu seju un īsi apcirptiem, viļņainiem matiem. Vīrietis bija ģērbies pelēkā blīva auduma mētelī un izskatījās apmēram trīsdesmit gadu vecs.

Man nebija nekādu šaubu, ka tas ir spoks.

Nākamajā rītā, izstāstījis par redzēto abiem psihologiem, ar kuriem kopā īrēju šo dzīvokli, es pārsteigts atklāju, ka viņi par šo viesi ir jau informēti. Man psihologi par to nebija ieminējušies, jo tiem bija vajadzīgs trešais cilvēks, ar ko dalīties īres maksā; psihologi baidījās, ka spoka esamība mani aizbaidīs.

Patiesībā man pret spoku nebija nekādu iebildumu, taču izskatījās, ka viņam ir iebildumi pret mani. "Pārāk daudz soļu trokšņa," sacīja kāds medijs, kurš domāja, ka var panākt spoka aiziešanu. "Viņam nekas nav iebilstams pret vienu cilvēku stundā, kā tas ir pie psihologiem, bet jūs viņa mājā ievedat pārāk daudz svešinieku."

Vēroju, kā šis medijs pārvietojas pa dzīvokli (pa manu biroju), atrod vietu, kur it kā sajūtams, ka spoks visbiežāk uzturas, un ļoti laipni paskaidro spokam, ka viņš taču ir miris. Pēc tam medijs spokam pateica "Ieej gaismā," vai kaut ko tamlīdzīgu. Bija pagājušas sekundes trīsdesmit.

Tas notika svētdienas vakarā. Nākamajā rītā es ienācu un aplūkoju savas gaismas ierīces: tās visas bija ieskrūvētas glīti un cieši un tā arī tur palika, līdz pēc pieciem gadiem, paplašinot savu biroju, es tās pats izskrūvēju.

Tajā pašā rītā iezvanījās telefons. Tā bija mana banka. Mans kredīta pieteikums beidzot bija apstiprināts.

PIEKTĀ NODAĻAatvērt durvis un iedegt gaismu

"Viss, ko esam piedzīvojuši, un viss, kas mums vēl sagaidāms, ir tīrie nieki salīdzinājumā ar to, ko glabājam sevī. " Ralfs Valdo Emersons

Ebreju čigāniete no Venisbīčas

Pagāja divpadsmit gadu. Pa šo laiku es biju pārņēmis apmēram pusi Melrouzpleisas ēkas otrā stāva. Mana prakse strauji uzplauka. Birojā bija iekārtotas astoņas procedūru telpas, kurās mundri rosījās asistenti, masāžas terapeiti, pēdu refleksologi; man bija arī pašam savs autostāvvietas šveicars un tik daudz pacientu, cik vien biju spējīgs pieņemt. Tomēr emocionāli es tik tikko turējos virs ūdens.

Man tikko bija izirušas sešus gadus ilgušas attiecības, par kurām biju pilnā pārliecībā, ka tās ir uz mūžu. Pēc šķiršanās kaut kā vilku dienas, nespēdams ne lāgā soli paspert. Vēl grūtāk nekā no rīta pamosties un doties uz biroju bija pacientu klātbūtnē kaut cik turēties rāmjos.

It kā jau nebūtu gana ar privātās dzīves kreņķiem, tieši šajā laikā man nācās nolīgt pilnīgi jaunu personālu. Ārkārtīgi kompetentā sieviete, kura līdz šim bija vadījusi manu biroju, pārcēlās uz citu pavalsts apgabalu, lai varētu būt kopā ar savu puisi. Viņas pārcelšanās laiks sakrita ar dažu citu padoto aiziešanu no darba. Drīz vien

man nācās sākt visu no sākuma. Lai aizvietotu aizbraukušo menedžeri, nu bija vajadzīgi divi cilvēki viens, lai tiktu galā ar "melno darbu", kurā ietilpa apdrošināšanas tarifikācija, medicīniskās atskaites un sarakste; otrs, lai nodarbotos ar pacientiem un regulētu to plūsmu. Šā amata nosaukums bija reģistratūras darbinieks.

Gluži kā Brodvejas izrādē (šajā gadījumā ziepju operā) darbam bija jāturpinās; tā nu es sāku intervēt cilvēkus reģistratūras postej nim. Man vienmēr paticis redzēt reģistratūrā "personības". Sabiedriska personība pie reģistratūras galdiņa rada saikni ar pacientiem, un spēcīga personība glābj mani no garlaicības.

Nekad neesmu īsti labi mācējis nolīgt sev darbiniekus, tāpēc man talkā nāca kāds draugs, kurš to darīja profesionāli. Atlases pro': cesā asistēja vēl pāris cilvēku. Izskatot kandidatūras, man (un arī citiem) no prāta neizgāja kāda sieviete. Ticiet vai ne, viņa izskatījās, izklausījās un pat izturējās akurāt kā Frenas Drešeras tēlotais personāžs televīzijas seriālā Auklīte. Slaika, tumšmataina, pievilcīga, ar izaicinošu stāju, asi nazālu Ņujorkas izrunu un balsi, ar kuru varētu skaldīt dimantus. Viņa bija aktrise bez ambīcijām (ja kaut kas tāds mēdz būt).

Visi vienā balsī man teica: "Nepieņem viņu. Nepieņem darbā šo sievišķi." Taču man viņu vajadzēja. Pirmkārt, viņas acīs bija kaut kas tāds, kas man atgādināja Bubu. Otrkārt, es nespēju noticēt, ka šādas būtnes patiesi dabā ir sastopamas. Vēl pēdējo reizi centos sevi atrunāt, ieklausoties to pieredzējušo cilvēku balsīs, kuri bija nākuši man palīgā izvēlēties lietpratīgu biroja personālu, taču viņa bija mani savaldzinājusi. Šajā gadījumā loģika bija bezspēcīga.

Tās izvērsās par īstām mīlestības/naida attiecībām. Es viņu mīlēju. Pacienti viņu ienīda.

Kādu dienu mana jaunā darbiniece paziņoja, ka, ņemot vērā stresu, kādā dzīvoju, man noteikti nāktu par labu viena pludmalē pavadīta diena. Patiesībā tas nozīmēja tikai to, ka viņa pati vēlas doties uz pludmali, bet negrib tērēt naudu benzīnam, taču kāda gan tam nozīme. Pirmajā sestdienā mēs devāmies uz Venisbīču.

Kādu laiku mēs gluži vienkārši zvilnējām smiltis, tad jaunā dāma kaut kur aizgāja. Atgriezusies viņa paziņoja: "Te ir kāda sieviete, kura liek kārtis. Aizej, lai viņa tev tās izliek."

Pret kāršu likšanu kā tādu nejutu nekādus iebildumus, taču daudz labāk man būtu paticis iet pie kāda ar labākām rekomendācijām.

"Nevēlos, lai man liek kārtis kaut kāda pludmales zīlniece," es atbildēju.

Ja jau šī kāršu licēja būtu tik lieliska, cilvēki bariem vien plūstu pie viņas, es savā nodabā prātoju. Viņai nevajadzētu stiept sev līdzi kāršu galdu, galdautu, krēslus un pārējo ekipējumu, lai novietotu to uz pārpildīta pludmales celiņa un mēģinātu iekārdināt ļaudis uz kāršu likšanu.

Bet reģistratore tikai tirdīja un tirdīja mani savā jau tik pazīstamajā "Auklītes" stilā. Pietika vien ielūkoties viņai acīs, lai būtu skaidrs, ka turpmākie protesti būs veltīgi. Beigu beigās mana darbiniece atzinās, ka esot iepazinusies ar šo sievieti kādās viesībās un pateikusi viņai, ka mēs šodien būsim pludmalē. "Ja nebūsi ar mieru, ka tev izliek kārtis, es jutīšos ārkārtīgi neērti," viņa, raukdama pieri, gaudās. "Lūūūūdzu.."

Beidzot padevos un pa karstajām pludmales smiltīm sekoju "Auklītei", lai sastaptu šo sievieti. Tur nu viņa sēdēja pie kāršu galdiņa ar čigāniskā manierē izklātām kārtīm. Kad tikām iepazīstināti, viņa sacīja: "Bubelā [3] , mēs varam veikt nolasīšanu par desmit vai par divdesmit dolāriem."

Bubelā?Vai tiešām varēja pastāvēt kas tāds kā ebreju čigāniete?

Kaut kā sagadījās, ka biju ieradies pludmalē tikai ar divdesmit dolāriem kabatā. Apjautis, cik izsalcis jūtos, es teicu: "Lai būtu par desmit dolāriem."

Apmaiņā pret naudu es saņēmu ļoti jauku, tomēr ne visai prātā paliekošu tagadnes nolasījumu. Kad procedūra bija galā, sieviete, itin kā kaut ko piepeši atcerējusies, sacīja: "Ir kāds ļoti īpašs darbs, ko mēdzu veikt. Tas pievieno jūsu ķermeņa meridiānu līnijas pla nētas koordinātu sistēmai, kas savukārt mūs savieno ar zvaigznēm un citām planētām." Viņa pieteica, ka man kā dziedniekam tas būtu pat nepieciešams. Vēl viņa paskaidroja, ka par to es varot izlasīt darbā ar nosaukumu "Gudrības grāmata: Enoha atslēgas", ko sarakstījis kāds I. I. Hjurteks. Izklausījās jau itin interesanti, tāpēc uzdevu to jautājumu: "Cik tas joks maksā?" "Trīssimt trīsdesmit trīs dolāru," viņa attrauca. "Pateicos, nē," es atbildēju.

Par kaut ko tamlīdzīgu mēdz brīdināt vakara ziņu raidījumos. Manās ausīs jau skanēja sižeta pieteikums: "Ebreju čigāniete Venisbīčā izkrāpj no lētticīga hiropraktiķa trīssimt trīsdesmit trīs dolārus…" Ekrānā pazib mana fotogrāfija ar uzrakstu "krāpšanas upuris", "…un pierunā ārstu visu atlikušo mūžu maksāt viņai vēl papildus simt piecdesmit dolāru mēnesī par to, lai viņa kvēpinātu sveces tā aizsardzībai… Ikvakara filma pulksten vienpadsmitos." Jau domājot vien par to, es jutos pazemots. Tā nu mēs abi ar asistenti devāmies prom, pa ceļam likdami lietā visu savu radošo izdomu, lai par atlikušajiem desmit dolāriem sakombinētu pusdienas divām personām.

Varētu domāt, ka ar to arī viss beidzās, taču mūsu prāts palaikam mēdz izstrādāt visādus brīnumus. Man nekādi neizdevās izmest sievietes teikto no galvas. Pusdienas pārtraukuma pēdējās minūtes es veltīju tam, lai iegrieztos Bodhi Tree grāmatnīcā, kas atradās blakus manam birojam, un mēģinātu aši pārlaist acis "Gudrības grāmatas: Enoha atslēgas" 3.1.7. nodaļai. (Tieši šī nodaļa man tika ieteikta todien pludmalē.) Būtiskākā tās dienas mācība bija, lūk, kāda: ja jelkad ir sarakstīta grāmata, kurai nav iespējams ātri pārskriet ar acīm, tad tā bija šī. Tomēr es biju izlasījis pietiekami. Lasītais nedeva man miera, līdz es beidzot padevos. Atlauzu vaļā savu krājkasīti un zvanīju zīlniecei.

Darbu bija paredzēts veikt divās atsevišķās dienās ar divu dienu atstarpi. Pirmajā dienā es iedevu čigānietei naudu, nogūlos uz viņas galda un klausījos sava prāta izvirdumos. Tas ir pats stulbākais, ko es jebkad esmu pastrādājis. Neticami, ka esmu iegrūdis absolūti svešai sievietei šādu naudu tāpēc vien, lai viņa ar pirkstiem vilktu uz mana rumpja strīpas. Kamēr es tā gulēju, prātodams par visiem labumiem, ko būtu varējusi dot šī nauda, pēkšņi pār mani nāca atklāsme un es saklausīju sevī domu: Paklau, to naudu tu viņai jau esi iedevis. Tāpēc labāk tagad apklusini sevī visas tās negatīvās runas un atver sevi, lai arī kas tev būtu saņemams. Tā nu es gulēju rāms, sagatavojies un atvērts. Kad procedūra bija galā, prāts man paziņoja, ka neko neesmu pieredzējis. Absolūti neko. Lai vai kā, bet, šķiet, biju vienīgais no klātesošajiem, kurš to apzinājās. Sieviete nostutēja mani sēdus tik uzmanīgi, it kā zeme būtu piepeši izkustējusies no vietas, un, piekodinājusi, lai turos pie viņas, lēnām veda mani uz savu dzīvojamo istabu.

"Piezemējieties," viņa mani mudināja. "Atgriezieties savā ķermenī."

Un tad es to saklausīju: nemaz ne tik smalku un ne tik klusu balsi savā galvā: Kundze, es nezinu, kas, pēc jūsu domām, šeit norisinājās, taču es to būšu kaut kā palaidis garām.

Tā kā biju viņai samaksājis par abiem seansiem, tad nolēmu, ka svētdien tomēr atnākšu arī uz otro daļu. Lai vai kā, bet pats dīvainākais notika naktī. Kādu stundu pēc tam, kad biju devies pie miera, lampa pie manas gultas, kura man bija kalpojusi jau kādus desmit gadus, pati iedegās, un es pamodos no reālas sajūtas, ka manā mājā atrodas cilvēki. Sava dobermaņa pavadībā, bruņojies ar virtuves nazi un piparu gāzes flakonu, pārmeklēju māju, taču nevienu neatradu. Atgriezos gultā ar spocīgu sajūtu, ka neesmu viens un ka mani kāds vēro.

Mans nākamais seanss iesākās šķietami tāpat kā pirmais. Lai nu kā, bet drīz kļuva acīmredzams, ka tas var būt sazin kas, tikai ne tas pats. Manas kājas negribēja palikt mierā. Tām bija uznācis "trakums", kāds dažus mēdz piemeklēt pilnmēness naktīs. Drīz šī sajūta pārņēma visu ķermeni, saplūstot ar gandrīz neizturami saltiem drebuļiem. Vienīgais, ko es varēju darīt, bija mierīgi gulēt uz galda. Lai kā man gribējās stāvus lēkt gaisā un nokratīt šo sajūtu no katras ķermeņa šūniņas, es neuzdrīkstējos pat pakustēties. Kāpēc? Tāpēc, ka biju iedevis šai sievietei vairāk naudas, nekā nedēļas laikā tērēju pārtikai, un nolēmis izbaudīt šo pieredzi līdz pat pēdējam penijam tāpēc.

Drīz viss bija galā. Apkārt virmoja spiedīgi karsta augusta diena, un dzīvoklī, kurā mēs atradāmies, nebija gaisa kondicionētāja. Tomēr man klabēja zobi, un es jutos kā sasalis ragā. Sieviete steidzās ietīt mani segā, kurā es paliku krietnas piecas minūtes, līdz mana ķermeņa temperatūra atkal kļuva cik necik normāla.

Tagad es biju citāds. Es nesapratu, kas noticis, nedz arī centos to kaut kā izskaidrot, tomēr es vairs nebiju tas pats cilvēks, kas biju pirms četrām dienām. Kaut kā tiku līdz savam auto; tas, kā izrādījās, pats zināja ceļu uz mājām.

No atlikušās dienas daļas manā atmiņā nekas nav saglabājies. Nevaru pat jums droši apgalvot, ka dienas atlikusī daļa vispār bija. Vienīgais, ko zinu, ir tas, ka nākamajā rītā atkal ierados darbā.

Mana odiseja bija sākusies.

Kaut kas bija iekustināts

Atmiņa atgriezās brīdī, kad iegāju sava biroja reģistratūrā. Bija tā, it kā iepriekšējā dienā daļa smadzeņu būtu bijušas izņemtas no galvaskausa un tikai tagad atdotas man atpakaļ.

Bet tā nebija vienīgā dīvainība. Es konstatēju, ka pār mani gāžas negaidītu jautājumu krusa: "Kas ar tevi nedēļas nogalē noticis? Tu izskaties citādi. Tu izklausies citādi!" Protams, ka es neņēmos klāstīt: "Ak, es samaksāju zīlniecei 333 dolārus, lai viņa ar pirkstiem sazīmētu uz mana ķermeņa strīpas. Kāpēc tu to jautā?"

Uz dažiem jautājumiem labāk neatbildēt.

"Ak, nekas," es nevērīgi attraucu, pats klusībā brīnīdamies, kas tad īsti nedēļas nogalē bija noticis.

Manā metodē ietilpa ļaut saviem pacientiem pēc korekcijas 30 līdz 60 sekundes palikt guļam uz galda ar aizvērtām acīm. Tas ļāva viņiem atslābināties, kamēr korekcija "nosēžas". Tajā pirmdienā septiņi mani pacienti, no kuriem viens bija ieradies pirmoreiz, bet pārējie nāca pie manis jau gandrīz divpadsmit gadu, bija izvēlējušies tieši šo dienu, lai pajautātu man, vai es esmu pārvietojies apkārt galdam, kad viņi gulēja. Daži apvaicājās, vai telpā neesot bijis vēl kāds, jo bijusi sajūta, ka ap galdu stāvējuši vai staigājuši vairāki cilvēki. Trīs pacienti apgalvoja, ka esot jutuši cilvēkus skrienam apkārt galdam, un divi mulsi atzinās, ka tiem licies, it kā ap galdu kāds lidinātos.

Biju darbojies kā hiropraktiķis jau divpadsmit gadu, taču līdz šim neviens neko tamlīdzīgu nebija bildis. Tagad vienas dienas laikā man to paziņoja septiņi cilvēki. Es taču nebiju saspiedis galvu. Kaut kas bija iekustināts\

Pacienti man ziņoja, ka esot varējuši noteikt, kur bijušas manas rokas, pirms vēl biju pieskāries viņu ķermenim. Viņi spējuši sajust manas rokas, kad tās atradās dažu collu līdz pēdas attālumā no viņiem. Tas izvērtās par tādu kā rotaļu pārbaudīt, cik precīzi viņi spēj noteikt manu roku atrašanās vietu. Taču ar laiku tā kļuva par ko vairāk nekā rotaļu, un tas notika tad, kad ļaudis sāka saņemt izdziedināšanu. Sākumā šie izdziedināšanas gadījumi šķita samērā nenozīmīgi: mazinājās sāpes, izzuda smeldze un tamlīdzīgi. Tā kā pacienti, domājams, nāca pie manis kā pie hiropraktiķa, es viņus pakoriģēju, tad liku aizvērt acis un palikt guļus līdz brīdim, kad lūdzu viņus tās atkal atvērt. Kamēr pacienta acis bija aizvērtas, es brīdi turēju rokas virs viņa ķermeņa. Piecēlušies un sapratuši, ka sāpes izzudušas, pacienti vaicāja man, ko esmu darījis.

Mana parastā atbilde bija: "Neko. Un nesakiet to nevienam!" Jāteic gan, ka šis piekodinājums bija apmēram tikpat efektīvs kā Nensijas Reiganas pret narkotikām vērstais "Vienkārši saki tām: nē!".

Drīz vien cilvēki, kuriem bija vajadzīga dziedināšana, plūda pie manis no malu malām. Taču man pašam par notiekošo bija visai niecīga nojausma, jo neviens jau nebija uzskatījis par vajadzīgu atstāt man instrukciju grāmatu. Protams, es regulāri sazinājos ar sievieti no Venisbīčas man bija ar kādu jārunā, jo arī manā mājā turpināja norisināties visnotaļ dīvaini notikumi, un nevienam no saviem "saprātīgajiem" draugiem es par šādu fenomenu nedrīkstēju pat ieminēties.

"Tas būs attīstījies no kaut kā, kas jau sākotnēji ir bijis jūsos," viņa man teica. Tad piebilda: "Varbūt tam ir kāds sakars ar jūsu mātes tuvās nāves pieredzi jūsu dzimšanas laikā? Tas ir tik neparasti. Nekas tamlīdzīgs līdz šim nebija atgadījies."

Todien pludmalē viņa vedināja mani sākt lietot "ziedu ekstraktu pilienus" un ieteica arī konkrētus pilienus, kuri, pēc viņas domām, man būtu piemēroti. Kopumā viņa ieteica sešus veidus, taču piekodināja man katrā reizē sajaukt tikai piecus.

Tā nu es ņēmos prātot, kurus piecus no šiem sešiem lietot un kuru izslēgt. Katram, kurš mani tajā laikā pazina, šī izlemšanas procedūra varēja likties vai nu ļoti jocīga, vai arī ļoti apnicīga, jo… teiksim, ka izlēmība nebija mana stiprā puse.

Beidzot es sev šos pilienus pasūtīju un, kad tie tika piegādāti, turpat, savā virtuvē, samaisīju tos tik rūpīgi, ka tas jau robežojās ar bijību. Iepildīju vienas unces pilināmajā pudelē trīs ceturtdaļas unces avota ūdens. Pievienoju pa septiņiem pilieniem no katras izraudzītās ziedu esences un sapildīju to visu mazās pudelītēs. Vienu pudelīti turēju pie gultas, vienu portfelī, vienu zāļu skapītī un vienu sava biroja rakstāmgalda atvilktnē. Teju vai svētbijīgi es četrreiz dienā iepilināju septiņas lāses svaigi izgatavotā brūvējuma sev zem mēles un, it kā ar to jau nebūtu diezgan, ik pa trim dienām gāju ziedu ekstraktu vannā (tīrs ūdens, puse citrona sulas un septiņi pilieni mikstūras). Mirku šādā vannā divdesmit minūtes, rūpīgi ikreiz no jauna samitrinot tās ķermeņa daļas, kuras saka žūt, piemēram, degunu (kam, kā es vēlāk uzzināju, lielāko daļu laika bija jāpaliek virs ūdens). Čigānietes instrukcijas bija precīzas, un es tām sekoju, šķiet, vēl precīzāk, nekā tas bija nepieciešams.

Kāpēc es par to stāstu? Tāpēc, ka šajās rituāla naktīs, kad, kā jau parasti, biju visu atslēdzis un aizslēdzis, uzstādījis signalizāciju un atkārtoti visu pārbaudījis, un tikai tad beidzot devies gulēt, mani pamodināja sajūta, ka mājā ir cilvēki. Es piecēlos un, sirdij dauzoties, pārlūkoju māju; šķita, ka kuru katru brīdi sastapšu kādu, kura, man aizmiegot, šeit nebija… bet atklāju tikai to, ka durvis, kuras biju aizslēdzis, ir vaļā, un gaisma, ko pirms gulētiešanas biju nodzēsis, bija iedegusies.

Vaļējas durvis un iedegta gaisma skaista metafora. Tomēr es nelūkojos no pietiekamas distances, lai to saskatītu. Sapratu tikai, ka manā mājā norisinās kas neparasts, un gribēju dzirdēt tam izskaidrojumu. Manai čigānietei tāda nebija, taču viņa par notiekošo, šķiet, īpaši neuztraucās, un tātad neuztraucos arī es.

Toreiz es arī zināju, ka drīz šiem mierīgajiem laikiem pienāks gals.

Tulznas un asinošana

Daži pacienti tomēr vēl arvien nāca pie manis kā pie parasta hiropraktiķa, neko nezinādami par "citām lietām", kas bija sākušās manā birojā. Vienai no pacientēm mani bija ieteicis viņas ortopēds, kurš nebija spējis atbrīvot sievieti no sāpēm mugurā. Pacientei bija krietni virs četrdesmit, un no šīm sāpēm viņa cieta jau krietnu laiku. Dienā, kad viņa ieradās, tās bija sevišķi stipras, un ne tikai mugurā. Sieviete pastāstīja, ka jau kopš deviņu gadu vecuma viņai labajā ceļgalā esot deģeneratīva kaulu slimība un sāpes ceļgalā esot gandrīz neizturamas.

Vispirms veicu viņai parasto korekciju, tad palūdzu pacienti aizvērt acis un nevērt tās vaļā līdz brīdim, kad lūgšu to darīt. Kamēr sievietes acis bija ciet, es piegāju pie viņas labā ceļgala un, turēdams rokas kādas sešas collas virs tā, veicu nelielas apļveida kustības. Biju ievērojis, ka, darbojoties ar cilvēku, manās rokās vienmēr radās kāda noteikta sajūta, un šajā reizē tas bija karstums. Es nesajutu neko citu vienīgi karstumu -, lai arī šoreiz tas bija mazliet stiprāks nekā parasti.

Kad biju beidzis, palūdzu pacienti atvērt acis. Atvērusi tās, viņa teica, ka jūtoties labāk. Jāatzīstas, ka ar tamlīdzīgām atbildēm biju jau apradis. Lai arī cik dīvaini, taču šādi gadījumi, šķiet, norisinājās ar izcilu regularitāti. Mani pārsteidza tas, kas notika pēc tam. Mēs devāmies uz ieejas durvīm, un, kad bijām tikuši līdz reģistratūras galdam, mana reģistratore gandrīz novēlās no krēsla.

"Re!" viņa savā neatkārtojamajā manierē iespiedzās, norādīdama uz manu plaukstu. Palūkojos lejup. Plaukstu klāja tulznas. Septiņdesmit piecas, simt, varbūt vairāk. Triju, četru stundu laikā tās izzuda.

Šīs tulznas man uzmetās ne vienu reizi vien. Un savā ziņā es par to pat priecājos kaut kas citkārt neredzams šādi ieguva redzamu izpausmi. Tas bija kaut kas tāds, ko varēju parādīt cilvēkiem un teikt: "Nu, vai redzat? Redzat?"

Tad notika vēl kas. Mana plauksta sāka asiņot. Es nejokoju. Asinis gan neplūda straumēm, kā mēdz rādīt vecās filmās vai National Enquirer, drīzāk gan tā, it kā es būtu saņēmis plaukstā adatas dūrienu. Un tomēr tās bija pašas īstākās asinis.

Kad mēs abi ar pacienti tās mēmi aplūkojām, pienāca klāt daži citi pacienti.

"Tā ir iniciācija," viens no klātesošajiem bilda.

"Kāda?" es jautāju.

Neviens nemācēja atbildēt.

Un kā viņi galu galā būtu varējuši to zināt? Kāpēc es pats to nezināju? Kurš to patiesi zina?

Atbilžu meklējumos

Mani izskaidrojumu meklējumi ne tikai turpinājās, bet pat pastiprinājās. Uzzināju dažu izslavētu garīgo un tā saukto paranormālo parādību pētnieku vārdus un painteresējos par viņu veikumu. Sapirkos viņu audiogrāmatas, klausījos tās automašīnā un noskaidroju jautājumus, kurus vēlējos tiem uzdot.

Šad un tad savos meklējumos pat guvu sekmes.

Kad padzirdēju par vienas dienas semināru, ko vadīs Many Lives, Many Masters autors Braiens Veiss, nekavējoties pieteicos. Dr. Veiss ir viena no pasaules galvenajām autoritātēm jomā, kas saistīta ar atgriešanos iepriekšējā dzīvē. Savu karjeru viņš bija sācis kā parasts psihiatrs un hipnozes terapeits, taču, ārstējot atsevišķus pacientus, nonācis pie pārliecības par iepriekšējo dzīvju realitāti un to ietekmi uz indivīda tagadējo dzīvi.

Cerēju, ka, apmeklējot semināru, es kādā brīdī radīšu iespēju ar viņu parunāt, un, kas zina, varbūt tieši šis cilvēks spēs viest kādu skaidrību tajā, kas patlaban norisinājās manā kādreiz tik normālajā dzīvē.

Iespēja radās, tikai ne tāda, kādu biju gaidījis.

Visu dienu nosēdēju seminārā kopā ar vēl apmēram sešiem simtiem cilvēku, kuri visi kā viens kāri gaidīja izdevību runāt ar doktoru Veisu personiski — cerot, ka viņš ne tik vien ieklausīsies viņu teiktajā, bet veltīs sarunai arī pietiekami daudz laika, lai šie ļaudis varētu justies aplam svarīgi. Kā redzams, tikai nedaudzi saprata vai viņiem tas bija no svara —, ka sešsimt cilvēku uzdotie jautājumi, pareizināti ar vienu atbildei atvēlētu minūti, līdzinās desmit stundām, kas ir krietni ilgāk nekā viss semināram piešķirtais laiks.

Protams, arī es biju šo ļaužu vidū. Un, tāpat kā pārējie, es jutu, ka man šis jautājums ir jāuzdod. Tā nu es gaidīju izdevīgu brīdi, kad pacelt roku: lekcijas gaitā iestājušās dabiskas pauzes, tēmas, kuras būtu kādā saistībā ar manu jautājumu, utt. Izvēloties otro variantu, varētu sagaidīt itin daudz brīžu, lai iesprauktos, jo savu jautājumu man nāktos ievadīt ar īsu ieskatu tajā, kas ar mani norisinājās, notikumos, kuriem bija kāds sakars ar gandrīz jebkuru Dr. Veisa apspriesto tematu.

Tomēr jautājumi ne vien netika uzklausīti, bet neatskanēja pat aicinājums tos uzdot. Drīz bija klāt pusdienas pārtraukums. Puse semināra bija jau galā, un es vēl arvien nebiju atradis iespēju.

Pēc pārtraukuma Dr. Veiss paziņoja, ka demonstrēšot uz skatuves atgriešanos iepriekšējā dzīvē un šim nolūkam viņam vajadzīgs kāds brīvprātīgais no publikas. Gaisā uzšāvās piecsimt deviņdesmit septiņas rokas (trīs cilvēki acīmredzot bija aizkavējušies vannasistabā). Dr. Veiss paziņoja, ka izraudzīšoties piecus cilvēkus, kuri kāpšot uz skatuves, un viņš katram no tiem veikšot noteiktu acu testu, pēc kura tad arī tikšot izvēlēts vispateicīgākais objekts. Pārējiem četriem būšot jāatgriežas savās vietās.

"Viens, divi, trīs, četri, pieci…" Dr. Veiss izraudzījās savus brīvprātīgos, un tie uznāca uz skatuves, ieņemdami norādītās vietas. Manis viņu vidū nebija.

Tie, kuri netika izraudzīti, nolaida rokas un satraukti gaidīja, kas notiks… Dr. Veiss pēkšņi vēlreiz pagriezās pret publiku, pārlaizdams tai skatienu, it kā būtu tur kaut ko pazaudējis. "Jūs!" viņš norādīja pūlī. "Vai tad jūs necēlāt roku?"

Palūkojies apkārt, lai redzētu, uz kuru viņš norāda, es sapratu, ka visi pārējie blenž uz mani.

"Cēlu jau gan," es, sakautrējies un īsti nezinādams, ko iesākt, nomurmināju. "Bet jūs jau visus piecus izvēlējāties."

"Vai vēlaties nākt uz skatuves?"

Protams, ka es to vēlējos. Kas tas vispār bija par jautājumu?

"Kā tad," es atbildēju.

"Labi, tad nāciet šurp," viņš man teica.

Apgalvot, ka biju gatavs vai ielīst zemē, nozīmētu piešķirt pilnīgi jaunu nozīmi vārdam neērtība. Būt vienam no pieciem, šķiet, bija daudz vieglāk, nekā tikt skaļi pasludinātam par vienīgo.

Tomēr es gāju, saņēmis pāris draudzīgu dunku ribās, kā arī dažus skatienus, kuros bija manāma ne visai rūpīgi slēpta nepatika. Nevarēju jau viņus vainot. Kurš gan negribēja ar Braiena Veisa palīdzību nokļūt savā iepriekšējā dzīvē?

Dr. Veiss izveda mani uz skatuves un aprakstīja "acu testu", ko grasījās veikt katram no mums. Pamatā tas bija tests, kurā tika noteikta iespaidojamība hipnozē. Mēs, negrozīdami galvas, lūkojāmies uz priekšu, tad lēnām aizvērām acis, lai viņš varētu ieraudzīt "trīsas". Pēc tām viņš spēja nekļūdīgi noteikt, kurš no mums visvieglāk pakļausies hipnotiskajai iedarbībai.

Ja jūs to vēl neesat uzminējuši, tad šis laimīgais izrādījos es. Varbūt viņš to zināja jau no paša sākuma.

Dr. Veiss apsēdināja mani uz krēsla, lika man aizvērt acis, izteica dažus norādījumus un tad jautāja: "Ko jūs redzat?"

Lai arī manas acis bija aizvērtas, es sapratu, ka lūkojos uz sevi. Es redzēju iedegušu ādu, taču ne tādu kā manējā, bet citā nokrāsā tas bija Vidusjūras apgabalam raksturīgais olīvkrāsas ādas tonis. Pēkšņi es sapratu, ka esmu pusaugu zēns, kas dzīvo kādā tālā laikmetā kaut kur tuksnesī. Zināju arī, ka pēc šodienas priekšstatiem es izskatos vecāks, nekā esmu patiesībā. Atsaucoties uz to, ko sacīju Dr. Veisam un publikai, es biju "pusaugu zēns vecumā starp 12 un 17 gadiem".

Es aprakstīju vietu, kur atrados: kādas ļoti lielas, uz akmens kolonnām balstītas celtnes iekšējā pagalmā. Viena no kolonnām atradās pašā pagalma vidū, paceldamās augstāk, nekā manas acis spēja saskatīt. Tā bija milzīga, piecas pēdas diametrā, pietiekami resna, lai es aiz tās varētu paslēpties, ko arī darīju. Šajā sakarā mana mute vēstīja publikai: "Es atrodos Ēģiptē," taču savā prātā es domāju: Žēlīgais Dievs! Ēģiptē! To, ka ir atgriezušies Ēģiptē, taču saka visi. Vai esmu to sadomājis? Tad es turpināju savu sakāmo: "Es dzīvoju faraona namā." Protams, ka esmu to sadomājis. Cik gan man nabadzīga iztēle! "Esmu tuvs faraona ģimenei." Tātad man vēl ir arī karaliska izcelšanās! "Faraona asinsradinieks tomēr neesmu."

Un tagad vēl es iedomāšos pasludināt sevi par Mozu. Neticami, ka gvelžu ko tādu.

Taču manā acu priekšā risinājās stāsts, un — vai nu tā bija patiesība, vai ne es to vairs nespēju apturēt. Es stāstīju klātesošajiem, ka slēpjos aiz kolonnas, slapstīdamies ap to, lai mani nepamanītu sargs. Atceros, ka tā man šķita dīvaina nodarbe, jo šī galu galā bija mana māja. Tomēr es zināju, ka mans mērķis ir nepamanītam tikt līdz kāpnēm, kuras veda pazemē uz kambari, kur galma magi glabāja savus amata rīkus.

Tur ieiet nevienam nebija ļauts, arī man ne. Magi uzskatīja sevi par vienīgajiem, kas prot ar šiem rīkiem apieties. Es toties biju citās domās. Apzinājos, ka tieši es esmu vienīgais cilvēks, kam piemīt spēja tos likt lietā; magi muļķoja paši sevi vai arī centās apmuļķot mūs, pārējos.

Zināju arī to, ka starp apakšzemes kambara dārgumiem bija dažādu garumu zelta scepteri, daži no tiem pat sešas pēdas gari. Tie bija rotāti ar milzu dārgakmeņiem, un vienam tie bija katrā zelta žuburā. Tieši šajā scepterī bija iestrādāts milzīgs tumši zaļš akmens smaragds vai slīpēts moldavīts kaut kas tāds, par kā nozīmi uzzināšu kādreiz vēlāk.

Nākamais, kas palicis prātā, bija Dr. Veisa vārdi: "Labi, tagad pārvietosimies uz mūža noslēgumu."

Es aizgāju mazliet par tālu. Pēkšņi man bija skaidrs, ka esmu miris un beidzis šo mūža gājumu. Apziņa, kāda man bija tajā laikā, pateica, ka spēks nepavisam nav bijis zižļos tas bija manī, un es to paturēju no mūža uz mūžu.

Tās bija mana seansa beigas. Kopš tās reizes līdz pat šai baltai dienai es neesmu īsti pārliecināts, vai neesmu šo stāstu sadomājis. Atrazdamies uz skatuves, es neapšaubāmi jutu vajadzību nākt klajā ar kaut kādu vēstījumu.

Kad seanss bija galā, cilvēki no publikas man teica: "Ja jūs te sēdētu un tajā visā noskatītos, jums būtu pilnīgi skaidrs, ka neesat to sadomājis."

Vēlāk Dr. Veiss man sacīja, ka, pārceļoties pagātnē, esmu apstiprinājis informāciju, ko viņš jau noskaidrojis un grasās aplūkot savā nākamajā grāmatā. Visai maz ticams, ka es ko tādu būtu zinājis, pirms kāpu uz skatuves, viņš sacīja.

Man nācās piekrist. Un, lai ari šajā pieredzē nebija nekā "sajūtama", kas varētu mani pārliecināt par tās īstumu, nekas no manis teiktā vismaz nebija paņemts no referāta "Eģiptoloģija", ko tiku rakstījis trešajā klasē.

SESTĀ NODAĻA meklējot izskaidrojumus

"Pamani to, kas ir tavā acu priekšā, un tev taps atklāts ari tas, kas līdz šim bijis slēpts. " Nag-Hammadi bibliotēka

Biju ieņēmis galvā, ka ir taču kādam jāzina, ko nozīmē visi šie dīvainie notikumi. Mani pieredzējumi nevarēja būt nekas unikāls. Noteikti kaut kur bija kāds, kurš zināja atbildes.

Sāku, protams, ar sievieti no Venisbīčas. Padzirdējusi par tulznām un asiņošanu, čigāniete atzina, ka viņai nav ne jausmas, kas notiek un kāpēc tas notiek. Viņa balstījās tikai uz pieņēmumiem un Jaunā Laikmeta stereotipiem un sacīja, ka man labāk būtu jāsazinās ar kādu citu sievieti, kura "viņai un visiem pārējiem iemācījusi šo darbu". Un viņa iedeva man šīs sievietes telefona numuru.

Bija jau pārāk vēla stunda, lai zvanītu tūlīt, tāpēc es piezvanīju nākamajā dienā un izstāstīju šai jaunajai "skolotājai" savu stāstu: gaismas, kas pašas iedegās, durvis, kas pašas atvērās, "cilvēki", kurus sajutu savā mājā, un tie, kurus manā kabinetā sajuta mani pacienti, arī par to, kā pārklājās tulznām un asiņoja manas plaukstas. Biju pilns optimistisku cerību, ka uzzināšu no viņas ko noderīgu. Kad biju beidzis savu stāstu, vada otrā galā labu brīdi valdīja klusums. Tad šī skolotāja sacīja: "Es nepazīstu nevienu, kurš jebkad būtu šādi reaģējis. Tas ir fascinējoši." Tas bija viss, ko viņa man varēja pateikt.

Kā noprotams, "fascinējoši" Jaunā Laikmeta valodā nozīmēja "tiec vien galā pats, vecīt". Taču es nebūt negrasījos mest savus pūliņus pie malas. Nākamajā mēnesī es pēc sava drauga ieteikuma sazinājos ar pasaulslavenu Losandželosas ekstrasensu. Piesakot pie viņa vizīti, es neatklāju, kas ar mani bija noticis; es pat nenosaucu savu uzvārdu. Man gribējās redzēt, vai viņš pats kaut ko no tā uzķers, kā arī, vai viņam būs kāda nojēga par to, kas ar mani notiek.

Norunātajā dienā, galīgi aizelsies, apmaldījies un pusstundu nokavējies, es iemetos viņa mājā, sabruku uz krēsla un izlikos nemanām šī cilvēka "skatienu". Jūs jau zināt skatienu, kas, gadu gaitā izkopts līdz pilnībai, izceļ no jūsu atmiņas dzīlēm ikvienu bārienu, ko jebkad esat saņēmuši par savlaicīgu neierašanos, un piedevām vēl liek apšaubīt jūsu kā cilvēciskas būtnes vērtību. Nospriedu, ka gan jau pa vaļas brīžiem viņš būs uzrakstījis un iesniedzis Kongresā prasību atjaunot mūsu publiskajā skolu sistēmā vārda "nosebojies" lietošanu. Nešaubos, ka tā būs bijusi graujoša lasāmviela.

Neļaudams parādīties sejā ne mazākajai sirsnībai vai līdzjūtībai, ekstrasenss ļoti lietišķā manierē izlika kārtis. Brīdi raudzījies kārtīs, viņš ar viegli zobgalīgu vai varbūt pat ņirdzīgu skatienu ielūkojās man tieši acīs un noprasīja. "Ar ko jūs nodarbojaties?"

Es nezinu, kā jūs, bet es, zinādams, ka viņa izcenojums ir 100 dolāri stundā, nodomāju: jūs taču galu galā esat ekstrasenss. Pasakiet man to pats. Tomēr izteikt savas domas vārdos es atturējos. "Esmu hiropraktiķis," es atbildēju tā, it kā tas būtu pats par sevi saprotams, cenzdamies neatklāt neko, kas varētu kaut kā ietekmēt kāršu nolasījumu.

"Ak nē," viņš attrauca. "Te ir kas daudz vairāk. Caur jūsu rokām plūst kaut kas, no kā cilvēki saņem dziedināšanu." "Jūs uzstāsieties televīzijā," viņš turpināja, "un cilvēki plūdīs no visas valsts, lai jūs sastaptu."

Tas nu bija pats pēdējais, ko biju cerējis dzirdēt no šī vira jo sevišķi pēc tā, kā viņš bija uzsācis seansu. Teiksim, gandrīz pats pēdējais, jo nākamais, ko viņš man pateica, bija, ka es rakstīšot grāmatas. "Ļaujiet jums iebilst," ar viszinošu smaidu uz lūpām es atteicu. "Ja reiz ir kaut kas, par ko esmu pilnīgi pārliecināts, tad par to, ka es savā mūžā neuzrakstīšu nevienu grāmatu."

Un es to biju domājis nopietni. Ar grāmatām es nekad nebiju bijis draugos. Tajā savas dzīves brīdī es biju izlasījis kādas divas un vienu no tām nebiju vēl pabeidzis izkrāsot. Mana iemīļotā izklaide jau kopš seniem laikiem bija televīzijas skatīšanās. Atklāti runājot, biju televīzijas atkarībā.

Dīvaini, bet pēc vizītes pie ekstrasensa es sāku lasīt. Un lasīt. Mana televīzijas atkarība pēkšņi izbeidzās, tās vietā nāca, uzdrošināšos teikt, grāmatas. Man nebija un nebija gana — Austrumu filozofija, dzīve pēc nāves, pārraidītā informācija, liecības par NLO. Es lasīju visu, visus, visur.

Sprīdi pa sprīdim manā dzīvē ieplūda šī dīvainā jaunā enerģija. Kad vakaros apgūlos, lai laistos miegā, manas kājas vibrēja. Rokas bija it kā nemitīgi "paceltas". Vibrēja arī galvaskausa kauli, ausīs džinkstēja. Pēc kāda laika es sāku saklausīt toņus un atsevišķos gadījumos pat kaut ko tādu, kas izklausījās pēc kora balsīm.

"Nudien. Esmu sajucis prātā." Tajā brīdī biju par to pilnīgi pārliecināts. Ikviens taču zina, ka tie, kas sajūk prātā, dzird balsis. Manējās izklausījās pēc dziedāšanas. Turklāt vēl pēc kora dziedāšanas. Kāpēc tā nevarēja būt klusa, viegla lallināšana, vārgs vokālists vai vismaz neliels korāļu izpildītāju ansamblis… Nē taču, man tika piešķirts vesels mormoņu tabernākula koris.

Un kā tad ar maniem pacientiem? Tie sāka redzēt krāsas: skaistas, izsmalcinātas zilā, zaļā, sārtā, zeltainā un baltā nianses. Nokrāsas, kuru skaistums bija pārāks par visu, ko pazīstam. Un, lai arī tie spēja šīs krāsas atšķirt un noteikt, visi vienā mutē apgalvoja, ka šādas to izpausmes nekad līdz šim neesot redzējuši. Daži no pacientiem, kuri bija saistīti ar televīzijas vai kino industriju, stāstīja man, ka šīs krāsas ne vien neatbilst tam, ko mēs šeit, uz Zemes, saprotam ar jēdzienu "krāsa", bet, ka, pat izmantojot visus viņu ricibā esošos resursus un tehnoloģijas, tās nebūtu iespējams reproducēt. To dzirdot, atmiņā nāca manas mātes pēcnāves dzīves pieredze, kad viņa stāstīja par "neaprakstāmām krāsām un formām", kuru uzlūkošana pildījusi viņu ar izbrīnu, jo viņai zināmajā pasaulē tādu nebija.

Nepārprotami simptomi

Vai nu man bija skaidrs enerģijas, kuru izmantoju, sākotnējais avots, vai nebija, izdziedināšanas turpinājās. Kaut arī netiku gudrs par šīs enerģijas izcelsmi, par rezultātiem es nemēdzu nevienu īpaši izvaicāt. Ja nu es to tomēr darīju, tad varbūt vienīgi ar cilvēkiem, kurus nekad nebiju centies ietekmēt ar dziedināšanu.

1993. gada beigās es kalu plānus lidot uz valsts otru malu un pavadīt brīvdienas kopā ar Zeidu. Aizbraukšanas priekšvakarā es biju ielūgts kādās vakariņās. Patiesībā es nemaz nevēlējos turp doties, jo vairāk tāpēc, ka pirms brauciena mani bija pārņēmusi pamatīga nervozitāte ko sakravāt līdzņemšanai, ko atstāt, kas būs tas, ko es noteikti aizmirsīšu? Beigu beigās es uz šīm vakariņām tomēr aizgāju.

Kad ierados, namatēvs ieminējās, ka vienam no viņa viesiem esot AĪDS progresējošā fāzē. Tas tapa skaidrs jau brīdī, kad es šo cilvēku ieraudzīju: viņa ādai piemita pelēcīgs bālums, kāds bieži parādās slimības vēlīnajās stadijās, viņš dzēra morfija pilienus pret sāpēm un lietoja statni līdzsvara noturēšanai. Viņš cieta arī no komplikācijām, ko sauc par citomegalovīrusu, kas bija atstājis postošu iespaidu uz viņa labo aci, pilnībā izplūdinot attēlu.

Šis cilvēks bija jau pāri robežai, pirms kuras vēl cer, ka sāpes jelkad varētu beigties, tomēr viņš no sirds cerēja, ka varētu vismaz atgūt normālu redzi. Namatēvs lūdza, lai padarbojos ar viņa viesi, un es atbildēju: "Protams, ar prieku." Aizvedu šo cilvēku uz otru istabu un veltīju viņam kādas piecas minūtes, pēc kurām viņš paziņoja, ka sāpes esot gandrīz izzudušas.

Mēs abi nospriedām, ka tās ir visnotaļ labas sekmes, un es atstāju šo telpu. Apmēram pēc minūtes arī viņš iznāca un pavēstīja, ka varot vienlīdz labi redzēt ar abām acīm. Tas bija ārkārtīgi satraucošs brīdis.

Tikpat satraucošs, taču gluži citā izpausmē, bija brīdis, kad, nākamajā rītā pamodies, atklāju, ka mana kreisā acs bija uztūkuši trīsreiz lielāka par normālo izmēru! Nezinu, kāpēc, taču ikreiz, kad es īslaicīgi "iemantoju" kāda cita simptomus, tie allaž skāra mana ķermeņa pretējo pusi. Acs pietūkums saglabājās kādas trīsdesmit sešas stundas.

Tulznas un asiņošana man jau bija kļuvušas par ierastu parādību, bet šī bija kas cits. Es sāku prātot: Vai, veicot šādu enerģijas darbu, es uzņemu kāda cita slimību? Vai es turpinu nēsāt šo slimību sevī? Vai tā ar laiku neizraisīs manī kādu ķēdes reakciju? Šādas domas lika man justies mazliet neomulīgi.

Tad pār mani nāca atskārsme. Lai varētu notikt dziedināšana, man nevajadzēja fiziski izpaust citu cilvēku problēmas vai simptomus nebija vajadzīgas arī zīmes, kas liecinātu par pierādījumu tam, ka norisinās kaut kas patiess un spēcīgs.

Pēc šīs atklāsmes man pašam vairs nekādu fizisku izpausmju nebija.

Tās bija citiem.

SEPTĪTĀ NODALA akmens velte

"Jebkura pietiekami progresīva tehnoloģija ir grūti atšķirama no maģijas." Arturs K. Klārks The Lost Worlds of2001

Janvāris mūsu kultūrā ir gada sākums, pagātnes apceres un nākotnes apņēmību laiks. Atskatoties uz 1993. gadu, es redzu daudz dziedināšanu, kuras pildīja mani ar izbrīnu un bijību. Raugoties nākotnē, es redzēju… Ko īsti? Cik tālu tas aizies? Kurp tas mani aizvedīs? Man nebija ne jausmas tajā laikā es vēl nebiju sastapis Geriju (par kuru rakstīju 1. nodaļā) vai piedzīvojis potenciāla lēcienu, ko parādīja viņa izdziedināšana.

Protams, visu šo dziedināšanas meldiņu es spēlēju "pēc dzirdes" nekādu rokasgrāmatu, nekādu shēmu, kurās viss būtu attēlots "soli pa solim", nedz arī kas noderīgs no metafizikas jomā atzītu meistaru sniegtiem padomiem. Viss, ko es varēju darīt, bija turpināt iesākto un cerēt, ka tas, kurš man dod šo enerģiju, paveiks savu darbu pats.

Bieži gadījās, ka procesa nākamo soli es nepamanīju līdz pat brīdim, kad tas notika pirmo reizi. Drīz pēc tam, kad pēc brīvdienām biju atgriezies birojā, kāds pacients man atnesa mazu, baltu dāvanu kārbiņu. Atceros dīvaino sajūtu, saņemot svētku dāvanu pēc svētkiem. Lai arī tā bija kārbiņa, kurā varētu atrasties neliels juvelierizstrādājums, es jau uzreiz zināju, kas tajā būs. Kopš bija sākušās izdziedināšanas, pacienti mani pastāvīgi apdāvināja. Visiem šķita, ka man kaut kas ir vajadzīgs.

Šis "kaut kas" parasti ietilpa vienā no trim kategorijām: 1) grāmatas vai audioieraksti tādus es saņēmu jo daudz; 2) statuetes tiku aplaimots ar visām iespējamām Būdas, Mozus, Jēzus, Jaunavas Marijas, Krišnas un ercenģeļu variācijām un 3) kristāli. Kristāli bija divu izmēru: folksvāgena formāta lietiņas, kuras esat spiesti novietot istabas kaktā, protams, ja šī istaba ir pietiekami liela, un kabatas formāta. Cilvēki, kuri nesa man kabatas formāta kristālus, jēdzienu kabatas formāts uztvēra visnotaļ nopietni. Viņi cerēja, ka šis kristāls pastāvīgi atradīsies manā kabatā\ Bija tikai viens veids, kā izvairīties no tā nēsāšanas kabatā, proti, izspriest, kurai čakrai šis kristāls atbilst, dabūt pareizās krāsas pavedienu vai dziju un iekārt to tajā.

Tik tālu iet man, protams, negribējās, tā nu es vienkārši stūķēju kristālus kabatās. Drīz vien manas kabatas jau bija jūtami izspīlētas. Ikreiz, kad pārliecos pār pacientu, lai veiktu koriģēšanu, vismaz viens no kristāliem nokrita uz grīdas. Kad pieliecos, lai to paceltu, rožu kvarca kristāli vienīgie, kas tiek slīpēti un noapaļoti, izmantoja šo manevru, lēkdami ārā no kabatas un ripodami pa gaiteni kā izbirušas stikla lodītes. Gan jau dažs mans pacients, to redzot, bija pilnā pārliecībā, ka birdinu pats savu mantību. Tā nu, atverot mazo dāvanu kārbiņu, es jau biju sagatavojies ieraudzīt tajā kaut ko zili vai sārti mirdzošu… bet, man par pārsteigumu, tajā atradās dīvains neregulāras formas tumšzaļš akmens, kas, novietots uz glītā kokvilnas spilventiņa, izskatījās gandrīz nevietā. Nodomāju, ka šis nu gan nav neko skaists akmens. Tas nespīdēja, nedz arī atstaroja gaismu; tam bija raupji apveidi. Tas nezaigoja spilgtās krāsās, gluži otrādi, tā bija šķietami neievērojama, tumši lāsumaina, drūma, blāvi vizoša, melni iezaļgana "lietiņa". Gan krāsā, gan faktūrā tas labākajā gadījumā līdzinājās pārgatavam avokado. Citiem vārdiem, tas nepavisam neatbilda manam priekšstatam par kristālu.

"Kas tas tāds?" es jautāju.

"Moldavīts," skanēja atbilde.

Hmm… moldavīts. Mold[4]. Kas par jauku vārdu… Domājams, ka atsevišķos gadījumos pīšļi tik tiešām var pieņemt līdzīgu nokrāsu, es domāju. Man tas jāpatur prātā līdz nākamajai svētku apdāvināšanās reizei. Varbūt izdosies atrast arī akmeņus ar nosaukumu "puve"; tad vismaz visi nesaņems vienādas dāvanas.

Zinādams, ka kristāliem bieži tiek piedēvētas noteiktas ietekmes sfēras, es apvaicājos par moldavlta nozīmi.

"Palūkojieties uz šo krāsu!" mudināja pacients, it kā manam vērojumam vai klusajam komentāram būtu gadījusies noplūde. Ignorējot manu jautājumu un ne visai sajūsmināto sejas izteiksmi, viņš sparīgi izkampa akmeni man no rokas un pacēla to pret logu, ļaujot gaismai to apspīdēt. Tam, ko man nācās ieraudzīt, nebiju sagatavojies. Saules gaismas caurstrāvots, šis sākotnēji necaurredzamais akmens pārvērtās caurspīdīgā, mirdzošā smaragdā, valdzinoši izaicinošā savā dzidrajā mirdzumā.

Es vēlreiz uzdevu sākotnējo jautājumu: "Kam tas paredzēts?"

"Nu," attrauca pacients, "to skaidrot ir pārāk sarežģīti. Vienkārši ielieciet to kabatā un, kad nākamreiz iegriezīsieties Bodhi Tree, varēsiet tur sameklēt kādus materiālus."

Daudz nedomādams, iemetu zaļo akmeni kabatā un devos savās dienas gaitās.

Man nebija ne jausmas, ka mana pasaule, kura jau tad bija kaut kādā mērā izļodzījusies no ass, tagad grasījās apgriezties ar kājām gaisā.

Tajā pašā dienā manā kabinetā ieradās Freds. Tas bija pacients, kurš mani apmeklēja jau kādu pusotru gadu. Šajā apmeklējumā es veicu viņam korekciju, tad palūdzu aizvērt acis un nevērt tās vaļā,, līdz es viņam to lūgšu. Pacēlu rokas un, kā jau parasti, virzīju tās pāri viņa ķermenim bet, kad biju ticis līdz pacienta galvai, tā spēji parāvās atpakaļ. Viņa acu āboli pārgriezās līdz pēdējai iespējai, mute pavērās un mēle sāka kustēties, itin kā veidojot vārdus. Bija sadzirdams, kā pa viņa muti plūst gaiss.

Tas bija, maigi izsakoties, mulsinoši. Tomēr enerģija plūda caur manām rokām, un es prātoju: Cik saprotu, viņš mēģina runāt.

Lēnām virzīju rokas, cenšoties atrast vietu, kur sajūta būtu nedaudz spēcīgāka. Maigi pārvietoju tās uz vienu, tad uz otru pusi. Meklēju. Tomēr vārdi no Freda mutes vēl arvien nenāca; tikai lūpu un mēles pantomīma. Tas kaitināja. Varu apgalvot, ka viņš centās runāt, un es patiesi gribēju zināt, kas viņam sakāms. Tuvināju ausi Freda mutei, it kā no tā būtu sagaidāms kāds labums. Nekāda labuma nebija.

Šī situācija man iedvesa bijību. Tajā pašā laikā es apzinājos, ka telpas pildās ar pacientiem, kuri nav raduši gaidīt. Biju pārliecināts, ka visi brīnās: Ko tas dakteris tur dara? Man nācās vien pārtraukt darbošanos ar Fredu.

Es atrāvu rokas, taču nezināju, ko iesākt ar pašu Fredu, jo viņa mēle vēl arvien kustējās un viņš turpināja izdot skaņas, kurās jautās vēlme runāt. Viegli pieskāros viņa krūtīm un teicu: "Fred, manuprāt, esam beiguši." Viņa acis atvērās. Pacients lūkojās manī, un es lūkojos viņā. Viņš neko neteica, tāpēc arī es neko neteicu. Beidzot Freds piecēlās un devās prom, it kā tas būtu bijis pats parastākais apmeklējums.

Es nolēmu vienkārši aizmirst šo gadījumu un likties mierā. Kā jau teicu, Freds bija mans pacients jau kādu pusotru gadu, un līdz tai dienai viss bija vedies nosacīti normāli.

Bet pēc nepilnas nedēļas Freds ieradās uz nākamo apmeklējumu. Pēc koriģēšanas es pacēlu rokas virs viņa galvas — un, paskat, tā pavēlās atpakaļ, lūpas pavērās, mēle sāka kustēties un no mutes skaidri sadzirdami izplūda gaiss.

Lai ari man jāatzīst, ka kaut ko tādu jau biju gaidījis, notiekošā intensitāte lika man pakāpties atpakaļ. Stāvēju gluži bez valodas.

Biju ieviesis nelielas izmaiņas šīs dienas kārtībā: pamanījis reģistratūrā Fredu, es palūdzu, lai pārējie pacienti tiktu palaisti pirms viņa un mums paliktu kāds netraucēts laika sprīdis. Tiklīdz sāka parādīties kustības, ko biju novērojis pie Freda iepriekšējā reizē, es liku savām rokām darboties, sajūtot labu, stipru saikni ar pacienta enerģiju — tas bija labākais veids, kā veicināt ar viņu notiekošos procesus.

Beidzot Freds sāka runāt.

Kad sadomājam runāt, vairumā gadījumu mēs vienkārši atveram muti un balss skan bez jebkādiem īpašiem pārsteigumiem. Taču dzirdēt balsi pašu no sevis veidojamies ēterā bija mazliet… neomulīgi. No gaisa slāpētās šņākoņas, ko dzirdēju iepriekšējā reizē, sāka formēties vārdi. Balss, kas tos pauda, sākās kā nevienāds, spalgs spiedziens: "Mēs esam ieradušies pateikt tev…" tajā brīdī balss kļuva dobjāka "…lai tu turpini iesākto…" balss skanēja saraustīti, mainīgā tembrā. "Tas, ko tu dari, ir… ir gaismas un informācijas nešana šai planētai."

Runājot Freda balss mainījās, pakāpeniski noslīdot no spiedziena uz dziļu, skanīgu dunoņu, tomēr frāzējums palika dīvaini mehānisks, gandrīz tā, it kā šim saziņas avotam būtu jāiemācās rīkoties ar Freda balss saitēm. Tomēr viss, ko viņš teica, bija skaidrs un nepārprotams.

Pa to laiku visas koriģēšanas telpas jau atkal bija pacientu pilnas. Tas nozīmēja ievērojamu cilvēku skaitu. Un manām koriģēšanas telpām nebija durvju nebija vietas, kur nobēdzināt dīvaino balsi, lai tā neskanētu cauri visam birojam.

Tomēr atlaist Fredu man vēl negribējās. Prātoju, vai piederu pie personības tipa, kas varētu teikt: "Atvainojiet, mister Balss no Visuma, kas veikusi tik tālu ceļu, lai ar mani sazinātos, taču šis diemžēl nav pats piemērotākais brīdis. Vai jūs nevarētu atnākt man izdevīgākā laikā? Piemēram, septiņos trīsdesmit — tas būtu akurāt laikā."

Izrādījās, ka gluži tik tālu iet es nespēju, tomēr sāku izrādīt zināmu apņēmību. "Kad es atkal varēšu ar jums runāt?" vaicāju Freda balsij.

"Mani tu atradīsi savā sirdī," tā atbildēja.

Tā nebija atbilde, tas bija teksts no apsveikuma kartītes! Gribēju šo balsi dzirdēt atkal. "Labi," es teicu. "Vai varēšu jūs sastapt ar cita cilvēka starpniecību?"

Atbilde bija neskaidra.

"Vai varēšu jūs vēlreiz sastapt ar šī paša cilvēka starpniecību?" es jautāju.

Vēl viena nesaprotama atbilde. Negribējās tik viegli Balsi palaist vaļā. Tā nu es mudināju un mudināju, un vēlreiz mudināju. Visbeidzot balss teica: "Labi. Tu ar mani varēsi atkal runāt ar šī paša cilvēka starpniecību."

Viegli pieskāros Freda krūtīm, kā biju to darījis pirmajā reizē, un sacīju: "Fred, manuprāt, esam beiguši." Viņš atvēra acis un, nolēcis no galda, metās pie pretējās sienas, kur aizstājās priekšā telefonam. Vēlāk Freds man atzinās: bijis pilnā pārliecībā, ka es zvanīšu uz psihiatrisko slimnīcu un parūpēšos, lai viņš tiktu turp nogādāts. Lai arī lielāko daļu no visa, kas bija nācis pār viņa lūpām, Freds nespēja atcerēties, to, kas bija noticis, viņš apzinājās vismaz galvenajās līnijās. Viņš atzinās, ka kaut kas tamlīdzīgs ar viņu noticis jau iepriekš. Viņš to atklājis tikai diviem cilvēkiem un nevēlējās, lai uzzinātu vēl kāds.

To, ka balss sāk runāt ar viņa mēli, Freds bija ievērojis jau iepriekšējā seansa laikā, taču domājis, ka to kontrolē un ka es neko neesmu nojautis. Šoreiz viņš zaudējis kontroli jau gandrīz pirmajā brīdī, un balss izlauzusies ārā. Par kontroles zudumu Freds īpaši neuztraucās. Viņš uzskatīja, ka nav atbildīgs par to, kas nācis pār viņa lūpām, paskaidrodams, ka juties muļķīgi, jo nav spējis lāgā saprast, ko pats saka. Šo procesu viņš aprakstīja šādi: viņš dzird vienu vārdu, tad nākamo un tad vēl trešo vārdu, bet, ticis līdz ceturtajam vārdam, viņš jau pirmo ir aizmirsis. Fredu nomāca arī tas, ka viņš nespēja sakopot domas savā paša prātā.

Ņēmos viņu pārliecināt, ka par tādām parādībām kā informācijas pārraidīšana un/vai runāšana mēlēs esmu dzirdējis jau iepriekš, un, jā, es spriedu, ir interesanti būt pazīstamam ar kādu, kurš to dara. Es to apzīmēju kā "Freda lietu".

Bet pēc vienas vai divām dienām tas notika atkal — ar trim citiem pacientiem! Citam pēc cita viņu galvas parāvās atpakaļ, acis pārgriezās, lūpas pavērās, mēles kulstījās un no mutēm sadzirdami plūda gaiss. Man nenāca ne prātā sēdēt, rokas klēpī salikušam, un gaidīt uz aklu gadījumu. Biju pārliecināts, ka sava nākamā apmeklējuma laikā viņi sāks runāt. Es gribēju rast atbildes un gribēju tās tūlīt.

Zelta acs

Šajā situācijā es atgriezos pie ekstrasensa, kurš man tika pastāstījis par manām rokām. Galu galā viņš bija nopelniem bagāts. Viņš taču veica nolasījumus Vidējo Austrumu karaliskajām ģimenēm, Reigana Baltajam namam, un pie viņa meklēja padomu vesels bars slavenību. Piezvanīju ekstrasensam un pastāstīju, kas notiek. Uzmanīgi noklausījies, šis vīrs atteica: "Nu, nezinu vis, kas tas ir."

Tas iedvesa paļāvību.

"Aizejiet pie tās francūzietes Beverlihilsā," viņš man ieteica. "Viņa ir šīs jomas studējusi. Varbūt viņa varēs jums palīdzēt, ja tas vispār ir iespējams. Viņas vārds ir Kloda." (Nevaicājiet man, kāpēc ne Klodīne vai Klodete, es to nezinu.)

Tā nu es devos pie Klodas. Iztēlojos, ka iešu iekšā, izstiepšu viņai pretī rokas un ļaušu sajust, kas caur tām plūst. Pēc manis iedomātā scenārija: viņa paskaidros, kas tas ir, es iegūšu zināmu skaidrību un, bruņojies ar to, varēšu turpināt savu dzīvi.

Šķiet, es biju vienīgais, kurš loloja šādas cerības. Kloda aicināja mani iekšā, apsēdināja uz dīvāna un ielika katrā rokā pa kristālam. Tad viņa izvilka milzīgu plakātu ar zvaigzni. Katrs zvaigznes segments bija citā krāsā. It kā ar to jau nebūtu gana, viņa tai pielīmēja ērmīgas, mazas actiņas, laikam jau lielāka efekta labad.

Kloda teica, lai skatos uz zvaigzni un krāsām un pēc tam aizveru acis. Tad viņa sāka mani tirdīt ar pamatkrāsu vizualizāciju. Uz to nu man galīgi nenesās prāts. Manā dzīvē patlaban kaut kas norisa pa īstam; ja reiz es būtu gribējis pats gudrot izskaidrojumus, tad būtu varējis sēdēt mājās un tam nodoties. Taču es biju šeit.

Turēdams rokās kristālus, es aizvēru acis. "Tagad iztēlojieties zilu krāsu," mudināja Kloda. "Viss ir zils."

Nezinu, kā jums, bet man vienīgā krāsa, ko redzu, kad aizveru acis, ir piķa melna. Tomēr es centos.

"Zils," viņa teica. "Viss ir zils."

Es centos.

"Tagad vizualizējiet sarkano."

Sarkans, es domāju.

"Zaļš."

Zaļš.

"Dzeltens".

Dzeltens.

C< V 5?

Oranžs.

Oranžs.

"Tagad iztēlojieties zeltu. Viss ir viens vienīgs zelts," mudināja Kloda. "Zelta debesis. Zelta zeme. Zelta kalns. Zelta ūdenskritums."

Lai notiek, visa pasaule ir no zelta.

"Smiltis zem ūdenskrituma," viņa turpināja. "Sajūtiet zelta ūdeni, kas plūst jums pāri."

Nu jau gan šis sievišķis šauj pār strīpu, es ldusībā nodomāju.

"Tagad iztēlojieties zelta aci — milzīgu zelta aci debesīs. Šai acij tad arī jūs uzdosiet jautājumus."

To nu man vēl vajadzēja dzirdēt. Es atvēru acis un uzlūkoju viņu. "Un kādā veidā tad tā man atbildēs? Tā taču ir acs."

"Vienkārši aizveriet acis un es jums teikšu, kādus jautājumus uzdot."

"Labs ir," es teicu un aizvēru acis.

"Pajautājiet acij, cik jums ir DNS pavedienu."

Nervozs un aizkaitināts es vēlreiz atvēru acis un uzlūkoju viņu. "Es zinu, cik DNS pavedienu man ir; esmu ārsts" Es ņēmos skaidrot viņai par DNS un RNS, aprakstot to vienkāršās un dubultās virknes un dubulto spirāles formāciju.

Kloda pacietīgi uzklausīja mani. Tad, it kā nekam no manis teiktā nebūtu bijis jēgas, viņa atkārtoja: "Pajautājiet acij."

Tad nu es, tur sēdēdams, jau trešo reizi aizvēru acis, pie viena cenzdamies izdomāt, kā lai izkuļas no šīm muļķībām. Kā lai es uzdodu šai acij (ko es nemaz neredzēju) jautājumu, uz kuru tā tik un tā nevar atbildēt, jo ir acs, nevis mute, un izkļūstu no šī sievišķa dzīvokļa, nekļūdams atklāti rupjš? Atbildi es tāpat zināju: tai jābūt "divas". Pēkšņi es atvēru acis un uzlūkoju francūzieti. Tas bija skaidrs kā diena — es dzirdēju sevi sakām: "Man to ir trīs. Pavisam ir divpadsmit DNS pavedienu. Divpadsmit."

Neviens man nebija teicis, ka šim jautājumam ir divas daļas, tāpēc man nebija ne jausmas, kāpēc es atbildēju šādi. Jo sevišķi, ņemot vērā, ka manis teiktais runāja pretī visam, ko savulaik biju apguvis.

"Ak," teica Kloda. "Jūs esat plejādietis."

"Ak tā?" es pārjautāju. "Ko tas nozīmē — "plejādietis"?"

Viņa paskaidroja, ka Plejādes ir zvaigznājs, kas sastāv no septiņām zvaigznēm, un ir skaidri no Zemes saskatāms. (Nokļuvis mājās, es palūkojos debesīs, un viņai izrādījās taisnība.)

Kloda turpināja, paskaidrodama, ka Zeme savā ziņā tiekot uzskatīta par gaismas un informācijas starpstaciju tiem, kas ceļo cauri Visumam. Viņi šeit piestāj, lai atpūstos, atjauninātos un iegūtu informāciju, jo Zeme tiekot uzskatīta par dzīvu bibliotēku. Būtnes, kas agrāk pārvaldījušas planētu, esot plejādieši. Kādā brīdī izvērsusies cīņa starp diviem plejādiešu grupējumiem un notikusi ideoloģiska un politiska šķelšanās. Katrs grupējums gribējis iegūt varu ne tikai pār otru grupējumu, bet pār visu planētu. Bet, tā kā abu grupējumu locekļi bijuši apveltīti ar vienādu spēku un gudrību, tad vienīgais, kas bija paredzams, tā bija nebeidzama cīņa par pārsvaru. Tas nebija pieņemams ne vieniem, ne otriem, tālab tika noslēgts zināms pamiers, līdz vienas grupas zinātnieki atklāja veidu, kā otras grupas locekļiem no sākotnējiem 12 DNS pavedieniem 10 atdalīt. Mēs tiekam uzskatīti par šo pārveidoto plejādiešu pēctečiem. Kas zina?

Tomēr tie, kuriem, domājams, ir trešais pavediens kuri teorētiski ir tuvāki mūsu priekštečiem -, atgriezušies, lai nestu šai planētai gaismu un informāciju, kas bija akurāt tas, ko man tika teicis Freds vai, drīzāk, kas caur viņu bija ticis pārraidīts.

Es neņemos jums apgalvot, ka esmu plejādietis, kā arī nepastāvu uz to, ka tādi plejādieši patiešām pastāv. Vienīgais, uz ko es mudinu šajā brīdī, ir, lai jūs turpinātu sekot šī stāsta gaitai.

Veltīt sevi

Es nolēmu aiziet uz Bodhi Tree grāmatnīcu un veikt tur nelielu pētījumu par mazo, zaļo akmentiņu, kas atradās manā kabatā. Es uzzināju, ka moldavīts nav Zemes kristāls; tas ir meteorīts, kas nokritis uz Zemes kaut kur Austrumeiropā pirms apmēram 15 miljoniem gadu. Tiek uzskatīts, ka moldavītam piemīt spēja pavērt saziņu (atkarībā no jūsu rīcībā esošā informācijas avota) ar eņģeļiem, pārdabiskām būtnēm un būtnēm no citām dimensijām. Vai tā bija patiesība? Vai tiešām šis akmens bija apveltīts ar starpdimensiju saziņas spēju? Nezinu. Zinu tikai to, ka kopš brīža, kad ieliku šo akmeni kabatā, sākās vēstījumi.

Es biju izvēles priekšā. Manā dzīvē viss izvērtās dīvaināks ar katru minūti, pat pirms vēl Freds bija pārraidījis pirmo vēstījumu. Kurp tas mani aizvedīs? Galu galā man vajadzēja izlemt turpināt šo jauno, nepazīstamo ceļu vai neturpināt. Ko es darīju? Vai tas bija labi? Vai varbūt tomēr slikti? Vai ieklausījos "pareizajās" balsīs? Kā es varēju būt drošs par nolūkiem, kādi bija avotam, un kas aiz tā slēpās?

Mana sākotnējā reakcija bija izjautāt visus, kuriem, pēc manām domām, būtu vajadzējis to zināt, — dziedniekus, medijus, ekstrasensus utt. Tie visi bija puslīdz vienisprātis. Šie ļaudis uzskatīja: ja (vai kamēr) es neesmu spējis noteikt šo balsu avotu, man būtu jāturas no tām pa gabalu.

Tā nu biju atstāts galīgā ķezā. Kā lai to nosaka? Pavaicāt pašai balsij? Vai tas nenovestu pie mūžsenās dilemmas: "Ja šī balss ir godīga, tā pateiks jums patiesību, bet, ja negodīga, tad ne." Abos gadījumos jūs saņemtu vienu un to pašu atbildi. Vai man jāšauj uz to ar sudraba lodi? Jāpakar kaklā ķiploku virtene? Jānopērk labi liels krusts? Man bija ļoti grūti noticēt, ka šī balss (vai balsis) veltītu laiku un spēku, ceļojot cauri Visumam, vienkārši tāpēc, lai izspēlētu ar mani vienu varenu un kosmisku joku.

Sapratu, ka manas izjūtas, kas saistījās ar šo procesu, bija ievirzījušās šaurākā gultnē: bažas bija izvērtušās trauksmē un tā savukārt panikā. Kļuva skaidrs, ka visiem labi domātajiem padomiem, ko biju saņēmis, cauri vijās viens kopīgs pavediens: bailes. Un es sapratu, ka izvēle, kuras priekšā atrodos, ir pat vēl lielāka: vai esmu gatavs savas dzīves (iespējami) nozīmīgāko lēmumu balstīt uz bailēm. Nē. Atbilde pēkšņi bija gan acīmredzama, gan neapstrīdama. Es biju nolēmis, ka veltīšu sevi tam lai arī kas tas būtu -, kas strāvoja caur mani.

ASTOTĀ NODALA atklāsmes: tagadne un nākotne

"Unprom mēs esam!" Džekijs Glīsons

Trīs pacienti, kuri bija "runājuši balsīs", kā to bija darījis Freds, ieradās manā kabinetā nākamajās vizītēs. Akurāt, kā biju paredzējis: bladāc galva tiem citam pēc cita atgāzās, mēle sāka kustēties, gaiss sadzirdami sāka plūst no mutes… un ko viņi sacīja?

"Mēs esam ieradušies tev pateikt, lai tu turpini iesākto. Tas, ko tu dari, ir gaismas un informācijas nešana šai planētai." Tieši tās pašas frāzes, ko bija teicis Freds. Taču šie pacienti nepazina Fredu. Turklāt nebija arī savstarpēji pazīstami.

Divi no pacientiem pievienoja vēl vienu frāzi: "Tas, ko tu dari, ir satrūkušo pavedienu sasiešana. "

Trešais pacients to pateica nedaudz citādi: "Tas, ko tu dari, ir sarauto stīgu savienošana."

Savukārt, kad nākamajā reizē pie manis ieradās Freds, viņš pastāstīja, ka veicis automātisko pierakstīšanu — un, palūk, viņa rokraksta pēdējā rindā (kā man tika atstāstīts) varēja lasīt: "Tas, ko viņš dara, ir sarauto stīgu savienošana. "

Pēc divām dienām šīs frāzes sāka izrunāt vēl citi pacienti. Piesardzīgi iztaujājis viņus, es atklāju, ka neviens, atskaitot Fredu, neko tādu līdz šim nav darījis.

Taču kaut kāda iemesla dēļ viņi bija izraudzīti par šo balsu pārraidītājiem, un, lai arī kādi vēl citi vārdi nāktu pār viņu lūpām, visi kā viens atkārtoja šīs pašas sešas frāzes.

1.  Mēs esam ieradušies pateikt tev, lai tu turpini iesākto.

2.    Tas, ko tu dari, ir gaismas un informācijas nešana šai planētai.

3.    Tas, ko tu dari, ir satrūkušo pavedienu sasiešana.

4.    Tas, ko tu dari, ir sarauto stīgu savienošana.

5.    Tev jāzina, ka tu esi skolotājs.

6.   Mēs esam atnākuši, pateicoties tavai labajai slavai.

Lai notiek, es domāju. Tas, ko tu dari, ir gaismas un informācijas nešana šai planētai. Tā nu es turpināju gaidīt, kad beidzot saņemšu šo informāciju.

Tomēr tā kaut kā nesteidzās.

Nu labi, es domāju. Bet kas tā vispār ir par informāciju? Kā izaudzēt gigantiskus augļus? Kā izveidot starpplanētu aizsardzības sistēmu? Kā uzbūvēt lidojošos šķīvīšus? Man vēl arvien nebija nekādas nojēgas par notiekošo.

Pakāpeniska izzušana

Tā nu es turpināju gaidīt solījumus, par kuriem vēstīja šīs frāzes, bet 1994. aprīlī kaut kas sāka mainīties. Pirmkārt, balsis sāka lauzties šurp ar grūtībām. Vieglums, ar kādu cilvēki bija nevilšus iekļuvuši šajā pārraides kanālā, bija zudis, un retāki sāka kļūt arī paši vēstījumi. Patiesībā bija pēkšņs un straujš kritums.

Un tad tas bija galā. Ja neskaita Fredu, nebija vairs nekādu vēstījumu, nekādu balsu.

Pirms vēl tas notika, es palaikam tiku prātojis, vai viss piedzīvotais galu galā nav bijis tikai joks. Vai mana reģistratore nebija uz labu laimi izvēlējusies atsevišķus pacientus un teikusi tiem: "Lūk, te ir jūsu teksts. Tikai uzmanieties, lai dakteris neierauga šo zīmīti."

Tagad balsis bija apklusušas un es zināju, ka tas nav bijis nekāds joks. Nekas nevarēja būt patiesāks. Manī bija tukšuma sajūta. Šīs dīvainās parādības galu galā bija kļuvušas par manas dzīves centru. Kā gan tās varēja tā vienkārši izbeigties?

Līdz laikam, kad vēstījumi izzuda, šīs sešas frāzes man bija pārraidījuši vairāk nekā piecdesmit cilvēki. Ņemiet vērā, ka, atskaitot Fredu, neviens no šiem cilvēkiem nekad neko netika pārraidījis turklāt dažus šī pieredze bija tā satraukusi, ka tie pēc tam vairs nekad nespēra kāju manā kabinetā. Ņemot vērā šīs liecības, kā arī zīmīgi vienādos dažādu būtņu aprakstus, man kļuva skaidrs, ka dziednieciskā seansa laikā bez manis un pacienta telpā atrodas vēl kāds. Un šis trešais nezināmais — cilvēks vai "būtne" runāja caur cilvēka ķermeni, kas gulēja uz galda. Es nezinu, vai "pārraidītāji" bija kā radio, kas uztvēra signālus no Visuma, vai tie saņēma šo pašu signālu no galvenā avota, taču tam, manuprāt, nav nozīmes. Vēstījums bija atnācis, un tas bija skaļš un skaidrs.

Tas varēja būt skaidrojums, kāpēc šie vēstījumi galu galā izbeidzās. Es tos biju saņēmis. Nevienam, pat man, nebija iespējams noliegt, ka te norisinās kaut kas patiess un dziļš. Lai arī es vēl arvien ilgojos pēc spēcinājuma, ko guvu no pārraidītā, avots bija izlēmis, ka visu man vajadzīgo esmu jau saņēmis. Bija laiks pārstāt meklēt ko vairāk, bet ieraudzīt to, kas man jau bija dots.

Kad esat piedzīvojis ko tādu, jums kļūst skaidrs, ka esat kaut kam "pieslēgts". Es ātri vien atmetu meistarīgi izstrādāta joka teoriju un sāku gaidīt. Bet, kad šī noslēpumainā "informācija", kas man bija jāsaņem, vēl arvien nenāca, tukšums manī padziļinājās. Ko gan es tādu biju noziedzies, lai šīs balsis mani pamestu?

Lai vai kā, manās rokās vēl arvien mājoja savādās sajūtas, un es turpināju strādāt ar pacientiem, kā to biju darījis līdz šim.

Izdziedināšanas turpinājās. To reizi, kad pie manis atnāca Gerijs, es patiesībā uzskatu par pirmo īsteni "nozīmīgo" izdziedināšanu. Tātad, par spīti manam izmisumam, ka nesaņemu to, kas manā izpratnē bija apsolītā informācija, es turpināju strādāt ar pacientiem un virzīju rokas virs viņu ķermeņiem tāpat, kā biju darījis līdz šim. Lāgiem viņu sejas muskuļi — jo sevišķi ap muti sāka raustīties, seansa laikā viņi nekad vairs neierunājās.

Tomēr pēc seansiem šie pacienti stāstīja man, ka redzējuši "brīnumu lietas". Ziņojumi bija pārsvarā vienādi: noteiktas formas, noteiktas krāsas… un noteikti cilvēki. Sauciet tos par eņģeļiem, pavadoņiem, būtnēm, gariem vai vēl kā citādi kā jums tīk. Bet, lai arī kas viņi būtu, atbilstoši man sniegtajiem aprakstiem tie visbiežāk izskatījās pēc īstiem cilvēkiem.

Atklāsmes un apstiprinājumi

Ap to laiku, kad "dabūju" atklāsmi, ka man dota nenovērtējama dāvana, un nolēmu to pieņemt, es saņēmu zvanu no The Other Side, TV šova, kurā tika rādīti sižeti par dažādiem paranormāliem gadījumiem, producentiem. Tā veidotāji bija padzirdējuši par mani un gribēja, lai piedalos viņu raidījumā. Es piekritu un paņēmu līdzi Geriju, lai arī viņš izstāsta savu stāstu.

Kad 1995. gada vidū raidījums bija izgājis ēterā, manā kabinetā sāka ierasties cilvēki no visas valsts. Kāda sieviete, vārdā Mišela, bija atbraukusi no Sīsaidas Oregonā. Kad viņa apgūlās uz galda, es sāku virzīt rokas virs viņas auguma un vērot sievietes nevilšās muskuļu reakcijas, ko izraisīja enerģijas plūsma. Tas arī bija viss, ko redzēju. Bet, kad biju beidzis, Mišela atvēra acis un teica: "Es redzēju sievieti. Manuprāt, viņa bija sargeņģelis. Šī sieviete teica, ka

man klūšot labāk un es tikšot izdziedināta." >

Mišelas stāsts

Mišelai bija konstatēts hroniska noguruma sindroms un fibromialģija. Viņas simptomi bija tik nopietni, ka daudzie ārsti, kuri bija viņu izmeklējuši, uzskatīja, ka Mišelai ir ari citas komplikācijas. Tas noveda pie pretsāpju līdzekļiem un citiem medikamentiem. Viņas dzīve bija nebeidzams sāpju un noguruma cikJs. Sīki darbiņi, tādi kā trauku mazgāšana, pusdienu pagatavošana vai pat piecelšanās no gultas prasīja milzu uzņēmību un reizēm bija pat neiespējami to paveikt. Lai atvieglotu sāpes, Mišelas vīram četras reizes naktī nācās viņu nest uz karstu dušu. Viņa nespēja neko ieēst un bija nokritusies svarā līdz 87 mārciņām.

Kādu vakaru, kad mājā visi bija aizmiguši, Mišela norija vairākas saujas pretsāpju tablešu, sajaucot tās, ka pagadās. Kad zāles bija iedarbojušās, viņa atklāja, ka lūdzas: "Lūdzu, Dievs, palīdzi man! Es nespēju šādi dzīvot, bet negribu pamest savus zēnus." Viņa juta, ka nespēj vairs ilgāk panest šo slimošanu, taču nezināja, kur vērsties pēc palīdzības.

Acīmredzot Mišela bija aizmigusi uz grīdas, jo viņa atceras, ka pamodusies, rīta saulei iespīdot pa vannas istabas logu. Juzdamās slima un pārguruši, viņa kaut kā aizvilkās līdz dīvānam. Gulēdama uz tā, viņa ieslēdza televizoru patlaban tika pārraidīts šovs, kurā intervēja mani un vēl arī veselu ārstu kolēģiju. Tā bija diskusija par maniem pacientiem un to, cik daudzi no viņiem tikuši izdziedināti no smagām slimībām. Viņa klausījās manos skaidrojumos, ka dziedināšana, šķiet, nāk no kāda Augstāka Spēka, kas kaut kādā veidā plūst caur mani. Tad Mišela piezvanīja uz televīzijas studiju un palūdza manu telefona numuru.

Viņas pirmais seanss sākās klusas, maigi apgaismotas telpas nomierinošajā atmosfērā. Es viegli uzliku vienu pirkstu virs viņas sirds, un Mišela tūdaļ iegrima vieglā snaudā. Tad es pārvietoju rokas augstāk un turēju tās virs viņas galvas. Parādījās siltums, kas ietina Mišelas augumu. Enerģijas līmenis telpā ieguva aizvien lielāku intensitāti, pacientes acis sāka šaudīties no vienas puses uz otru, pirksti kustējās gandrīz kā marionetei. Vienlaikus netīši raustījās labais ceļgals.

Tad es uz brīdi atstāju viņu mierā. Kad atgriezos, Mišela sacīja, ka viņai bijusi nepārprotama sajūta, ka istabā ienācis vēl kāds. Viņa dzirdējusi klusu sievietes balsi; šī sieviete centusies pateikt Mišelai savu vārdu. Viņai bijis grūti pateikt to skaidri, jo veidu, kā notikusi saziņa, varēts raksturot tikai "gandrīz" kā balsi. No sākuma Mišelai licies, it kā sieviete būtu noskaitusies, bet pēc tam viņai kļuvis skaidrs: viešņa vienkārši ir vīlusies, ka Mišela nespēj viņu saprast.

Sieviete atklājusi Mišelai viņa tiešām esot sargeņģelis. Sievietes vārds esot izklausījies kaut kas līdzīgs Pārslai vai Pētersīlim. Galu galā viņa tās vārdu sadzirdējusi, un tas bijis Parsīlija. Tad eņģelis pateicis ko dīvainu. Tas pavēstījis Mišelai: Tu tiksi izdziedināta. Un tev jādodas uz televīziju un tas jāizstāsta. Atbilstoši manam tālaika domāšanas veidam, tas nu nebija nekas tāds, kas iederētos eņģeļa vēstījumā. Bet vai nu man bija jāizsaka kādi redaktora komentāri? Mediķi bija darījuši slimnieces labā visu, kas bijis viņu spēkos, toties Parsīlijas ldātbūtne bija vēstījusi Mišelai, ka viņas dzīve tagad sāksies no jauna.

Pēc šī seansa Mišelai atgriezās ēstgriba.

Otrais seanss, kas notika nākamajā dienā, bija tikpat dramatisks. Atkal ieradās sargeņģelis. Atsevišķas Mišelas ķermeņa zonas sakarsa, tad atslāba un atkal sasila. Siltums bija tāds, ka pacientes kājas pat ieguva spilgtu sārtumu. Parsīlija vairākas reizes atkārtoja Mišelai, ka viņa tikšot izdziedināta. Pēc otrā seansa Mišelai bija tāds enerģijas pieplūdums, ka viņa sadūšojās kopā ar māti doties iepirkties. Kamēr viņas abas staigājušas pa veikaliem, māte pat lūgusi Mišelai piebremzēt. Tas viņām abām bijis patīkams pārsteigums.

Trešajā un ceturtajā seansā eņģelis pateicis Mišelai, ka viņa jau esot izdziedināta un tagad pamazām jutīšot pārmaiņas. Mišela redzējusi puķes tādās krāsās, kādas viņa nekad līdz šim nebija skatījusi, un viņu pārņēmusi visaptveroša laimes izjūta. Tajā mirklī viņa sapratusi, ka katram dzīvē ir kāds uzdevums. Viņai pateikts arī, lai vairāk laika veltot saviem dēliem.

Mišelas dzīve iegriezās normālās sliedēs. Viņas svars pieauga, viņa sāka ik dienas vingrot un atsāka strādāt pilnas slodzes darbu savā profesijā.

Šādas tādas zināšanas

Vēl pirms Mišelas ierašanās ne viens vien pacients bija man stāstījis, ka redz eņģeļus vai cilvēciska izskata pārdabiskas būtnes. Tomēr nekad vēl nebiju dzirdējis tik detalizētu un komplicētu stāstu, kādu pavēstīja Mišela. Nu, es domāju. Par ko gan tu brīnies? Palūkojies, ar ko tu nodarbojies, — acīmredzot tev uzlikts pienākums piesaistīt ļautiņus, kuriem rēgojas eņģeļi.

Mēnesi vai divus pēc Mišelas izdziedināšanas manu biroju apmeklēja kāds vīrs no Beverlihilsas. Viņš nebija slims. Padzirdējis, kas notiek manā kabinetā, viņš gluži vienkārši bija sagribējis to izbaudīt uz savas ādas.

Pēc seansa šis vīrs atvēra acis un sacīja: "Es redzēju kādu sievieti; viņa man lika jums pateikt, ka atrodas šeit un ka jums jāzina, kas viņa ir. Sieviete likās mazliet sapīkusi, bet man šķiet, ka viņai vienkārši bija dusmas, ka nespēj skaidri pavēstīt savu vārdu. Tas bija kaut kas līdzīgs Pārslai. Tad viņa man jautāja: "Ja tiksi izdziedināts, vai tad tu dosies uz televīziju to izstāstīt?"

Es biju apstulbis. Kas bija šī Pārsla sabiedrisko attiecību eņģelis? Nē, viņa bija apliecinājums.

Šo vīrieti vairs neesmu sastapis. Viņš nepazina nevienu no maniem pacientiem, tomēr viņš zināja par eņģeli ar jocīgo vārdu.

Taču tā vēl bija tikai iesildīšanās.

Kāda sieviete atlidoja no Ņūdžersijas kopā ar savu vienpadsmitgadīgo meitu, kurai bija skolioze mugurkaula izliekums. Pēc seansa meitene atvēra acis un izskatījās visnotaļ pārsteigta. Es uzdevu jautājumu, kas jau bija kļuvis par normu: "Kas pa šo laiku notika? Ko tu pamanīji?"

"Nu," viņa sacīja, "es redzēju mazu, daudzkrāsainu papagaillti, un viņš man teica, ka tā vārds esot Džordžs. Tad izrādījās, ka viņš nemaz nav papagailis; viņš pat nebija dzīvības forma."

Meitene teica: dzīvības forma. Tie bija viņas vārdi. Vienpadsmitgadīga bērna mutē.

"Un pēc tam," piebilda mazā, "mēs vienkārši sadraudzējāmies."

Neilgi pēc tam uz seansu atnāca vīrietis, pilnīgi pieaudzis cilvēks. Kad seanss bija galā, viņš stāstīja: "Es atrados pie kaut kādas statujas marmora statujas, kādas pirms daudziem gadsimtiem atradās seno romiešu vai grieķu pagalmos. Un, kad es palūkojos uz savu labo roku, tad ieraudzīju mazu, daudzkrāsainu papagaillti. Viņš teica, ka tā vārds esot Džordžs. Un tad viņš vairs nebija nekāds papagailis viņš vienkārši kļuva par manu draugu."

Atskaitot apzīmējumu "dzīvības forma", šis stāsts bija gluži tāds pats kā meitenei vārds vārdā.

Nolēmis pastāstīt to, kas norisinās manā dzīvē, māsīcai, kuras viedokli ļoti augstu vērtēju, es jutos neaizsargātāks nekā jebkad. Dziļi ievilcis elpu un saņēmies, es dzirdēju sevi visnotaļ pašpārliecinātā manierē izsakām tādus apgalvojumus kā "manas plaukstas pārklājās tulznām", "citkārt tās asiņoja", "mani pacienti ieslīgst bezsamaņā un runā balsīs, kas nemaz nav vinu balsis". > ' i

"Ja tavā vietā būtu kāds cits," viņa teica, kad biju beidzis savu stāstījumu, "es neticētu nevienam viņa vārdam. Taču par tevi gan es zinu, ka tu neko tādu nebūtu varējis izdomāt. Pazīstu taču tevi visu mūžu. Tu esi pārāk stabils." Dzirdot šādus vārdus no paša māsīcas, kura mani mazotnē tika auklējusi, es piepeši sapratu, ka man nav ne jausmas, kādu iespaidu es atstāju uz cilvēkiem cik ļoti viņu uztvere atšķiras no tā, kā uztveru sevi pats. Man nebija ne jausmas, kāpēc tik daudzi apgalvoja, ka noticējuši manis stāstītajam "tāpēc, ka tas bijāt jūs", "tāpēc, ka jūs esat tik stabils", "tāpēc, ka esat tāds reālists", "tāpēc, ka esat tāds skeptiķis".

Stabils. Reālists. Skeptiķis. Zināju, ka esmu nedaudz skeptisks — īsti neticēju vienīgi tiem, kuri piedēvēja man stabilitāti. Tas ir, es pats sevi varbūt ari uzskatīju par stabilu (palaikam, vairāk vai mazāk), taču nezināju, ka tieku šādi uztverts.

Neraugoties uz iedrošinājumu, pagāja zināms laiks, iekams es saņēmos izstāstīt par notiekošo saviem vecākiem. Nemūžam neaizmirsīšu tēva reakciju: "Neiedomājies jebkad pamest šo biroju!" It kā eņģeļiem, līdzīgi spokam, kas klimta pa Melrouzpleisas ēku, būtu kaut kāda piesaiste manai konkrētajai adresei.

Laimīgā kārtā visas šīs izdziedināšanas, ieskaitot pacientu pieredzējumus tādus kā eņģeļi un neparastās krāsas, norisa tikpat veiksmīgi arī tad, kad biju izbraukumā, un es zināju: ja šīs būtnes patiešām bija piešķirtas Melrouzpleisai, tās vismaz bija spējīgas sekot līdzi manai darba kārtībai un noorganizēt sev transportu uz mana brauciena galamērķi.

Man gan nebija nekādas lielās vajadzības daudz ceļot apkārt. Ņemot vērā, kā cilvēki paši plūda pie manis.

Droši uz priekšu

Izdziedināšanas kļuva jo dienas, jo pārsteidzošākas. Un tomēr, lai arī rezultāti paši par sevi bija lieliski, man nelikās diezgan. Es vēl arvien gribēju zināt, kāpēc šīs dziedināšanas notiek. Ko nozīmē šis fenomens? Kur tas radies? Manas izziņas alkas bija nebeidzamas.

Es nolēmu apmeklēt trīs dienu semināru, ko rīkoja medicīnas doktors Dīpaks Copra. (Dr. Copra patlaban, protams, ir viena no lielākajām personībām medicīnas un garīguma sfēru sintēzē, ieskaitot kvantu fizikas atklājumu sasaisti ar senatnes viedumu.) Semināra apmeklētāju lielais vairums bija ārsti un citi profesionāļi.

Varbūt tieši pateicoties manai īpašajai veiksmei pie Braiena Veisa, es nodomāju, ka gan jau spēšu atrast bridi, kad pačukstēt Dr. Čoprani savu mazo jautājumu un iegūt kādu apjautu, kas notiek ar mani un šīm izdziedināšanām. Pamanīju šur tur telpā izvietotus mikrofonu statīvus, kas šķita paredzēti auditorijas līdzdalībai.

Seminārs jau ritēja pilnā sparā, bet neviens no personāla pārstāvjiem nenorādīja ne uz mikrofoniem, ne uz iespējām auditorijai mijiedarboties. Laiks gāja. Kad jau tuvojās otrās dienas pusdienu pārtraukums, es beidzot vairs nespēju nociesties. Pacēlu roku un pajautāju Dr. Čopram, vai viņš kādā brīdī uzklausīs jautājumus.

Dr. Copra savukārt pārsteidza mani, uzdodams pretjautājumu: "Vai tad jums ir kādi jautājumi?"

"Jā," es atbildēju.

"Tad pieejiet pie mikrofona un pajautājiet."

Šķietami bezgalīgi garajā gājienā līdz tuvākajam mikrofonam es ar katru soli aizvien vairāk izjutu pēkšņo klusumu, kas bija iestājies telpā un ko caurauda ļoti skaļu domu mudžeklis:

Kas ir šis cilvēks?

Kāpēc viņam jāuzdod kāds jautājums?

Es pats gribēju jautāt.

Šajā brīdī es jau tiesātu pusdienas.

Un vispārzināmais…

Diez vai tas būs kas sakarīgs.

Kad beidzot biju ticis līdz mikrofonam, Dr. Copra paskubināja mani: "Nu kāds tad bija jūsu jautājums?"

Es nezināju. Nebiju to vēl noformulējis. Lai visu padarītu vēl ļaunāku, es pēkšņi sapratu: tā kā Dr. Čopram nav zināms, kas manā dzīvē norisinājies kopš 1993. gada augusta, man nav nekādas iespējas uzdot šo jautājumu pat ja es būtu izdomājis, kā tam jāskan. Tā nu, cik vien kodolīgi iespējams, es, ātri berot vārdus, centos to visu izstāstīt ieskaitot balsis, asinošanu un tulznas.

Cerēju, ka, pabeidzot šo ievadu, pareizais jautājums radīsies pats no sevis.

Sava konspekta nobeigumā es teicu: "Lūdzu, nedomājiet, ka ri neapzinos, kā tas izklausās, jo es to patiešām apzinos. Bet es domāju varbūt jums ir kāds skaidrojums vai padoms?"

Tas pat nebija īsts jautājums. Es vēroju, kā Dr. Copra, stāvēdams uz skatuves, pieliecas uz priekšu.

Tad viņš pajautāja: "Kāds ir jūsu uzvārds?"

I'ārsteigts pakāpos pussoli atpakaļ. "Perls!" es nomurmulēju.

Viņš pamāja ar galvu. "Esmu par jums dzirdējis." Tad viņš pārlaida skatienu telpai. "Un es gribu, lai visi klātesošie zinātu, ka viss, ko šis cilvēks tikko stāstīja, ir patiesība." Tad viņš visu klātbūtnē uzaicināja mani uz "Čopras labklājības centru" Ladžollā (netālu no S.mdjego), lai tur veiktu dažus pētījumus.

Un sekoja viņa padoms: "Palieciet kā bērns." Trīs vārdi, kuri sevi ietvēra tik daudz.

Es tos nemūžam neaizmirsīšu.

Pētījumi sākas

Kā jau man tika pareģots, aizvien vairāk un vairāk televīzijas producentu sāka mani aicināt piedalīties viņu šovos. Kādā lielā sanāksmē, kas norisa Sanfrancisko apkārtnē, līdz ar citiem, tādiem kā baltbārdainais Dr. Endrū Veils ārsts un bestsellera Eating Well for Optimum Health autors, kurš ar redzamiem panākumiem cīnās par "tradicionālās" un "alternatīvās" medicīnas apvienošanu, mani vēlējās intervēt Fox TV.

Pirms atstāju Losandželosu, lai dotos uz semināru, es pilnīgi negaidīti saņēmu e-pastu no vecākiem. Viņi bija atrakstījuši man šo 10 visai pārsteidzošu. Izrādījās, ka pirms dažiem gadiem mans tēvs kopā ar Dr. Veila tēvu manā dzimtajā pilsētā bija bijuši vienā un tajā pašā politisko kandidātu sarakstā un kopīgi darbojušies vairākās padomēs. Mani un viņa vecāki pat bijuši draugi, taču šī mazā informācijas atlūza līdz šim nebija mani sasniegusi.

Turklāt mana māte pavēstīja ko ļoti aizkustinošu par Dr. Veila tēvu. Stāsts bija šāds: astoņdesmito gadu sākumā manam tēvam bijusi četrdaļlga šunta operācija. Kamēr viņš atlaba, Dens Veils, būdams sirsnīgs un līdzcietīgs cilvēks, atsūtīja vēstuli nevis viņam, bet manai mātei. Vēstulē bija teikts, ka šādos grūtos brīžos vairums cilvēku sūta atklātnes tam, kurš guļ slimnīcā, taču aizmirst, ka vislielākais atbalsts bieži vien vajadzīgs tieši mājās palicējam. Viņa vēstule bija pilna laipnības un uzmundrinājuma, un mani vecāki to nekad neaizmirsa. Dens Veils nu jau bija citā saulē, un mani vecāki domāja, ka Dena dēlam būtu patīkami dzirdēt par sava tēva ietekmi uz viņu dzīvi. Viņi bija uzrakstījuši vēstuli Dr. Veilam un lūdza mani, lai nododu to viņam.

Endrū Veilam gadījās būt viesnīcas vestibilā tieši tad, kad es piereģistrējos semināram. Iepazīstinājis ar sevi, es pasniedzu viņam vēstuli. Viņš apjautājās, vai kādreiz varētu dabūt tēva rakstīto vēstuli, lai varētu to parādīt savai mātei. Mēs apmainījāmies ar pāris laipnībām, un es nodomāju, ka te arī mana pazīšanās ar doktoru būs cauri.

Tās pašas dienas vakarā saņēmu telefona zvanu no sievietes, kura ne tikai organizēja The Fox intervijas, bet arī vadīja tās. Iepriekšējā nedēļā viņa bija cietusi satiksmes negadījumā un salauzusi vairākas ribas, tālab viņai nācās pārvietoties ar spieķi un lauzto ribu dēļ elpot ļoti sekli. Viņa tik tikko spēja parunāt katrā ziņā tie nebija paši ideālākie apstākļi intervēšanai. Sieviete lūdza, vai es nevarētu viņai šajā vakarā sniegt dziedniecības seansu. Atbildēju, ka darīšu to ar prieku. Lai vai kā, tas izvērsās par ko nozīmīgāku un izrādījās vēl viens sinhronitātes miklas fragments.

Nākamajā rītā ieradies uz interviju, es atklāju, ka Dr. Veils ir pierakstījies tieši pēc manis. Gadījās arī, ka viņa, intervētājas un mani ceļi ir krustojušies. Dr. Veils ienāca tieši brīdī, kad intervētāja pateicās man par seansu un paskaidroja, ka spieķis viņai vairs neesot vajadzīgs un arī elpot viņa spējot pietiekami dziļi un pilnvērtīgi, lai spētu novadīt intervijas.

Dr. Veils painteresējās, ko esmu darījis. Kad, cik vien īsi spēdams, to paskaidroju, viņš uzaicināja mani ierasties Arizonas Universitātē un satikties ar Zinātniskās biedrības locekļiem, kuri darbojas viņa Integrētās medicīnas programmā. Šāds uzaicinājums bija visai pagodinošs, un es to ar prieku pieņēmu. Tas mani aizveda pie Ph. D. Gerija E. R. Š varca, kurš Arizonas Universitātē vada Cilvēka Enerģijas sistēmu nodaļu. Kopā ar savu sievu Ph. D. Lindu Dž. S. Raseku viņš ir sarakstījis ari grāmatu Ibe Living Energy Universe, kurā pauž ideju, ka viss ikvienā eksistences līmenī ir dzīvs, apveltīts ar atmiņu un savu īpašo starojumu. Šī grāmata mēģina izskaidrot ne tikai dažas lielākās tradicionālās zinātnes mīklas, bet arī tādas mistērijas kā homeopātiju, izdzīvošanu pēc nāves un mediju spējas.

Dr. Švarcs uzaicināja mani atgriezties universitātē, lai veiktu dziedināšanas procesa izpēti. Es piekritu.

Krustceles

4

Notikumi sekoja cits citam aizvien straujāk un straujāk. Bija vilinājums vienkārši ļauties straumei, bet vai es to patiešām drīkstēju? Bija vēl citi apsvērumi. Nozīmīgu savas dzīves daļu es biju aizvadījis, radot veiksmīgu praksi, un visi šie sarežģījumi ar "dziedniecisko enerģiju" un "garu vēstījumiem" tai nepavisam nebija nākuši par labu. Pirmkārt, kā jau iepriekš minēju, dažus pacientus, kuri pārraidīja balsis, šī pieredze bija tā satriekusi, ka tie gluži vienkārši vairs neatgriezās. Bet tas vēl nebija pats ļaunākais. Iedomājieties, ka atnākat pie sava hiropraktiķa un dzirdat no blakustelpām atplūstam dīvainas balsis. Jūs varētu iedomāties…

Daudzos gadījumos tiku sev teicis: "Tu esi nojūdzies. Tev ir hipotēku maksas, auto uz kredīta, plaši izvērsta prakse, kura tev jāsaglabā, lai savilktu galus kopā. Turies jau nu labāk pie savas hiroprakses."

Bet būtnes, kuras bija teikušas: "Mēs esam ieradušās tev pateikt, lai tu turpini iesākto," domāja citādi. Un es to zināju. Tad nu es turpināju nodarboties ar šo jauno "lietu". Pat ja dziedināšanās bija pārrāvumi vai kritumi, es tik un tā neatslābstoši turpināju darboties ar enerģiju. Es turpināju iesākto.

Kāpēc tieši es? es nespēju vien nobrīnīties. Man centās iestāstīt, ka to jautājot mans ego, tomēr, ja jūsu dzīve apgriežas kājām gaisā un realitātes pamatprincipi, kurus esat pieņēmis jau kopš dzimšanas, vairs neder, neuzdot šādu jautājumu ir visai grūti.

Es konstatēju, ka atkal apceru dzirdētās frāzes. Tas, ko tu dari, ir gaismas un informācijas nešana šai planētai. Skaidrs, tas nozīmēja, ka notiek kas vairāk nekā vienkārši cilvēku "dziedināšana", vismaz parastajā šī vārda izpratnē. Un Tev jāzina, ka tu esi skolotājs arī raisīja visnotaļ spēcīgas asociācijas. Problēma bija tāda, ka es sevi nespēju iedomāties kā kaut cik pieņemamu pravieša statusa kandidātu. Man patika iedzert, patika labi paēst, patika papriecāties. Jā, man patika caurām naktīm izklaidēties. Tiesa, mana aizraušanās — dažos gadījumos pat apsēstība ar šīm nodarbēm bija krietni vien mazinājusies kopš dienas Venisbīčā un vēl jo vairāk kopš dienas, kad stāvēju pie sava kabineta loga un vēroju Gerija cīņu ar kāpnēm. Tomēr, bez šaubām, bija daudz "vērtīgāku" cilvēku, un tātad tam nebija jēgas.

Zināms iemesls varēja būt tas, ka man ir tik veikla mēle. Esmu gatavs jebkurā brīdī iet cilvēkos un runāt par visu, kas notiek. Tas varētu būt arī tāpēc, ka es, šķiet, spēju pārmest tiltu pār bezdibeni. Es māku glīti uzposties un visnotaļ spoži parādīt sevi slimnīcās un universitātēs, kur bieži tieku aicināts uzrunāt mediķus, mācībspēkus un pētniekus, iztirzājot tematu, kas, maigi izsakoties, "iet pāri visām robežām". Esmu atklājis, ka man nav grūti runāt arī ar tiem, kuri atklāti atzīst sevi par metafiziskiem spiritistiem. Kamēr šīs divas nometnes, kuras pārstāv spektra pretējos galus, lielāko daļu sava laika tiecas veltīt vai nu savstarpējiem apvainojumiem, vai centieniem ignorēt viena otru, man acīmredzot piemīt spēja paņemt vienus un otrus aiz rokas un iepazīstināt kā cilvēkus, starp kuriem varētu notikt interesanta domu apmaiņa.

Bet varbūt galu galā es biju izraudzīts, vēl labu laiku pirms biju spējīgs par to domāt. Varbūt tiku izraudzīts tajā naktī, kad piedzimu un kad mana māte atdzima; naktī, kurā brīnumainā Gaisma pavēstīja par viņas uzdevumu šo bērnu izaudzināt. Varbūt tieši toreiz man tika uzticēts mans nākotnes darbs. Un pilnīgi iespējams, ka tagad es tik vien kā atjaunoju saikni ar to.

Dziedniek, iemāci arī mums

Gerija izdziedināšana un tai sekojošā uzstāšanās televīzijā bija manas dzīves pagrieziena punkti. Pēkšņi mani ielenca divu tipu cilvēki: tie, kuri gribēja tikt izdziedināti, un tie, kuri gribēja, lai es viņiem iemācu dziedināt. Pēc kāda laika ar šo lūgumu pie manis sāka vērsties dažādu veidu mācību organizācijas.

"To nevar iemācīties," es atbildēju. Patiešām, kā lai tas būtu iespējams? Man to neviens nebija mācījis. Tas gluži vienkārši… radās pats no sevis.

"Protams, ka var," nenovēršami sekoja entuziasma pilna atbilde. "Daudzi taču māca dziedniecību. Grāmatas un skaņu ieraksti par šo tematu atrodami vai katrā veikalā." Tad vini nobēra veselu autoru un nosaukumu sarakstu, no kuriem daudzi jums varbūt ir pazīstami. Bet, caurskatot grāmatas un noklausoties ierakstus, es atklāju, ka visas instrukcijas pārsvarā koncentrējas uz kaut ko līdzīgu šai: "Novietojiet klientu uz muguras (vai uz krēsla). Nostājieties cilvēkam vienā pusē (jūsu grāmata būs izcila, ja tajā būs teikts, kura puse ir labāka), nolieciet savu labo roku te un kreiso tur, tad tuviniet labo roku kreisajai un pārvietojiet kreiso roku virs pacienta ķermeņa…" [Neraizējieties. Jūsu grāmata ne tikai norādīs, kur likt rokas, un uzskaitīs katru secīgi veicamo darbību, tā jums pateiks arī, kurā virzienā skatīties un kurā iet. Un, it kā ar to jau nebūtu diezgan, tā pateiks jums vēl arī, par ko, veicot visas šīs darbības, domāt.]

Tā manā izpratnē nebija nekāda dziedniecība. Tas bija tango. Un pasaulei nebija vajadzīgi vēl vieni deju kursi.

Neko daudz labāku nepiedāvāja arī viss milzīgais šim tematam veltīto semināru lērums īsi vai gari, nedārgi, dārgi vai pārmērīgi dārgi. Parunāsim par dažiem šādiem semināriem. Lai kļūtu par dziednieku, jums nav jāiztērē 40 000 dolāru par četrgadīgu kursu apmācību, studējot citu dziednieku un hipnotizētāju pieredzi cauri laikiem. Pārfrāzējot Dr. Redžinaldu Gouldu, hiropraktiķi un mūsdienu filozofu, tas jūs nepadara par dziednieku, tas jūs padara par vēsturnieku. Citiem vārdiem, lielākā daļa dziedniecības skolu nepavisam nemāca dziedniecību; tās māca atsevišķu dziednieku dzīvesstāstus. Jūs uzzināsiet, ko domājis šis dziednieks, ko domājis tas dziednieks, un, ja esat dzimis zem sevišķi nelaimīgas zvaigznes, tad uzzināsiet arī, kas būtu jādomā jums.

Cerību pilns es iepazinos vai ar katru jaunradītu izglītojošu pieredzi vai tā būtu grāmata, skaņu ieraksts vai seminārs -, tikai lai atklātu, ka man cenšas iebarot kārtējo daudzkārt uzsildīto garīgo auzu tumi. Tā, kas man tika dota, bija nostāvējusi istabas temperatūrā tik ilgi, ka bija jau pārvilkusies ar plēvi. Tomēr semināru laikā puse apmeklētāju sēdēja kā transā, itin kā viņu priekšā tiktu bārstītas jauniegūtu zinību pērles. Otra puse sēdēja smaidot un atzinīgi mājot ar galvu. Tie nebija viegli, klusi galvas mājieni, kā savā nodabā sēžot istabā un lasot grāmatu vai klausoties radiopārraidi. Šie galvas mājieni bija teatrāli un uzkrītoši — tādi, lai visi redzētu, ka instruktors saka to, kas viņiem jau sen zināms, tādējādi apliecinot viņu vērtību visu pārējo klātesošo priekšā. (Atcerieties, garīgas izaugsmes centieni ne vienmēr novērš tieksmi "lekties".)

Balstoties uz iespaidīgajiem pierādījumiem, ko sniedza šī pieredze, es kļuvu pat vēl drošāks savā agrākajā atzinumā: Dziedināšanu nav iespējams iemācīt. Un vai zināt? No šī uzskata es vēl arvien neesmu atteicies.

Tad kāpēc es rakstu šo grāmatu? Kamēr biju koncentrējies uz meklējumiem izdibināt, vai (kā?) dziedināšanu iespējams iemācīt, es nebiju pamanījis fenomenu, kas norisinājās tepat acu priekšā manā kabinetā, un tās bija aizvien pieaugošās frekvences. Iedomājieties: arvien vairāk cilvēku, kuri tikuši dziedināti, zvanīja man visbiežāk pēc pirmā seansa -, lai pateiktu, ka, atgriezušies mājās, tie atklājuši, ka pašas no sevis sākušas ieslēgties un izslēgties visu veidu elektriskās ietaises televizori, stereoiekārtas, apgaismes ķermeņi, ledusskapji. Turklāt atkārtoti.

Retos gadījumos bijuši ilglaicīgi elektrības pārtraukumi, lai arī tas jūs varbūt izbrīna, jo iekārtas varēja izslēgties vai atteikties darboties, sākot no dažām minūtēm un beidzot ar vairākām dienām. Parasti bija tā: jo lielāks objekts, jo ilgāka dīkstāve. Likās, itin kā šīs iekārtas būtu kļuvušas dzīvas. Vairumam cilvēku bija sajūta, it kā tās ar kaut ko sazinātos. Manuprāt, tas pateikts visnotaļ precīzi. Domāju, ka šādi kāds mums saka: "Sveicināti, es te tik tiešām esmu. Mēs tik tiešām eksistējam."

Tie paši cilvēki ziņoja, ka kaut kas notiekot ar viņu rokām. Tajās bija pamodušās dīvainas sajūtas: siltums un elektrizētība vai vēsums un vējainība. Vēl viņi stāstīja, ka, turot rokas tuvu kādam, kurš jutis diskomfortu vai bijis savārdzis, itin bieži šī cilvēka simptomi mazinājušies vai pat zuduši pavisam: izzudusi psoriāze, izbeigusies astma, sadzijuši hroniski pušumi. Rezultāti parādījušies tūlīt pat vai arī nākamajā dienā. Turpināja un turpināja pienākt stāsti un telefona zvani. Un, pateicoties tam, es sapratu: lai arī dziedināšanu patiešām nevar "iemācīt", dziedināšanas spēju ļaužu vidū var kaut kā "izplatīt". Tas, ko tomēr var iemācīt, ir šīs spējas pamanīšana un izkopšana (ko es arī cenšos darīt, rakstīdams šo grāmatu).

Tad nu beidzot es sazvanīju vienu no organizācijām, kas bija par mani interesējusies, un piekritu vadīt kursus. Palūdzu sapulcināt interesentus, un mēs varējām sākt.

Pienāca kursu vakars. Lēni bldldamies uz priekšu Losandželosas slavenās sastrēgumstundas laikā, es nospriedu, ka neizmantošu nekādas piezīmes. Kad iegāju telpā, visi jau sēdēja savās vietās. Divdesmit pieci cilvēki. Jāteic, ka tik lielu pieplūdumu es pat nebiju gaidījis. Izgāju telpas priekšā, pastūmu sāņus krēslu un podiju un, aizspēris prom kurpes, apsēdos sakrustotām kājām uz saliekamā galdiņa, kas kaut kāda iemesla dēļ bija novietots telpas priekšā un izrādījās pietiekami izturīgs, lai nesalūztu. "Es zinu, ka jūs visi esat šeit ieradušies, lai dzirdētu to, ko šovakar jums teikšu," es sacīju, "un es pats nevaru vien sagaidīt, kad beidzot uzzināšu, kas tas ir."

Es sāku ar stāstu par to, kas notika 1993. gada augustā, tad uzklausīju apmeklētāju jautājumus un "aktivizēju" viņu rokas. Es mācīju viņiem, kā rotaļāties (vai strādāt, ja jums tīk) ar šīm jaunajām enerģijas frekvencēm, un, pieteicis viņiem, lai piezvana man, ja atgadās kas interesants, es palaidu savu jauno "dziednieku" grupiņu uz planētas, kura tajā brīdi vēl neko nenojauta.

Pēc tam mans telefons zvanīja bez apstājas. Un atkal: kas zina?.

Kurš nu ir skolnieks?

Tātad te nu es esmu. Ceļojums ir bijis tik ilgs, dīvains un pārsteidzošs, un tajā pašā laikā nedaudz biedējošs, tomēr es domāju, ka esmu tieši tur, kur man šajā brīdī jābūt. Traka ironija, ja tā padomā: briesmīgais skolēns, kurš ne brīdi nespēja palikt mierā; bērns, kurš bastoja stundas, kad vien tik varēja, un pie katras izdevības pretojās skolotājiem, tagad pats bija kļuvis par skolotāju.

Atlikusī grāmatas daļa ir šī procesa sastāvdaļa. Gadiem ilgi vadot seminārus, esmu atklājis, ka, bruņojušies ar pavisam niecīgu instrukciju daudzumu, cilvēki spēj pievienoties šai enerģijai un lietot to tā, kā tā vēlas tikt lietota.

Sajūtai, mācoties lietot šīs enerģijas, ir zināma līdzība ar tango apgūšanu. Jūs varat mēģināt to, pētot grāmatā ievietotās shēmas, ja jums tas vajadzīgs, taču mācīšanās process būs daudz īsāks un rezultāti labāki, ja tā vietā vērosiet video. Tomēr arī video nav ne tuvu tik efektīvs kā došanās uz deju studiju, lai saņemtu praktisku instrukciju no kvalificēta pasniedzēja.

Tas pats attiecas arī uz šo. Grāmata sniegs jums daudz vārdos izteiktas informācijas. Vēl vairāk būs izteikts nevis vārdos, bet kā citādi vai nu jūs to vēlaties saukt par šifrējumu, vai vibrācijām un tamlīdzīgi. Jā, pēc grāmatas izlasīšanas jūs varat sākt pārbīdi un enerģijas noregulēšanu, jo tiem, kuri rod kontaktu ar šīm jaunajām frekvencēm, izmantojot drukātā vārda vai citu veidu mediju starpniecību, ir pietiekami izteikta spēja tās saturēt un lietot. Nē, tas nav gluži tas pats, kas privāta apmācība, tomēr ir pietiekami daudzsološs iesākums.

II DAĻA rekonektīvā dziedniecība, un ko tā nozīmē

"Laika taisnes patiesībā ir tīkla pavedieni, kuri stiepjas bezgalībā."

Living this Moment, Sūtras tūlītējai apskaidrībai

DEVITA NODAĻApastāsti man ko vairāk

"Ir vajadzība pēc reliģijas un zinātnes salāgošanas, tāpat kā ir nepieciešams salāgot intuīciju un prātu, pieredzi un zināšanas." Dr. Džonass Salks

Kā jau iepriekš aprakstīju, pēc otrā seansa pie Venisbīčas sievietes un tam sekojošajiem notikumiem es sāku meklēt ceļus, kā uzzināt, kas ar mani noticis. Par daudz ko liecina jau tas, ka es sāku no laba prāta lasīt grāmatas, taču pie tā es neapstājos. Es uzdevu jautājumus ne tikai "ekspertiem", "jutīgajiem" un "ekstrasensiem", kurus apmeklēju un kuri apmeklēja mani es tos uzdevu katram un ikvienam, kurš, pēc manām domām, varēja sniegt par notiekošo kaut mazāko izpratnes atblāzmu: baznīcas galvām, rabīniem, kabalistiem, guru šo sarakstu droši varētu vēl turpināt.

Pa lielākai daļai es sastapos ar to, ka neviens neko "nezina". Vismaz neviens no šīs pasaules. Vai varbūt viņiem bija kādas fragmentāras zināšanas, taču tās neaptvēra visu kopumā. Vai arī viņi jauca manu pieredzi ar to, ko bija lasījuši vai kas tiem bijis iemācīts, bet kas manā gadījumā galīgi nederēja. Visbiežāk sastopamā situācija bija šāda: tā vietā, lai patiesi aplūkotu šo fenomenu, cilvēki mēģināja to izskaidrot, balstoties uz viņu konkrētās ticības vai pārliecību sistēmas ērtajiem parametriem. Viņi gribēja to ar varu ielikt vai iespiest pārāk šauros rāmjos pārāk striktos, pārāk ierobežotos, lai mana pieredze tajā ietilptu.

Man bija jāuzzina vairāk, un es gribēju iegūt šo zināšanu no kāda, kas redz kopainu. Es gribēju tiešu sarunu ar šiem eņģeļiem, šīm būtnēm. Centos, cik spēju, taču nekas nenotika, un man jāsaka jums, ka tas bija vairāk nekā kaitinoši. Biju pietiekami daudz vērojis un klausījies savos pacientos, lai zinātu, ka eņģeļi ir reāli. Viņi redzēja eņģeļus, dzirdēja tos, sajuta viņu smaržu visi, atskaitot mani pašu. Apgalvot, ka es jutos atstumts, būtu visnotaļ maigi teikts. Tā nu, cik vien bieži varēju, es centos panākt sarunu ar šīm būtnēm kaut vai netieši, ar Freda starpniecību.

Gribu, lai jūs zinātu, ka es nemēdzu pievērsties kaut kam tāpēc vien, ka tas šķiet skaists vai jauki izklausās. Jēdziens Jaunais Laikmets man patiešām ir vienaldzīgs. Nopietni šaubos par tiem daudzajiem, kuri deklarē, ka esot apveltīti ar "īpašām" un "unikālām" dāvanām, jo sevišķi tad, kad, par spīti visiem šķietamajiem mērķiem un nolūkiem, izrādās, ka ne viens vien to sludina tikai tāpēc, lai izceltos no pūļa, saņemtu publisku atzinību vai kompensētu sevī zināmu mazvērtības kompleksu. Es neredzu auras, neesmu ekstrasenss. Tad nu, kas attiecas uz "pārraidītājiem", skatīsimies patiesībai acīs jums nav jābūt nekādai Lindai Blērai un jāvaid, jātrīc un jārunā balsī, kas izklausās pēc nepareizā ātrumā atskaņota veclaiku skanu ieraksta.

i

Savukārt, kad vairāk nekā piecdesmit cilvēku, kuri nekad nav tikušies, izrunā vienus un tos pašus vārdus un ne lūgti, ne jautāti paziņo, ka bijuši liecinieki vienām un tām pašām līdz šim nekad neredzētām būtnēm… nu tādā gadījumā izlikties neredzam faktu, ka kaut kas patiesi norisinās, kļūst nesaprātīgi.

Bet kas tad patiesībā notiek? No kurienes rodas dziednieciskā enerģija? Kas ir tās pirmavots? Kurš to sūta? Kā šī enerģija panāk to, ko tā panāk?

Būtnes bija gatavas runāt par visu, tomēr vēstījumu pārraidīšana bija tikai viens no informācijas avotiem. Beidzot es atklāju citu informācijas avotu to, kas mitinājās dziļi iekšienē. (Reizēm vajadzīga drosme, lai nolaistos savas personības dzīlēs un uzticētos tam, ko tur atrodat… Bet tas jau ir cits stāsts.)

Tas, ko es nodēvēju par rekonekciju (vārds paņemts no trešās un ceturtās pārraidītās frāzes*), nav nekas sadomāts. Bez paļaušanās uz sešām pārraidītajām frāzēm un apliecinājumiem, ko sniegušas garīgās būtnes no citām dimensijām, rekonekcijas pastāvēšanas realitāte ir demonstrēta un skaidri pierādīta gan praksē, gan zinātniskajās laboratorijās. Rekonekcija ir visaptveroša savienošanās ar Visumu, kas padara iespējamu rekonektīvo dziedniecību. Šīm dziedinošajām un evolucionējošajām frekvencēm ir jauns joslas platums, un tās ieved mūs gaismas un informācijas spektrā, kāds uz Zemes vēl nekad nav pieredzēts. Pateicoties rekonekcijai, mēs iegūstam spēju mijiedarboties ar šiem jaunajiem gaismas un informācijas līmeņiem, un tieši caur šiem jaunajiem gaismas un informācijas līmeņiem mēs atgūstam spēju atkal apvienoties.

Kopš šī brīža jūs esat gatavi iegūt izpratni par to, kas ir šis process, no kurienes tas nāk un kā darbojas. Sagaidīt ko jaunu, kas ir citāds un patiess un kas ieplūst jūsos.

Laimīgā kārtā nav nepieciešams sadomāt nekādas pasakas par šīs enerģijas avotu vai tās raksturu. Rekonektīvo dziedniecību atbalsta jaunākās teorijas atoma un kvantu fizikā, kuras apgriež kājām gaisā visu, ko mēs, cilvēciskās būtnes, līdz šim esam uzskatījušas par neapgāžamu patiesību: laiks sāk ritēt atpakaļgaitā, gravitācija pastiprinās līdz ar attālumu, bet matērija un enerģija pārtop vibrējošās pavedienu cilpās.

DESMITĀ NODAĻAstīgas un pavedieni

"Raugoties no multisensoriskā viedokļa, atklāsmes, intuīcija, priekšnojautas un atskārsmes ir vēstījumi, kas nāk no dvēseles vai no nemitīgi progresējošās gudrības, kura dvēseli pavada tās evolūcijas ceļā." Gerijs Zikavs, The Seat of the Soul autors

Kas aiz tā slēpjas

Cilvēki ir zinātkāras būtnes. Mēs mūždien gribam zināt visus "kā?" un "kāpēc?", pat tad, ja šis atbildes mums nedod nekādu labumu. Un bieži vien tas tā patiešām ir. Bieži vien "kā?" un "kāpēc?" var būt divi ļoti atbruņojoši jautājumi. Tomēr jau no paša sākuma es nelikos mierā, jautādams tieši šādi: "Kā?", "Kāpēc?", "Kā tas darbojas?", "Kāpēc tas ir šeit?", "Kas notiek?".

Atbildi, kura mani pilnībā apmierinātu, es neesmu saņēmis vēl pat līdz šim brīdim.

Apzinos, ka ne jau katrs atbilžu meklējumos ir tik neatlaidīgs. Daži gluži vienkārši neuzdod tik daudz jautājumu. Kaut ko izlasījuši, tie arī notic. Vēl kaut ko viņiem pastāsta draugi, un tie notic šiem stāstiem. Milzu lētticība savienojumā ar to, ko es dēvēju par "leminga faktoru", liek ļaudīm, meklējot atbildes, bariem vien mesties lejā no Jaunā Laikmeta klintīm, noslīkstot nemitīgi mainīgās neizlēmības jūrā.

Tikai pēc tam, kad sapratu, ka nevēlos, lai man tiktu sniegtas vēl kādas atbildes vismaz no ārējiem avotiem -, es nonācu pie slēdziena, ka to zināt varbūt nemaz nav būtiski. Iespējams, tas pat mazinātu spēku. Taču bija pavedieni vilinoši mājieni, ar kuriem jūs tūlīt iepazīstināšu.

"Tas, ko tu dari, ir satrūkuso pavedienu sasiešana. "

"Tas, ko tu dari, ir sarauto stigu savienošana."

Kā jau iepriekš teicu, tas bija trešais un ceturtais apgalvojums, ko man tika pārraidījuši daudzie pacienti. Balstoties savā paša pieredzē, es skaidri zināju, uz ko tiek attiecināti "pavedieni". Izmantodami dziedniecisko enerģiju, mēs darām ko vairāk, nekā tikai novēršam kādu noteiktu problēmu; mēs burtiski savienojam pavedienus dezoksiribonukleīnskābes DNS pavedienus. DNS ir kompleksa molekula, kas sastāv no diviem pavedieniem, kuri, līdzīgi vītņu kāpnēm, savienoti dubultas spirāles veidā. Zinātne māca, ka ikvienas cilvēciskas būtnes organisma katrā DNS molekulā ir divi pavedieni un šī konfigurācija ir mūsu ģenētiskā koda jeb plāna pamats. Šie sīkie matērijas gabaliņi nosaka mūsu ķermeņa un smadzeņu uzbūvi un pat lielu daļu mūsu personības.

Taču zinātne nemāca — vismaz pagaidām to, ka senāk mums ir bijuši veseli 12 DNS pavedieni, kuros iekodēts nesalīdzināmi vairāk informācijas! (Jā, iespundējiet mani trakonamā; esmu to pateicis, bet zvēru, ka tāds nebija mans nolūks.) "Savienot pavedienus" nozīmē to, ka lielāku labumu cilvēku cilts gūs, nevis tikai turpinot savu līdzšinējo gandrīz lineāro attīstību, bet vienlaicīgi ietiecoties pagātnē un pievēršoties noteiktiem aspektiem laikos, kad bijām pilnīgākas būtnes.

Tā ir daļa no tā, kas notiek rekonekcijā. Mēs savienojamies ar to, kas bijām kādreiz.

"Tas, ko tu dari, ir satrūkušo pavedienu sasiešana."

" Tas, ko tu dari, ir sarauto stigu savienošana."

Sākumā es domāju, ka abi šie apgalvojumi nozīmē vienu un to pašu, daži lietoja vārdu pavedieni, citi lietoja vārdu stigas. Tas .uī viss. Semantika. Taču tad es padzirdēju kādu kvantu fizikas jcdzienu un attapu, ka esmu pilnībā pārpratis būtņu paustā vārda "stīgas" nozīmi.

Šis apgalvojums nepavisam neattiecās uz DNS. Tas attiecās uz simultāni notiekošiem (paralēliem) paša Visuma pamata struktūras plāniem. Tas bija saistīts ar stīgu teoriju.

"Stīgu teorija" būtībā ir tāds skatījums uz matērijas un enerģijas daļiņām, kas lieliski atrisina dilemmu, kura gadu desmitiem nodarbinājusi zinātniekus, proti, uzskats, ka abi galvenie fizikas novirzieni reizē nevar atbilst patiesībai.

Tā nav fizika, ar ko mēs visi nomocījāmies skolā. Tā ir fizika, kas dod izpratni un atbalstu dzīvē, garīgumā, eksistences paralēlajos plānos. Tad nu palūkosimies. Fizika galu galā ir tā, kas definē fizisko Visumu, kurā dzīvojam. Fizika attiecas uz Visumā pastāvošajiem ķermeņiem uz spēkiem, kas tos satur kopā, un noslēpumiem, kas tiem piešķir blīvumu.

Fizika māca arī par galējiem pretstatiem. Skalas vienā galā dīvainie "kvantu mehānikas" principi apraksta un prognozē ļoti, ļoti sīku daļiņu atomu un to sastāvdaļu uzvedību. Otrā galā ir Einšteina divas relativitātes teorijas, kas nodarbojas ar paša Visuma neizmērojamību, gaismas ātrumu un tādu milzīgu ķermeņu kā zvaigžņu, galaktiku un melno caurumu savērpšanos telplaikā.

Atmetot šo abu teoriju abstrakto skaistumu, tās parādījušas sevi kā ļoti spēcīgus rīkus. Kvantu mehānika rosinājusi datoru mikroshēmu attīstību. Relativitāte dod iespēju kosmosa pētniekiem izskaidrot visas dīvainās parādības tālu Visuma dzīlēs.

Problēma, kā tiek apgalvots, esot šāda: ja kvantu fizika ir patiesa, relativitātei jābūt nepatiesai, un otrādi. Mēģinot piemērot likumus, kas pārvalda vienu sfēru, tiem, kuri pārvalda otru, likumi pārstāj darboties. Kvantu mehānika apgalvo, ka subatomu līmenī, kur matērija un enerģija vairs nav dalīti lielumi, Visums ir tik haotisks un neparedzams, ka uz to attiecina jēdzienu "kvantu jūra". Savukārt relativitāte darbojas tikai nevainojami sakārtotā, iepriekš paredzamā Visumā.

Gadu desmitiem fiziķi meklēja ceļu, kā šīs abas visnotaļ spēcīgās teorijas apvienot vienā Teorijā par visu. Nu beidzot izskatās, ka viņi to ir atraduši tā ir stīgu teorija.

Atbilstoši šim uzskatam vissīkākās "lietas" Visumā nav subatomu daļiņas, par kurām mēs visi esam dzirdējuši protoni, neitroni un elektroni un pat ne vēl noslēpumainākās daļiņas, ar ko diendienā nodarbojas kodolfiziķi kvarki, leptoni, neitrino (kas, ja jūs man pajautātu, izklausās gandrīz vai kā brokastu biezputras nosaukumi) un tā tālāk. Izrādās, ka pašas Visuma pamatdaļiņas nemaz nav daļiņas. Vislabāk tās var atainot kā "stīgu" cilpas, kas vibrē noteiktās frekvencēs. Šo vibrāciju frekvences nosaka stīgas "identitāti" un tātad arī to, kādas daļiņas dalina tā būs: kvarka, kas ir daļiņa no atoma, kurš savukārt ir daļiņa no matērijas molekulas, vai daļiņa, kurš beidzot kļūst par elektromagnētiskās enerģijas fotonu. Tas viss atkarīgs no vibrāciju frekvences.

Palūkojoties uz to šādi, "kvantu jūra" vairs nešķiet tik bezcerīgi haotiska.

Nu labi, tas varbūt iepriecinās fiziķus, bet kā tad ar mums pārējiem? Ko stīgu teorija nozīmē mumsi Varbūt jums jau ir skaidrs: stīgu teorija izsaka pieņēmumu, ka Visuma formu un saturu nosaka vibrāciju frekvences katra atsevišķa atoma, katras atsevišķas daļiņas kodolā. Šis jēdziens apstiprina pieņēmumu, ka starp matēriju un enerģiju nav atšķirības. Viss ir viens, un viss ir mūzika. Izklausās itin pazīstami? Šo jēdzienu jau gadsimtiem ilgi pazina mistiķi un citi garīgi augsti attīstīti cilvēki.

Taču tas vēl nav viss. Stīgu teorijas sīkākajā līmenī, sfērā, kas ir tik smalka, ka to var aprakstīt tikai ar sarežģītu augstāko matemātiku, Visums nav četru dimensiju celtne, kā mēs, cilvēciskas būtnes, esam radušas to uztvert un tajā dzīvot. Cilvēki darbojas pasaulē, kurā pastāv augstums, platums, dziļums un laiks. Tas ir viss, kas mums zināms. Tomēr tas nav viss vismaz ne tad, ja drosmīgi ejam uz priekšu. Fiziķi, kas nodarbojas ar stigu teoriju, līdz šim bija apgalvojuši, ka stigas pastāv visur — vienlaikus septiņās līdz vienpadsmit dažādās dimensijās. Nu beidzot tie atraduši vēl divpadsmito un daži apgalvo, ka to esot pat vairāk. Savukārt kosmiskās skalas otrā galā (zinātniekiem tagad ir pierādījumi) dažas daļiņas ne tikai neklausa Einšteina "kosmiskā ātruma ierobežojumam" gaismas ātrumam -, bet pat jūtami to pārsniedz.

Bet ko tas viss nozīmē mums mūsu cilvēciskajā mērogā? Pirmkārt, tas parāda, cik daudz vēl zinātniekiem jāmācās. Otrkārt, tagad mēs zinām, ka pastāv vēl citas dimensijas. Atsaucoties uz kvantu mehāniku, salieciet to kopā ar Visuma nestabilo, neparedzamo dabu, un jums ir zinātnisks pamatojums ne tikai daudzu dimensiju, bet ari daudzu Visumu jēdzienam — šajā gadījumā paralēlu Visumu, kas ir tā sauktā daudzo pasauļu interpretācija. Varbūt pastāv bezgalīgs daudzums tādu Visumu un "stīgu līmenī" tie visi skar mūsējo.

Paturot prātā šo loģisko slēdzienu, iznāk, ka vieta, kur esat brīdī, kad lasāt šo grāmatu, pastāv bezgala daudzās variācijās, un viss notiek vienā laikā. Vienā no šiem Visumiem jūs sēžat vienatnē. Citā Visumā istaba ir pilnīgi tukša. Vēl citā notiek viesības, īsi sakot, kādā citā Visumā viss ir ne tikai varbūtējs, bet arī absolūti iespējams.

Līdz šim brīdim vairums cilvēku apzinājušies tikai vienu Visumu to, kuru apdzīvojam. Tagad, pateicoties jaunajām rekonektīvajām frekvencēm, mēs spējam mijiedarboties ar citiem plāniem vai dimensijām… apzināti. Tā ir mūsu virzība no piecām maņām apveltītām cilvēciskām būtnēm uz to, ko Gerijs Zukavs sauc par multisensorajām cilvēciskajām būtnēm, vai to, ko es dēvēju par transsensoru, transcendentālo sensoru vai "transcendsoru" cilvēciskajām būtnēm. Tādējādi mēs spējam vai nu pārsniegt savas piecas pamatmaņas, vai iegūt jaunas.

Kas bija sūtījis šos sešus apgalvojumus, kuri man tika pārraidīti? Tie noteikti nebija nākuši no cilvēka, kurš runāja, un skaidrs, ka telpā nebija neviena cita. Tad varbūt tā bija kāda būtne no šiem vienlaicīgi pastāvošajiem esamības plāniem; kāds, kurš zināja, kā pāriet no viena plāna citā un pieteikt sevi mūsu pasaulē.

Pievērst uzmanību

"Ja mums ir nozīmīgas problēmas, mēs tās nevaram atrisināt tajā pašā domāšanas līmenī, kādā esam tās radījuši. " Alberts Einšteins.

Biju radis domāt, ka cilvēki iedalāmi trīs grupās: tie, kuri netic nekam, kas atrodas aiz viņu piecām pamatmaņām; tie, kuri pieļauj iespējamību, ka aiz šīm maņām tomēr kaut kas pastāv; un tie, kuri tic, ka tiešām pastāv kas vairāk. Taču pēkšņi es atklāju ceturto, vismazāko grupiņu: tie, kuri zina, ka pastāv kas vairāk.

Ko var nozīmēt tas, ka atšķirīgi cilvēki, kuri ieradušies manā kabinetā, atkal un atkal redz vienas un tās pašas būtnes būtnes, par kurām nav stāstīts nekādās grāmatās vai fabulās? Viņi redz tos pašus eņģeļus, tās pašas būtnes, tos pašus pavadoņus, tos pašus… vienalga, kā jūs gribētu tos nosaukt. Ko var nozīmēt tas, ka cilvēki — cits citam sveši — saož tās pašas smaržas, redz tās pašas krāsas un formas un piedzīvo tās pašas sajūtas? Kā gan šīs parādības varētu pašas no sevis atkārtoties ar tādu absolūtu precizitāti, kā vien gadījumā, ja tās patiesi kaut kur pastāv un cilvēki, pārspējot savas piecas pamatmaņas, tās uztver.

Citiem vārdiem: šķiet skaidrs, ka šie cilvēki saskaras ar vismaz vienu paralēlo Visumu, atšķirīgu no mūsējā un tomēr kaut kur kvantu jūrā ar to saistītu. Divi Visumi, trīs Visumi, vairāk Visumu, piesaistīti cits citam un pārējiem iespējamiem Visumiem… ar vibrējošām stīgām, kas ir visa pamatā.

transsensoriskums jeb transcendentālais sensoriskums

Vārds trans nozīmē "pāri, otrā pusē, viņpus", kā arī "caur" un "mainīt". Transcend nozīme ir "tikt pāri" (cilvēcisks ierobežojums), "pastāvēt pāri un neatkarīgi no" (materiāla pieredze vai Visums) un "pacelties virs vai pāri, pārsniegt". Savukārt sensory nozīmē "no sajūtām izrietošs vai ar tām saistīts".

Transsensoriskums, transcendentālais sensoriskums vai, kā daži to iesaukuši, transcendsoriskums ir process vai spēja pārspēt mūsu piecas pamatmaņas. Lai arī mūsu pieredzētā skaidrojums un attēlojums bieži balstās uz pazīstamiem vārdiem, kuri pauž mūsu pamatmaņas, pati pieredze nav gluži tāda pati. Jums kā dziedniekam jūsu pacienti (vai klienti) var teikt: "Es dzirdēju balsi, tomēr tā nebija gluži balss… Nevar pat teikt, ka es to dzirdēju." Vai, kā teica mans pacients Gerijs: "Bija sajūta, it kā manu pēdu grozītu kādas neredzamas rokas, kuras nemaz nelīdzinājās rokām."

"Es viņus redzēju, taču neredzēju ar acīm," ir kopējs vērojums, tāpat kā sacītais: "Tā bija brīnumaina smarža. Izklausās jocīgi, jo man vispār nav ožas, tāpēc nesaprotu, kā es varēju to saost." Savu pieredzi mēs pielīdzinām mūsu ierobežotajām sajūtām šeit, uz Zemes, jo tās ir vienīgās, ko esam pazinuši… līdz šim. Būdami dziednieki un darbodamies ar kādu, mēs piepeši ne tikai sajūtam savās rokās vēju, lai arī istabā viss ir mierīgi, vai burbuļus, vai sprakšķus, vai magnētisku pievilkšanu, vai grūdienus mēs piesaistām citus, un tie mijiedarbojas ar citām dimensijām. Mēs pārejam ne vien pasi, bet palīdzam ieiet transsensoriskumā jeb transcendentālajā sensoriskumā arī citām cilvēciskām būtnēm. Mēs aizvedam viņus aiz vai pāri viņu pamatmaņām. Mēs vadām viņus cauri un ievedām pārmaiņās. Bet vēl vairāk mēs palīdzam viņiem attīstīties pāri viņu cilvēciskajiem ierobežojumiem, lai pastāvētu augstākā plānā un neatkarīgi no materiālās pieredzes.

"Tas, ko tu dari, ir sarauto stīgu savienošana." Stigas. Kāds mazs un jocīgs vārdiņš kaut kam, kas tik dramatiski pārveido mūsu skatījumu uz pasauli.

VIENPADSMITĀ NODAĻA lielie jautājumi

"Mēs esam dalībnieki milzīgā kosmiskā orķestrī, kura pilnīgai un harmoniskai spēlei ir būtisks katrs tā dzīvais instruments." Dž. Alens Būns Kinship with All Life

Ko nozīmē kļūt "uzskaņotam" attiecīgā frekvencē vai vibrācijā? Sāksim jau ar to ko mēs domājam, sakot vārdus "frekvences" vai "vibrācijas"? Ar šiem jēdzieniem jūs nemitīgi sastopaties garīga satura rakstos, jo sevišķi tajos, ko sarakstījuši mūsdienu Jaunā Laikmeta autori. Taču jūs atklāsiet, ka šie vārdi reti kad tiek skaidri definēti. Vai mēs pieņemam, ticēdami uz vārda, ka tie nozīmē kaut ko konkrētu? Tie, kam izteikti attīstīta smadzeņu kreisā puslode, var ņemt ļaunā, ja tos piespiež pieņemt noteiktas definīcijas, noticot tām uz vārda. Tie, kuriem dominē labā puslode, priecāsies par attiecīgā jēdziena brīvību un plūdumu. Pāraugdami savas piecas pamatmaņas, mēs mācāmies sazināties ar jēdzienu kā tādu un pieņemam faktu, ka pastāv noteikti jēdzieni, kurus ar mūsu pašreizējo vārdu krājumu nemaz nav iespējams definēt. Mūsu valodu ierobežo dimensija, kurā dzīvojam.

Mēs vēlamies likt lietā šos vārdus vai, precīzāk, to, uz ko šie vārdi attiecas, lai paustu kaut ko konkrētu. Lai arī cik intuitīvi mēs tos uztvertu, daudzi uzskata, ka būtu visai noderīgi, ja ikviena vārda

nozīme būtu skaidri definēta. Mums ir vēlme dalīties savā pieredzē ar vārdiem šeit vietā, ko mēs uzskatām par "reālo pasauli". Tāpēc mēs gribam, lai šo vārdu nozīme būtu tikpat "reāla".

Palūkosimies, kas par to teikts vārdnīcās. Uzskaņot nozīmē "pielāgot; sasniegt harmoniju ar kaut ko; ielaisties harmoniskās vai savstarpēji atsaucīgās attiecībās". Vibrēt nozīmē "strauji, ritmiski kustēties šurp turp". Zinātnes lauciņā enerģija ir "fiziskas sistēmas spēja darboties" un frekvence ir "parādību virkne, (mērojama) noteiktā laika vienībā."

Tagad palūkosim, ko šie vārdi nozīmē mums.

Enerģija pret garu

Vispirms ļaujiet, lai uzsveru, ka man ne visai patīk vārda enerģija saistība ar šo konkrēto dziedināšanas darbu. Pirmām kārtām jau man šis termins šķiet pārāk salts un mehānisks. Otrs iemesls ir tāds, ka par enerģiju valda uzskats, it kā tā kļūst vājāka līdz ar attālumu. Toties rekonektīvās nepārtrauktības frekvences līdz ar attālumu nepavājinās. Tas tāpēc, ka dziedināšana un pārveide notiek, pateicoties informācijas — precīzāk, "gaismas un informācijas" apmaiņai. Lai arī dziedināšana var tikt pārraidīta ar enerģiju, šīs informācijas enerģētiskais komponents ir tikai viens no tās nesējiem. Vienkāršs salīdzinājums ir čuksti. Čukstiem tiek izmantots daudz mazāk enerģijas nekā kliegšanai, tomēr atbilstošā situācijā jūs ar tiem saņemat tikpat daudz, ja ne pat vairāk informācijas. Tā vai citādi, tas, par ko runājam, nav pašas enerģijas lietošana tā ir informācijas pārraidīšana. Citiem vārdiem, informācijas pārraide nav atkarīga no enerģijas daudzuma, kas to nes. Šā iemesla dēļ rekonektīvā dziedniecība aizved jūs tālu pāri jebkurai enerģētiskās dziedniecības sfērai.

Tam, ar ko mēs nodarbojamies rekonektīvajā dziedniecībā, noteikti ir vairāk sakara ar dziedniecību caur garu un garīgumu. Lai vai kā, man nepatīk arī termins garīgā dziedniecība, jo, lai arī savā tīrākajā izpratnē tā ir vistuvāk tam, ko daru, mūsdienās tas nozīmē ziedojumu šķīvjus, kas tiek laisti pa apli, un cilvēkus, kuriem tiek uzplīkšķināts pa pieri ar obligātu nosacījumu, ka tiem tūlīt jākrīt gar zemi. Tātad īsti neder arī šis termins. Manā pašreizējā izpratnē pats labākais un notiekošo visprecīzāk definējošais apzīmējums ir "garīgās saziņas/informācijas apmaiņa".

Beverlija Rubika, Ph. D., reiz teica, ka, viņasprāt, aprakstošāks apzīmējums varētu būt "svētā informācija" (tomēr es nevēlos uzvelt sev nastu, nesot šādu krustu).

Tomēr saziņas vieglumam un vienkāršībai mēs šajā tekstā lietosim vārdu enerģija.

Frekvences

Un kā ar "vibrāciju"? Sis ir vārds, ko lietojam nemitīgi, tomēr daudzi no mums nemaz īsti neizprot tā nozīmi. Protams, mums allaž pie rokas ir vienkārša vārdnīcas definīcija, pie kuras varam tverties: vibrācija gluži vienkārši ir atkārtota kustība. Ģitāras stīgas vibrē, kad tiek raustītas; stīgas turp un atpakaļ ejošo kustību skaits sekundes laikā ir vibrācijas "frekvence". Mēs to uztveram kā noteiktu skaņu. Mainiet frekvenci, un jūs mainīsiet arī skanu.

Bet vibrācijas efekti ietiecas daudz tālāk par to, ko bez ārējas palīdzības spēj izšķirt mūsu maņas. Piemēram, tas, kas liek magnētam turēties pie jūsu ledusskapja, ir tas pats, kas ļauj jums redzēt ledusskapja saturu, kad vakarā atverat tā durtiņas, proti, elektromagnētisms. Vienīgā atšķirība starp magnētismu un redzamo gaismu ir attiecīgā enerģijas viļņa kustības frekvence. Kas ir krāsas? Redzamās gaismas atšķirīgās frekvences, kā tās uztver mūsu smadzenes. Kas ir karstums un aukstums? Molekulu kustības atšķirīgās frekvences atkal mūsu smadzeņu interpretācijā.

Tas mūs aizved tieši uz vissīkāko subatomu dalinu līmeni. Kā jau paskaidroju, fizika patlaban tuvojas tam, lai apliecinātu ilgu laiku pastāvošo ticību, ka Visumā viss sastāv no vibrācijām, kas darbojas dažādās frekvencēs. Mainiet kādas vibrācijas frekvenci, un jūs mainīsiet daļiņas dabu, ko nosaka šī vibrācija. Kad vibrē elektrons, mēdz teikt: dreb viss Visums.

Vibrācija un frekvence ir saistīta ar diviem citiem jēdzieniem rezonansi un aizraušanu. Gregs Breidens savā grāmatā Walking Betuieen the Worlds definē tās šādi. Rezonanse, viņš paskaidro, ir…

…enerģijas apmaiņa starp divām vai vairākām enerģijas sistēmām. Apmaiņa ir divvirzienu, ļaujot katrai sistēmai kļūt par atskaites punktu otrai. Vienkārša rezonanses piemēra ilustrācija ir divi stīgu instrumenti, kas novietoti telpas pretējās malās. Kad tiek raustīta viena instrumenta zemākā stīga, tā pati stīga vibrēs arī otram instrumentam. Neviens šai stīgai nav pieskāries; tā atsaucas uz enerģijas viļņiem, kas pārvietojas pāri telpai un rod rezonansi ar otru stīgu.

Aizraušana, viņš turpina, ir…

…spēku vai enerģijas lauku izlīdzināšanās, izsaucot informācijas vai komunikācijas maksimālu nodošanu. Iedomājieties, piemēram, vibrējam divus blakus esošus elementus. Viens vibrē lielākā ātrumā, otrs — mazākā. Lēnākās vibrācijas elementa tendence sinhronizēties un piemēroties ātrākās vibrācijas elementam tiek saukta par aizraušanu. Brīdī, kad izlīdzināšanās ir pabeigta, mēs sakām, ka notikusi aizraušana vai ka ātrākā vibrācija ir aizrāvusi sev līdzi lēnāko.

Ko tas nozīmē mums? Tas nozīmē, ka "pieskaņoties augstākai frekvencei vai tikt tās aizrautam" ir "nonākt harmonijā ar ritmisku kustību, kas notiek ar lielāku atkārtojumu skaitu sekundē".

Iedomājieties šādu saskaņošanās rezultātu. Pieņemsim, ka jūs piedzimāt kā daltoniķis, kurš nespēj atšķirt zilu no sarkana vai • l/riteņa. Tad pēkšņi kaut kas notiek ar jūsu acīm un tajās atdzīvojas krāsas uztverošās šūnas. Vai spējat to iztēloties? Pēkšņi jūsos 11/plaukst pilnīgi jauna uztveres sfēra.

Līdzīgi notiek arī rekonektīvajā dziedniecībā. Saskaņodamies (nonākdami harmonijā) ar jaunajām enerģijas frekvencēm, mēs sākam just pārmaiņas sava ķermeņa iekšienē. Vibrācijas ieplūst mūsos un kļūst par mūsu daļu. Spēja atšķirt šīs izjūtas ir būtisks aspekts, apgūstot darbošanos ar frekvencēm, gluži tāpat kā gleznotājam ir noderīgi spēt redzēt krāsas. Tikai, lūdzu, atcerieties, ka tas nav obligāts nosacījums. Lai arī šīs spējas izraisītā reakcija būtiski veicina mūsu prasmju izkopšanu, ir taču arī neredzīgi gleznotāji un nedzirdīgi mūziķi. Reakcijas sistēmas jūsos attīstīsies pamazām noleiktā, jums atbilstošā veidā, mierā un klusumā. Aizraušana, spēku un lauku salāgošanās, gaismas un informācijas saziņa, kad tā būs notikusi, visticamāk, atradīs arī atbilstošu veidu, kā darīt jums to zināmu.

Kā šī saskaņošanās notiks ar jums". Ko varat pasākt, lai jūsu ķermenis šajā gadījumā visa jūsu būtība iegūtu jauno vibrāciju apziņu un spētu darboties kā to pārraidītājs?

Uzminiet nu! Jūs jau tagad esat pakļauts šim pārmaiņu procesam. Pārmaiņas jūsos notiek jau patlaban. Daudziem jau a apriori ir skaidrs, ka saskaņošanās process ir šifrēts un attīstās jūsos, pat tikai lasot šo grāmatu. Citiem, kuru pulkā jūs, ļoti iespējams, esat vai būsiet, atklājumi vēl ir priekšā.

Mana pieredze rāda, ka ir trīs galvenie "stili", kādos cilvēki veic šo saskaņošanos jeb pārbīdi, lai noregulētu sevī jaunās frekvences. (1) Pārmaiņas sevī jūs pamanāt gandrīz uzreiz neierastu siltuma sajūtu, dīvainu jutoņu galvā vai rokās, pirmoreiz izdzirdot par manis uzrakstīto materiālu vai ieraugot šo grāmatu veikala plauktā. (2) Citiem process var sākties tad, kad grāmata paņemta rokā vai atvērta un sākta lasīt. Lasot jūs pamanāt, ka ar jums kaut kas notiek, turklāt aizvien pieņemoties spēkā. Iedziļinoties materiālā, jūsu sajūtas vēl pastiprināsies. (3) Daži no jums kādu laiku neko nejutīs — trīs dienas, trīs nedēļas vai varbūt pat vēl ilgāk.

Visbeidzot ir ceturtais "stils" paudējs. Tas ir cilvēks, kuram parādās sīkas tulznas vai neizskaidrojama asiņošana, kā tas zināmā manas attīstības posmā notika ar mani pašu. Ja tas tā notiek, tad parasti ilgst tikai dienu vai divas un nozīmē tikai to, ka jūsu ķermenis pāiveidojas, lai uztvertu un noregulētu sevī šīs jaunās, spēcīgākās frekvences.

Atklāt raksturīgo

1994. gada martā es saņēmu visnotaļ dīvainu ielūgumu uz kādu atklātu sapulci. Saskaņā ar ielūguma tekstu šķita, ka neviens cits kā pats ercenģelis Mihaēls izvēlējies šo laika nogriezni, lai atgrieztos uz Zemes, un grupa nolēmusi sanākt kopā un palīdzēt "iezemēt" viņa enerģijas.

Nezinu, kā jums, bet man ir zināmas grūtības noticēt, ka reiz ercenģelim Mihaēlam sagribējies apciemot Zemi un ka šī ceļojuma sekmīgs iznākums varētu būt atkarīgs apmēram no trīsdesmit cilvēku lielas grupas ūjināšanas.

Neraugoties uz savu rezervēto attieksmi, uz šo sapulci es tomēr aizgāju. Meklēju atbildes it visur un vēl arvien uzskatīju, ka no visiem šiem "dziedniekiem" kādam taču jāzina kaut kas no tā, ko es nezināju. Patiesībā es tikko biju ticis vaļā no pārliecības, ka visi zina visu, bet es neko.

Ieradies dzīvoklī, kurā tika rīkots šis pasākums, es ņēmos lauzties cauri burzmai. Cilvēki bija sapulcējušies ap diviem masāžas galdiem; uz katra no tiem gulēja pa cilvēkam. Daži no dalībniekiem bija uzlikuši rokas gulošajam, citi tās turēja paceltas virs viņa "dziednieka manierē".

Reiz Romā… es nodomāju un piebiedrojos.

Biju šeit ieradies pēc atbildēm, un dažas ari saņēmu. Pirmā atnāca, kamēr es stāvēju, gaidīdams, kad cilvēkiem uz masāžas galda sāksies nevilšas ķermeņa kustības un pār lūpām velsies pārraidīti teikumi, kā tas notika ar maniem pacientiem. Taču šie vienkārši gulēja uz galda, itin kā meditētu vai snaustu, un es nevaru droši apgalvot, ka tas tā patiešām nebija.

Es jutos vīlies. Biju cerējis, ka cilvēki, kas atradās šajā telpā, ieraudzīs to, kas manā kabinetā bija kļuvis par ikdienišķu notikumu, un cerēju, ka tie varēs sniegt man kādu skaidrojumu.

Taču tā vietā es redzēju mazāk kustību nekā pie universālveikala kases nākamajā dienā pēc Ziemassvētkiem.

Jūtami apmulsis par zemo fiziskās reakcijas līmeni, ko izrādīja uz galda gulošie, es apjautājos, vai nevienam no klātesošajiem nebūtu iebildumu, ja es nodemonstrētu, kas notiek, kad turu rokas cilvēka tuvumā. Viņi tam piekrita un pabīdīja dažus krēslus tuvāk vienam no masāžas galdiem, lai varētu vērot un varbūt sniegt kādu skaidrojumu. Viens no viņiem pieteicās gulēt uz galda. Kad pārējie apsēdās, es sāku.

Rezultāti bija tūlītēji. Muskuļi ap brīvprātīgā muti sāka raustīties, pirksti kustējās netīšā abpusēji asimetriskā rakstā, acis sāka strauji šaudīties no vienas puses uz otru, un viņš sāka runāt. Sī reakcija neiestājās tik ātri kā parasti, kad to darīju savā ierastajā vidē, taču pēc dažām minūtēm tā jau gāja vaļā gandrīz pilnā sparā. Visapkārt dzirdamie dvesieni liecināja, ka neviens no klātesošajiem neko tik iespaidīgu līdz šim nav redzējis.

Tad pēkšņi un neraksturīgi aktivitāte sāka mazināties. Balss apklusa un kustības jūtami pierima. Līdz šim neko tādu nebiju pieredzējis. Beidzot es pacēlu galvu un pagriezos pret klātesošajiem, lai pavēstītu, ka tas ir kas neparasts. Un tad es to ieraudzīju: grupa bija nolēmusi man "piepalīdzēt". Viņi sēdēja, slepus pagriezuši augšup plaukstas un mērķēja tās uz cilvēku, kurš gulēja uz galda. Ne visi, bet daži. Vērojot notiekošo, es pamanīju, ka tie nedaudzie, kuri bija nolēmuši pārkāpt norunu un "piedalīties", deva pārējiem impulsu darīt to pašu. Redzēju, ka iesaistās arvien vairāk cilvēku. Ar katru jaunpienācēju brīvprātīgā reakcijas mazinājās.

Pati par sevi šī palīdzēšanas ideja ir brīnišķīgs grupas enerģijas jēdziens, tomēr būsim saprātīgi un objektīvi. Grupai strādājot kā vienam veselumam, rezultāti nebija necik iespaidīgi. Vēlāk, demonstrējot viens pret vienu, rezultāti no jauna lika sevi manīt, bet, grupai no jauna iejaucoties kā vienādības daļai, rezultāti izsīka gandrīz līdz nullei. Skaidrs, ka tā bija izpētes vērta parādība.

Vēlāk, diskusijas laikā, kā pievienošanās iemeslu apmeklētāji minēja pieņēmumu, ka "grupas enerģija pastiprinās efektu". Un, lai arī izklausās itin loģiski, tas nedarbojās. Bet kāpēc? Kāpēc lielāks enerģijas daudzums nenozīmēja lielāku palīdzību?

Atbilde — skaidra un gaiša atnāca pati: grupas enerģija — sevišķi tādas grupas, kas vēl neuztver jaunās frekvences, kaut kādā veidā maina vai atšķaida to frekvenču specifiku, kuras patiesi sniedz dziedināšanu. Enerģijas, ko tagad palīdzam "ienest", nav tās pašas, ko visi tika lietojuši līdz šim. Šīs jaunās enerģijas funkcionē unikālās vibrāciju frekvencēs un no tā, ka tiek piejauktas citu veidu frekvences, negūst nekādu labumu. Ja ceturtdaļdolāra monētu bēršana krājkasītē palielina naudas summu, tad ūdens pieliešana jūsu nevainojami izvārītajai zupai vai kafijas tasei atšķaida to un, visticamāk, ne jau vēlamajā veidā.

Šī mācība bija svarīga vairākos līmeņos. Lai arī kā grupa mēs bijām zaudējuši iespēju savstarpēji dalīties un iemācīties ko jaunu, tas lika mums ieraudzīt, ka šīm frekvencēm piemīt noteikta specifika, kaut kas tāds, kas tās atšķir no pārējām, kas līdz šim bijušas sastopamas uz mūsu planētas. Vēlāk, strādājot ar daudziem no šiem dziedniekiem, mēs atklājām, ka, ieejot jaunajās enerģijās, grupas pieredze pacēlās pilnīgi jaunā dimensijā… vai, es pat gribētu teikt, dimensijās.

Lielā pārbīde

Kā tas nākas, ka uz planētas pēkšņi parādījušās "jaunas" frekvences? Vai, pareizāk sakot, kā var rasties kaut kādas frekvences, kas ir jaunas uz mūsu planētas, ja pašas frekvences pieder pie mūžīgi izstarojošā Visuma?

Pēc maniem novērojumiem, šo frekvenču pēkšņā parādīšanās uz Zemes ir kaut kā saistīta ar to, kā mainās laika ritējums. Ja vispār pievēršat tam uzmanību, varbūt būsiet pamanījuši, ka laiks šķiet paātrinājies. Ne tā, kā apgalvo mūsu vecvecāki: "Jo vecāki kļūstam, jo ātrāk aizsteidzas vasaras." Tas ir gluži kas cits. Straujāk rit ne tikai pats laiks, bet arī mēs vienā un tajā pašā laika vienībā paveicam daudz vairāk.

Izklausās pēc pretrunas ja jau laiks skrien ātrāk, būtu sagaidāms, ka tā ir mazāk; un līdz ar to mazāk iespējams arī paveikt, vai ne? Tomēr patiesībā ir otrādi. Ir tā, it kā katra atsevišķa laika vienība būtu palēninājusies tā, ka mēs tajā varam panākt lielāku veikumu — taču kopumā laiks šķiet ritam ātrāk. Savā ziņā tas atgādina pretrunu starp kvantu fiziku un relativitāti. Tās abas it kā nevar būt patiesas, taču noteiktā līmenī tās tādas ir.

Laiks, enerģija, masa… tas viss ir savstarpēji saistīts. Tā ir relativitāte. Ja kaut kas pārvietojas ātrāk, tā masa palielinās un tā laikposms palēninās. Līdz ar to, ja laiks paātrinās, mainās arī frekvences, kuras ir mūsu Visuma pamatā.

Meklējot tam apliecinājumu, vienkārši palūkojieties uz visām divdesmitā gadsimta pēdējās pāris desmitgadēs notikušajām pārmaiņām. Pirms piecpadsmit gadiem šī grāmata nebūtu izraisījusi jūsos nekādu interesi. Pirms septiņiem gadiem es to nemaz nebūtu uzrakstījis! Palūkojieties uz cilvēkiem, kurus jau krietnu laiku itin labi pazīstat. Vai esat pamanījuši, ka, sākot ar viņiem runāt par garīgām tēmām un tādiem jēdzieniem kā "pārbīde", viņi ne tikai ir atvērtāki un uztvert spējīgāki, nekā bijāt gaidījuši, bet daudzi pat atzīst, ka jau labu laiku šīs lietas klusībā apcerējuši? Slepeni metafiziķi. Taču vēl pirms dažiem gadiem tie paši ļaudis par šādu tematu pieteikšanu vien būtu uz jums raudzījušies nedaudz aizdomīgi.

Palūkosimies arī uz mūsdienu medicīnas iestādēm. Pirms gadiem divdesmit man nebūtu dota iespēja ieiet pa slimnīcas galvenajām durvīm pat kā licencētam hiroprakses ārstam. Tagad tieku lūgts uzstāties un mācīt slimnīcās un universitātēs nevis kā hiropraktiķis, bet kā dziednieks.

Šī pārbīde ir acīmredzama pat izklaides industrijā. Lai arī kādus grēkus tai piedēvētu, Holivuda ir lielisks mūsu kultūras barometrs. Tās panākumi atkarīgi no spējas prognozēt cilvēku intereses un izsecināt, ko tie gribēs redzēt uz ekrāna, un tas mums arī tiek sniegts. Pēdējās desmitgades vai divu laikā kino ir bijis noteikts uzsvars uz garīgām tēmām: filmas par eņģeļiem, pēcnāves dzīvi, paradigmu pārbīdēm, paralēlām dimensijām, ekstrasensu spējām… un, jā, arī dziedniekiem. Un ne jau tikai kino. Jūs nevarat ieslēgt televizoru, neieraugot vēl vairāk no visa minētā.

Šās pārbīdes efekti kļūst skaidri arī citos līmeņos. Varbūt būsiet pamanījuši, ka daudzi cilvēki, apzināti vai kā citādi, tieši šajā laikā izvēlas atstāt mūsu planētu ar AIDS un to saistītām slimībām, vēzi un daudzos citos veidos. Citi, tādi kā jūs, izraudzījušies palikt un palīdzēt, lai notiktu pāreja uz jaunām, augstākām vibrācijām.

Šo pāreju dēvē dažādos vārdos. "Pārbīde" un "laikmetu pārbīde" ir jēdzieni, ko lieto Gregs Breidens. Šo pāreju jau senatnē paredzēja maiji, inki, hopi, Nostradamus un Kabala (gan jūdu, gan kristiešu), kā arī Edgars Keiss. Breidens savā darbā Walking Between the Worlds definē šo pāreju kā…

…laiku Zemes vēsturē, kā ari cilvēces apziņas pieredzi. Laikmetu pārbīde vai vienkārši Pārbīde, ko nosaka sarūkoša planētu magnētisma un pieaugošas planētu frekvences sakrišana laika vienībā, sniedz retu iespēju cilvēces kolektīvās apziņas pārveidei. Pārbīde ir jēdziens, ko attiecina uz Zemes paātrinājuma procesu evolūcijas pārmaiņu

gaitā saistībā ar cilvēces pielāgošanos Zemes elektromagnētiskajiem laukiem, notiekot izmaiņām šūnu līmenī.

Es gan nevedinu domāt, ka visi "pareģojumi" noteikti jāuztver kā fakti. Neesmu no tiem, kas notic visam, ko padzird, un uzskatu, ka arī jums jāsaglabā kaut nedaudz veselīga un objektīva skepticisma. Daudz no rakstītā var tikt sagrozīts un interpretēts atbilstoši katra konkrētā interpretētajā saprašanai.

Lai kā arī būtu, ja jau tik daudzi no šiem avotiem tik līdzīgi vēsta par pārbīdi, kā arī paredz vienu un to pašu laikposmu, kurā tā notiks, bāzt galvu smiltīs kā strausam nebūs pati atbilstošākā reakcija. Šo grandiozo pārmaiņu paredzējumi nerodas no zila gaisa. Tie ir pierādījums pašam Visuma Saprāta jēdzienam, zināšanu kopumam, kuram daži cilvēki tie, kuri atļaujas būt pietiekami atvērti, var viegli pievienoties.

Edgars Keiss, Nostradamus un citi savā laikā nogādāja līdz mums šo informāciju. Nu beidzot pārbīde ir klāt. Jums pat gandrīz jāpiepūlas, lai to nepamanītu.

Man ir prieks, ka par pārbīdi nebiju dzirdējis agrāk un tiku to pamanījis pats. Neesmu gan īsti pārliecināts, vai tas nav gadījums, kad tiku kaut ko jau iepriekš iztēlojies kā notikušu faktu. Taču vienalga, jo tas, ka esmu pamanījis to pats kā tas noticis vai patlaban notiek ar lielo vairumu no jums un tikai vēlāk to atklājis pētnieku rakstos, man noder kā pierādījums. Tas apstiprina manis paša atklātā un pamanītā patiesīgumu un kalpo kā apliecinājums, kāds man bija vajadzīgs, lai spētu to pieņemt un turpināt doties uz priekšu.

DIVPADSMITĀ NODAĻA lai dotu, ir jāsaņem

"[Un] Mozus teica uz Izraēli: "Taču ne ar jums vien es slēdzu šo derību un šo savienību, bet tiklab ar jums, kas šodien šeit kopā ar mums stāvat tā Kunga, mūsu Dieva, priekšā, kā arī ar tiem, kas šodien šeit kopā ar mums nestāv. ""

Vecā Derība, 5. Mozus grāmata, 29. nod. 14; 15

Izrādījās, ka lielākā daļa atbilžu man bija jāmeklē sevī. Jau kopš paša sākuma, iepazīstoties ar dziednieciskajām enerģijām, manas lielākās rūpes bija, pirmkārt, ka es nevarēju paredzēt katra konkrētā pacienta reakciju, tāpēc arī nevarēju nevienam neko solīt; otrkārt, man mēdza rasties iepriekš neparedzami enerģijas kāpumi un kritumi, kas varēja ilgt no trim dienām līdz pat trim nedēļām, izsaucot manī izjūtu, ka esmu neglābjami apmaldījies un pazaudējis virzienu.

Cilvēki teica: "Ak, jums šodien ir nelāgs garastāvoklis, tāpēc dziedināšana nevedas."

Un es taisnojos: "Nē, dziedināšana šodien nevedas, un tāpēc man ir nelāgs garastāvoklis."

Šķiet, cilvēki negribēja to saprast. Gan jau tas runāja pretī kādam Jaunā Laikmeta postulātam vai kaut kam tamlīdzīgam… un man bija itin vai prieks, ka nezinu, kam īsti. Lai arī kā tas būtu, es zināju, ka jūtos lieliski, kamēr dziedināšana norisa veiksmīgi, bet, kad iestājās krituma periods, es jutos pamests un baiļojos par to, vai viss atkal atgriezīsies. Neviens man nevarēja dot atbildi, vismaz ne īstu atbildi. Tad nu es domās atgriezos pie sešiem pārraidītajiem teikumiem. Es zināju, ka tajos būtu jāslēpjas atbildēm.

Tādās reizēs es bieži radu mierinājumu pirmajā teikumā: Mēs esam ieradušies tev pateikt, lai tu turpini iesākto. Tad nu es turpināju. Es zināju, ka tas ir pareizi, lai arī nebija tik viegli, kā izklausās. Vai ievērojāt: viena attieksme man bija, kamēr viss gāja no rokas, bet, tā kā tas bija pretrunā ar visiem maniem līdzšinējiem priekšstatiem par īstenību, tad gluži citāda šī attieksme kļuva reizēs, kad tā vairs nevedās. Neviens jūsu ejamo ceļu nepētīs rūpīgāk par jums pašu. Jutos mazliet nomākts, taču turpināju.

Galu galā dziedināšana atkal sāka pieņemties spēkā.

Tomēr šīs enerģijas svārstības patiesi darīja man raizes. Tā kā mēs visi esam sarežģītas būtnes, kurās sakopoti šķietami nesavienojami uzskati un īpašības, būtu jāsaprot, ka manā dabā nebija sēdēt rokas klēpī salikušam un vērot, kā viss notiek pats no sevis. Es biju un daudzās izpausmēs vēl arvien esmu darbības cilvēks. Citiem vārdiem, nebiju nekāds klasiskais que sera, sera tipāžs.

Tad nu iztēlojieties manu pārsteigumu, kad beidzot sapratu: lai šīs dziedināšanas patiesi nestu augļus, man jāpaiet nost no ceļa un jābeidz komandēt, jāpaiet malā un jāļauj vadīt Augstākajam Spēkam.

Kurš to saka?, es prātoju. Tas taču nevaru būt es.

Taču tā bija patiesība. Enerģija ne tikai pati zināja, kurp doties un ko darīt, iztiekot bez niecīgākās instrukcijas no manas puses; jo mazāk uzmanības es pievērsu notiekošajam, jo spēcīgāka bija atbilde.

Saņem, nevis sūti.

Kurš to teica?es jautāju, meklēdams savas galvas iekšienē kādas iedobes, it kā varētu tur patiesi ko ieraudzīt. Tāda veida padomiem jūs esat izvēlējušies nepareizo cilvēku. Mans ego vēl tikai pamazām atkopās no "paej nost no ceļa un ļauj, lai tevi vada Augstākais Spēks". Manā izpratnē tam nebija nekādas jēgas. Kā gan es varēšu panākt šiem cilvēkiem dziedināšanu, ja es viņiem to nesūtīšu? es prātoju.

Saņem, nevis sūti.

To es vienreiz jau dzirdēju. Tagad atbildiet uz manu jautājumu, es domās atcirtu.

Klusums.

(Reizēm klusums spēj mani no tiesas nokaitināt.)

Bet, kā es secināju, Saņem, nevis sūti bija pilns likuma apjoms, l ajā bridi es patiesi pieņēmu domu, ka tieku vadīts, lai ari īsti līdz galam nebiju to izpratis: es neesmu dziednieks, dziednieks ir vienīgi Dievs, un es kaut kāda iemesla dēļ vai nu kā katalizators, vai trauks, pastiprinātājs vai pārveidotājs apzīmējumu izvēlieties paši esmu ielūgts šajā valstībā.

Saņem, nevis sūti.

Kā es uzzināju, ka tā ir patiesība? Vienkārši. Ja es centos notiekošo kaut kā iespaidot, ja centos vadīt enerģiju un likt tai darīt šo vai to, tā pārstāja darboties. Toties, ja pagāju malā, "izgriezu sevi no kadra" un ļāvu enerģijai brīvi plūst, izdziedināšanas spēja atgriezās.

Lai kā ari būtu, es neesmu vienīgais, kurš to ir pārbaudījis. Nesen Arizonas Universitātē Dr. Gerija Svarca vadībā notika pētījumi. Mēs veicām virkni eksperimentu ar nolūku iegūt lielāku izpratni par šī darba raksturu un iespējām. Vienā no eksperimentiem slēgtā telpā, kurā mēs strādājām ar rekonektīvo enerģiju, tika veikti gamma starojuma līmeņa mērījumi. Daži pētnieki, kā arī citi eksperimenta dalībnieki tajā nedēļas nogalē bija apmeklējuši manu semināru. Kad teicu viņiem: "Atcerieties, jūs nesūtāt, jūs saņemat," tie nesaprata, ko gribu ar to teikt.

"Kā jūs parraidāt dziedināšanu no šejienes uz kaut kurieni, ja jūs to nesūtāt?" tie taujāja.

"Nezinu," es tiem visnotaļ dziļdomīgi atbildēju.

Raksturīgi, ka, cilvēku skaitam un aktivitātes apjomam noteiktajā slēgtajā telpā pieaugot, paaugstinājās arī gamma starojuma līmenis. Pētnieki centās noskaidrot, vai gamma starojuma līmenis telpā, kad mēs tajā ienesām rekonektīvās frekvences, atšķirsies no tā, kāds tas ir parasti.

Kad pētnieki bija izanalizējuši iegūtos rezultātus, es saņēmu no viņiem telefona zvanu. "Vai zināt, jūs gan tam nenoticēsiet," viņi teica, "bet rekonektīvā procesa laikā gamma starojuma detektori reģistrēja ievērojamu gamma starojuma līmeņa krišanos."

No tā viņi izsecināja tā ir tikai pagaidu hipotēze —, ka laikā, kamēr cilvēki izmanto rekonektīvo enerģiju, telpā kaut kas tiek absorbēts. Tie saņem enerģiju, nevis sūta to.

Dziedināšanas patiesā daba

Vairums ļaužu, domādami par "dziedināšanu", koncentrējas uz priekšstatu par kādu, kurš cieš no slimības vai ievainojuma un kuram "kļuvis labāk". Bet ko nozīmē "kļuvis labāk"? Labāk par ko? Labāk, nekā tam bijis kādā pagātnes brīdī? Labāk nekā kādam citam?

"Kļūt labāk" ir pārāk ierobežots dziedināšanas apzīmējums. Šāda veida domāšana atņem mums kopš dzimšanas dotās tiesības būt tiešā savienībā ar Dievu/Mīlestību/Visumu un tātad tapt par būtnēm, kuras pašas sevi uztur un pašas sevi dziedina.

Dziedināšana, kā mēs nereti tiecamies to uzlūkot, var būt simptomu, slimību, nespēka un citu pamanāmu traucējumu mazināšana līdz to pilnīgai izzušanai. Dziedināšana ir arī cilvēka garīgā veseluma atjaunošana. Pamatā dziedināšana ir, lūk, kas: sastrēgumu vai traucējumu, kuri nošķir mūs no Visuma pilnības, mazināšana vai novēršana. Dziedināšana saistās arī ar mūsu evolūciju un iekļauj mūsu DNS evolucionāru pārstrukturēšanu un jauna līmeņa savienošanos ar Visumu.

Kāpēc "RE-konekcija"?

Mēs visi esam mantojuši savu ierobežojumiem pilno esamību. Pastāv uzskats, ka senatnē cilvēce kā veselums tikusi atšķirta no enerģijas līnijām, kuras saskaņo mūs, mūsu ķermeņus ar enerģijas laukiem, kas ir ap mums, ar mūsu planētas spēka līnijām, kuras '.avukārt savienotas ar Visuma enerģētisko tīklu.

Kā tad notika šī atvienošana? Var jau būt, ka stāsts par plejādiešu sazvērestību atbilst patiesībai. Varbūt arī ne. To es neņemos apgalvot taču to, ka mūsu liktenis vienmēr nav bijis šāds, es varu apgalvot pavisam droši. Katrā vēsturiskajā kultūrā sākot jau ar pirmsbiblejiskajām civilizācijām, ieskaitot senos grieķus (kurus mēs godājam kā Rietumu civilizācijas dibinātājus) pastāv leģendas par seno, daudz pilnīgāko pasauli. Bez kariem, nelaimēm, slimībām. Šangri-La. Atlantīda.

Tad noticis kaut kāds Sabrukums atdalīšanās no spēkiem, kas satur mūs kopā mīlestībā un laimē. Nošķiršana. Daži šo notikumu attiecina uz Ēdenes dārzu. Citas kultūras to attiecina uz laiku vēl pirms tā.

Ar ļoti nelielām atšķirībām šis stāsts pazīstams visā pasaulē noglabāts cilvēku rases kolektīvajā bezapziņā, ierakstīts mūsu gēnos.

Rekonekcijas fenomens aizved mūs atpakaļ mūsu slēptajās atmiņās par šo zelta laikmetu un savieno mūs ar mūsu sākotnējo dziļo piesaisti visam pastāvošajam. Tomēr tas ne tikai ved atpakaļ; tas tiklab ved arī uz priekšu pretī kam jaunam. No šis pilnības tad arī nāk dziedināšana. Patiesa dziedināšana. Evolucionāra dziedināšana.

Par spīti visām runām par "atgriešanos", dziedināšanas līmenis, par kuru runājam, mums agrāk nav bijis pieejams. Bija laiks, kad mūsu cilts bija pilnīgāk savienota ar "veselumu"; līdz ar to rekonekcijai raksturīgās frekvences nebija nepieciešamas. Tas, kas mums bijis pieejams vienmēr, ir mūsu spēja pacelt savu kolektīvo apziņu līmenī, kādā varam šīs frekvences saņemt un pielāgot. Sāds līmenis beidzot ir sasniegts, un Visums nu ir nolēmis, ka pienācis laiks to pārraidīšanai.

Spēja nest sevi šo jauno dziedniecisko frekvenci piemīt mums visiem. Tā nav dažiem izredzētajiem — guru vai "svētajiem" (parastajā izpratnē) vīriem un sievām paredzēta dāvana. Tā ir šī laika dāvana; informācija un viedums, kam mūs jāvada, mums jau ir. Mēs kā rase patlaban ieejam tādā frekvenču līmenī, kur nepatiesība nespēs uzturēt savas vibrācijas un, būdama pārāk blīva, vienkārši atmirs. Atšķirtība tiks izdziedināta; māņticība tiks atmesta. Mēs uzsākam brīnišķīgu procesu, kurā atbrīvojamies no savām mūžsenajām bailēm, ieraudzījuši, cik daudz to ir nomaskēts aiz mīlestības un skaistuma rituāliem.

Lai uzsāktu frekvenču pilnīgošanas procesu, Visums kaut kāda iemesla dēļ izvēlējies "iesēt" šo enerģiju tieši manī, taču, jo dienas, jo vairāk cilvēku, šķiet, atrod savu vietu šajā fenomenā. Tādējādi mēs ceļam savu vispārējo apziņas līmeni. Atstājot aiz sevis novecojušus uzskatus un māņticību un aizvien attīstoties, mēs gatavojam sevi spēka un atbildības pilnajai misijai, kura gaida mūs nākotnē.

Kritiskā masa

Pienāks laiks un nebūt ne tik tālā nākotnē kad jums vairs nebūs vajadzības veikt speciālu braucienu, lai satiktu mani vai kādu citu, kurš "noskaņotu" jūs uz jaunajām frekvencēm. Drīz vien jūs sēdēsiet teātrī, lidmašīnā vai autobusā un vienkārši uztversiet šo jauno rezonansi no blakus sēdošā cilvēka. Tas pat tiks nodots tālāk nākamajām paaudzēm.

Savu semināru laikā esmu pieredzējis šī fenomena sākumu, tā dalībniekiem bieži vien spontāni uzskaņojoties aizvien augstākiem meistarības līmeņiem. Kad es to attīstu, uz nākamā semināra dalībniekiem tas pāriet jaunā, vēl augstākā līmenī. Un, tā kā mēs šķietami esam piesaistīti vienam un tam pašam saziņas centram, tie, kuri bijuši iepriekšējos semināros, atklāj, ka automātiski turpina attīstību.

Šāds fenomens sakrīt ar angļu zinātnieka Ruperta Šeldreika, ievērojamā "kritiskās masas" jēdziena popularizētāja, pētījumiem, l ika veikts klasisks eksperiments ar pelēm. Tās tika sadalītas divās grupās. Sešu paaudžu periodā viena no grupām tika regulāri ievietota komplicētā labirintā. Otra grupa tika ievietota blakus esošajā sprostā un testēta tikai paretam. Eksperimenta rezultāti bija visnotaļ zīmīgi. Testētās grupas jaunā paaudze savu attīstību vienmēr sāka no priekšteču iegūto iemaņu līmeņa. Vēl vairāk ievērības cienīgs atklājums: kad labirintā tika ievietotas notestētās peles, arī tās uzrādīja to peļu iemaņu līmeni, kuras pēdējā laikā bija testētas. Uz šo fenomenu mēdz atsaukties arī kā uz "guru teoriju" vai biežāk"simtā pērtiķa teoriju".

Rekonekcija mūs kaut kādā veidā sagatavo pārbīdei, kura patlaban norisinās. Mums vairs nav jāgaida lēns un patvaļīgs daudzu paaudžu mutācijas un dabiskās atlases process, mēs jau tagad virzāmies pa savu evolūcijas ceļu, kas ved uz neizbēgamu mūsu DNS pārstrukturēšanos.

Patlaban mēs speram pirmos soļus rekonekcijas jeb zaudēto stīgu atjaunošanas virzienā. Nesdami šo jauno dziedniecības vilni, mēs esam kā priekšpulks tam, kas kļūs par cilvēces evolūcijas nākamo posmu.

TRĪSPADSMITA NODAĻA paiet malā

"Jo vairāk tiecamies pēc pilnības, jo tālāk tā no mums atkāpjas." Haridas Čodhurs Mastering the Problems ofLiving

Dziednieka loma

Ērtības labad es reizēm dēvēju sevi par "dziednieku", taču patiesībā es tāds neesmu. Es nevienu nedziedinu. Arī jūs to nedarīsiet. Ja esat dziednieks vai vēlaties par tādu kļūt, jūsu uzdevums ir vienkārši ieklausīties, tad atvērt sevi, lai saņemtu enerģiju, kas ļauj jums kļūt par pacienta dziedināšanas katalizatoru. Bet pāri dziedināšanai ir vienošanās starp pacientu un Visumu.

(Un vēl: ērtības labad, kā arī gluži vienkārši aiz ieraduma, runājot par cilvēku, kurš ierodas pie jums, lai tiktu dziedināts, es vai nu lietošu vārdu pacients, vai atsaukšos uz šo indivīdu kā cilvēku uz galda, ar vārdu galds domājot tādu vai citādu masāžas galdu, kaut arī jūs varat darboties ar cilvēkiem, tiem atrodoties uz dīvāna vai gultā, vai jebkurā citā piemērotā vietā. Lietojot vārdu pacients, es nebūt nepiešķiru jums ārsta grādu. Ja arī es to darītu, tas jums nenieka nepalīdzētu pacients gluži vienkārši ir vārds, kas man šķiet visvienkāršākais. Ja jums labpatīk šos cilvēkus uzlūkot kā klientus vai arī atbilstošāks šķiet kāds cits apzīmējums, lūdzu, vienā mierā aizvietojiet manu apzīmējumu ar to. Un, ja jums patiešām izdodas sagudrot ko labāku, tad dariet man to zināmu!)

Manis pieminētā "ieklausīšanās" ir būtnes uztveriguma stāvoklis. Kad ieklausāties skaņā, jūsu bungādiņas saņem noteiktas frekvences skaņu viļņu vibrācijas. Ieklausīdamies uzmanīgāk, jūs cenšaties šo savu uztverīgumu pastiprināt. Lai palielinātu uztverošo virsmu, jūs varbūt pat pieliksiet pie ausīm plaukstas. Kad "ieklausāties" kā dziednieks, jūs šo uztverošo fokusu nesat rokās vai kādā citā jūsu ķermeņa daļā, kas darbojas kā enerģiju mezgla punkti. Tieši šajā uztverošajā stāvoklī saziņas brīnums sasniedz pilnīgi jaunu līmeni.

Kā "dziednieki" mēs topam par rekonekcijas ķēdes posmiem. Dziedinošā enerģija nāk no Avota tā ieplūst mūsos un cauri mums, starojot no mums un atpakaļ mūsos. Šī enerģija atgādina gaismu, kas plūst cauri prizmai. Mēs esam prizmas. Mēs savienojam pacientu ar Visuma mīlestības šī vārda viscildenākajā nozīmē un harmonijas enerģētisko lauku. Pacienta vajadzības pamana Visums, kurš tad arī rada apstākļus, kādos šīs vajadzības var tikt apmierinātas.

Kā tieši tas notiek? To īsti nezina neviens. Ja nu es būtu spiests, tad droši vien ņemtos teoretizēt, ka, iesaistoties dziedniekam, pacienta vibrāciju frekvences kaut kā mijiedarbojas ar vibrācijām, kas nāk no Visuma, un reaģē uz tām. Mainoties vibrācijām, mainās arī visas "augstākās" daļiņas un struktūras, ko nosaka šīs vibrācijas. Vai zemāko vibrāciju aizrauj augstākā? Varbūt. Ticamāk, ka, šīm frekvencēm (pacienta, jūsu un tām, kuras nāk no Visuma) mijiedarbojoties, viļņi var apvienoties izplūdes punktos, lai kopīgi izraisītu jaunu frekvenci. Citiem vārdiem, trīs dažādas frekvences var mijiedarboties, lai veidotu jaunu, kādas sākotnējā salikumā nav bijis, kaut ko tādu, kas rodas no šo triju satikšanās gandrīz tā, it kā tās pašas būtu izvēlējušās savu enzīmisko un katalītisko rezultātu.

Man šis izskaidrojums šķiet itin saprātīgs. Kvantu fizikā pierādīts: ja maināt vienas daļiņas uzvedību, cita daļiņa, vienalga, vai tā atradīsies dažu collu vai vairāku gaismas gadu attālumā, reaģēs uz to acumirklī. Kā tas iespējams? Acīmredzot daļiņa atrodas vienlaikus divās dažādās vietās varbūt pat dimensijās —, vai arī šīs divas daļiņas vieno kāda tūlītējas saziņas forma. Patiesībā es to nezinu. To nezina arī neviens cits, lai arī ko kāds mēģinātu apgalvot.

Es pat nezinu, kāpēc esam pagodināti būt par šīs absolūtās vienādības daļu. Man ir tā kā mazliet pagrūti noticēt, ka Dievam, lai Viņš varētu veikt izdziedināšanas, būtu vajadzīgi mēs. Varbūt man pietrūkst iztēles, bet es nekādi nespēju iedomāties Dievu Viņa vai Viņas Bezgalīgajā Viedumā sēžam uz mākoņa un sakām: "Eh, man jau nu dikti gribētos, lai Marta tiktu izdziedināta… kur tas doktors l'erls pazudis tieši tad, kad viņš man ir vajadzīgs?"

Tad kāpēc mēs tiekam iesaistīti? Un atkal, es droši nezinu, tomēr jūtu, ka mūsu lomai ir kaut kas kopīgs ar to, ko mums pašiem ir nepieciešams saņemt no Visuma. Citiem vārdiem, vēl vairāk nekā (am otram cilvēkam, tas vajadzīgs mums pašiem. Mēs varam būt daļa no citu cilvēku dziedināšanas vienādības, tomēr mums jāatceras, ka par šīs vienādības daļu kļūst arī tie, kurus dziedinām.

Lai dziedināšana patiešām notiktu, katram šajā procesā ir sava loma.

Vū un ceļasoma

Grāmatu sērijas Kryon autors un grāmatas Ihe Indigo Children līdzautors Lī Kerols ir brīnumains stāstnieks. Ja līdz šim vēl neesat izlasījuši nevienu viņa grāmatu, silti iesaku jums to izdarīt. Ar viņa laipnu atļauju es atsaukšos uz dažiem Kryon Book VIII Passing the Marker ievietotā stāsta fragmentiem. Stāsta nosaukums ir "Līdzība par Vū un ceļasomu". Stāsta skaidrojums ir mans.

Šī darba galvenais varonis Vū nav konkrēti ne vīrietis, ne sieviete. Izklāsta vienkāršībai lietotais vietniekvārds ir viņš, tomēr Vū, kā Lī to apgalvo, patiesībā ir "wo-man [5] ". vū iemieso tos daudzos no mums, kuri jūt, ka ir gatavi ieiet jaunajā pārbīdē. Un, lai ari viņš pats sevi uzskata par gaismas[6] nesēju, izrādās, ka Vū ir apkrāvies ar smagām nešļavām.

Kā es stāstu savos semināros, to mērķis nav iegūt kaudzi jaunu "mantu", lai stieptu mājās un bāztu jau esošo "mantu" maisos, ar kuriem jau ir pilni jūsu skapji. Jūs jau saprotat, ko gribu ar to teikt, maisi, kuri neļauj jūsu biksēm, kleitām un mēteļiem karāties visā garumā un kuri visam, kas ir garāks par kreklu, saburza apakšmalu, vai maisi, kuros neesat ielūkojušies gadiem ilgi, taču

kādreiz "beidzot tomēr sanemsieties" tos izšķirot un sakārtot.

Kļūt par dziednieku nozīmē atmest visu nevajadzīgo "mantību", kura kādreiz jums vai nu ir, vai nav noderējusi, bet tagad pilnīgi noteikti vairs nenoder ja nu vienīgi piesaista jūs. Piesaiste līdzinās vajadzībai, kas savukārt līdzinās bailēm. Kā būtu ar jaunu burzījumu vecā (sen uzkarinātā) uzvalkā?

Līdzībā mēs piebiedrojamies Vū, kad tas sastopas ar Kravāšanās eņģeli, kurš ieradies pārlūkot, ko Vū izvēlējies paņemt līdzi savā ceļā uz jaunajām enerģijām. Pirmajā Vū somā Kravāšanās eņģelis atrod drēbes. Daudz dažādu drēbju. Tur ir apģērbi visiem iespējamiem laika apstākļiem, taču tie nav sakārtoti ne pēc kādas konkrētas sistēmas un neviens no tiem nesaskan ar citu. Šķiet, ka Vū pakampis jebko, ko vien tik spējis, lai sagatavotos visam, kas varētu nākt priekšā.

Citiem vārdiem, Vū nav pamanījis, ka viņā pašā jau ir pilns komplekts tā, ko viņš meklē lietās ārpus sevis. Viņā ir uzkrāts visu iedomājamo un neiedomājamo lietu juceklis. Tur ir visi dziedināšanas rīki, rituāli un teorijas, kam vien viņš varējis tikt klāt. Katra iesaiņotā vienība pastiprina viņā sajūtu, ka ar viņu pašu nav pietiekami. Ar katru iesaiņoto vienību Vū atņem sev spēku, kas viņam kādreiz bijis, jēdzieniski un neapzināti piešķirot to šīm lietām.

bagāža ir lieliska analoģija, jo tai ir tik daudz veidu, vai tā būtu saskaņota vai nesaskaņota, bezpersoniska vai ar monogrammām. louis Vuitton vai American Tourister tādā vai citādā veidā un visos iespējamos apjomos tā pieder mums visiem. Tiklab citādā i/pausmē mēs piederam tai. Kā teikts līdzībā: "Nodošanās šaubām It metafora. (..) Svētlaimīgie ir Cilvēcīgas Būtnes, kuras saprot, ka, ejot savu ceļu, viņu neziņa tiks kliedēta, ka gatavošanās, ko tie veikuši iepriekš, nu vairs nav vajadzīga. (..) Pārmaiņas tiks pamanītas i >l īdi, kad tās radīsies, un tad arī viss tiks atrisināts."

Es nesākšu iztirzāt visas šajā līdzībā ietvertās nozīmes, tāpēc ļaujiet man aplūkot jautājumus, kas varētu noderēt tiem, kuri cenšas iet pa sevis izvēlēto dziedniecības ceļu.

Mums vairs nav vajadzības kaisīt sāli visos četros telpas stūros, kā arī kvēpināt vīraku vai piesaukt kādas pārdabiskas būtnes, lai tās mūs aizsargā. Mums vairs nav vajadzības nokratīt no rokām negalivo enerģiju ūdens vai sāls traukos, nedz arī aprasināt sevi no spirta pudelēm vai nēsāt amuletus. Centienos noteikt, kas ar cilvēku "nav kārtībā", lai zinātu, kā viņu "ārstēt", mums vairs nav jāliek lietā mūsu apzinātais prāts. Tagad ļausim sev vienkārši būt būt līdzās cilvēkam un "saprast, ka neziņa tiks kliedēta…".

Mūsu uzdevums ir iemācīties būt. Esmes brīvība atsvabinās jūs no darīšanas spaidiem. Šeit apslēpta vieduma sēkla, kas spēj pacelt jūs pāri visām pasaules gudrībām.

Un tagad ielūkosimies jau minētās ceļasomas nākamajā līdzībā, lai saprastu, cik daudz no iepriekš runātā ir attiecināms uz to.

Šī ir Grāmatu (garīga satura grāmatu) Ceļasoma. Šīs grāmatas satur garīgās mācības un zināšanas, lai arī ir skaidrs, ka viedumu tās nesniedz. Tās ir Vū uzziņu grāmatas. Viņa "mantība". Mūsu "mantība". Grāmatas, ko esam iegādājušies un izlasījuši (izlasījuši vismaz to "būtiskākās daļas"). Grāmatas, kurās pagaidām vēl neesam ielūkojušies (bet gan jau kādreiz ielūkosimies). Piezīmes, ko reiz

esam rakstījuši, tomēr pēc kārtējā semināra atstājuši skapī kādā no "mantu maisiem".

Kravāšanās eņģelis paskaidro Vū, ka grāmatas, ko viņš sakravājis, pašam vairs nav vajadzīgas. Vū, protams, neko nesaprot un pēc eņģeļa lūguma parāda tās, ko uzskata par savām visgarīgākajām grāmatām. Eņģelis saka viņam, ka tās ir novecojušas. Vū nespēj saprast, kāpēc tā. "Vai tu ņemtu līdzi 150 gadus vecu zinātnisku uzziņu krājumu?" vaicā eņģelis. "Vai mācību grāmatu, kurai ir vairāk par 2000 gadiem un ir kaut kāds sakars ar zinātni?"

"Protams, ne," iesaucas nabaga Vū, "jo mēs taču visu laiku veicam jaunus atklājumus par lietu kārtību."

"Pilnīgi pareizi," attrauc eņģelis. "Ar Zemi notiek dižas un varenas garīgas pārmaiņas. To, ko vēl nevarēji vakar, šodien jau tu vari. Kas vakar bija garīga paradigma, rīt vairs tāda nebūs. Tas, ko par garīgās enerģijas darbību tev vakar teica šamanis, šodien vairs neatbildīs patiesībai, jo enerģija mainās un kļūst tīrāka. Tu stāvi pārbīdē, un tev ir jāiet kopsolī ar šo jauno iespēju plūsmu."

Tad Vū sadūšojas mest eņģelim sejā vārdus tagad, vienmēr un mūžīgi mūžos. "Vai tad tas nav teikts par Dieva pastāvību? Kā tas var būt novecojis?"

"Patiesi, tas ir teikts par Dievu," atbild eņģelis. "Taču tas vēsta par Dieva īpašībām, nevis par Cilvēka attiecībām ar Dievu. Visas tavas grāmatas ir Cilvēku sastādīti instrukciju krājumi par to, kā sazināties ar Dievu, tuvoties Viņam un iet pa dzīvi saistībā ar Viņu. Dievs mūžam ir tāds pats… Tas, kurš nemitīgi mainās, ir Cilvēks, un grāmatās stāstīts par Cilvēka attiecībām ar Dievu. Tātad šī grāmata ir novecojusi."

Ņemiet vērā, ka tas nebūt nenozīmē, ka šī grāmata nekad nebūtu bijusi derīga. Senākā un savā ziņā ierobežotākā izpausmē daudz kas no tā visa vēl arvien ir derīgs. Līdz ar pārbīdi mēs gluži vienkārši tagad pastāvam daudz plašākā kritēriju klāstā.

Ļaujiet man brīdi veltīt konkrētam piemēram. Deviņpadsmitā gadsimta beigās astronomi jutās gauži neapmierināti: lai arī kā tie rēķinātu, planētas Merkura orbīta nekādi neatbilda viņu matemātiskajām prognozēm. Šīs prognozes, kuras izrietēja no kustības un gravitācijas likumiem, ko pirms vairākiem gadsimtiem bija atklājis sers Izaks Ņūtons, attiecībā uz jebkuras citas planētas (vai, starp i it 11, jebkura kustīga ķermeņa) orbītu darbojās apbrīnojami precīzi, liet nebija saprotams, kāpēc tas neattiecās uz Marsu.

Atbilde bija šāda: izrādījās, ka Ņūtona likumi un vienādojumi bija tikai daļējs kustības un gravitācijas apraksts. Vairumā gadījumu tie darbojās lieliski taču, atrodoties loti tuvu ķermenim ar milzīgu masu, tādam kā Saule, kaut kas mainījās. Noskaidrot, kas šī par pārmaiņu, izdevās Albertam Einšteinam, un tā bija Relativitāte. (iravitācija, lai arī uzskatīta par vienu no pamatspēkiem Visumā, nav vienkārši "spēks" (kā, piemēram, elektromagnētisms); tā ir laiktelpas deformācija, ko izraisa ķermeņa klātbūtne. Jo masīvāks ķermenis, jo lielāka relatīvā deformācija (jo "spēcīgāka" gravitācija). I/.rādījās, ka Merkurs uzturas zonā, kur laiktelpas izliekums ir pieliekami ievērojams, lai mazās planētas orbīta nereaģētu uz prognozēm, kas darbojās attiecībā uz tāliem ķermeņiem.

Vai tas nozīmē, ka Ņūtona fizika būtu novecojusi? Nepavisam; kosmosa kuģu trajektorijas vēl arvien tiek aprēķinātas, izmantojot viņa "arhaisko" matemātiku, jo tā ir salīdzinoši vienkārša un atbilstoši noteiktiem kritērijiem darbojas gluži labi. Bet, ieejot lielākā paradigmā, Ņūtona matemātika kļūst tikpat nederīga kā Boisas* karte pastaigā pa Losandželosu.

Līdzīgi ir dziedniecības laukā: daudzas no tehnikām, kas izturējušas laika pārbaudi, darbojas tikpat labi kā līdz šim tikai tagad mums pieder vairāk, tāpēc ar iepriekšējām tehnikām vairs nepietiek. Tikpat labas, kādas tās bijušas allaž, mūsu jaunajos, paplašinātajos parametros tās vairs nav derīgas gluži tāpat kā sveču lukturi, kas

Boisa — Aidaho štata (ASV) galvaspilsēta.

gluži labi kalpoja zirga pajūgam, automašīnai vairs nebūs īsti piemēroti. Šo tehniku nevarīguma izpausmes prasība noņemt rotaslietas un ādas izstrādājumus, saņēmēja ticība, aizsardzības rituāli, kas veicami abām iesaistītajām pusēm, jaunajās frekvencēs vairs nav aktuālas.

Atcerieties arī, kāpēc daudzi no mums sākotnēji pievērsās dziedniecības tehnikām. Nevis lai kļūtu par pašas tehnikas fanātisku sekotāju, bet lai kļūtu par dziednieku. Tehnika bija tikai viens no pirmajiem šī procesa soļiem.

Uz brīdi iztēlojieties sevi stāvam milzīgu, augstu kāpņu pakājē. Pašā augšā gaida viens no jūsu mērķiem kļūt par dziednieku. Pirmais solis ir apgūt tehniku. Jūs metaties tajā, pilnveidojat to, varbūt pats kļūstat par skolotāju. Tagad šis pirmais solis ir veikts. Ir jauki to cienīt, taču uzmanieties, lai paveiktajā neiemīlētos. Ja tā notiks, jūs apsēdīsieties, paņemsiet segu un spilvenu, ērti ieritināsieties un padarīsiet šo soli par savas atlikušās dzīves centru. Bet kā tad ar jūsu atlikušo ceļojumu augšup pa kāpnēm? Tas apstājas. Tagad ir laiks svētīt jūsu pirmos soļus… un turpināt augšupceļu.

Tagad aplūkosim pēdējo šajā līdzībā pieminēto "ceļasomu": Vitamīnu Ceļasomu.

"Kas šajā somā tik briesmīgi grab, kad to paceļu?" jautā eņģelis.

"Mīļo Kravāšanās eņģeli," bilst Vū. "Tie ir mani vitamīni un zāles. Tie man vajadzīgi, lai saglabātu veselību un līdzsvaru… tu taču zini, ka esmu jutīgs pret noteiktām vielām un ēdienu. Tāpēc, lai sevi uzturētu un stiprinātu šim ceļojumam, man vajadzīgas zāles un vitamīni."

Vū baidās, ka arī šos krājumus eņģelis neļaus ņemt līdzi. "Nē, Vū," saka eņģelis. "Es tos nemetīšu ārā. Bet pēc kāda laika tu to izdarīsi pats." Viņš paskaidro, ka Vū atrodas pārejas posmā gan fiziski, gan citās izpausmēs. "Iedams tu apjautīsi pats savu potenciālu," skaidro eņģelis. "Pamazām tu sapratīsi, ka mainās tava DNS. Tava imūnsistēma pārveidojas un stiprinās… Vēstījumi un instrukciju krājumi tiks nogādāti tieši tava ķermeņa šūnās, un tu skaidri zināsi, ka šie spēcinājumi, lai arī varbūt noderīgi patlaban, būs izmetami, tiklīdz būsi iemantojis pastāvīgu labsajūtu… Pateicoties apgaismotībai, tu nevis kļūsi jutīgāks, bet, gluži otrādi, stiprināsi savu sistēmu tā, ka tevis nestajā gaismā nekas vairs nespēs iespiesties. Pamazām tu spēsi atmest jebkuru šķietamo atkarību no ķīmijas, ko vadā sev līdzi."

Cik gan daudz lietu mēs nēsājam sev līdzi ar visu tām piemītošo graboņu, šļakstoņu un smakām! (Nemaz nesmejieties! Atveriet kādu no saviem maisiem un ceļasomām un kārtīgi ieelpojiet!) Saprotiet, ka jūsu organismam piemīt spēja radīt speciālu šūnu tīklu pat no "Marsa" tāfelītes. Es, protams, nepastāvu uz "Marsa" iecelšanu jaunas pārtikas grupas statusā un pilnībā apzinos augsnes piesārņojumu, produktu ķīmisko apstrādi un visu citu, kas nokļūst mūsu pārtikā.

Gluži tāpat, ja dažs no jums tik vien kā uzvilktu baltu uzsvārci un piespraustu uz muguras atstarotājus, to varētu noturēt par mobilo aptieku. Saprotiet, ka lielākā daļa no tā, ko jūs lietojat (un es te nerunāju par būtisku veselības problēmu gadījumā izrakstītām receptēm vai ārsta ieteiktiem medikamentiem), nav nepieciešams.

Ikreiz, pasniegdamies pēc nevajadzīgas pudelītes vai paciņas, mēs paši sev skaļi apliecinām savu vārgumu. Tā vietā, lai smeltos savā pašu spēkā, mēs meklējam kādu ārēju avotu. Vēl vairāk, nemitīgi to darot, mēs turam sevi sprostā, lai arī saprotam, ka varam no tā izlauzties. Šādi mēs uzturam sevī ilūziju, ka neesam pilnīgi. Simboliski jūs kļūstat par "somas cilvēku", kura pastāvēšana atkarīga no tā, ko spējat nēsāt sev līdzi materiālā formā.

Pienācis laiks kļūt par to, kas esam, saprast, ka esam Gaisma, un ļaut viedumam, kas radījis mūsu ķermeni, arī vadīt to.

Tātad ego

Ego mums nav dots tāpēc, lai mēs to novārdzinātu līdz nāvei. Tas mums dots, lai mēs iemācītos pārvaldīt to un radīt tajā līdzsvaru. Daudzos gadījumos ego pārstāv identitāti. Tas piešķir mūsu patībai savrupību, formu, kādā tā darbojas šajā eksistences plānā. Mums ir grūti aptvert uzskatu, ka visi esam viens. Ja jau mēs būtu patiess šī uzskata iemiesojums, tad nekādas mācības mums nebūtu jāapgūst. Ego apveltī mūs ar identitāti, lai apgūtu šīs mācības, raugoties no ļoti konkrēta skatpunkta, proti, mūsu skatpunkta. Ir tā, it kā mēs, uzlūkojot problēmu, vērtos pa kādu ļoti konkrētu logu. Šī loga rāmis ir mūsu ego. Tas paver mums iespēju ieraudzīt (no ļoti skaidras perspektīvas) kādu konkrētu šīs problēmas aspektu. Tālāk par to ir apvārsnis un pēc tam visa Visuma aina. Ego kļūst par periskopu, no kura mēs ieraugām ļoti konkrētas Visuma izpausmes.

Palūkosimies, teiksim, uz augstlēcēju. Augstlēcējam ir jāpārvar augstākā latiņa. Tā tur novietota tāpēc, lai augstlēcējs varētu pārlēkt tai pāri. Latiņa kļūst par šķērsli, un tās pārvarēšana par balvu.

Mums ir dots ego. Balva ierodas tad, kad topam spējīgi atbrīvoties no tā… un ieraudzīt kopainu.

Paturēt prātā savu īsto lomu dziedināšanas vienādībā ne vienmēr ir viegli. Pacienti, kuri piedzīvo nozīmīgus rezultātus, ar lielāko prieku klāstīs visiem, kuri būs gatavi klausīties, ka jūs esat viņus izdziedinājis. Ir vilinoši tam noticēt. Neticiet. Ja nu mēs patiesi esam nolēmuši sevi mānīt, mums atliek tikai sākt piesavināties nopelnus par savu pacientu izdziedināšanu. Pēc tam kad būsim piesavinājušies nopelnus par pirmo lielo izdziedināšanu, pats ļaunākais, kas varētu notikt, būtu tas, ka mūsu nākamais pacients saņemtu vēl iespaidīgāku izdziedināšanu un arī nākamais un aiznākamais, un vēl nākamais, un tā tālāk. Itin drīz tas, par ko sevi uzskatām, sāks balstīties ārēju vērtību sistēmā. Tiklīdz mums pirmo reizi ir darīšana ar cilvēku, kurš dziedināšanas rezultātus nav sajutis, mēs jūtamies sagrauti, jo fakts, ka esam piešķīruši sev nopelnus par dziedināšanu, automātiski pieprasa, lai mēs uzņemtos atbildību arī par to, ka tā kādam nav palīdzējusi. Ļaujiet šeit piedāvāt analoģiju, ko vislabāk sapratīs tie, kuri pārdzīvojuši sešdesmitos gadus: Kaifi nav "abstiņa" vērts.

Ego izpaužas arī mūsu spējā uztvert lietas un norises tādas, kādas tās ir; ieraudzīt, kāda ir mūsu loma un devums visā notiekošajā. Pamanot, ka cenšamies mijiedarboties ar kaut ko, kas mūsu priekšā jau pats par sevi izpaudies visā savā pilnībā un lieliskumā, mūsos /udīs vēlme apzeltīt liliju. Centieni pārveidot pilnību, "pielikt tai kaut ko klāt", "uzlabot" aizvien tālāk un tālāk atbīdīs tās izpaušanos — no mums un no pilnības. Mūsu pašvērtības izjūtai ir raksturīgi būt orientētai uz ārējo un priekšmetisko, nevis uz iekšējo un Imtisko. Šādus cilvēkus pazīstam mēs visi. Lai justos pietiekami nozīmīgs, šis indivīds pūlas asociēt sevi ar izmaiņu veikšanu nevis to patiesā vērtīguma dēļ, bet cerot iegūt ārējus pierādījumus, vēlams līdzcilvēku apliecinātus, par viņa iespaidu pār kaut ko, padarot to šķietami "labāku". Tā ir ego forma, ko es saucu par garīgo lecigumu.

Garīgais lecīgums parādās visdažādākajās situācijās vai tas būtu cilvēks, kurš stāsta jums, ka moldavīts jums ir pārāk sarežģīts akmens un ka jums būtu jāsāk ar ko vienkāršāku, vai arī cilvēks, kurš cenšas uzkraut jums kosmisku atbildību par to, ka esat saaukstējies, vai cilvēks, kurš nespēj atstāt mierā pilnību.

Brīnišķīgs gluži nesens piemērs ir grāmatā apskatītā grupa (ie, kuri rīkoja pasākumu ar mērķi iekļauties ercenģeļa Mihaēla enerģijā. Šai grupai bija izdevība pieredzēt ko tādu, ar ko tie līdz šim nebija sastapušies, tomēr tiem par katru cenu gribējās justies kā "daļai" no notiekošā, nespējot pamanīt, ka viņu dala bija jau pati vērošana, turpretim tieša piedalīšanās viņus no tās attālināja. Citiem vārdiem, šie cilvēki nespēja pieņemt savas liecinieka lomas pilnību un savstarpējo iedarbību, alkdami iesaistīties tīri egoistisku iemeslu dēļ, kas galu galā viņus no šīs pieredzes attālināja. Šāds domāšanas veids ir novedis pie reiki "atšķaidīšanās". Tik daudzi ir centušies uzlikt tam savu personisko "zīmogu", iestarpinot savas pašu "īpatnības", pielikumus, pārveidojumus, "uzlabojumus", ka tagad ir grūti sameklēt tā tīro, sākotnējo formu.

Ego barojas arī šķietami altruistiskos veidos. Kā tad ir ar cilvēku, kura izdziedināšana nav paliekoša? Tas notiek reti, tomēr tas notiek. Viņš var atgriezties pie jums pēc trim nedēļām vai mēneša un lūgt vēl vienu seansu. Šoreiz tā iedarbība saglabājas tikai divas nedēļas, vai varbūt tie ir seši mēneši. Tad pacients no jauna ir klāt. j Viens no mūsu ego aspektiem var justies ievainots, ka šim pacientam vismaz ārēji nav izdevies saņemt to, ko pēc apmeklējuma ] saņēmuši citi, proti, paliekošu izdziedināšanu. Cits mūsu ego aspekts var baroties, izjūtot gandarījumu par pieņēmumu, ka mēs : esam labi cilvēki, jo citu dēļ spējam justies nelāgi. Un vēl cits ego j aspekts var nolemt sliet galvu gaisā, vienkārši mēģinot vēlreiz.

Atļaujoties uz brīdi novirzīties no ego tēmas, es apgalvošu, ka : konkrētā situācijā jūsu uzdevums bija novērst traucēkļus vai šķēršļus šī cilvēka ceļā. Jūs to izdarījāt. Divas reizes. Un jūs esat gatavi darīt to vēl trešo reizi. Tiklīdz esat novācis šķēršļus, turpmākā virzība jau ir paša šī cilvēka ziņā.

Reizēm mēs esam tā aizrāvušies ar lauru plūkšanu sakarā ar veiksmīgām izdziedināšanām, ka neapjaušam uzpūsto atbildības sajūtu, kas mūs nospiež.

Jūs un es mēs neesam dziednieki. Mēs esam tikai vienādības viena dala. Vienādība sastāv no trim dalām, kur viena dala ir

pacients, viena mēs un viena Dievs. Kad Dievs mūsos sastopas ar Dievu pacientā, notiek visbrīnumainākās izmaiņas. Uz šo vienādību reizēm atsaucas kā uz "Vienotības Spēku" vai "Triju Spēku". Kāpēc mēs esam iesaistīti šajā vienādībā? Vai otra cilvēka dēļ? Droši vien ne. Kā jau agrāk teicu, visticamāk, ka mēs tajā esam iesaistīti mūsu pašu dēļ. (Ja jūsu vidū ir tādi, kurus vārda Dievs lietošana kaitina, pārvariet to. Arī tas ir jūsu ego. Dievs, Mīlestība, Visums, Avots, Radītājs, Gaisma visi šie vārdi nozīmē vienu un to pašu un daudzkārt tiek lietoti šajā grāmatā. Tad nu paši izvēlieties apzīmējumu, kurš jums vislabāk patīk.)

Lai sniegtu sev plašāku procesa perspektīvu, kā arī izprastu lomu, ko tajā spēlē ego, savā nākamajā seansā jūs varētu izmantot šādu ārkārtīgi spēcīgu pieeju: Kļūstiet par vienu veselumu ar dziedināmo un dziediniet pats sevi.

Kurš saņems dziedināšanu?

Ko nozīmē, ja pacients nesaņem dziedināšanu, uz ko ir tā cerējis?

Bija laiks, kad es sevi šaustīju par to, ko sākotnēji uzskatīju par neveiksmēm. Beidzot man nācās pieņemt, ka nevaru būt atbildīgs par jūtamas dziedināšanas trūkumu, gluži tāpat kā par izcili veiksmīgu gadījumu. Tātad, ko nozīmē, ja dziedināšanas seanss nesniedz gaidītos rezultātus?

Problēma nav dziedināšanā, bet gaidās. Biju radis teikt, ka ne jau katrs saņem dziedināšanu. Nu es vairs tam neticu. Nu es ticu, ka dziedināšanu saņem ikviens kaut gan ne vienmēr tieši tādu, kā cerēts.

Redzot, ka "dziedināšana" nozīmē savienošanos ar Visuma pilnību, mēs saprotam, ka Visums zina, kas mums vajadzīgs, un to tad mēs arī iegūstam kā rezultātu. Nelaime tā, ka tas, kas mums patiesi vajadzīgs, ne vienmēr atbilst tam, ko esam ieņēmuši galvā.

Tāpat kā dziedniekiem jāpieņem sava loma kā raidītājiem, pacientiem jāpieņem to loma kā saņēmējiem. Pacienta uzdevums ir vienkārši padarīt sevi pieejamu dziedinošajām enerģijām un tad pieņemt notiekošo. Un ir pilnīgi droši, ka kaut kas notiks. Taču tas var izrādīties arī pārsteigums.

Pieņemsim, ka pacients atnāk pie jums ar kuņģa čūlu. Jūs veicat dziedniecisku seansu, vai pat divus vai trīs, bet čūla kā ir, tā ir. Pacients jūtas vīlies, un jūs jūtaties kā neveiksminieks, lai arī zināt, ka jums nepavisam nevajadzētu tā justies, jo, kā mēdz teikt, arī jūs esat tikai cilvēks. Taču paiet daži mēneši, un pacients atkal dod par sevi ziņu. "Man klājas labi," viņš jums saka. "Čūla ir izzudusi.

Varbūt tas tāpēc, ka pēc jūsu seansiem es sāku mazāk uztraukties un atmetu dzeršanu un smēķēšanu, un tagad arī daudz labāk satieku ar sievu un bērniem…" Reizēm cilvēki savu izdziedināšanu piedēvē kam citam, nevis laika sprīdim, ko tie pavadījuši pie jums. Bet tam galu galā nav nozīmes.

Šie cilvēki ir tik ļoti piesaistīti rezultātam un tā ir piesaiste, kas, lai nu kā, bet traucē. Piesaiste ir sastrēgums, un sastrēgums traucē tā spēka plūsmu, kurā jūs gribētu nokļūt.

Dziedināšanas vadīšana

Būdami medicīniska parauga dziedniecības, kā arī tādas, kas balstās uz sabiedrības simptomiem, ietekmē, daudzi jūt vajadzību apņemties pirms dziednieciskā seansa vai tā laikā censties sajust pacienta problēmu. Tas ir pirmais solis, lai mēs aizmirstu, ka ne jau paši esam tie, kas vadām dziedināšanu. Apvienojiet to ar mūslaiku jēdziena medicīniski intuitīvs popularitāti, un mēs atklāsim, ka esam atvēruši veselu jaunu ego barotavu ķēdi.

Diagnoze ir alopātiskās pasaules fundamentāla sastāvdaļa ārkārtīgi vērtīgs instruments, ja vien tiek pienācīgi lietots. Tā ir arī visnotaļ sarežģīta nozare, kas no mediķiem (un citiem) prasa ilgstošas studijas. Diagnoze lai arī vēl arvien tikai minējums, taču izglītota prāta minējums. Dr. Redžinalds Golds reiz skaidroja: lai patiesi izprastu vārda diagnoze nozīmi, tas jāsadala divās sākotnējās saknēs: di latīņu valodā nozīmē "divi" un agnos (kā vārdā "agnostisks") grieķu valodā nozīmē "nezināt". Un te nu tas ir: divi cilvēki, kuri nezina, jūs un jūsu ārsts. Tad nu neraizējieties. Dr. Goldam labpatīk arī atzīmēt, ka mediķiem nav nekas neparasts paziņot: "Ja jums nav diagnostiska slēdziena, es neuzņemos nekādu atbildību."

Iepriekš teikto viņš turpina: "Bieži vien prātoju, vai viņi šo atbildību uzņemtos, ja gadījumā šāds diagnostisks slēdziens būtu un tik un tā neveiktos." Atļaujos šaubīties.

Kā ārsts es varu jums pavēstīt, ka ļaudīm nereti patīk uzpūst s.ivli "kompetenci" sakarā ar diagnozi, izmantojot to kā pjedestālu, l.ti izceltu un ārēji apliecinātu savu nozīmīgumu. Tie, kuri nespēj pamanīt tā mākslotību, var tikt apmāti un paši krist par upuri vēlmei pēc šādas pašapliecināšanās, cenšoties to panākt šķietami garīgā aspektā. Šī nepavisam ne slavējamā medicīniskā modeļa atdarināšana vedina mūs pielipināt sev medicīniski intuitīvā birku. Medicīniskā intuīcija, ja tā lietota, lai palīdzētu mediķiem vai kādam citam, kura profesija prasa diagnozi, ir saprotama un svarīga. Taču medicīniskās intuīcijas simulēšana tāpēc vien, lai atstātu iespaidu, izdara sliktu pakalpojumu tiem, kuri patiešām ir medicīniski intuitīvi, un attālina mūs no pacientiem un paša dziednieciskā procesa.

Darbojoties rekonektīvajā dziedniecībā, medicīniskā intuīcija kā tāda ne tikai nav vajadzīga, bet var pat stāties jums ceļā. Esmu pārliecinājies, ka bieži ir tā: jo mazāk es zinu par pacientu, jo labāk, jo līdz ar to mazāk iespēju seansa norisē piedalīties manam apzinātajam prātam, jo mazāk jūs cenšaties vadīt, jo lielāku darbības lauku atstājat Visumam jo labāki būs rezultāti. Nav jau tā, ka Visums nevarētu darboties līdz ar jums, taču, kad pakāpjaties malā, tiek sasniegts īpašs žēlsirdības un remdinājuma līmenis.

Lai arī mēs īsti nezinām, kāda šajā dziedināšanas procesā ir mūsu loma, taču tā noteikti nav Dieva vai Visuma Gudrības kaprīze.

Kā mēs domājam

Cilvēki, protams, ir saprātīgas būtnes. Šimpanzes ir spējīgi radīt no sprunguļiem darbarīkus, lai izdabūtu no termītu pūžņa sev pusdienas, taču tie nebūvē debesskrāpjus vai aviolainerus. Tie neprāto par stīgu teoriju. Un tie nedibina universitātes, lai savas zināšanas nodotu nākamajām paaudzēm.

I )audzās dzīves situācijās spriešanas spēja var būt ārkārtīgi svēliga, tomēr arī saprāts, tāpat kā jebkurš cits instruments, var būt mazāk noderīgs, ja tiek izmantots neatbilstoši vai nevietā. Pamēģiniet izmantot savu papīra skavotāju kā āmuru, un jūs sapratīsiet, ko tas nozīmē. (Nē, es to neapgalvoju no personiskās pieredzes.)

Spriešanas māksla balstās uz diviem loģikas pamatprincipiem: indukciju un dedukciju. Induktīvā loģika ir striktākā no abām: tā balstās premisā, ka veselums līdzinās tā sastāvdaļu summai. Un, kā norāda Dr. Redžinalds Golds: vai nu tas tā ir, vai nav, veselums reti kad līdzinās tikai dažām tā dalām… kas bieži vien arī ir viss, kas atrodas mūsu rīcībā. Brīdi padomāsim. Vai šodien mēs zinām vairāk nekā vakar? Protams. Ja turpinām šo secinājumu virkni, ir izredzes, ka rīt mēs zināsim vairāk nekā šodien un pēc tūkstoš gadiem daudz vairāk nekā pēc simts. Tātad, ja savus slēdzienus mēs pamatotu tikai induktīvajā loģikā, es labprāt pagaidītu, kamēr mums būs kaut cik vairāk šo "dalu".

Diagnoze tiek balstīta galvenokārt induktīvajā loģikā. Cilvēku slimības var būt neticami sarežģītas, sevišķi, ja ņem vērā bailes un cerības — gan no pacienta, gan dziednieka puses. Labākajā gadījumā mēs aptveram tikai dažus slimības vai traumas komponentus, tāpēc, nospriežot, ka tas ir viss kopums, mēs uzreiz kļūdāmies. Būdami cilvēciskas būtnes, mēs šos lielumus varam sasummēt nepareizi, tātad nonākt pie nepareiziem secinājumiem.

Vai tas nozīmē, ka induktīvā loģika nekam neder? Nekā tamlīdzīga. Mums tikai jāatceras, ka tā ir skavotājs, kuru lietojam papīra sastiprināšanai. Mēs to nekādi nevaram izmantot ēkas būvēšanai — ja nu vienīgi iedomātos uzbūvēt kāršu namiņu.

Deduktīvajai loģikai savukārt piemīt plašāks vēriens. Ķerdamies pie deduktīvās loģikas, mēs vispirms aplūkojam kopainu, izdarot no tā slēdzienus. Piemēram, iegūstot aizvien vairāk un vairāk pieredzes savā darbības laukā, mūsu secinājumi, visticamāk, kļūs aizvien vairāk deduktīvi. Mūsu pieredze attīstās intuīcijas veidā pamanot, ka norisinās kas vairāk, nekā to redz acs, un intuitīvi tam izsekojot.

Tomēr ari tas var novest neceļos. Rekonektlvajā dziedniecībā mēs mijiedarbojamies ar enerģijām kādā noteiktā pacienta ķermeņa apvidū, līdz esam gatavi pārvietoties uz citu. Un tieši kurā bridi mēs esam gatavi pārvietoties? Kad mums apnīk kad nekas, kas liek mums strādāt šajā zonā, vairs nepiesaista mūsu uzmanību!

Tad nu lūkojam pēc kā cita, kas saistīs jūsu uzmanību, kas izmisis jūsos interesi vai tā būtu sajūta rokās, dūkoņa vai vibrācija ausīs vai redzama reakcija no pacienta puses. Tas ir kā sīks indikators, kurš saka: "Klau, padarbojies tagad šeit." Tas ir tāds bērnišķīgs atklājuma prieks, kam nododaties ar visu savu būtību līdz brīdim, kad jūsu uzmanību piesaista kas cits. Vai tikai mēs pret to neizturamies pārāk nenopietni? Gluži pretēji, tas paceļ procesu līdz tā augstākajai izpausmei, saglabājot mūsos patiesumu un viengabalainību, pilnīgi piesaistot gan pašam procesam, gan cilvēkam uzgaida. Mums nav jāzina, vai pacientam vajadzīgs vairāk vai varbūt tieši mazāk enerģijas, ja tas ir tā, viņš to dabūs; un, jo mazāk mēs cenšamies palīdzēt, jo labāk tas ir abām pusēm gan viņiem, gan mums.

Tas, protams, runā pretī daudzām domāšanas skolām, kuras mūs māca "izpētīt" apvidu un censties noteikt, kur mūsu pacientam vajadzīgs kas vairāk un kur mazāk. Mums ir mācīts meklēt sastrēgumu apgabalus — tādus, kuros enerģijas ir par daudz vai par maz vai tā ir nosprostota. Tad, paļaujoties uz savām spriešanas spējām, mēs atjaunojam šajos apvidos līdzsvaru, mēģinot attiecīgajā punktā pievienot vai noņemt enerģiju. Krietnu atbildību mēs sev uzkraujam, jau tikai noteikdami zonas, kur nepieciešama palīdzība, taču mēs mūsu ego turklāt vēl pasludinām sevi par spējīgiem šo situāciju labot. Padomājiet, kas tā par atbildību!

Kā ir ar svārstiem kā alternatīvu diagnozes noteikšanas veidu? Vai, strādājot ar savu pirmo pacientu, esat labā noskaņojumā? Un ar trešo? Varbūt tikko kā pa telefonu strīdējāties ar sievu vai vīru? Vai, turot svārsta pavedienu, jums itin nemaz netrīc roka?

Arī medicīnisko laboratoriju analīzes nav simtprocentīgi nevainojamas. Vai analīzes, ko pasūtījis ārsts, ir īstās? Vai ar paraugiem apgājušies pareizi? Vai rezultāti noteikti precīzi? Un, vēl būtiskāk, vai radušās situācijas cēlonis ir tāds, ko mūsdienu tehnoloģijas spējīgas noteikt? Iemantojot aizvien lielāku iekšēju mieru, jūs iegūstat spēju paiet malā un ļaut dziednieciskajai gudrībai pašai izdarīt slēdzienu par to, kas ir nepieciešams. Man vienalga, vai mēs pētām ķermeni, lietojam svārstu vai vējainā dienā stāvam uz jumta un tēlojam vēja rādītājus. Lai arī kādu diagnozes noteikšanas veidu mēs izmantotu, tā vēl par vienu soli attālinās pacientu no dziedināšanas procesa.

Lai arī kādā noskaņojumā mēs nonāktu pie slēdziena (kas tad, mūsuprāt, nav kārtībā ar konkrēto indivīdu), ar savu loģisko, izglītoto prātu mēs izdarām sava veida pieņēmumu, sava veida izšķiršanos, kas, lai nu kā, bet balstīta premisā, ka esam zinošāki par Visuma pilnību. Mēs tādi neesam. Daudzās situācijās šī diagnozes forma stājas ceļā un tā vai citādi iedrošina mūsu apzinīgo prātu censties pārņemt vadību.

Šajā jaunajā cilvēces attīstības posmā mēs beidzot sākam ieraudzīt un novērtēt Augstākā Dziednieciskā Spēka gudrību. Mums jāsāk apzināties, ka šī enerģija zina, kas mums kaiš, kādi labojumi vajadzīgi un kādā secībā tie veicami.

Šis dziedniecības veids negrasās ieslīgt senās diagnostikas un direktīvu paraugos. Mūsu, dziednieku, darbs ir vienkārši paiet malā un ļaut, lai atbilstošus secinājumus izdara kāds, kurš visu zina un visu redz. Balstoties uz to, kas šķiet esam iznākums, mums reizēm trūkst pierādījumu, ka mūsu lēmums bijis pareizs vai ka rezultāts pacientam būs bijis labvēlīgs. Tas tāds būs. Mēs ne vienmēr esam apbalvoti ar spēju redzēt lietas plašākā perspektīvā. Kāds cits to redz mūsu vietā. Tāpēc nenodarbināsim sevi ar to, ko nespējam ieraudzīt vai sajust. Paldies Dievam, mums tas vairs nav jādara. Vienkārši ieejiet kopainā, kļūstiet par vienādības daļu un ļaujiet visam notikt.

Tā ir mūsdienu dziedniecība. Tā ir arī nākotnes dziedniecība.

ČETRPADSMITA NODAĻA noregulēt toni

"Sniega zosīm nav jāmazgājas, lai tās kļūtu baltas. Nedz arī tev jādara kas cits, kā vien jābūt sev pašam. "

Laodzi

Personiskās emocijas

Atskārsme, ka neesat nekas cits kā vien daļa absolūtajā dziedniecības pieredzē, neprasa no jums, lai panākat nez kādu dzenbudista bezkaislību. Gluži pretēji, esmu pamanījis, ka enerģijas paaugstināšanās nereti notiek pēc tam, kad sakāpinājušās manas personiskās emocijas. Dīvaini, bet tam, vai mani kaut kas aizkustina līdz asarām vai jūtos gluži vienkārši laimīgs, ir gauži niecīga nozīme.

Ir svarīgi saglabāt zināmu distanci pret situāciju, jo piesaiste iznākumam ir viens no nedaudzajiem iemesliem, kuru dēļ dziedniecības process var pavājināties. Savu paša emociju izbaudīšana ļauj jums saglabāt attālinātas klātbūtnes stāvokli. Laimes izjūta un citas pacilātas noskaņas šādam attālinātas klātbūtnes stāvoklim bieži vien nāk par labu, jo tā jau nav attālināšanās no dzīves kā tādas, bet gan no vajadzības vadīt un kontrolēt. Tā ir attālināšanās no otra cilvēka rezultātiem. Tā ļauj jums iesaistīties procesā, nedzenoties pēc iznākuma.

Paaugstināti emocionālie stāvokļi ļauj jums palikt savā paša

pieredzē un sekmēt pieredzi, kurā esat gan vērotājs, gan vērojamais, j Šis stāvoklis ļauj cilvēkam uz galda ieiet savā paša samadhi, vienotībā ar sevi, kur tas gūst savu paša pieredzi. Taču viss ir viens. Padziļinoties procesam, kas norisinās ar cilvēku uz galda, jūs redzēsiet un sajutīsiet pārsteidzošas intensitātes izpaudumus. Nereti tūdaļ pat notiek jūsu apziņas paplašināšanās, kas savukārt pastiprina jūsu mijiedarbību ar pacientu. Šī cikla laikā jūs konstatēsiet, ka ar brīnumaini smalkiem un pārlaicīgiem pavedieniem esat piesaistīts šai neaprakstāmajai gudrībai.

Ceļā pie dziednieka atgadījās kas jocīgs ļ

Skatīsimies patiesībai acīs: smiekli nu reiz nav nekas tāds, kas ļ mums asociētos ar sāpēm, slimību un vāju veselību. Medicīnas sko| las spēj ķirurģiski izgriezt jūsu humora izjūtu ātrāk, nekā ķirurgs izoperēt jums mandeles. Neko daudz tālāk šajā attieksmē nav aizgājusi arī ne-alopātiskā mācība. Svinīgi nopietnu dziednieku tēli, gluži tāpat kā medicīnas pasniedzēju akmenscietās sejas, nevienam j par labu nenāk.

Paldies Dievam, ir Dr. Bērnijs Sīgels, grāmatas Love, Medicine | & Miracles autors, tomēr šādu cilvēku ir maz un tie izkaisīti pa ;] pasauli kur nu kurais. Viņš iepazīstina ar gadījumiem, kad laba humora izjūta sekmē labu veselību, smiekli tiek asociēti ar labsaj jūtu, kas savukārt tiek asociēta ar spēcīgu imūnsistēmu un straujāku atlabšanu no slimības vai traumas.

Ja jau pieņemat, ka rekonektīvo dziedniecību pārraida augstākā Visuma gudrība un ka rezultāts būs visvēlamākais neatkarīgi no tā, ko par visvēlamāko savā prātā turat jūs vai kāds cits, tad par ko gan visa šī brēka? Dieva dēļ, daži no jums izskatās tā, it kā tiem būtu vajadzīga sauja žāvētu plūmju.

Pasmaidiet! Smiekli atbrīvo. Viens no jūsu pamata uzdevumiem ir katru pacientu, kurš pie jums ieradies, izvilkt no drūmības, kurā

lie bieži slīgst, un iesēt viņos prieku — fizisku, emocionālu, mentālu, garīgu un visu citu veidu.

Jēga ir šāda: pasaule ir jocīga. Pati dzīve ir jocīga. Ja nevēlaties ļauties smiekliem, tātad nevēlaties ļauties dzīvei. Kā teicis grāmatas Holy Spirit for Healing autors Rons Rots: "Beidziet reiz ņemt sevi nopietni. Neviens cits taču to nedara."

Kas ir mīlestība?

Kad mana dziedināšanas pieredze vēl tik tikko sākās, neviens nebija uzskatījis par vajadzīgu atsūtīt man atbilstošu rokasgrāmatu. Zināju vienīgi to, ka piektdienas vakarā es atstāju savu kabinetu, uzskatīdams sevi par hiropraktiķi, bet, pirmdienā atgriezies, atklāju, ka esmu kas cits. Kā jau iepriekš minēju, biju nolēmis meklēt atbildes, kur vien iespējams. Grāmatnīcās un veselīgās pārtikas veikalos savācos Jaunā Laikmeta žurnālu eksemplārus, pārlūkoju sludinājumus, kurus bija ievietojuši dažnedažādu dziedniecības veidu praktizētāji, un zvanīju tiem, kuri, pēc fotogrāfijām spriežot, šķita vissakarīgākie.

Pieteicu apmeklējumus pie šiem cilvēkiem, aprakstīju, ko tiku darījis, un palaikam pat nodemonstrēju to. Ievēroju, ka, redzot reakcijas, ko izsauca šīs frekvences, daudzi ne no šā, ne no tā sabozās. Vismaz daži izrādīja to, ko es sauktu par zināmu attieksmi. Redzēdams viņu apjukumu, es pajautāju, ko gan tādu esmu izdarījis, lai to izraisītu. Un man atbildēja: "Mēs esam aizvadījuši garus gadus, lai iemācītos noskaņot savas sirdis un strādātu ar mīlestību. Bet jūs kādu rītu vienkārši pamostaties, un šī dāvana jums ir rokā. Lai arī jūs visu darāt mehāniski, taču panākat tik brīnišķīgus rezultātus, kādi mums nav pa spēkam." Tad sekoja vārdi, kuriem nepavisam nebiju sagatavojies: "Jums ir jāatver sava sirds."

Ak Dievs! es domāju. Kas tad man vainas? Kas vainas manai sirdij? Kad šie dažādo "tehniku" piekopēji bija man to pateikuši, es devos mājās, juzdamies aizvien nospiestāks un nospiestāks. Kā tieši man tā sava sirds būtu jāatver? Tad kādu dienu, kad jutos sevišķ nomākts, man piepeši atausa: Kā tad mana sirds var būt aizslēgta, ja doma par to, ka tā ir aizslēgta, sagādā man tādas sirdssāpes? Taj brīdī es skaidrāk sapratu mīlestības dažādos veidus.

Šie "tehniku" dziednieki jauca mīlestību ar apsveikuma atklātnīšu sentimentu. Viņi patiesi domāja, ka tad, ja seansa laikā tiem izdosies izspiest kādu asaru, cilvēkam uz galda tas nāks par labu.

Ne jau sentimentālā mīlestība ir tā, ar kuras palīdzību notie' dziedināšana. Tai nav nekā kopēja ar tās mīlestības būtību, kas radījusi Visumu. Pajautājiet jebkuram, kuram bijusi pēcnāves dzīves pieredze un kurš tajā iegājis pietiekami dziļi, lai iepazītu, kas patiesi ir mīlestība.

Tas, ko šie dziednieki noturējuši par mīlestību, ir tik vien kā ziepju opera. Mīlestība, kurā balstās dziedniecība, ir tā pati mīlestība, kurā balstās dzīve un Visums. Tā nav hormonālas dabas vai tāda, kas paģērē "man tevi vajag", nedz arī tās asarainais "ai, kā es tev jūtu līdzi" paveids. Tā ir visaptveroša radīšanas un apziņas mīlestība. Tā ir mīlestība, kas ļauj jums atbrīvoties no sava ego, paiet malā un būt vienlaikus vērotājam un tam, ko vēro, tādējādi atvēlot to pašu balvu arī pacientam. Tā ir mīlestība, kas ļauj spēkam, kas radījis ķermeni, šo ķermeni dziedināt. Tad arī notiek pārvērtība. Tad ieplūst gaisma un informācija. Tā ir mīlestība.

Mūsu rituālos apslēptās bailes

"Pats grūtākais, sniedzot medicīnisku aprūpi iezemiešiem, bija likt tiem atmest māņticību. " Dr. Alberts Šveicers

Bailes nekad nav tik viltīgas kā tajās reizēs, kad tās ietērpj sevi mīlestības maskā. Bailes ir vienīgais šķērslis, kas nostājas starp jums un kādu, starp jums un kaut ko… to skaitā jūsu mērķi kļūt par Izcilu dziednieku. Viena no dāvanām, ko, es ceru, jūs saņemsiet, i/lasījis šo grāmatu, ir spēja ieraudzīt bailes, lai arī kādu veidolu tās pieņemtu, un tad pārvērst tās mīlestībā. Bailes ir tikai mīlestības i t ūkums, tāpat kā tumsa ir gaismas trūkums. Gluži kā gaisma, tiklīdz iedegta, izkliedē tumsu, tā ir arī ar mīlestību — ienesot to vietā, kur mājojušas bailes, jūs ieraudzīsiet, ka baiļu vairs nav.

Dziedniecības "tehnikas" izplatās kā rituāls. Rituāls aizpilda visus iespējamos tukšumus, ieskaitot sajūtu, ka mēs paši kā tādi neesam pietiekami. Šo tukšumu mēs iemūžinām, radot ap to rituālu, un pēc tam iemūžinām rituālu, radot ap to skaistumu… Un visbeidzot iemūžinām skaistumu, radot ap to rituālu. Iemūžinot skaistumu, rituāls viltīgi apmet kūleni un iemūžina tukšumu.

Sākumā es meklēju atbildes un izpratni pie citiem. Lai arī devos pie šiem cilvēkiem ar jautājumiem, izrādījās, ka arī viņiem bija šis tas, ko man pajautāt. Pirmais jautājums, kuru man parasti uzdeva, bija šāds: "Vai jūs sevi aizsargājat?"

"No kā?" es, apjukumā palūkojies pār plecu, atbildēju ar pretjautājumu.

To viņi nezināja teikt. Viņi zināja tikai to, ka viņiem kāds mācījis sevi ir jāaizsargā; un arī tam kāds mācījis to pašu, un arī viņa priekšgājējs ir viņam to mācījis. Ierastas, bārdainas, mūžvecas tradīcijas. Bet kurš to visu uzsācis? Un kāpēc'.

Ja līdz mums cauri gadsimtiem atnākusi kāda ābeces patiesība un patiesība ir patiesība -, pastāv izredzes, ka tā būs patiesība arī šodien. Bet, ja toreiz kaut kas bijis kļūdains un ja patiesība vēl arvien ir patiesība -, tad šis kļūdainais "kaut kas" tikpat kļūdains ir arī tagad. Tas, protams, var būt kaut kas ļoti sens, tomēr ir un paliek kļūdains.

Uz mirkli apsēdieties, saņemieties un, ja jums tuvumā ir kāda ķiploku virtene, drošības dēļ uzkariet to kaklā, jo es grasos jums pavēstīt ko tādu, kas var nedaudz sašķobīt jūsu kļūdainos principus. Ļaunums kā tāds nemaz nepastāv. Nav tādu būtņu, kuru dzīves mērķis ir slamstīties apkārt un ienest jūsu dzīvē haosu vai slēpties tumšās istabās un skapju aizdurvēs, gaidot īsto bridi, kad izlēkt un noblauties: "Uhūūū!" Vēl vairāk šīm būtnēm nav arī radinieku, kuri tupētu jums uz pleciem un būtu jādabū prom ar iknedēļas vai ikmēneša dziedniecības seansa palīdzību vai kurus var atbaidīt ar dārgakmeņiem rotātiem karekļiem. Pārstājiet sev glaimot. Tie ir sagudroti izdomājumi un fantāzijas, ko stiprina tikai jūsu bailes no tiem. Ja nu šādi neradījumi kādreiz tomēr ir pastāvējuši, tad tagad tie gluži noteikti ir pagalam. Tie dabūjuši galu no smiekliem par visām tām ērmībām, kuras cenšaties veikt, lai sevi no viņiem pasargātu. Viens, piemēram, nobeidzās vakar, kad atklāja, cik daudz naudas esat neapdomīgi izdevis par savu amuletu.

Aplūkosim kaut dažus no šiem bailēs sakņotajiem rituāliem.

•    Ziedi spoku atvairīšanai.

•     Roku nopurināšana lai atbrīvotos no pacientu negatīvās enerģijas, ko esat uzņēmis dziedniecības seansa laikā.

•     Ūdens trauki lai uztvertu negatīvo enerģiju, ko esat nopurinājis no rokām.

•     Sāls ieberot to ūdenī, tiek neitralizēta negatīvā enerģija, ko ūdens uzņēmis pēc tam, kad esat tajā nopurinājis rokas.

•    Alkohols lai apslacītu rokas gadījumā, ja jums nav ūdens, sāls un trauku, kur to visu nopurināt.

•     Sveces noteiktās krāsās, lai panāktu aizsardzību.

•     Kustību virziens griezties vai iet tikai noteiktā virzienā (pa labi, pa kreisi vai pulksteņa rādītāju kustības virzienā atkarībā no jūsu uzziņu avota vai domāšanas skolas).

•     Novietojuma virziens pacients jānogulda noteiktā virzienā (ar galvu uz ziemeļiem, dienvidiem, austrumiem vai rietumiem atkarībā no jūsu uzziņu avota vai domāšanas skolas).

•     Rokas ar labo roku tiek sūtīts, ar kreiso saņemts.

' i

•     Rotaslietas un/vai ādas izstrādājumi jānoņem, citādi tie var apgrūtināt dziedināšanu.

•     Izelpa izpūst vai izklepot negatīvo enerģiju.

•     Mugurkaida šķērsošana jāstāv pa labi no cilvēka, ja strādājat ar viņa labo pusi, un pa kreisi, ja strādājat ar kreiso pusi; tā, lai netiktu šķērsots pacienta mugurkauls.

•     Mutautiņš lai nosusinātu asaras, kas radušās no tik trakiem smiekliem par to visu, ka esat nopūtuši savas sveces, vai no raudāšanas par to, ka netīšām esat nobendējis savas puķes, ieliekot tās sālsūdenī, kas paredzēts roku nopurināšanai… un dzīvību tām nav atdevušas pat pašas kvēlākās lūgšanas…

Mēs nevaram uzplaukt mīlestībā, kamēr barojam bailes. Kā kultūra mēs izrotājam savas bailes ar rituāliem un pēc tam muļķojam sevi ar domu, ka šie rituāli ir mīlestības izpaudumi. Lietodami lūgšanu aizsardzībai, mēs to vājinām; tad kāpēc mēs to izmantojam gan lūgšanu, gan visus pārējos rituālus -, no kā tiem mūs jāaizsargā? Tas nav nekas vairāk kā mūsu neskaidrās bailes vienkārši tāpēc, ka esam uzķērušies ļaunuma jēdzienam. Mēs neparko negribam ieraudzīt, ka ļaunums ir tikai iluzors, uzpūsts bubulis. Mēs tērējam tik daudz laika, sargājot sevi no kaut kā neeksistējoša, tad nu nav nekāds brīnums, ka mums atliek tik maz laika tam, kas eksistē. Apziņai radot iluzorus ļaunuma iemiesojumus, kuri aizvien atgriežas mūsu uzmanības lokā, mūsu pārliecību sistēma pati sevi baro. Nereti mēs pat neapjēdzam, ka ejam tās pavadā.

Vai tiešām jūs domājat, ka, pavicinot spokam ar puķu pušķi, viņš pagriezīsies un brēkdams metīsies prom no jūsu dzīves? Var jau būt. Taču tikai tādā gadījumā, ja tas sirgst ar siena drudzi. Ja jau šis spoks kaut kur klīst, tad tas nenotiek jūsu dēļ. Tā ir viņa paša darīšana, viņa paša ceļš, kā pārtraukt savu ciklu.

Kā ar negatīvās enerģijas nopurināšanu no rokām un iekratīšanu sālsūdeni? Vai šādi jūs cenšaties to noslāpēt? Tas izdosies tikai tad, ja šī enerģija ieradusies no saldūdens Visuma.

Šo aizsardzības rituālu raksturīgā problēma ir tā, ka, veicot darbības, kas domātas jūsu aizsardzībai, jūs sev iestāstāt, ka pastāv kaut kas, no kā jābaidās pat ja tas saistās ar raizēm par virzienu, kādā guļ pacients, vai kuru roku lietot, vai kaut kas tik vienkāršs kā bailes, ka kaut ko izdarīsiet "nepareizi". Tā nu ir: jo mazāk jūs apzināti pamanāt bailēs sakņoto rituāla izcelsmi, jo vairāk baiļu jūsos iemājo. Tās pašas bailes ir citu māņticīgu rituālu pamatā. Piemēram, ādas izstrādājumu un rotaslietu noņemšana. Likdams savam pacientam noņemt šos priekšmetus, jūs sev iedvešat, ka ar jums vien ir par maz ka gan jūs pats, gan tas, kas caur jums plūst, ir kaut kas ierobežots.

Ļaujiet, lai sniedzu jums tikai vienu pamatojumu, par kuru droši zinu, ka tas ir patiess: kad šīs izdziedināšanas vēl tik tikko sākās, mani pacienti domāja, ka apmeklē hiropraktiķi, un arī es pats sevi par tādu uzskatīju. Vai gan iespējams iedomāties vēl labāku abpusējas neinformētības situāciju? Un, protams, kā jau hiropraktiķa pacienti tie nāca pie manis ar tēraudu apkaltos ādas darba zābakos, ar smagām jostām, metāla kāju sprādzēm un ierastajām rotaslietām. Man nebija nekāda iemesla pieprasīt, lai viņi savas rotaslietas un ādas priekšmetus ņemtu nost. Ne es skaitīju kādas lūgšanas, ne dedzināju virs viņiem salviju vai vīraku, nedz arī iezemēju enerģiju ar čakru krāsas kristāliem, kas importēti no ekvatoriālās Āfrikas. Es vienkārši bērnišķīgā izbrīnā vēroju notiekošo. Ne piesaistes, ne sasprindzinājuma, ne rituālu, ne baiļu. Tikai Visuma sūtītas izdziedināšanas skaidras un nepārprotamas savā vienkāršībā.

Nav svarīgi, ko jūs darāt, ir svarīgi, kāpēc jūs to darāt

Lūgšanu skaitīšana pirms karra seansa ir garīga manipulācija, līkai jums jāzina, ka tāpat ar jums manipulē jūsu bērns vai laulātais, ja visas dienas garumā katru lūgumu iesāk ar vārdiem "es tevi mīlu". Jums jāzina, ka ar lūgšanu pirms katra dziedniecības seansa jūs vienkārši cenšaties kaut ko izčīkstēt no Dieva sev pašam vai kādam citam. Tā vietā, lai kaut ko pieprasītu, labāk kaut ko dodiet. Jūs varat sākt ar pateicības veltīšanu. Es savu pateicības lūgšanu saku ik rītu, jo patiesi esmu pateicīgs par to, kas man ir. Atrazdamies šajā pateicības stāvoklī, es jūtos pilnīgi drošs un vadu dienu, darīdams savu parasto darāmo, nejūtot vajadzību lūgt kādu īpašu aizsardzību vai īpašus atvieglojumus.

Kāda ir atšķirība starp pateicības lūgšanu un lūgšanu pēc kaut kā? Pirmkārt, lūgšana pēc kaut kā velk aiz sevis lūgšanas pēc vēl kaut kā. Lūdzot aizsardzību, jūsu uzmanība paliek piesaistīta bailēm, kas ved uz turpmākām lūgšanām pēc aizsardzības. Reizēm ir jauki nedzirdēt pastāvīgus lūgumus pēc labumiem un arī pašam tos nelūgt. Pateicības lūgšana ļauj jums vadīt dienu, esot mierā ar Visumu. Domāju, ka Dievam tas patīk.

Ko jūs panākat, pirms katra seansa piesaukdams Dievu un/vai ercenģeļus? Jūs sējat sevī šaubas par to, vai Dievs patiesi vienmēr ir ar jums. Ja nu tieši šobrīd Viņš kopā ar saviem eņģeļiem izgājis padzert kafiju un atstājis jūs, lai tiekat galā ar savu alerģisko iesnu mocīto spoku, kā nu mākat.

Kā izlauzties no šīm baiļu klišejām? Vispirms jau tās jāierauga. Ieraudzīšanas gaisma izkliedē tumsu, neprasot no jums neko vairāk kā skaidru apziņu. Kā šo procesu veicināt? Pavisam vienkārši. Ikreiz, kad jūsos pamostas bailes, spītējiet tām. Ja jums bail veikt dziedniecisko seansu bez sava sarkanā krekla, tajā dienā apzināti neģērbiet neko sarkanu. Ja pieķerat sevi ieberam kabatā savus iemīļotos kristālus, jo ir sajūta, ka tie var kaut kā palīdzēt, velciet tos ārā un tajā dienā atstājiet šos kristālus mājās. Jūs allaž varat nēsāt kabatās kristālus un citudien ģērbt mugurā ko sarkanu, bet spēks, ko atgūstat ikreiz, kad zaudējat piesaisti bailēm, aizvien pietuvina jūs jūsu mērķim būt par dziednieku, atmest nošķirtības ilūziju un dzīvot bezgalīgā saskaņā ar Visumu.

Atbrīvojieties no rituālu atkarības

Vai varat ienest telpā puķes vienkārši tāpēc, ka tās ir skaistas, un iedegt sveces tāpēc, ka maigs apgaismojums rada mājīgumu? Protams, varat. Tomēr apzinieties: ja nu kādu dienu sāksiet izvēlēties sveces pēc to krāsu simboliskās nozīmes, jūs būsiet bīstami pietuvojies tam, lai ielaistu savā darbā bailes.

Kad dziedināšanā ieviesu aizsardzības jēdzienus un rituālus, rezultāti pēkšņi kļuva aizvien vājāki un vājāki, lai gan seansu skaits auga. Kādu dienu es pamanīju, ka neuzsāku vairs seansu ar to priecīgo gaidu sajūtu, kāda man bija kādreiz. Es vairs nebiju bezrūpīgs un bērnišķīgs. Mani nospieda dāvanas uzliktā "atbildības" nasta. Beidzot es sāku saprast, ko ļaudis bija domājuši, teikdami man: "Uz jums gulstas milzu atbildība." Līdz šim brīdim man tādas sajūtas nebija. Un tad viss vedās labāk gan man, gan pacientiem.

Kādu dienu attiecības starp rituāliem, bailēm un dziedināšanas lejupslīdi pēkšņi kļuva pārlieku acīmredzamas. Es atmetu visus rituālus vismaz tos, kurus pats uzskatīju par rituāliem. Izlēju sālsūdeni, pārstāju piesaukt ercenģeļus un citus "aizstāvjus" un pat pārstāju lūgt pēc Dieva klātbūtnes jo biju sapratis, ka Dievs tik un tā visu laiku ir kopā ar mani. Atmetu visas lūgšanas, kuru mērķis bija kaut ko izlūgties — tagad es no rīta, pirms izeju no mājas, saku vienīgi savu laimīgo pateicības lūgšanu, un, pat ja es to šad tad piemirstu, arī tas nav nekas briesmīgs. Tad es vienkārši atceros to izdarīt nākamajā dienā. Es vairs nepurinu rokas, jo zinu, ka mijiedarbībā ar cilvēku uz galda notiek brīnumains pārvērtību kaistums un, ja ari manī paliek kādas nogulsnes, tā var būt tikai dāvana.

Kad atbrīvojos no skaisti nomaskētās bailēs sakņotajiem rituāliem, izdziedināšanas sāka atgūt savu sākotnējo krāšņumu. Sapratu, < ik labi, ka man bija iespēja pieredzēt tās savā pilnīgākajā poten(iālā un līdz ar to zināt, ka tādas pastāv. Tieši šī zināšana līdz ar zaudējuma izjūtu bija tā, kas deva man stimulu un nevaldāmu dziņu tās no jauna atrast. Tas bija apmēram tas pats, kā no jauna mācīties staigāt; cik tas sarežģīti un grūti, sapratīs tikai tie, kuri paši bijuši spiesti to iemācīties otrreiz.

Kāda nozīme tam bija turpmāk? Saprotams, prasme staigāt pati par sevi neuzliek jums par pienākumu mācīt to citiem. Jūs varat palīdzēt to iemācīties bērnam, tomēr bērns, nepazīdams bailes, būtu to iemācījies tik un tā. Taču pieaugušais, kurš nekad nav staigājis, tas ir cits stāsts. Līdz šim es nedzīvoju saskaņā ar savu potenciālu. Tagad es vismaz pildīju savu uzdevumu tādējādi, ka stundu pēc stundas, dienu pēc dienas stāvēju telpā, vienā seansā izdziedinot pa vienam cilvēkam. Man bija jāmāca. Un, lai mācītu, ii jābūt apveltītam ar zināšanām ne tikai par to, kā vajag, bet arī par to, kā nevajag, palīdzot cilvēkiem izvairīties no lamatām un virzot viņus pretī mērķim: no tumsas gaismā, no bailēm mīlestībā.

Jums nav noteikti jāatbrīvojas no visām savām bailēm, iekams būsiet gatavi pieredzēt mīlestību. Jūs varat uzlasīt savas bailes saujās un kopā ar tām ieiet mīlestībā. Tiklīdz būsiet nokļuvis mīlestības apritē, bailes izrādīsies ilūzija, kādas tās vienmēr ir bijušas, un paliks vairs tikai mīlestība.

PIECPADSMITĀ NODAĻA kas jāņem vērā

"Aizejot pietiekami tālu medicīnas psiholoģiskā pamata izpratnē, bieži vien nonākat pie slēdziena, ka vairs nevarat paļauties uz to zinātniski, ka jums tas jāpieņem ticībā. " Mehmets Oz.s, M. I)., Healing from the Heart

Kas ir dziednieks?

Kas ir dziednieks? Mūsu pašreizējā pārejas posmā dziedināšana ir spēja, kas piemīt ikvienam, jums nav jābūt saistītam ar kādu noteiktu reliģiju vai garīgu mācību. Netiek prasīts, lai katra jūsu doma būtu jauka vai lai jūs nekad neņemtu mutē nevienu sarkastisku vārdu. Jums nav jākļūst par veģetārieti. Ieturot maltīti, jūs drīkstat iedzert kādu vīna glāzi vai martini, vai kādu kokteili. Ir visnotaļ ticami, ka labs ir viss, ko jums patīk darīt. To es varu apliecināt no personiskās pieredzes.

Visi šie apsvērumi ir "vērtības" problēmas un mūsu vērtība ir apstiprināta jau ar mūsu esamību. Ir brīnišķīgi tiekties kļūt labākam; mēs šeit galu galā esam, lai mācītos un attīstītos. Tomēr līmenis, kādā katrs īstenojam šos mērķus, nenosaka mūsu vērtību. Mums nekas nav jāpierāda vai jāizpilda, nekas nav jādara, lai kļūtu tā vērti. Mēs jau tādi esam. Mēs nevaram tiekties pēc tā, kas jau ir mūsu.

Ja tiecaties pēc rekonekcijas, tad esat cienīgs to saņemt. Negaidiet, līdz jums šķitīs, ka jūsu ego ir iegrožots, dzīve, kuru dzīvojat, ir absolūti nevainojama un peperoni pica kļuvusi tik vien kā par pagātnes atmiņu. Tas būtu tas pats, kā gaidīt piemērotāko brīdi, kad apprecēties vai ieņemt bērnu. Tas var arī nekad nepienākt vismaz redzamā veidā.

Dziedināšana, medicīna un nākotnes veselības aprūpes sistēma

Mūsdienu medicīnas spēku es saskatu divās pamatjomās. Vienu es apzīmētu kā pirmo palīdzību vai krīzes aprūpi. Kā nesen teicu vienā no saviem semināriem: "Ja, nedod Dievs, mani notrieks automašīna, PAEJIET MALĀ, līdz ierodas neatliekamā palīdzība!" Un es to domāju nopietni. Tādā brīdī nav nekā piemērotāka par ārstiem un feldšeriem, kuri tad tiks galā ar asiņošanu un lauztiem kauliem. Tiklīdz mans stāvoklis būs stabils, parunāsim par hiropraksi, homeopātiju, pareizu uzturu un citām dziedināšanas formām. Šis būs brīdis, kad dot organismam iespēju izārstēt sevi pašam.

Otra situācija, kurā es medicīnisku pieeju atzīstu par vēlamu, ir tad, ja nekas cits nepalīdz. Ja nu mūsu organisms vairs nespēj pats sevi izdziedināt, tik tiešām var rasties nepieciešamība pēc zālēm, ķirurģiskas iejaukšanās vai citiem ekstrēmiem paņēmieniem. Ne tik tālā pagātnē un ari vēl tagadnē mēs pārlieku bieži redzam ļaudis, kuri, līdzko pamanījuši niecīgāko līdzsvara zuduma pazīmi, rikšiem vien jož pie saviem ārstiem. Pati parastākā mediķu pieeja ir vai nu mūsu ķermeņa piesātināšana ar zālēm, vai tā uzšķēršana. Neko citu no viņiem arī nevar prasīt, viņiem taču tā ir mācīts. Nelaimīgā kārtā, uzreiz tveroties pie medicīnas, nereti tiek aizkavēta būtiska dabiskā aprūpe, jo vislabākās izredzes sevi pilnīgi un pamatīgi izdziedināt mūsu organismam ir, pirms mēs esam aizskrējusi pie kāda, kas var mums palīdzēt.

Ja no paša sākuma jau piebāžam sevi ar zālēm, tādējādi tikai maskējot slimības simptomus, ar laiku mums kļūst tik slikti, ka ir jāvēršas pie kāda, kurš meklēs, kā novērst cēloni un ļaut mūsu ķermenim izdziedināt sevi pašam, taču mūsu organisms tad jau var būt deģenerēts līdz stāvoklim, kad visus savus 100 procentus vairs atgūt nespējam. Turldāt, ja vispirms esam gājuši ķirurģisko ceļu un tas mums nav palīdzējis, ar laiku mēs nokļūstam pie hiropraktiķa, akupunktūras speciālista vai kāda cita, kura kompetencē ir novērst līdzsvara traucējumus un iekustināt dziedināšanu, kura nāk no augšienes, un viņu darbam mēs vairs varam atvēlēt tikai daļu sava sākotnējā veseluma. Skaidrs, ka 100 procenti tā, kas pats par sevi vairs nav pilni 100 procenti, tik un tā ir mazāk par 100 procentiem.

Ja nu dabiskā pieeja kaut kāda iemesla dēļ mums tomēr nav palīdzējusi, nākamais loģiskais solis katrā ziņā ir medicīna. Paldies Dievam, tā mums ir pieejama. Vienīgi mēs reti kad apstājamies, lai uzlūkotu kopainu. Ja jau mūsu organismam piemīt tāds sevis izdziedināšanas potenciāls, vai ir jēga meklēt kādu, kurš palīdzēs šo procesu sekmēt, pirms esam ķērušies pie aktīvākām darbībām?

Kā mēs tādā gadījumā iedomājamies medicīnu un dziedniecību ejam roku rokā? Es redzu to, ka, ieejot jaunajā tūkstošgadē, notiek pārmaiņas veselības aprūpes profesionāļu apziņā daudzi saprot, ka nav piepildījuši sapni, kura dēļ izvēlējušies šo profesiju; pamazām tiem atklājas, ka pastāv kas vairāk, un viņi ir gatavi to meklēt.

Tas, ka tieku aicināts uzstāties universitātēs un slimnīcās, liecina par progresīvākas domāšanas pieņemšanu visā valstī. Pirmais solis bija dažādu dziedniecības formu, to skaitā akupunktūras un homeopātijas, fakultatīvu apmācību ieviešana. Un nu jau mūsu acu priekšā kā sēnes pēc lietus saradušās enerģētiskās medicīnas fakultātes. Esmu uzstājies hiroprakses koledžās un osteopātijas slimnīcās, un arī tur domāšana krietni vien gājusi uz priekšu. Daudzi ārsti (medicīnas doktori, hiropraktiķi un osteopāti) iesaista savā praksē rekonektīvo dziedināšanu — daži to afišē, citi ne. Pastāv uzskats, ka katrs zinātnisks atklājums kaut ko pazudina. Daudzos gadījumos šī patiesība attiecas uz jebkuras jomas progresu. Paldies Dievam, medicīna šodien sāk mainīties. Lai vai kā, tas ir process, kas norisinās iekšienē, un ir jānotiek vēl daudzām iekšējām pārmaiņām, iekams beidzot notiks izlaušanās uz āru.

Kad sabiedrība atver acis, medicīna atver prātu. Tagad pastāv izvēle. Un, lai arī izlemšanai vajadzīgs laiks, tā notiks.

Kā es iedomājos medicīnu un dziedniecību ejam roku rokā? Tieši tā, kā tas notiek patlaban.

Dziedināšana ar ticību

Esam jau noskaidrojuši, ka šis darbs krietni vien pārsniedz to, ko mūsdienās mēdz dēvēt par enerģētisko dziedniecību. Tā nav arī "dziedināšana ar ticību". Lai šis process iedarbotos, jums nav tam jānotic. Es to apjautu jau tad, kad notika pirmās izdziedināšanas, jo ne es, ne pacienti nekādus rezultātus negaidījām. Vēlāk to vēl pastiprināja attāluma faktors. Redzat, vairums pacientu ierodas no visas pasaules, tātad tikai ļoti nedaudzi apmeldē mani bez sava dzīvesbiedra vai kādas citas pavadošas personas. Nav nekā neparasta, ja risinu patīkamu iepazīšanās sarunu ar pāri, kurā tikai viens ir mans jaunais pacients, un pēc tam vīrs vai sieva iziet un pagaida reģistratūrā. Bet tad piepeši ar pacientu notiek Džekila un Haida cienīga pārvērtība; nelaipni blenzdams manī, viņš noņurd: "Gribu jums darīt zināmu, ka, manuprāt, visa šī padarīšana ir galīgs bleķis un es šeit nemūžam nebūtu rādījies, ja vien mana sieva (vai vīrs) nebūtu mani šurp atvilkusi." Šādos gadījumos es parasti atbildu: "Tā kā jūs jau esat še it, tad varat arī atgulties uz galda un atvērt sevi visam, kas notiks."

Protams, būtu vēlams, lai jūsu pacients nesakrustotu rokas uz krūtīm un neieņemtu nostāju: es atsakos no jebkādas dziedināšanas-, jo neatkarīgi no tā ticība notiekošajam, šķiet, nekādu lielo lomu nespēlē. Skeptiski noskaņotu pacientu iedrošiniet atgulties ar šādu attieksmi: varbūt tam būs kāda jēga, varbūt ne. Lai cik dīvaini tas liktos, taču bieži vien tieši šie pacienti saņem visbrīnumaināko izdziedināšanu, nereti ar visām "taurēm un bazūnēm" (redzes, ožas, dzirdes un taustes).

Vai gribat, lai pasaku jums, par kuru ir vismazāk ticams, ka tas saņems pilnīgu dziedināšanas pieredzi? Ticiet vai ne, bet tas ir cilvēks, kurš, atnācis pie jums, neatlaidīgi apgalvo, ka tam jāiedarbojas, cilvēks, kurš izlasījis visas par šo tēmu sarakstītās grāmatas un ir pārliecināts, ka zina visu, ko vien iespējams zināt. Ja ir kāds paņēmiens, kā traucēt dziedināšanai, tad tā ir šāda veida piesaiste, šī visgudrā un visu iznīcinošā prasība, lai tā iedarbotos.

Kāpēc daži tiek izdziedināti

Tā nav slimība vai savārgums, kas tiek dziedināts, bet gan pats cilvēks. Un, lai kā es to skaidrotu savos semināros, turpinās nepārtraukta jautājumu plūsma par to vai citu slimību, kas var vai nevar tikt izdziedināta.

Viens no nedaudziem veidiem, kādos jūs varat sevi šajā procesā ierobežot, slēpjas jūsu pārliecību sistēmā vai tajā, ko es saucu par "uzķeršanos". Ja esat uzķēries pieņēmumam, ka noteiktu slimību vai savārgumu nav iespējams izdziedināt, nav izslēgts, ka jūs pierādīsiet, ka jums patiešām ir taisnība. Es saku tikai: "Nav izslēgts," jo Visums var jūs vai nu pastumt malā, vai piedāvāt jums iespēju pacelties pāri savai kādreizējai pārliecībai. Tas ir šķērslis, kuru jums labāk nemaz nesastapt.

Varbūt jūs domājat: ja reiz cilvēks ir pie jums atnācis pēc dziedināšanas, tad dziedināšana ir tieši tas, ko viņš vēlas. Tomēr reizēm cilvēki sagādās jums pārsteigumus.

Izkaisītā skleroze ir deģeneratīva nervu slimība, kas parasti skar gados jaunus pieaugušus cilvēkus. Tā progresē ilgstošā laika periodā, pamazām atņemot kustību koordināciju, tad pārvietošanās spējas un beidzot gandrīz visu muskuļu kontroli.

Pirms neilga laika pie manis uz seansu ieradās kāda vāciete. Hanna sirga ar izkaisīto sklerozi. Viņas vīrs Karls iestūma slimnieci pa durvīm ratiņkrēslā, kas viņai bija nepieciešams nu jau kādus trīs gadus. Karls palīdzēja uzcelt pacienti uz galda, bet pats izgāja uzgaidāmajā telpā.

Seanss ar Hannu norisa brīnišķīgi, un, tam beidzoties, viņa pati piecēlās no galda un bija jau spējīga paiet ar kājām. Nē, viņa gluži nespriņģoja pa telpu sievietei nācās ar vienu roku atbalstīties pret sienu un pārvietoties sīkiem, nedrošiem solīšiem -, taču Hanna vairs ne tuvu nebija bezpalīdzīga ratiņkrēsla pasažiere.

Parasti ir vārdos neizsakāms prieks ieaicināt atpakaļ telpā pacienta mīļoto cilvēku, lai viņš redzētu savā dzīvesbiedrā notikušās pārmaiņas, taču šajā gadījumā bija citādi. Ieraudzījis, kas noticis, Karls nemaz pārlieku laimīgs nelikās.

Nākamajā dienā Hannai bija jāierodas uz otro seansu, taču viņa pazuda uz veselu nedēļu. Kad Hanna beidzot ieradās, viņa atkal bija ratiņkrēslā.

Tas bija, maigi izsakoties, neierasti, jo izdziedināšanas, ko cilvēki saņēma, pa lielākai daļai bija vai nu uzreiz, vai pamazām pastāvīgas. Kad Karls izgāja uzgaidāmajā telpā, man bija saruna ar Hannu. Sieviete pastāstīja: Karls esot atzinies, ka viņam jau krietnu laiku esot mīļākā.

Mūsu sarunas gaitā drīz vien atklājās, ko Hannas izdziedināšana nozīmēja gan viņai, gan Karlam. Viņi abi ne tik daudz saņēma, cik zaudēja: viņa spēcīgāko saiti, ar ko noturēja savu sānsoļos aizklīdušo vīru, viņš aizbildinājumu savam ārpuslaulības sakaram!

Cik sapratu, es un Hanna šeit bijām viena iemesla dēļ, un man bija jāparūpējas, lai viņa saprastu, ka izvēle kļūt veselai vai ne ir viņas pašas rokās. "Ja jūs nevēlaties piedalīties pati savā izdziedināšanā," es teicu, "tad varat doties mājās."

Hanna saprata. Pēc seansa viņa atkal bija uz kājām.

Vēl viens iemesls, kāpēc daži tiek izdziedināti

Pretošanās dziedināšanai var rast visdažādākās izpausmes, un i lažas no tām mēdz būt tik cieši saistītas ar citiem pacienta dzīves aspektiem, ka to iespējams saskatīt, tikai raugoties no ļoti tālas perspektīvas.

Piemēram, pirms dažiem gadiem es kādu laiku pavadīju Ņujorkā. Starp tiem, kuri nāca pie manis uz seansiem, bija apmēram astoņu ar reimatisko artrītu sirgstošu cilvēku grupa. Ne jau ar vieglu un pat ne mērenu artrītu, kādu var sastapt, kad kādam ir redzami palielinātas pirkstu locītavas un pirksti nespēj veikt pilnas kustības nē, šiem cilvēkiem bija nopietns, deformējošs, kropļojošs reimatiskais artrīts. Vairākiem vismaz vienas plaukstas vai pēdas kaulu struktūra bija tik ļoti izmainījusies, ka tā vairs tikai attāli atgādināja savu sākotnējo veidolu. Likās, ka gandrīz katra kustība izsauc tiem neizturamas sāpes. Vēl ļaunāku to visu padarīja turienes laikapstākļi. Mans Ņujorkas apmeklējums, kā redzams, sakrita ar vienu no šai vietai raksturīgajām sniega vētrām, kas pārsātināta ar ledainu lietu, krusu un svilinošu aukstumu, kurš izsaldē jūs līdz kaulam. Tie ir laikapstākļi, kas reimatiskā artrīta slimniekiem parasti liek uzturēties iekštelpās.

Vairums šo ļaužu bija ieplānojuši trīs apmeklējumus. Pirmā apmeklējuma beigās neviens no tiem neteica, ka būtu izjutis kādu atvieglojumu. Un, lai arī es līdz tam nebiju sastapis nevienu, kuram reimatiskais artrīts būtu tik smagā formā, es cerēju, ka vismaz kāds no astoņiem pacientiem pēc pirmā apmeklējuma jutīsies labāk. Kad viņi sāka sarasties uz otro seansu, es jutos mazliet neveikli. Zināju, ka šie cilvēki tuntuļojas un, pārvarēdami sāpes, dodas sniega vētrā cauri visai pilsētai, un galu galā tiem netiek nekas vairāk par nosalušām, pietūkušām locītavām. Otrie seansi nebija necik veiksmīgāki par pirmajiem.

Šajā situācijā savu mazo galviņu paslēja mans ego. Man bija bail no trešā seansa. Daži slimnieki atcēla savus apmeklējumus, un, jāatzīstas, ka es jutos atvieglots. Piespiedu sevi novadīt seansus tiem, kuri ieradās, bet ari šoreiz neviens no viņiem nepavēstlja, ka justos labāk vai ka tam ir kādi citādi manāmi uzlabojumi.

Vēlāk, kad uz manu biroju zvanīja cilvēki ar reimatisko artrītu, es centos atrunāt viņus no apmeklējuma. Biju nospriedis, ka uz cilvēkiem, kuri ir šādā stāvoklī, dziedināšana neiedarbojas, un negribēju pakļaut viņus un sevi ledainās Ņujorkas kļūmīgo piedzī vojumu atkārtojumam.

Izrādījās, ka šiem ņujorkiešiem bez reimatiskā artrīta kopējs bija vēl kas cits. Viņiem visiem bija tādi vai citādi silikona implanti. 1 Secināju: varbūt rekonektīvās frekvences neiedarbojas uz silikona izraisītu reimatisko artrītu.

Sī apjēga mani kaut cik iedrošināja. Bet tikai kaut cik.

Vēlāk pēc kādas sarunas ar savu asistenti es atklāju, ka šos cilvēkus vieno vēl kas. Visi viņi bija iesaistīti kolektīvā tiesas procesā pret silikona ražotājiem. Citiem vārdiem, tie bija ieguldījuši resursus sevis neatveselošanā. Jo vairāk informācijas, atsaucoties uz savu sabeigto veselību un nespēju izveseļoties, tie varēja sniegt tiesā, jo spēcīgākas bija viņu pozīcijas šajā prāvā un augstākas izredzes panākt tās pozitīvu iznākumu, kā arī iegūt iespaidīgu sāpju naudas summu.

Apjēga, kas ar šiem cilvēkiem notiek, palīdzēja man atbrīvoties no vainas izjūtas, kura visu laiku bija mani nomākusi, kā arī no raizēm par to, vai es kaut ko būtu varējis paveikt labāk. Varbūt man bija vajadzīgs lielāks pārliecības spēks? Spēcīgāka koncentrēšanās? Lielāka līdzdalība?

Vēl arvien jutos mazliet nedrošs, kad kādu dienu vērsos pie lielas praktizējošu ārstu un medmāsu grupas Džeksona Memoriālajā slimnīcā Maiami. Savas runas laikā es kā allaž apjautājos, vai kāds nevēlētos sajust šīs enerģijas frekvences uz savas ādas. Tūdaļ pat kājās pielēca kāda no praktizējošajām medmāsām un, izstiepusi sev priekšā roku, sāka bīdīties uz manu pusi. Vienīgais, uz ko, viņai tuvojoties, spēju skatīties, bija viņas roka. Liela, sarkana, pietūkuši.

Ai katru viņas sperto soli aizvien skaidrāk iezīmējās reimatiskā Brtrīta skartās locītavas. Telpa ap viņu pārvērtās izplūdušā traipā.

"Man ir artrīts, un es nevaru pakustināt šos pirkstus," sieviete paziņoja, it kā šāds paskaidrojums vispār būtu nepieciešams. Tas, kas tajā brīdī bija manas lielākās ar dziedināšanu saistītās bažas, ne ukai rēgojās tepat priekšā, bet nāca man tieši virsū. Un tas notika visa slimnīcas un medicīnas skolas personāla priekšā. "Vai varat izdziedināt manu roku?" noprasīja medmāsa, piebilzdama: "Es tos pirkstus varu saliekt tikai tik tālu."

"Šis ir tikai demonstrējums, kura mērķis ir pārliecināties, vai rekonektīvo enerģiju iespējams sajust," es atbildēju. Taču es zināju, ka mani tik un tā neviens nedzird. Visi gribēja redzēt dziedināšanu. Vai arī to, ka dziedināšana nenotiek. Lai arī ko es sacītu, "demonstrējums, kura mērķis ir pārliecināties, vai šo enerģiju iespējams sajust", tajā brīdī nevienu neinteresēja.

Sieviete, izstiepusi roku, tuvojās vietai, kur es stāvēju. Viņa uzskatāmi nodemonstrēja man un klātesošajiem savu ierobežoto kustību spēju un sniedza īsu pārskatu par savas ortopēdiskās ārstēšanas un fizikālās terapijas vēsturi un gaidīto rezultātu trūkumu. Es uzsāku demonstrējumu, un viņa tūdaļ pat sajuta enerģiju viens no pirkstiem sāka nekontrolēti raustīties. Visu acis bija pievērstas mums abiem, kamēr es savā nodabā domāju: Ak Dievs, reimatiskais artrīts!

"Labi. Tagad apskatīsim jūsu roku," es teicu pēc kādām 45 sekundēm. Sieviete savilka pirkstus dūrē. Līdz pat galam. Pirmo reizi kopš neatminamiem laikiem tie pieskārās plaukstai. Tad viņa tos izpleta. Sažņaudza. Izpleta. Sažņaudza. Kustību spēja bija atgriezusies. Neveselīgais sārtums no locītavām bija izzudis, dodot vietu normālai ādas krāsai. Divās no locītavām bija nedaudz saglabājies uztūkums, taču no stīvuma un sāpēm vairs nebija ne miņas.

Nebija ne miņas arī no manām neapzinātajām bailēm strādāt ar reimatiskā artrīta slimniekiem, izzuda arī mana uzkeršanās pieņēmumam, ka reimatiskais artrīts uz manu darbu nereaģē.

Pastāv daudzi iemesli, kāpēc daži cilvēki izvēlas nejusties labi. Šiem iemesliem reti kad ir kāds sakars ar jums.

Vai šis process iedarbojas uz reimatisko artrītu? Tā nav slimība vai savārgums, kas tiek dziedināts, bet gan pats cilvēks.

III daĻa rekonektīvā dziedniecība un jūs

"Kad esi iesakņojies esībā, meties darbībā."

Bhagavadgīta

SESPADSMITA NODALA ienirt rekonektīvās enerģijas jūrā

"Cik vien spēj, nododies dievišķās gudrības studēšanai — ne tikai

lai zinātu, bet arī lai liktu to lietā; tad, aizvēris grāmatu, ielūkojies sevī un ap sevi, un tu ieraudzīsi, ko no visa iemācītā tava roka spēj pārvērst darbībā. "

Evrē Mozus, m. ē. 1240. g.

Pirms sākam

Sī ir gramatas "praktisko padomu" daļa. Tā nav tik ļoti nozīmīga, cik nozīmīgas mēdz būt šādas daļas citās grāmatās, jo rekonektīvajā dziedniecībā pārlieka centība tikai traucē procesu. Samulsāt? Neraizējieties! Kopš brīža, kad sākāt lasīt šo grāmatu (patiesībā kopš brīža, kad nolēmāt to izlasīt), jūs esat iesaistīts "procesā"… "tapšanas" procesā. Jūsu tapšanas process — evolucionējot un pārstrukturējoties jau noris tā, ka jūs nevarētu pagriezties atpakaļ, pat ja to gribētu. Lielākais, ko jūs varētu šajā virzienā panākt, ir kādu laiku censties šo evolūciju ignorēt, taču itin drīz jūs atklāsiet, ka to ignorēt kļūst aizvien grūtāk un grūtāk, līdz visbeidzot tas ir neiespējami.

Jūtaties saintriģēts? Es arī. Tā nu es beidzot sāku vadīt rekonektīvās dziedniecības seminārus un nodarbības. Izplatoties ziņām par izdziedināšanām, aizvien vairāk un vairāk privātpersonu un organizāciju vērsās pie manis ar lūgumu, vai es varētu to iemācīt.

Es visiem atbildēju ar vieniem un tiem pašiem vārdiem: "Dziedniecību nevar iemācīt." Tagad, protams, mana nostāja ir mainījusies.

Sapratu, ka ar pārraidīto frāzi " Tas, ko tu dari, ir gaismas un informācijas nešana šai planētai" bija domāts kas vairāk par to, ka viens pats es stundu pēc stundas stāvu savā kabinetā, dziedinādams vienā reizē pa vienam cilvēkam. Mijiedarbodamies ar cilvēkiem, es viņos kaut kā "iedarbinu" jaunu uztverīguma līmeni, kuram pateicoties viņi spēj darboties ar jaunajām frekvencēm šo "gaismu un informāciju" -, ar ko tagad esam apveltīti. Man atausa apjēga, ka no cilvēku kopuma, ar kuriem man iznāk saskarties, pasaulē rodas vesela jauna dziednieku paaudze.

Tajā laikā man nebija pat nojausmas, cik daudz ļaužu galu galā tiks iespaidoti, un tikai ļoti aptuvens priekšstats par to, cik spēcīgs būs šis iespaids. Zināju tikai vienu ka aug kaut kas dzīvs un spēcīgs, un tas kļuva acīmredzamāks ar katru nākamo cilvēku, ar kuru mijiedarbojos. Tad es sāku pievērst vairāk uzmanības tam, kas, strādājot ar šīm enerģijām, norisinās manī un ap mani.

Es atklāju, ka apgalvojums, kuru nemitējos atkārtot, ir patiesība: dziedniecību nevar iemācīt.

Toties ir kaut kas, ko var. es varu nest planētai šo jauno gaismu un informāciju un pārējo ļaut cilvēkiem iemācīties pašiem.

Atbalsta ritentini

Pirms turpinu, ļaujiet man darīt jums zināmu, ka ir kaut kas, ko jūs no manis neiemācīsieties, un tā ir "tehnika". Rekonektīvā dziedniecība nav dziedniecisks paņēmiens, nedz arī terapeitisks vai veselības aprūpes paņēmiens. Tā nav reiki, johrei vai jin shin. Tā nav arī qigong, mah-jongg vai beijing. Tā nav neviena no tehnikām, ar kurām līdz šim bijāt pazīstami. Rekonektīvā dziedniecība vispār nav tehnika. Tā sniedzas pāri tehnikām.

Ceru, ka nu jau jūs saprotat: proti, tehnikas pamatā ir rituāli, kuru uzdevums ir ievest jūs noteiktā esamības stāvoklī. Nelaimīgā kārtā, kā jau daudzi no jums to izbaudījuši uz savas ādas, tehniku izkopšanas process tiecas atturēt jūs no stāvokļa, kas patiesībā ir mērķis! Tas ir kā divriteņa atbalsta ritentiņi. To uzdevums ir palīdzēt jums iemācīties braukt, tomēr, iekams nebūsiet tos noņēmuši, par īsti prasmīgu braucēju nekļūsiet un nespēsiet šo darbību izbaudīt visā tās pilnībā.

Rekonektīvā dziedniecība aizved jūs tālāk par visām tehnikām, tā ir esības stāvoklis. Jūs pats esat šī dziednieciskā enerģija, un tā esat jūs. Jums neatliek nekas cits, kā vien rezonēt ar to. Tā izplūst no jums mirklī, kad koncentrējat uz to uzmanību, un reizēm jūs atklāsiet, ka esat pievērsis tai uzmanību tieši tāpēc, ka tā no jums plūst. Šādi jūs sākat strādāt ar rekonektīvo enerģiju pamanot to un virzot uz to savu uzmanību.

Varbūt tas izklausās pārlieku vienkārši, tāpēc ļaujiet man uzdot jautājumu, kurš varbūt jums jau ir prātā, un atbildēt uz to. "Kā gan ar grāmatas palīdzību var iemācīties "pamanīt" noteiktu enerģijas veidu?" Atbildēšu ar diviem visietilpīgākajiem vārdiem, kurus jūs kā dziednieks varat iekļaut savā leksikā un kurus šajā grāmatā esmu lietojis ne vienu reizi vien: Es nezinu.

Es nezinu, kā cilvēki "dabū" aktivizētu enerģijas plūsmu, kad strādāju ar tiem viens pret vienu. Es nezinu, kā tiek aktivizēti tie, kuri brīdī, kad es spraucos cauri drūzmai, atrodas viesnīcas vannas istabas tālākajā stūrī. Es nezinu, kā tad, kad vēršos pie plašākas publikas un varu iziet tikai cauri pirmajām klausītāju rindām, cilvēkus, kas atrodas balkonos un beletāžās, sāk pārņemt sajūtas, kas norāda uz šo enerģiju klātbūtni.

Un kā tad ar telefoniem? Ne vienu reizi vien esmu ticis aicināts piedalīties TV šovos, tikai pateicoties tam, ko programmas producents pieredzējis, runājot ar mani pa telefonu. Šīs frekvences šķiet izplatāmies arī ar magnetofona lentēm, kompaktdiskiem, radio un televīzijā. Jūs vēl to pieredzēsiet. Cilvēki tiks aktivizēti, kad mijiedarbosies arī zr jums.

Bet, pats dīvainākais, aktivizēšanās tiek pārraidīta arī ar rakstīto vārdir. ar interneta, žurnālu, laikrakstu un grāmatu starpniecību. Es nerunāju par pārraidīšanu intelektuālā izpratnē, kad, izlasījuši, kas sagaidāms, jūs par to domājat un beidzot tas arī notiek. Es runāju par tiešu pārraidīšanu, kad enerģija no grāmatas pati ieplūst jūsos. Kā tas iespējams? Es nezinu. Nav taču tā, ka es, ģērbies garā, baltā talārā ar zeltītu jostu, izpletis rokas, soļotu gar grāmatu kalniem izdevniecības noliktavā un, vicinādams burvju zizli, skandētu: "Dziedini!" "Aktivizējies!" "Dziedini!" "Aktivizējies!"

Viens no iespējamiem izskaidrojumiem varētu būt tāds, ka aktivizācija ir enerģija, kas tiek nesta un izplatīta, pateicoties manai vārdu izvēlei ne obligāti apzinātai -, iespējams, savienojumā ar manu sākotnējo nolūku uzrakstīt grāmatu. Tas noteikti varētu būt tiesa attiecībā uz audiokasetēm. Esmu atklājis, ka daudzos gadījumos (nosaukšu trīs no tiem Dīpaks Čopra, Lī Kerols un Kerolaina Maisa) informācijas novadīšana notiek, galvenokārt pateicoties viņu balsīm. Ar viņu balss modulācijām un viļņiem tiek izplatīts tik daudz un tik dažādos līmeņos, ka es labprāt klausos viņu ierakstus, kaut arī esmu jau izlasījis grāmatas.

Protams, ir arī tādi autori, kuru balsis ir tik iedvesmojošas kā motorzāģa troksnis un kuru audioierakstiem vajadzētu pievienot brīdinājumus neklausīties tos, sēžot pie stūres vai cilājot smagus priekšmetus, tomēr arī šajos gadījumos kaut kas tiek novadīts. Iespējams, aktivizācija ir kaut kas tāds, kas tiek paveikts ar balsi. Grāmatas variantā tas varbūt tiek pārraidīts ar vizuāliem tēliem, kurus saņem lasītājs. Tā vai citādi šķiet, ka tā ir kodēta saziņa. Atcerieties: cilvēka fiziskās maņas nav nodalītas cita no citas. Visas izmanto vienu un to pašu enerģiju, tikai dažādos punktos uz skalas. Piemēram, gan gaisma, gan skaņa (vismaz vienā izpratnē) ir vibrācijas tikai ar ļoti atšķirīgām frekvencēm.

Tomēr nav arī izslēgts, ka aktivizācijai nav sakara ne ar vienu no mūsu apzinātajām maņām un tās izplatībai nav vajadzīgs neviens no mūsu rīcībā esošajiem modernajiem medijiem. Vienīgais, ko zinām, ir tas, ka šī saziņa nāk no vietas, kas ir ārpus laika un telpas, kamēr mēs te sēžam savās ilūzijās, apņēmušies šo mehānismu katrā ziņā atklāt un izskaidrot. Mūsu pašu akJuma pēc mēs varam iekļūt šajā ritenī un tur arī palikt, nebeidzami skrienot tajā kā vāveres.

Lai arī kāds mehānisms tajā slēptos, spēja aktivizēt šīs enerģijas uztverīgumu cilvēkos, uz kuriem neiedarbojamies tieši, nav ne pirmā, ne pēdējā apspriestā tēma, kuru neesmu spējīgs izskaidrot. Un tā ir arī pati fascinējošākā pārraidīšanas forma, kas aizvien turpinās.

Paša spēkiem

Šajā grāmatas daļā aplūkots krietni vien vairāk nekā tikai rekonektīvās enerģijas pamanīšana, vairošana un izmantošana. Tajā aplūkoti būtiskākie jautājumi, kurus man semināru laikā mēdz uzdot topošie dziednieki. Bet, pirms pievēršamies kādai no šīm jomām, ļaujiet vēlreiz ko uzsvērt. Jau vairākkārt esmu teicis: Es jums neesmu vajadzīgs. Es jums neesmu vajadzīgs, lai darītu to vai šo, es jums neesmu vajadzīgs, lai darītu vēl sazin ko. Bet, ja jau tas tā, tad kāpēc tērēt laiku un naudu, klausoties ierakstu vai apmeklējot semināru?

Ir vairāki iemesli, taču sāksim ar pašu galveno. Kāpēc, jūsuprāt, tik daudzi cilvēki pelna sev iztiku kā skolotāji, konsultanti un treneri? Jo, nenoliedzami, mēs gūstam labumu no tā, ka tiekam mācīti darīt kaut ko jaunu vai nezināmu. Pieredzējušāka cilvēka sniegtas instrukcijas vismaz teorētiski var palīdzēt iesācējiem straujāk virzīties uz priekšu.

Taču atkārtoju: nav vajadzīgs, lai es jums visu laiku būtu blakus, un jums nav nepieciešamas arī speciālas instrukcijas — diagrammas, kas pasaka jums, kā tieši turēt rokas, kā kustēties, no kādām domām un darbībām izvairīties un tā tālāk. Tie ir tikai papildu atbalsta ritentiņi.

Kā daudzi no mums to atceras no bērnības, mācīšanās braukt ar divriteni bez atbalsta ritentiņiem var sagādāt daudz vairāk savainojumu, un ari pats mācīšanās process ir krietni vien grūtāks nekā ar tiem. Ilgstošu sāpju un neizdošanās rezultātā reti kad rodas pieredze patiesībā tās vedina uz pretējo: uz padošanos. Un, lai arī mums visiem ir zināms, ka atsevišķos gadījumos vērtīga ir arī padošanās, neieslīgsim semantiskos apcerējumos par šo tēmu. Runa ir par vēlmi mest plinti krūmos.

Kas attiecas uz cilvēku dziedināšanu, par atbalsta ritentiņiem tiek izmantots viss fiziski un simboliski iespējamais: kristāli, statuetes, simboli, lūgšanas un tā tālāk. Bet kas tad talismanu lietošanā ir tik nepareizs, ja jau reiz tie dod mums spēku? Tas, ka tā ir neīsta spēka došana. Tas ir no ārienes smelts spēks mākslīgs, iluzors un nepatiess. Tas radies no mūsu neapzinātajiem centieniem piešķirt savu patieso spēku ārējiem objektiem. Simboliski no tiem atsakoties, mēs šos objektus atzīstam par spēkā neesošiem, tieši tāpat kā metot prom reālu lietu. Paldies Dievam, mēs varam atmest tikai ilūziju.

Iztēlojieties šādu scenāriju: jūs veselu dienu pavadāt ārpus pilsētas. Pieņemsim, ka jūs iepazīstaties ar kādu sievieti un sarunas gaitā atklājat, ka viņai mājās ir mazs bērns, kuram varētu ārkārtīgi nākt par labu jūsu dziedniecības seanss. Un viņa lūdz jūsu palīdzību. Ko jūs sacīsiet? "Ek, es to labprāt darītu, taču savu portatīvo piramīdu esmu atstājis Toledo?" Dieva dēļ, nāciet taču pie prāta!

Bet kā jums zināt, kad pienāks īstais brīdis mest pie malas visus šos atbalsta ritentiņus, kruķus, drošības tīklus? Patiesībā tas jau ir klāt. Jūs tikai vēl neesat to pamanījis.

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA dziednieka apkārtne

"Radot kādu lietu, domās vienmēr ievietojiet to tās nākamajā lielākajā kontekstā krēslu istabā, istabu mājā, māju kvartālā, kvartālu pilsētas plānā." Eliela Sārinena, žurnāls Time, 1956. gada 2. jūlijs

Pirms mums ir darīšana ar pašām enerģijām, es gribētu mazliet pastāstīt jums par dziednieka misijas laicīgākiem, praktiskākiem aspektiem, jo īpaši par tiem, kas veicina dziedniecībai labvēlīgu vidi. Daudzi no jums izvēlēsies noteiktu fizisku vietu, ko varēsiet saukt par savu un kura raksturos tieši jūs. Tālab, pirms sākat darboties ar enerģijām un pielietot tās, būtu vēlams iepazīties ar šo to gluži pasaulīgu un praktisku.

Jūsu kabinets ir visa pasaule

Ja piederat pie ļaužu vairuma, tad, iztēlojoties ārstu darbojamies ap slimnieku, aina, kas nāk prātā, ir sterila paskata telpa, regulējama gulta, baltā halātā tērpies ārsts un viena vai divas medmāsas, kuras rosās apkārt, čīkstinādamas savas gumijas zoles. Tur var būt arī kāda pīkstoša mašinērija, intravenozā šķīduma maisiņš, caurulītes, elektrodi un visnotaļ nebaudāms ēdiens uz plastmasas paplātes… teiksim tā, vispārējam kolorītam.

Atskaitot gadījumus, kad jums savu darbu nāksies veikt slimnīcas vidē, šādai apkārtnei ar rekonektīvo dziedniecību ir visai maz kopēja.

Patiesībā jūs varat vienkārši iet Idāt cilvēkiem uz ielas un ļaut enerģijai plūst viņos un cauri viņiem, un ir ļoti iespējams, ka viņi turpat uz vietas arī saņems dziedināšanu. Tas noder arī cilvēkiem, kuri atrodas tālu no jums.

Prasmēm pilnveidojoties, jūs aizvien labāk jutīsieties, strādājot gluži nejaušos apstākļos. Viena no izvēlēm ir arī dziedināšana no attāluma, tomēr diez vai jūs gribētu tai veltīt lielāko daļu sava laika.

Tātad kāda būtu "optimālā" vide? Kam tajā noteikti vajadzētu būt, un ko nekādā gadījumā nevajadzētu?

Patiesībā jau necik daudz nav vajadzīgs: vietai, kur veicat dziedināšanu, ir jābūt, cik vien iespējams patīkamai jums un jūsu pacientam. Tālāk aplūkoti daži būtiskākie aspekti, ko paturēt prātā.

Komforta zonas radīšana

Pacienti, kuri iegremdējas rekonektīvajā enerģijā, pieredz ko vairāk nekā tikai "salabošanu". Viņus caurstrāvo gaisma, viņos notiek informācijas apmaiņa, "gaismas līmeņa" saziņa ar Visumu. Lai arī seansa laikā pieredzētajam var būt un var arī nebūt nozīmīga loma dziedināšanas saņemšanā, tā ir reta un vērtīga dāvana, kam nereti ir ietekme uz visu turpmāko dzīvi. Tālab veltījiet pienācīgu uzmanību vides optimizēšanai, kas ir daļa no jūsu mērķa.

Tātad galvenā prioritāte šajā gadījumā ir pacienta komforts. Jūsu pacients apgulsies, vēlams, uz masāžas galdiņa vai gultā. Vispiemērotākā pacienta poza ir guļus uz muguras, galvenokārt tāpēc, ka lielajam vairumam cilvēku šī pozīcija ir visērtākā, un tā ir arī "visatklātākā", jo visstiprāk veicina uztverīgumu un spēju saņemt informāciju. Personīgi es labāk nelieku spilvenu zem pacienta galvas. Ne tāpēc, ka spilvens varētu apgrūtināt enerģijas plūsmu (šai enerģijai šķērslis nebūtu pat svina siena), bet tāpēc, ka spilvens varētu traucēt, kad pacienta galva vai kāda cita ķermeņa daļa jāpagriež uz otru pusi. Taču, ja pacientam ir problēmas ar skaustu, būtu vēlams atbalstīt viņa galvu vai novietot viņam zem ceļgaliem mazu spilventiņu. Lūdzu, ievērojiet, ka dziedināšana būs vienlīdz efektīva, ja cilvēks gulēs uz vēdera, muguras vai sāna, ja tas turēs acis vaļā un sarunāsies vai turēs tās ciet un klusēs. Atšķirība ir seansa > >

pieredzes aspektā, kas nereti sniedz cilvēkiem ārkārtīgi vērtīgas un dzīvi pārveidojošas atskārsmes.

Atcerieties: galvenā prioritāte ir komforts, jo tas ļauj pacientam atslābināties un veicina viņa uztverīgumu.

Nozīmīgs, bez šaubām, ir arī jūsu komforts, jo, pievienojoties dziednieciskajām enerģijām, jūs vēlaties saglabāt noteiktu prāta stāvokli, un fizisks sasprindzinājums var to mazināt. Ja jutīsiet diskomfortu, tas nekādā gadījumā nenāks par labu cilvēkam, kurš atnācis pie jums pēc palīdzības. Tāpēc iesaku jums izraudzīties pietiekami augstu galdu tādu, pie kura jums nebūtu jāsaliecas, jāpietupstas vai jāstāv uz ceļiem. Ja telpas izmēri atļauj, novietojiet galdu vai gultu tā, lai jūs varētu piekļūt pacientam no visām pusēm. Ja strādājat šaurā telpā, kā tas bija ar mani pirmajos pāris gados, galds būtu jānovieto pret sienu tādā veidā, lai jūs varētu ērti kustēties ap tā brīvajām malām. Tas nevienam netraucēs.

Esmu atklājis, ka cilvēki ārkārtīgi bieži seansa vidū atver acis, itin kā būtu par kaut ko pārsteigti. Raugoties manī, tie pieklaudzina pie sienas, pret kuru novietots galds, vai norāda uz to un saka: "Man bija sajūta, ka jūs stāvat tur." Lai nu kā, bet to, ko mēs uztveram kā fiziskus vai attāluma šķēršļus, Gaisma pat nepamana.

Tāpat arī jūs: ja vēlaties apiet ap galdu, tas nozīmē, ka vienkārši vēlaties apiet ap galdu.

Apgaismojuma nozīme

Jūs noteikti gribēsiet, lai pacients aizver acis, tādējādi novēršot ārējus kairinājumus un ļaujoties atslābumam. Spilgta gaisma uz pacienta plakstiem nav necik nomierinoša. Savukārt nepietiekams apgaismojums nav labvēlīgs jums kā dziedniekam, jo dziedniecības seansa laikā jūs vēlēsieties gan "sajust" telpā esošo enerģiju, gan izmantot savu fizisko redzes uztveri. Tāpēc pats labākais, ja vien varat to panākt, ir jauks, neitrāls apgaismojums. Es dodu priekšroku regulējamam maigam sānu apgaismojumam (gaismas ķermeņi var būt brīvi izvietoti vai piestiprināti pie sienām). Fluorescējoša griestu gaisma ir diezgan briesmīga izvēle, lai gan atsevišķos gadījumos varētu būt gluži pieņemama, proti, ja neesat nospiedis slēdzi vai ja spuldzes ir izdegušas.

Vissvarīgākais apgaismojuma aspekts saistīts ar krītošajām ēnām. Jums jāņem vērā, ka, ejot apkārt pacientam, jūsu stāvs metīs uz viņa plakstiņiem ēnu. Uz šo gaismas maiņu pacients reaģēs ar acu mirkšķināšanu, kura atgādinās vienu no parastākajiem fiziskajiem "reģistriem" (enerģijas izsauktām netīšām atbildes reakcijām), kas liecina par savienošanos ar dziednieciskajām enerģijām. Tas savukārt var jūs maldināt, un jūs sāksiet koncentrēties uz neīstajām reakcijām.

Un vēl: būtu vēlams pievērst uzmanību seansa eksperimentālajam aspektam. Jūs taču negribat maldināt ne sevi, ne pacientu. Ja pacienta acis raustās vai viņš ir pamanījis kustīgu ēnu, viņam vajadzētu zināt, ka tā nenāk no jums… nedz arī no kāda cita šajā eksistences plānā.

Smaržas un aromāti

Sā paša iemesla dēļ jums nevajadzētu ienest telpā zemes smaržas, ja varat no tām izvairīties. Daudzi pacienti, seansu laikā atrazdamies pārpasaulīgu maņu stāvokli, sajūt specifiskas smaržas, tāpēc jums nevajadzētu, noniecinot no citurienes nākušo ožas pieredzi, uzspiest tiem savu priekšstatu par patīkamu smaržu. Atcerieties, ka tiem varbūt vairs nekad nebūs iespējas sajust šo neatkārtojamo smaržu. Tāpēc izvairieties kvēpināt vīraku vai aromātiskās sveces, lietot smaržas, odekolonus vai eļļas un, jā, tas attiecas arī uz aromterapiju. Atturieties ari no smaržīgām (vai ļoti putekšņainām) puķēm, gaisa atsvaidzinātājiem un stipri smaržojošiem mazgājamiem līdzekļiem.

Pat vēl praktiskāks aspekts reizēm jūs sastapsiet pacientus ar dažādām alerģijām. Ir cilvēki, kuriem pat visvājākās vīraka vai aromātisko sveču smaržas atliekas var izsaukt tādas reakcijas kā rīkles aizžņaugšanos un/vai elpošanas grūtības. Tie var reaģēt arī uz veļas pulvera atstātajām ķīmiskajām daļiņām (palagā, kas klāj jūsu masāžas galdu) un tīrīšanas šķidrumiem. Gaisa atsvaidzinātāji situāciju var padarīt tikai vēl ļaunāku. Tās nav situācijas, kuras iespējams ātri atrisināt, un tas nozīmē, ka esat sabojājis seansu visiem, kas tajā iesaistīti.

Vēlreiz atgādinu: vislabāk turēt gaisu tik tīru, cik vien iespējams. Mūzikai nē

Kad vēl darbojos kā hiropraktiķis, manās korekcijas telpās vienmēr bija ieslēgta mūzika, par prieku tiklab man pašam, kā arī pacientiem. Bet tagad, strādājot ar dziednieciskajām enerģijām, es savā darba telpā mūziku neatskaņoju, jo tā izraisa cilvēkos noteiktas, gatavas asociācijas. Ja viņi atsauc atmiņā pirmo reizi, kad dzirdējuši šo dziesmu, vai domā par to, cik ļoti tā viņiem patīk vai nepatīk, vai aizpeld pa domu upi, ko prātā uzbur šī melodija, maz ticams, ka viņi pamanīs dziedniecības procesa patiesās reakcijas. Citiem vārdiem, mūzika aizved cilvēkus uz noteiktu vietu… un nelaiž vairs prom.

Tas nenozīmē, ka telpai jābūt skaņas necaurlaidīgai un tajā jāvalda nāves klusumam. Man personiski patīk, ja telpā ir neliels caurspīdīgs troksnis. Ja gadījumā neesat ar šo jēdzienu pazīstami, "caurspīdīgs troksnis" ir klusa, monotona skaņa, kas varbūt atgādina vecmodīga ventilatora dūkoņu. Ir vēlams slāpēt to, kas nāk no ārpuses un novērš uzmanību. Vēlams, lai šis caurspīdīgais troksnis būtu līdzens un viendabīgs (pretējs "lietus lāsēm" vai "jūras viļņiem"), jo dabas ierakstos starp skaņām bieži vien ir pauzes, un tajās ārpuses trokšņi kļūst sevišķi jūtami.

Jūsu profesionālais apģērbs

Jums kā dziedniekam nav jāvalkā nedz balts halāts, nedz arī jāģērbj mugurā priestera talārs. Nav vajadzīgs ne stetoskops, ne no konkrētiem metālu savienojumiem veidota rokassprādze. Ģērbieties gluži vienkārši tā, kā jums ir ērti.

Jums jāizvairās valkāt maisveidīgus, vaļīgus kreklus, platas, krītošas piedurknes viduslaiku stilā, rotaslietas, kas nokarājas tik zemu, ka var pieskarties pacientam. Pievērsiet uzmanību arī šķindošām rokassprādzēm, skaļi tikšķošiem pulksteņiem un cietiem, čaukstošiem audumiem, tādiem kā tafts vai kords. Ja jums ir ļoti gari mati (tādi, kas nokļūst telpā pirms jums un atstāj to divdesmit minūtes pēc jums), atglaudiet tos pakausī vai saņemiet uz augšu, lai tie netraucē. Vēlreiz atkāroju: jūsu mērķis nav dot pacientam "neīstus" signālus. Sevišķi tas attiecas uz pieskārienu, jo, kad jūsu pacients sajutīs kaut ko, kas pieskaras viņa rokai vai noglauž vaigu, būtu vēlams, lai viņš zinātu, ka tas neesat jūs.

"Radnieciskās" izpausmes

Es uzskatu, ka dziedināšanas telpā ir jābūt vienīgi jums un jūsu pacientam. Tam ir vairāki nozīmīgi iemesli, bet pats būtiskākais ir vajadzība jums abiem ar pacientu būt "procesā" un nekļūt orientētiem uz rezultātiem. Saglabāt šādu distanci pret iznākumu ir grūti, ja turpat līdzās ir pacienta draugi vai ģimenes locekļi, kuri aizgūtnēm vēro, kad nu notiks kas nozīmīgs. "Skatītāju" klātbūtne novērš uzmanību.

Lūdzu, ievērojiet, ka mēdz būt arī zināmas situācijas, kurās ir vēlams, lai bez jums telpā tomēr būtu vēl kāds. Piemēram, ja jūsu pacients ir nepilngadīgs, ir pat vēlams, lai būtu klāt kāds no vecākiem vai aizbildnis. Viena no problēmām, kurai reizēm ir pakļauti bērni un arī dažs labs pieaugušais —, ir zināma neērtības sajūta, atrodoties vienatnē ar cilvēku, ar kuru tie tikko iepazinušies. Pazīstamu personu klātbūtne šo diskomfortu var mazināt.

Blakus jūsu vēlmei visu "paveikt" vai "izpildīt" labi arī pavadošās personas klātbūtnei telpā ir kāds aspekts, kuram, kad nonākat saskarē ar pacienta tuviniekiem, būtu jāpievērš uzmanība. Es to saucu par radnieciskajām izpausmēm. Radnieciskās izpausmes vai, pareizāk sakot, izpausmes no radinieku puses parasti ir strauja, saspringta, klusa murmināšana zem deguna, sažņaugtas dūres, nosvīdusi virslūpa, izmisīgi augšup pavērstas acis. Kā gan, nelūkodamies tieši uz līdzi atnākušo radinieku, jūs zināsiet, ka viņš pārdzīvo radnieciskās izpausmes? Neatkarīgi no tā, vai ģimenes loceklis uzrāda vai neuzrāda klasiskas šī sindroma ārējās pazīmes, viena no pazīmēm varētu būt tāda, ka jūsu pacients reaģē pārlieku vāji. Mans padoms, lai mazinātu šīs radnieciskās izpausmes, ir šāds: allaž turiet pie rokas kaudzīti populāru žurnālu un, paskaidrojot, kāpēc tas vajadzīgs, vediniet pavadošo personu raudzīties, lai tās deguns būtu ierakts žurnāla lapās un prāts nodarbināts. Tad jūs, visticamāk, atgūsiet fiziskos reģistrus un pacients varēs visā pilnībā izbaudīt seansu.

Seansa uzbūve

Te nu mēs esam. Tagad, kad visi fiziskie dziedniecības priekšnosacījumi ir nodrošināti, jūs esat gatavs aicināt pacientus un piebiedroties tiem viņu dziedināšanas piedzīvojumā. Bet kā zināt, cik ilgu laiku tas prasīs vai cik seansi būs vajadzīgi vispilnīgākās izpausmes panākšanai?

Patiesībā jūs nevarat zināt, cik ilgs laiks konkrētajam pacientam būs vajadzīgs, lai tas reaģētu uz dziedniecisko enerģiju. Viņš var reaģēt gan nekavējoties, gan neuzrādīt vispār nekādu reakciju, ja dziedināšanas ceļš, ko tam lēmis Visums, atšķiras no tā, par kura noderīgumu ir pārliecināts pacients, vai pat no tā, ko esat iedomājies^.

Esmu nonācis pie secinājuma, ka nav jēgas pārāk ilgi turēt cilvēkus uz galda. No dziedināšanas viedokļa laikam nav nozīmes. Dažas no iespaidīgākajām izdziedināšanām, ko esmu pieredzējis, notikušas seansos, kuri ilguši mazāk par minūti. Tomēr, lai panāktu un uzturētu saikni ar cilvēku, kurš veltījis laiku, lai pie jums ierastos, ir nepieciešams zināms laika sprīdis. Ja kāds ceļā pie jums pavadījis trīsdesmit minūtes un jūs, nodarbojies ar viņu tikai divas minūtes, pasakāt: "Tā, nu ir viss," šis cilvēks, visticamāk, jutīsies nedaudz vīlies. Tāpēc, lai arī laiks nav pašu dziedināšanu noteicošais faktors, daudziem cilvēkiem tas ir nozīmīgs un var jūtami palielināt labumu, ko tie spēj saņemt.

Lielais vairums cilvēku gaida, ka seansa ilgums būs robežās no četrdesmit piecām minūtēm līdz stundai. Citiem piemērots laika sprīdis ir trīsdesmit minūtes ja vien jums pašam tas šķiet pieņemami. Dziedināšana ir ceļojums, nevis galapunkts. Process nebūt neizbeidzas līdz ar seansa beigām… jo tas ir bezgalīgs. Jums vienmēr iespējams attīstīties; jums vienmēr ir iespējas kaut ko uzlabot.

Seansi var būt tik īsi vai tik gari, cik jums pašam tīk, un bieži dziedināšana turpina savu gaitu vēl ilgi pēc tam, kad beidzies tai "atvēlētais" laika sprīdis. Konkrētam seansa garumam (līdzās visiem citiem ieguvumiem) ir viens patiess labums: tie ļauj jums ieplānot savu dienu. Ticiet vai ne, taču tas ir svarīgi, jo ari citiem ir savi kalendāri un plānotāji, un tie nebūt nevēlas gaidīt neprognozējama ilguma laika sprīdi, līdz jūsu svārsts vēstīs par seansa beigām.

Cik daudz seansu vajadzīgs? Tik, cik cilvēkam nepieciešams, lai saņemtu dziedināšanu. Tāpat kā nav divu vienādu sniegpārsliņu, nav arī divu vienādu dziedniecības seansu. Un nav divu vienādu cilvēku. Paturot to prātā, daži var izvēlēties vairākus seansus, citi vienu. Man ir radies iespaids, ka tad, ja arī pēc trešā apmeklējuma vēl nav notikušas nekādas skaidri pamanāmas pārmaiņas, iespējams, ka pacientam šis nav pats piemērotākais ceļš uz iecerētajiem rezultātiem. Tā nav "terapija", un padarīt dziedināšanas seansus par regulāru pasākumu nav ne jēgas, ne vajadzības.

Vairums pacientu, lai ierastos pie manis, izmanto gaisa transportu. Viņiem nākas jau iepriekš izplānot no darba brīvu laiku, iegādāties aviobiļetes turp un atpakaļceļam un rezervēt viesnīcu. Tāpēc šie cilvēki, gluži dabiski, vēlas kaut aptuvenu nojausmu par Losandželosā pavadāmo laiku un nepieciešamo apmeklējumu skaitu. Daudzi grib, cik vien iespējams, saīsināt šo darbam un ģimenei atrauto laiku. Visu minēto iemeslu dēļ es dodu priekšroku iepriekš ieplānotiem seansiem, kas tiek veikti katru dienu vai katru otro dienu. Es negribu atraut savus pacientus no mājām ilgāk, nekā tas nepieciešams, un negribu arī, lai tiem būtu jādodas prom, pirms tie jūtas pilnīgi izdziedināti.

Uz jautājumu, cik daudz laika dziedināšana aizņems, es parasti atbildu ar vārdu "trīs". "Palieciet pietiekami ilgi, lai iznāktu trīs seansi. To, vai vēlaties otro un trešo seansu, jūs varat nolemt apmeklējuma gaitā, taču jums vismaz būs laiks pārdomām." Turklāt cilvēki man daudzkārt apgalvojuši: lai arī katrs apmeklējums ir neatkārtojams, kaut kas sevišķs piemīt tieši trešajam.

Es necenšos jums iestāstīt, ka obligātais apmeklējumu skaits ir tieši trīs. Var pietikt arī ar vienu apmeklējumu varbūt pat tikai daļēju. Ja cilvēks, kurš pie jums ieradies, ir šejienietis un jūsu dienas kārtība to ļauj, turpmākos apmeklējumus varat norunāt darba gaitā.

Ņemiet vērā, ka ir indivīdi, kuriem var attīstīties atkarība no dziednieka. Pacientiem nav jāierodas iknedēļas vizītēs, nedz arī jāapmeklē jūs "regulāri". Daži staigā pie ārstiem un dziedniekiem vienkārši tāpēc, lai saņemtu nedaudz uzmanības, un tas nepavisam nav rekonektīvās dziedniecības uzdevums.

Tam nav sakara arī ar attīrīšanos. Cilvēkiem uz jūsu galda nav jāraud un jāatdzīvina atmiņā seni, sāpīgi pārdzīvojumi. Tā vietā, lai ļautu pacientam virzīties uz priekšu, dziednieks patur viņu iestigušu pagātnē. Visums pats aizvien no jauna rada mūsu īstenības ainu. Atkal un atkal spēlēdami savas vecās plates, mēs tiecamies tās pavairot. Ir pilnīgi skaidrs, ka pieņēmums "bez cīņas nav uzvaras" vairs nav spēkā.

Ir divas norises, kam ļauts realizēties mūsu iluzorajās laika robežās: mūsu apņemšanās pieņemt dziedināšanu un tās tūlītēja un pilnīga iestāšanās. Ja kāds uz jūsu galda raud un "attīrās", jums derētu likt viņam saprast, ka tam nav nekāda sakara ar pacienta izdziedināšanas piedzīvojumu. Ja tādu cilvēku, kuri seansa laikā raud, ir daudz, apsveriet, vai tas, kam ir problēmas atbrīvoties no šīs pārliecības par "attīrīšanos", neesat jūs pats un vai cilvēki, kuri pie jums ierodas, to vienkārši pārņem no jums. Izdarīsim viņiem un arī sev — pakalpojumu un atmetīsim šo novecojušo pieņēmumu. Tas dziedināšanu tikai kavē. Dziedināšanas, kurām būsiet par liecinieku, notiks acumirklī un, visticamāk, pateicoties Visuma žēlsirdības spēkam.

Medikamenti

Pacienti jums jautās: "Vai, pirms ierodos pie jums uz dziedniecības seansu, man būtu jāpārtrauc zāļu lietošana?" Kaut arī tas tā varētu būt, es tomēr pastāvu, lai vairāku iemeslu dēļ jūs atturētos no padomu došanas šajā jomā. Svarīgi ir, lūk, kas: ja vien neesat pacienta ārstējošais ārsts, jums nav jāspēlē Dieva loma attiecībā uz viņa pašreizējo medicīnisko aprūpi tam jau galu galā domāti mediķi, kas gājuši augstās skolās. Šādai patvaļai var būt nopietnas sekas fiziskas, emocionālas, ētiskas un pat juridiskas. Nepakļaujiet sevi tām!

Bet ir vēl cits iemesls neiejaukties pacienta pašreizējā medicīniskajā aprūpē. Atceros kādu pacientu, kurš seansa laikā izskatījās samulsis. Pajautājis viņam, kas vainas, es uzzināju, ka šis cilvēks nolēmis pārstāt lietot zāles. Rezultātā viņam bija attīstījusies nepatīkama nieze, kuras dēļ viņš nespēja mierīgi nogulēt un pilnīgi izbaudīt apmeklējumu.

Kāpēc gan radīt jaunas variācijas pastāvošajā situācijā? Ja pacients, pateicoties medikamentiem, ieguvis zināmu līdzsvaru (kā tas bieži notiek ar tiem, kuri ilgstoši lietojuši kādas noteiktas zāles), pēkšņa to atņemšana var izsaukt negaidītus un reizēm gauži nepatīkamus rezultātus.

ASTOŅPADSMITĀ NODALA pamodināt jūsos dziednieku

"Lielākā mūsu paaudzes revolūcija ir atklājums, ka cilvēciskas būtnes, mainot savu iekšējo attieksmi, spēj mainit arī savas dzīves ārējos aspektus. " Viljams Džcimss

Pirms sākt pielietot rekonektīvo enerģiju, vislabāk ir iemācīties to ieraudzīt. Šī enerģija jau tagad ir gatava ar jums tikties, bet ir noderīgi, lai tā, gluži kā svešinieks, kas jūs sagaida lidostā, būtu atšķirama. Kā iemācīties pamanīt ko tādu, ko nekad līdz šim neesam izjutuši? Vai tiešām pietiek ar grāmatā dotu aprakstu?

Viens no pārsteidzošākajiem atklājumiem, kas jūs gaida, kad sāksiet mijiedarboties ar šo enerģiju, ir pats process. Atšķirībā no dažādās tehnikās balstītām senākām pieejām, tas dos jums ļoti skaidrus signālus, ka process notiek un ka esat tajā iesaistījušies. Šī nav tā sauktā "smalkā enerģija" lai nu kāda tā ir, tikai ne smalka nedz arī kas tāds, kā uztveršanas spējas attīstīšanai jums nāktos veltīt visu savu mūžu. Rekonektīvo dziedniecību sajūtam ne tikai mēs, to sajūt arī pacients tas ir process, ko mēs tik tiešām redzam darbībā.

Vēlreiz uzsveru: visu laiku, kamēr lasār šo grāmatu, jūsos ir attīstījusies saikne ar rekonektīvo enerģiju.

Nu ir laiks spert nākamo soli.

Aktivizēt rokas

Vadot seminārus, pirmā "roku uzlikšanas" seansa daļa ir gandrīz burtiski šāda: es "aktivizēju" jūsu rokas. Ar vārdu "aktivizēt" gribu uzsvērt, ka palīdzu jums atvērties dziednieciskās enerģijas saņemšanai un darbojos kā kanāls, pa kuru tā no Visuma ieplūst jūsos. Šis solis ir katalizators procesam, kas ievada jūs ceļā uz pārbīdi, dodot jums spēju uztvert un noregulēt jaunās frekvences.

Tā kā mūsu rokas ir tik apzināti uztverošas, tās ir ķermeņa daļas, ko lietoju kā sava veida "zibensnovedējus", caur kuriem novadu enerģiju. Sāku ar to, ka lūdzu, lai katrs dalībnieks turētu vienu roku "normālā anatomiskā pozīcijā". Tas ir medicīnisks termins pozīcijai, kādu jūsu rokas ieņem automātiski, kad jūs tās neapzināties. Lai atrastu normālo anatomisko pozīciju, vienkārši nolaidiet rokas uz leju, ļaujot tām brīvi nokarāties gar sāniem. Lai atbrīvotos no atlikušā sasprindzinājuma, nedaudz papuriniet tās. Tad, rokas neizkustinot, palūkojieties uz leju un ievērojiet, kādā pozīcijā tās atrodas: pirksti ir viegli saliekti, visdrīzāk, neskarot citam citu. Šī tad arī ir normālā anatomiskā pozīcija. Tā ir pozīcija, kādā, vienalga dodot vai saņemot, jūsu rokām būtu vēlams atrasties, kad strādājat. Tā ir atbrīvotības pozīcija. Ja gribam palīdzēt cilvēkiem tikt vaļā arī no sasprindzinājuma, vēlams sākt ar atbrīvotību pašos. Šis atbrīvotības jēdziens caurstrāvo ikvienu rekonektīvās dziedniecības aspektu. Mūsu rokas tiek turētas brīvi, savus ķermeņus mēs esam atbrīvojuši, tiek atbrīvots mūsu prāts un domāšanas process, un ir vairāk nekā iespējams, ka, pateicoties šim stāvoklim, atbrīvojas arī mūsu pacients.

Lai aktivizētu jūsu rokas, es, saglabājot normālo anatomisko pozīciju, turu savas rokas apmēram pēdas attālumā vienu no otras, un starp tām tiek novietotas saņēmēja rokas.

Un tad sākas process. Es vienkārši "sajūtu, atrodu un izplešu" enerģiju, ļaujot tai pieņemties spēkā un plūst starp manām plaukstām turp un atpakaļ, bieži vien iekļaujoties ne tikai manās plaukstās, bet skarot arī apakšdelmus tādējādi tā strāvo ne tikai ap, bet cauri jūsu rokām. Tad šī enerģija uzsāk ceļu cauri visam jūsu ķermenim, nereti liekot sevi sajust noteiktās tā vietās, tādās kā galva un sirds. Šis process aktivizē jūsu snaudošo uztverīgumu, kas vajadzīgs, lai iegūtu pieeju jaunajām dziednieciskajām frekvencēm. Pārejot no viena pacienta pie nākamā, notiek rezonanses pārnešana, kas kaut kādā ziņā atgādina pulksteņus ar svērteņiem, kuri, atrazdamies vienā telpā, aizrauj viens otru.

Aktivizācija kalpo vēl arī citam mērķim: tā demonstrē dalībniekiem enerģijas reālumu, jo viņi var sajust to savās rokās. Šīs frekvences ir spēcīgi un nekļūdīgi sajūtamas, gandrīz vai sataustāmas. Enerģijas sajūtas dažādiem cilvēkiem var atšķirties. Pat katrai rokai tās var būt citādas. Tomēr pastāv neparasts nepārtrauktības pavediens, kas, uzklausot arvien vairāk un vairāk dalībnieku vēstījumu par sajusto un izjusto, top jo sevišķi pārliecinošs. Esmu paradis uzklausīt šos dažādos aprakstus, sākot ar tirpšanas, pulsācijas, aukstuma, karstuma, grūšanas un vilkšanas sajūtām un beidzot ar sajūtu, ka cauri rokām plūst vējš.

Ir svarīgi paturēt prātā šo daudzveidību, jo mums piemīt tieksme pašu pieredzēto vērtēt, balstoties uz noklausītiem stāstiem. Piemēram, Rietumu kultūrā baltā krāsa pārsvarā tiek uztverta kā "labā" simbols, savukārt melnā kā "ļaunā" simbols. Toties citās kultūrās nāves krāsa ir tieši baltā.

Mēs esam iedomājušies, ka dziednieka rokām jābūt siltām, un spriežam, ka aukstums nenorāda vis uz dziedniecību, bet drīzāk uz slimību vai nāvi. Toties daudzās Āzijas dziedniecības skolās karstums liecina par dziedināšanu no zemes, bet aukstums par dziedināšanu no debesim. Neviens no šiem veidiem nav ne labāks, ne sliktāks par otru. Dzīvodami tik ierobežotās un definētās kastītēs, mēs nevaram gaidīt, ka mums pavērsies kopaina ar atbilstošu perspektīvu. Tieši šī dažādība un Augstākā Spēka lēmums ļauj mūsos ieplūst tam, kas ir visatbilstošākais. Šis process pats sevi regulē, pats sevi nosaka, pats sevi sakārto un allaž nevainojami reaģē.

Rekonektīvā dziedniecība paver plašāku skatījumu uz šiem principiem, parādot, cik neauglīgi ir mūsu centieni piedēvēt tiem noteiktu nozīmi. Sajūtas, kuras sajūtat jūs un jūsu pacienti, ir īpaša šī procesa daļa; tas norāda, kas jums (un viņiem) ir vajadzīgs un ko vini saņem.

Tas ir labi, taču ko nozīmē tas, ka cilvēki sajūt patiešām sajūt — šīs negaidītās norises savās rokās? Ir tā, it kā mums būtu dotas noteiktas receptoru "sūnas ar atbilstošiem DNS kodējumiem, ko varam "iedarbināt" laikā, kad mijiedarbojamies ar šīm frekvencēm. Un patlaban ir šis brīdis. Kad mūsu rokas vai kādas citas ķermeņa daļas — tiek aktivizētas, šie receptori atdzīvojas, un, tiklīdz tas noticis, mūsos pamostas uztverīgums; tas ir elements no tiem "mums", kādi būsim kopš šī mirkļa.

Ir svarīgi, lai jūs saprastu, ka, reiz sajutuši enerģiju, jūs to varēsiet atkal atrast, vienkārši pievēršot tai uzmanību. Uztverot un noregulējot šīs frekvences, sākas jūsu ceļš uz pārbīdi.

Atsaukties enerģijai

Vēl viena raksturīga iezīme: sajūtas jūsu rokās, kad tās tiek aktivizētas, var atšķirties gan pēc intensitātes, gan pēc rakstura. Daži elš vai pilnā kaklā smejas par enerģijas milzumu savās rokās; citi rauc pieri un saspringst, izdvešot izmisīgu: "Es kaut ko sajūtu!" Un ir arī tādi, kuri no sākuma vai līdz brīdim, kad sāk ar to strādāt, nemaz nepamana atšķirību starp šo un jebkādu "tehniku", kas līdz šim bijusi viņu arsenālā. Nereti tas ir tāpēc, ka šie cilvēki vēl arvien atrodas uz augsto kāpņu pirmā pakāpiena, kur palikuši un kurā iemīlējušies. Tomēr drīz vien par sevi nepārsūdzami atgādina rekonektīvās dziedniecības frekvences, un lielāko dalu sava laika šie cilvēki gaužas par to, ka vairs nespēj atrast enerģijas, ko pielietojuši savās līdzšinējās tehnikās.

Nav jau tā, ka šīs enerģijas būtu kaut kur "pazudušas". Drīzāk var teikt, ka tās ir rekonektīvo frekvenču pārplūdinātas un iekļautas tajās, līdzīgi kā okeāna vilnis pārskalo sīku lāmu krastmalas smiltīs. Lai arī jūs diezin vai kādreiz vairs atradīsiet šo konkrēto lāmu tā nekur nav pazudusi, tā vienkārši kļuvusi par daļu no lielāka veseluma. Citiem vārdiem, jūs esat uzsākuši savu kāpienu augšup.

Ja pieskarsieties ar roku sienai, jūs to tūlīt pat sajutīsiet. Ja tai pieskarsies kāds cits, arī viņš to tūdaļ sajutīs, un, aprakstot šo sajūtu, tā būs ļoti līdzīga jūsējai. Taču, kā redzams, nekas tamlīdzīgs nenotiek ar sajūtām, kuras pārņem cilvēkus, kad to ķermeņi tiek enerģētiski aktivizēti. Tad nu skeptiķis droši vien varētu teikt: "Tas tāpēc, ka visa šī "aktivizācija" ir iluzora. Šo sajūtu raksturs un intensitāte balstās cilvēku iztēlē, nevis kādā patiesi eksistējošā spēkā. Citiem vārdiem, tā nemaz neeksistē."

Šāds pieņēmums ir gluži saprotams, tomēr mūsdienu atklājumi liecina par ko citu.

Starp eksperimentiem, ko vadījām Arizonas Universitātē, bija kāds, kurā studentu grupa tika ievietota pilnīgi izolētā telpā. Sienas un griesti bija melni, logus sedza biezi aizkari, un durvis bija aizslēgtas. Mēs gribējām panākt, lai telpā neielauztos nekādas nejaušas ārējas ietekmes.

Eksperimenta gaita bija šāda: trīs cilvēki jauktā secībā ieņem trīs dažādas lomas, proti, Saņēmējs, Sūtītājs un Uzskaitītājs. Saņēmējam uzlikts biezs, ar kažokādu apšūts acu apsējs. Sūtītāja uzdevums ir raidīt enerģiju Saņēmējam; savukārt Uzskaitītājs uzņem laiku un pieraksta rezultātus. Lai viss, ieskaitot ķermeņa kustības un balsis, tiktu fiksēts, telpā tika izvietotas arī dažas videokameras.

IVtijuma mērķis bija vienkāršs: uzzināt, vai Saņēmējs, nošķirts no visiem fiziskiem stimuliem, spēj noteikr, kad un kur tiek raidīta enerģija. Praktiski tas notika tā: Saņēmējs tur rokas vienā no izvēlētajām pozīcijām — reizēm miera stāvoklī, reizēm, izdarot aktīvas kustības. Pašas pozīcijas un to pasīvie vai aktīvie stāvokļi tika izvēlēti nejaušā secībā. Sūtītājs raida enerģiju uz Saņēmēja labo vai kreiso roku, un Saņēmējs verbāli norāda, uz kuru roku enerģija tikusi raidīta. Uzskaitītājs uz labu laimi izvēlas nodrukātu kartīti un, parādījis to Sūtītājam, izlasa Saņēmējam priekšā roku pozīcijas aprakstu. To, uz kuru roku tiks raidīta enerģija, var izlasīt tikai Sūtītājs un Uzskaitītājs.

Protams, izredzes, ka Saņēmējs gluži vienkārši pareizi uzminēs, bija 50/50 gluži tāpat kā metot gaisā monētu.

Šo eksperimentu mēs vadījām piecas dienas pēc kārtas. Pirmajā dienā "trāpījumu" skaits bija apmēram 65 procenti, tātad krietni vien virs 50 procentu caurmēra, kas būtu liecinājis par "nejaušu" rezultātu. Otrajā dienā šis procents pieauga. Trešajā tas pieauga vēl vairāk. Ceturtajā dienā — varbūt tāpēc, ka no desmit stundu ilgas uzturēšanās slēgtā laboratorijā visus bija pārņēmis sasprindzinājums precizitāte kritās. Taču eksperimenta pēdējā, piektajā, dienā precizitātes pakāpe ne tikai atgriezās, bet pat negaidīti cēlās, nedaudz pārsniedzot 90 procentus, dažiem dalībniekiem tā pat uzšāvās līdz 96 procentiem.

Iegūtais rezultāts tik ļoti pārsniedz skaitli, ko mēdz uzskatīt par "statistiski pārliecinošu", ka tas padara bezjēdzīgas jebkuras runas par šīs enerģijas iluzoruma varbūtību. Šāda pētījuma elegance un vienkāršība parāda to, kā attīstās sekmes rekonektīvo enerģiju noteikšanā, tās ir labas, skaidri saskatāmas sekmes. Un, protams, sekmes var būt saistītas tikai ar to, kas reāli pastāv.

Lai darbojas rokas

Kā jau iepriekš esam konstatējuši, nodarbojoties ar rekonektīvo dziedniecību, cilvēki tiecas koncentrēties uz savām rokām. Un kāpēc gan ne? Taču patiesībā, lai darbotos ar šīm enerģijām, jums nemaz nav vajadzības izmantot rokas. Jums tās varētu amputēt, bet dziednieciskā enerģija tik un tā paliktu lai arī man negribētos būt par šāda eksperimenta objektu. Esmu piedalījies dziedniecības seansos, kuros neizmantoju neko citu kā vien acis, un pat tādos, kur pacients atrodas vairāku tūkstošu jūdžu attālumā.

Tomēr uzskatu, ka vislabāk ir lietot rokas, un vairums no jums acīmredzot būs tādās pašās domās. Patiesība ir šāda: neesmu simtprocentīgi ieinteresēts veikt ilgstošus seansus, izmantojot tikai acis. Ar tik minimālām kustībām no manas puses nav arī iespējams sajust necik lielu enerģiju mijiedarbību, tāpēc seansi kļūst mazāk interesanti. Patlaban es rīkojos šādi un iesaku to darīt arī jums. Kāpēc? Paskaidrošu: lai arī šī enerģija ir neredzama, mēs, cilvēki, kas to lietojam, esam fiziskas būtnes. Roku izmantošana palīdz koncentrēt uzmanību. Tā notur jūs šajā brīdī, tā notur jūs tagadnē… tā notur jūs procesā.

Darbs grupā

Neraugoties uz faktu, ka aktivizējat sevi, jau lasot šo grāmatu, un jums varbūt nemaz nav īpašas vajadzības turpināt pētīt un attīstīt savu saistību ar rekonektīvās dziedniecības frekvencēm, tomēr iesaku jums, ja vien tas ir iespējams, apmeklēt rekonektīvās dziedniecības semināru, kur jūsu rokas tiks aktivizētas klātienē. Patiesā vienkāršība, ar kādu šīs frekvences tiek iedzīvinātas, reti kur ir tik acīmredzama kā šajās nedēļas nogalēs.

Lasot šo grāmatu, līmeņi, kādos frekvences jūsos atraisās, var apsteigt līmeņus, kādus jūs sasniegtu, apmeklējot seminārus, tomēr ņemiet vērā, ka tas arī aizņems ilgāku laiku. Viens no iemesliem varētu būt intensitātes pakāpe, ko sniedz dzīva mijiedarbība. Otrs iemesls ir tāds, ka mēs varam būt paši sev ļaunākie ienaidnieki. Vienkāršos mēģinājumos, tādos kā šis, mūsu prātus bieži aizmiglo pārliecība, ka tas, kas apveltīts ar šo frekvenču spēku un diženumu, var prasīt no mums vairāk vai sarežģītāku darbību, nekā varam saņemt vai esam spējīgi aptvert un paveikt, lasot šīs lappuses. Un, lai arī grāmatas parasti ir zināšanu avots, pašu pieredzētais nereti spēj pacelt mūs pāri zināšanām.

No vērošanas izaug "zināšana", un "zināšanā" slēpjas meistarība. Ir daudz kas sakāms par nedēļas nogalēm, kas pavadītas, iegremdējoties šajās enerģijās. Ir daudz kas sakāms par tiešu pārraudzību, par tūlītēju atbildi uz jautājumiem un jūsu evolūciju, kad atklāsiet sevī spēju uztvert un noregulēt arvien augstākus un augstākus frekvenču līmeņus. Sastopot un iepazīstot citus, kuri līdzīgi jums izdzīvo šo pieredzi, jūsu centieni iegūst papildu saturu. Piedalīšanās tik milzīgā un straujā pārbīdē redzot ne tikai sevi, bet arī citus ar tādu vieglumu spodrinām savu meistarību sniedz pārliecību un sapratni, kura jūtami pārspēj to, ko gūstam no drukātā vārda.

Semināru un grāmatu piedāvātās vērtības ir savstarpēji papildinošas. Semināri sniedz personiskas mijiedarbības iespēju, brīvi plūstošas apmaiņas intensitāti un dinamismu, grāmatas savukārt apgādā jūs ar materiālu, kas nereti ir kodolīgāks un rūpīgāk apdomāts. Pievilcīgums un mijiedarbība divi dažādi jūsu apziņas aspekti. Lasot grāmatu, katrs no jums uztver tās saturu atšķirīgā ātrumā savā ātrumā un informācija tiek iekodēta un iekļauta jūsu esībā citādi, nemaz nerunājot par uzziņu tūlītēju pieejamību.

Tas, ko jūs no šīm lappusēm tomēr nevarat iegūt, ir nenovērtējamā saskarsme, kas ietver jautājumus, neskaidrības, skepsi un pārsteigumu, ko ieraugāt citos. Atklājuma process katrā seminārā ir pārsteidzoši atšķirīgs, tomēr kopējo emociju neprognozējamība un absolūtais godīgums veicina ikvienas grupas kā veseluma evolūciju.

Katrs sāk ar vienu un to pašu līmeni neatkarīgi no savas agrākās pieredzes vai izglītības un, ticiet man, tā ir milzīga. Grupās ir apmēram 50 procenti vīriešu un 50 procenti sieviešu. Jūs sastapsiet reiki meistarskolotājus un masāžas terapeitus, mājsaimnieces un studentus, ārstus un medmāsas, garīdzniecības pārstāvjus un celtniekus, zinātniekus, skolotājus, datorzinību speciālistus, valdības ierēdņus, santehniķus, elektriķus, baņķierus un juristus. Un vairumā semināru jūs sastapsiet arī kādu, kurš sākotnēji nav gribējis nākt, tomēr tagad sēž blakus tam, kurš viņu šurp atvedis.

Pastāvīgā daudzveidība, kas sastopama katrā mācību telpā, lai arī kurā pasaules malā tā atrastos, dod jums pārliecību, ka šīs nedēļas nogales darba raksturs būs piemērojams gandrīz katrai dzīves jomai, uz ko tas vērsts. Semināra sākumā pakļauti savu smadzeņu kreisās puslodes uzliktajiem ierobežojumiem, nodarbību beigās to dalībnieki nereti kļūst tik atraisīti, ka atliek tikai brīnīties vai tiešām pagājusi tikai viena vai divas dienas. Un, kad pamanāt, ka būvstrādnieks darbojas ar tādu pašu pārliecību un izpratni kā reiki meistarskolotājs — tieši tajā brīdī —, jums nekas cits neatliek, kā saprast šās dāvanas vienkāršo un patieso skaistumu.

Sie semināri nav domāti tam, lai kāds pravietis vai guru stāvētu pie podija un lasītu lekciju pasīvā uzmanībā sēdošai studentu grupai. Tie domāti, lai radītu interaktīvas dalības atmosfēru, kas veicina izpētes darbu un mācīšanos, un veidotu grupas pieredzi. Kas tad notiek, grupai kopīgi strādājot ar šīm enerģijām? Notiek tas, ka ikvienas grupas dalībnieka līmenis ceļas pārsteidzoši ātri. Ir tā, it kā pastāvētu kāds lauks, kas grupas darba variantā iedarbojas uz katru tās locekli nesalīdzināmi spēcīgāk, daudzkārt paātrinot mūsu jauno evolūciju. Mēs visi maināmies ik sekundi — un tāpēc ir daudz kas sakāms par nedēļas nogales pavadīšanu, iedziļinoties enerģijās… visiem kopā.

Enerģijas sasniedzamība

Pieņemsim, ka tomēr esat nolēmis mēģināt atrast un izjust šis enerģijas pats saviem spēkiem. Kā jums rīkoties? Nostājieties liela spoguļa priekšā, ļaujiet rokām skaisti un brīvi ieņemt normālu anatomisku pozīciju. Tagad, lūkojoties spogulī, lēni paceliet rokas, sākot no elkoņiem; plaukstas turiet tā, lai tās atrastos viena pret otru, viena vērsta uz augšu, otra uz leju, un starp tām būtu apmēram sešu collu liels attālums. Raugieties, lai jūsu rokas neskartu viena otru. Šajā brīdī tām vajadzētu dabiski pagriezties tā, lai jūsu labās rokas pirksti rādītu "pulksten desmit", bet kreisās rokas pirksti "pulksten divi".

Tagad pievērsiet uzmanību plaukstām un gaidiet, kad parādīsies kāda sajūta. Tā var šķist kā spiediens, tirpas vai gaisa blīvuma maiņa. Tā var šķist arī kā vējš. Var tikt ietverti arī tādi elementi kā temperatūras maiņa, smaguma, augšupcelšanās vai izplešanās sajūta, elektrizētība un magnētiska vilkme vai atgrūšana. Pārlieku necentieties šo plūsmu vizualizēt, piešķirot tai kādu noteiktu krāsu vai virzienu. Vienkārši pievērsiet uzmanību savām rokām un gaidiet, kad tā parādīsies.

Sajūta parasti mēdz koncentrēties plaukstā. Reizēm tā mēdz būt stipra un nepārprotama, bet dažiem cilvēkiem tā sākumā var likties vāja. Jūs varat pieredzēt arī citu maņu reakcijas redzēt, dzirdēt vai saost ko tādu, kā nav telpā vai pat uz planētas. Ir arī cilvēki, kuri nejūt neko vismaz sākumā…

Viens no izpētes labumiem ir tas, ka, raugoties no zinātniskāka skatpunkta, mēs varam izzināt, vai dažas no šīm sajūtām patiesi izraisa enerģijas plūsma vai tās ir tikai noteiktas nervu vai asinsvadu reakcijas uz roku vai plaukstu stāvokli.

Tika veikts izmēģinājums ar brīvprātīgajiem, kuri dažāda ilguma laika sprīžus turēja rokas uz augšu, uz leju, uz sāniem, atbalstītas pret galda virsmu un krēsla paroceņiem (polsterētiem un nepolsterētiem), un brīvi plivināja tās gaisā. Rezultāts bija tāds, ka fiziskas pārmaiņas asinsritē kā šis sajūtas avots tika pilnīgi izslēgtas. Interesanti ir tas, ka fizioloģiskās pārmaiņas ļoti ātri parādās gan eksperimenta veicējam, gan tā objektam, nereti izpaužoties kā saskatāmas izmaiņas ādā un nevilša muskuļu raustīšanās, kas parasti ilgst 15 līdz 45 sekundes patiesībā tas notiek acumirklīgi, tiklīdz esam iemācījušies to pamanīt.

Tagad, kad esmu to visu pateicis, ļaujiet man izdarīt divas būtiskas norādes: pirmkārt, kā jau noskaidrojām iepriekš, šī nav tehnika. Lai arī esmu aprakstījis jums vienu no veidiem, kā panākt sākotnējo atbrīvotības (normālās anatomiskās pozīcijas) stāvokli, lai jūsu rokas spētu sajust enerģijas, tiklīdz būsiet to apguvis, jums tas kļūs iespējams jebkurā veidā, kādu vien izvēlēsities.

Otrkārt. Nesteidziniet to! Ļaujiet sajūtai ierasties pašai. Nav jācenšas, jāspiež vai jāraida. Vienkārši pievērsiet uzmanību savām plaukstām un gaidiet, kad ieradīsies sajūta. Atbrīvojiet savu prātu, ego un cerības un vienkārši ļaujiet notikt tam, kam jānotiek.

Vai tā darbojas?

Ļaujiet man bilst dažus vārdus par "paiešanu malā". Jums nav noteikti jājūt reakcija, lai tā būtu notikusi! Tas jāsaprot, ja esat nolēmis strādāt ar šo enerģiju. Un ir īstais brīdis atmest tiesāšanu un vērtēšanu: tagad tas var tikai traucēt.

Ar tiesāšanu un vērtēšanu es domāju vērtības piešķiršanu jūsu sajūtām vai to pasludināšanu par pareizām vai nepareizām. Es nebūt nevedinu jūs atmest savu izšķiršanas spēju, kura ļauj jums konstatēt piedzīvoto sajūtu dažādību. Tā saglabā jūsos interesi un patur jūs pašreizējā brīdī. Toties vērtēšanai piemīt potenciāla spēja iejaukties ar savu pašas plūsmu. Lai arī kādas būtu sajūtas, tā ir atbilstoša mijiedarbības forma. Paturiet prātā, ka rekonektīvās frekvences pielāgo un noregulē sevi pašas un tās vada Visuma Augstākā Gudrība.

Dziedināšana notiek tikai vienotībā un saskaņā. Dalījums pareizajā un nepareizajā, labajā un sliktajā ved uz šķelšanos. Viens no labākajiem veidiem, kā paaugstināt jūsu dziednieka spējas, ir attīstīt sevī spēju netiesāt. Pirmais solis šajā virzienā būtu palūkoties, vai piecas minūtes varat iztikt bez tiesāšanas. Necentieties to mēģināt uzreiz veselu dienu un pat ne stundu. Visticamāk, ka tas liks jums piedzīvot sakāvi, jo tiesāšanas ieradumi mūsos iesēdušies visnotaļ dziļi. Tiklīdz esat ticis galā ar piecu minūšu savaldību, pagariniet to līdz desmit, tad piecpadsmit un divdesmit minūtēm. Tas vajadzīgs nevis tāpēc, lai jūs pilnīgi atbrīvotos no vēlmes tiesāt, bet lai attīstītu tās esamības apziņu savā dzīvē. Necentīšos jūs pārliecināt, ka mēs spējam tiesāšanu pilnīgi atmest vai ka tas mums noteikti jādara. Tāpat kā mums ar nolūku iedots mūsu ego, tā arī ar nolūku ir iedota šī vēlme tiesāt.

DEVIŅPADSMITĀ NODALA atrast enerģiju

"Vienīgais veids, kā iepazīt cilvēku vai ko citu tā sauktajā ārpasaulē, ir ieklausoties sava ķermeņa sajūtās. Viss kosmoss tiek uztverts kā sajūtas mūsu ķermenī. "

Living this Mornent, sūtras tūlītējai apskaidrībai

Noraut noslēpumainības plīvuru

Tiklīdz jums ir kāda nojausma par to, kā enerģija ar jums rezonē, ir laiks sākt ar to rotaļāties. "Rotaļāšanās" ir nozīmīgs rekonektīvās dziedniecības jēdziens. Tas nenozīmē, ka jākļūst dumjam vai frivolam; tas nozīmē, ka, strādājot ar šīm frekvencēm, jāattīsta sevī brīvības un brīnuma sajūta. Atcerieties viss, ko darāt, ir mij iedarbošanās ar enerģijām, kā mērķis ir izsaukt pārmaiņas otrā cilvēkā. Jums nav pēc šīm enerģijām jātiecas, nav tām jākoncentrējas, nedz tās jāspodrina vai jāmaina to krāsa vai vibrāciju frekvence. Vienkārši rotaļājieties ar tām un priecājieties par to attīstību!

Dažiem šis jēdziens var būt pārsteidzoši grūti aptverams. Tas šķiet gandrīz pārāk elementāri, pārāk nesarežģīti, pārāk bērnišķīgi. Tomēr, lai patiesi pārvaldītu šīs enerģijas, pats pamatu pamats ir palikt kā bērnam.

Rekonektīvā dziedniecība nav ne tehnika, ne tehniku sakopojums. Tai nav tikpat kā nekāda sakara ar noteikumiem vai metodēm. Tā ir jauns esības stāvoklis. Tā top par jums. Jūs topat par to. Un jūs esat mainījies uz visiem laikiem. Punkts.

Nedaudzie sākuma vingrinājumi, kurus jums tūdaļ piedāvāšu, būs vienlīdz noderīgi arī tiem, kuri studējuši dažādas tehnikas. Lai arī dažas no šīm metodēm jums var šķist pazīstamas kā pašu kabata, nemulstiet. Tagad jūs to darāt ar gluži ko citu. Jūs apgūstat ko jaunu un atšķirīgu. Un ļoti drīz jums tas kļūs acīmredzams.

Koncentrēt uzmanību

Turiet rokas normālā anatomiskā pozīcijā, plauksta pret plaukstu, kā to aprakstīju iepriekš, pēdas attālumā vienu no otras. Tagad sajūtiet vieglu enerģijas plūsmu vienā vai abās plaukstās. Pagaidiet, līdz tā ierodas. Ja sajutīsiet enerģiju tikai vienā plaukstā, viegli papletiet rokas tā, lai abas plaukstas būtu redzamas. Palūkojieties uz plaukstu, kurā jūtat pieplūstam enerģiju. Konstatējiet, kādu sajūtu šī enerģija izraisa, un tad palūkojieties uz otru plaukstu. Pagaidiet, kad šī sajūta pārsviedīsies uz to. Parasti tas notiek 10-15 sekunžu laikā. Tiklīdz sajūta ir klāt, atkal pievērsiet skatienu pirmajai plaukstai un gaidiet, kad tajā atgriezīsies enerģijas sajūta. Lēnām atkārtojiet šo procesu vairākas reizes, tad palieliniet ātrumu. Dažiem šī sajūta turpinās lēkāt no vienas rokas uz otru. Citiem tā paliks abās rokās un aizvien pieņemsies spēkā.

Pingponga bumbiņa

Tagad, kad, liekot lietā savu uzmanību, esat šo procesu apguvis, mēs piešķirsim šai sajūtai noteiktu formu un vieliskumu. Vizualizējiet pingponga bumbiņu un sajūtiet enerģiju šādas bumbiņas veidolā. Iztēlojieties šo bumbiņu saujā un tad dodiet tai vieglu "knipi". To darot, vizualizējiet trajektoriju vai ceļu, pa kādu bumbiņa virzīsies, līdz ielidos otrā saujā. Pievērsiet uzmanību saņemošajai plaukstai un gaidiet sajūtu, bumbiņai tajā nolaižoties. Tiklīdz tā nolaidusies, atkal dodiet tai vieglu knipi un pagaidiet, līdz tā nolaižas otrā rokā. Sākumā bumbiņas lidojums no plaukstas uz plaukstu būs ilgāks. Ir svarīgi, lai, veicot šo procesu, jūs justos ērti un šī sajūta jums kļūtu pazīstama.

Slinkijs

Šī ir pingponga bumbiņas variācija. Enerģiju jūs varat iztēloties arī kā ēterisko Slinkiju. ja nu Slinkijs jums nav pazīstams, tad ziniet: tā ir vienkārša rotaļlieta, kas izpaužas kā vaļīga cilindra formā uztīta plakana atspere. Man gan tikko ienāca prātā: ja jūs tik tiešām neko neesat dzirdējis par Slinkiju, tad, visticamāk, esat svešinieks no kosmosa un tātad lasīt šo nodaļu jums nav nekādas vajadzības.

Ja satverat vienu Slinkija galu un pārējo cilindra daļu atgrūžat prom no sevis, tas atritināsies pārsteidzoši garš un tad, čūskveidīgi izvīdamies, atgriezīsies. Varat arī "pamētāt" rituli no vienas rokas otrā turp un atpakaļ, turp un atpakaļ -, radot ritmu, kas liek Slinkijam pulsēt no rokas rokā.

Vēl viens tēls, ko varat lietot, lai sajustu šo enerģiju, ir tas pats Slinkijs vienas rokas pavērstā plaukstā. Raidiet to gaisā un vizualizējiet, kā tas, atstājot vienu plaukstu un nolaižoties otrā, veido loku. Sajūtiet tā svaru savā saujā. Tagad sajūtiet šo pašu svaru nolaižamies otrā saujā pamazām, līkumu pēc līkuma, līdz nolaidies viss Slinkijs. Atkārtojiet procesu pretējā virzienā un parotaļājieties ar dažādiem ātrumiem.

Sākumā, lai izsekotu enerģijas plūsmai no vienas rokas otrā, lieciet lietā acis. Taču ar laiku skatīšanās vairs nebūs nepieciešama.

Sajust, atrast, izplest

Kad sajūtat enerģiju (vai pat tad, ja to nesajūtat) iztēlojieties, ka pastāv kāda ēteriska substance, kas savieno jūsu plaukstas kā mīksta karamele, kuru varat pastiept. Nemainot roku pozīciju citiem vārdiem, ļaujot tām palikt normālā anatomiskā pozīcijā -, sajūtiet enerģiju pārvietojamies un pastiepjamies. Lai šo jauno sajūtu labāk iepazītu, pirms sākat stiepšanu, vēlams kādu brīdi ar rokām veikt lēnas apļveida kustības. Šis process kalpo arī tam, lai noteiktu roku stāvokli vienai pret otru, kādā šī sajūta ir visspēcīgākā. Saglabājot rokās šo sajūtu, lēnām papletiet tās, paturot prātā, ka katrs "ēteriskās karameles" gals ir pievienots jūsu plaukstām: viens labajai, otrs kreisajai. Lēnām attālinot plaukstas vienu no otras un tādējādi stiepjot šo karameli, jūs varēsiet sajust šādas vilkšanas ēteriskumu. Ja sajūta mazinās, no jauna satuviniet rokas un atkārtojiet apļošanu, līdz tā atkal ir klāt. Tad atkārtojiet stiepšanu.

Kamēr vēl tikai sākat apgūt šo procesu, nav vajadzības pēc straujām kustībām. Veltījiet tam laiku. Rotaļājieties ar to. Vēlāk, jau strādājot ar pacientiem, vajadzētu atcerēties, ka uz jums gulstas tikai viena atbildība: nepārprotami saņemt un sajust. Tieši to jūs darāt patlaban.

Kad nu esat ticis tik tālu, nākamais solis būtu sākt strādāt ar kaut ko vai kādu, kas atrodas starp jūsu rokām. Sāciet ar to, ka šis cilvēks tur savu roku starp jūsu rokām, un atkārtojiet iepriekš aprakstīto vingrinājumu. Pēc tam jūs varat to attīstīt, novietojot rokas abpus kāda cilvēka augumam un atkal atkārtojot augstāk aprakstīto vingrinājumu. Atcerieties, procesam nāks par labu, ja šī cilvēka roka vai augums jūsu apziņā neeksistēs. Jūs vienkārši ļausiet enerģijai pārvietoties starp savām rokām, necenšoties raidīt to cauri viņējām.

Slīdēšana

Nākamais jums veicamais vingrinājums saucas slīdēšana. Iztēlojieties, ka telpa, kurā stāvat, ir pilna ar ūdeni, kas sniedzas jums līdz krūtīm. Novietojiet rokas normālā anatomiskā pozīcijā un tad ļaujiet tām slīdēt pa ūdens virsu. Sajūtiet kā ūdens tās ceļ. Ļaujiet sev sajust arī virsmas pretestību, tai viegli atduroties pret jūsu plaukstām. Ievērojiet dažādās sajūtas, kuras uztverat vingrinājuma gaitā. Strādājot ar pacientu, šis ir viens no veidiem, kā izveidot saikni ar viņa enerģētisko lauku. Ja tas tiek veikts pareizi, vairumam cilvēku tiek ierosināta tā saucamo reģistru (nevilšu fizisku reakciju bieži vien labi pamanāmu) parādīšanās.

Neizdodas tātad pārāk cenšaties

Sākumā būs reizes, kad jūs nebūsiet īsti pārliecināts par enerģijas klātbūtni. Vienīgais gadījums, kad tā nenāk, ir tad, ja jūs baidāties, ka tā nenāks, vai arī, ja pārlieku cenšaties. Tiklīdz enerģija aktivizēta, tā plūst caur jums. Tā jau ir šeit. Jūs to nekad nepazaudēsiet. Ja nu jūs tomēr piemeklējis nedrošības mirklis, lēni paceliet acis augšup, palūkojieties uz vienu, tad uz otru pusi. Šāds acu stāvoklis bieži novērojams tad, ja kāds, runādams pa telefonu, cieši ieklausās sarunu biedrā. Tas rada piekļuvi tai smadzeņu daļai, kura klausās un interpretē, ne tikai ar ausīm, bet ar visu savu būtību. Necentieties sūtīt enerģiju; tā nav ne piespiežama, ne pastumjama. Tā ir saņemama. Tā ir "saklausāma" ar citādām maņām.

Ja pagaidīsiet, kamēr saņemsiet un sajutīsiet enerģiju, vairumā gadījumu to sajutīs arī otrs cilvēks. Pacienti jums šīs sajūtas apliecinās. Tas ir viens no veidiem, kā uzzināt, ka enerģija ir klāt; jums tā ir. Ar laiku šī sajūta jums kļūs tik pazīstama kā vēja vai ūdens lāses pieskāriens ādai.

Lai ari jūsu uzmanība koncentrēta uz "saņemšanu", šie vingrinājumi ietver arī "sūtīšanas" elementu. Atcerieties: tie domāti jūsu uztverīguma asināšanai. Kad būsiet to pienācīgi attīstījuši, manāmi paaugstināsies arī jūsu spēja ieraudzīt un atšķirt.

DIVDESMITĀ NODALA trešais partneris

"Nekas no tā, ko jebkad esam iztēlojušies, nesniedzas pāri mūsu spēkiem, tikai pāri mūsu tagadējai pašizziņai."

Teodors Roužeks

Uzgaida

Jūs esat aktivizējis rokas, atklājis, kā sajūtat enerģiju, un iemācījies ar to rotaļāties un saturēt to ar roku kustībām. Tagad jūs esat gatavs lūkot, kas notiks, ja iesaistīsiet šajā vienādībā vēl trešo partneri pacientu. Kā iekļaut pacientu enerģijas plūsmā starp sevi un Visumu? Kādas reakcijas varat sagaidīt — gan no pacienta, gan sevis?

Pirms atbildu uz šiem jautājumiem, ļaujiet man apliecināt, ka patlaban būs vieglāk, ja "pacients" būs jūsu paziņa, kam nav iebildumu apgulties un ļaut, lai ar viņu vingrināties. Savus pirmos seansus organizējiet tā, lai ne jūs, ne otrs cilvēks tajos neko nezaudētu un arī nesaņemtu. Citiem vārdiem, praktizējieties ar kādu, kurš nav dedzīgs dziedniecības piekritējs, bet nav arī apņēmies pierādīt, ka jums nekas nesanāks. Iesaku vienkārši pateikt kādam draugam: "Vai zini, es izlasīju neparastu grāmatu… Vai es drīkstētu uz brīdi aplūkot tavu roku?" Ja viņš ir ar mieru, paceliet savas rokas abpus viņējām un uzsāciet vingrinājumu "sajust, atrast, izplest". Tiklīdz sajūtat savās rokās reakciju, pajautājiet, ko jūt jūsu partneris. Tam nav jābūt cilvēkam, kuram patiesi vajadzīga dziedināšana lai ari labums no seansa būs ikvienam, kas tajā iesaistīts. Dariet to viegli. Vismazāk jums vajadzīgs "kaut ko darīt" vai "izpildīt" ar piespiešanos. Necentieties arī šo cilvēku ietekmēt, stāstot, kas, pēc jūsu domām, viņam būtu jājūt. Vienkārši rotaļājieties. Sajūtiet, atrodiet, izplatiet. Pagaidiet, līdz enerģija ierodas, tad virziet to. Un ieklausieties ar rokām. Ieklausieties… ar citādām manām.

Ja atrodaties brīvā gaisotnē, varat palūgt, lai jūsu draugs apguļas uz muguras uz masāžas galda vai kur citur, kur nu esat nolēmis. Lai šis cilvēks aizver acis un vienkārši vēro, nemēģinot piedalīties notiekošajā ar kādām konkrētām domām, bet vienkārši ievērojot, kad ir kaut kas, ko ievērot, kā arī tad, kad nekā tāda nav; lai viņš guļ, it kā viņam būtu trāpījies negaidīts īss atpūtas brīdis, un ļauj visam notikt.

Es neuzstāju, lai jūsu partneris padara savu prātu gluži tukšu un cenšas nedomāt neko. Ar neko nedomāšanas principu cilvēkiem allaž ir problēmas. Prāts mūždien atrodas darbībā. Iesakiet viņam vienkārši pamanīt visu, kas pievērš uzmanību. Tādējādi viņš tiks nodarbināts un tiks arī atvieglots stress, kāds bieži rodas, cenšoties neko nedomāt… un konstatējot, ka nav saprašanas, kā to panākt. Vediniet viņu virzīt savu uzmanību paša ķermenī, ļaujot tai tur klejot. Pamanot kaut ko vairāk vai mazāk neparastu, jūsu draugs būs pietiekami nodarbinājis savu prātu, lai neapmaldītos mentālos "vajadzētu" un "nevajadzētu".

Tagad esat gatavs sākt.

Radīt apstākļus

Kā jau to iepriekš tikām apsprieduši, daudziem pacientiem liela daļa rekonektīvās dziedniecības pieredzes saistās ar dažādajām sajūtām, kas tos piemeklē seansa laikā. Taču savs labums no tā ir arī dziedniekam, proti, gandrīz visi pacienti, kad ar tiem strādājat, uzrāda labi pamanāmas izpausmes. Būs arī pacienti, kuri dzirdēs, redzēs vai saodīs telpā ko tādu, ko neviens cits nesajūt. Jums šajā procesā nekādi nevajadzētu iejaukties, tāpēc, kā jau iepriekš minēju, nevalkājiet vaļīgu apģērbu, jo ar katru jūsu izdarīto kustību tas var skart pacientu; neļaujiet saviem matiem brīvi krist pār gulošo, neuzmanīgi skarot tā matus, seju vai ķermeni; nelietojiet smaržas, nedz arī izsmidziniet tās telpā, neatskaņojiet mūziku un savā nodabā nedungojiet, nepieļaujiet arī nejaušu ēnas krišanu uz pacienta plakstiņiem. Paturot to visu prātā, ir laiks atkal nodoties rotaļai — tikai šoreiz ar partneri.

Virzāmies gar ķermeni

Vispirms nostājieties līdzās pacienta ķermenim. Cik tuvu būtu jāstāv? Pēc tam kad esmu panācis savienojumu ar pacienta enerģētisko lauku, man patīk turēt rokas jebkurā vietā vienas līdz vairāku pēdu attālumā no viņa ķermeņa. Vai, man attālinoties, enerģija kaut kā mainās? Jā. Tā top spēcīgāka. Kāpēc tas tā notiek? Es nezinu!

Pievirzieties savam pacientam tuvāk, tad atvirzieties tālāk, iepazīstot ar to saistītās sajūtas un vērojot uz galda esošā cilvēka reakcijas. Pacienta acis ir aizvērtas, taču jums, vadot rekonektīvās dziedniecības seansu, gan jātur tās vaļā. Jūsu acis ir neatņemama dziedināšanas procesa daļa, un tām ir daudz būtiskāks uzdevums, nekā pētīt telpas sienu perpendikularitāti. Sekojiet enerģijai. Ļaujiet, lai tā jūs vada. Vērojiet, kā jūsu kustības ietekmē izpausmes. Vērojiet, kā to pārmaiņas atbilst sajūtu intensitātes un rakstura atšķirībām jūsu rokās un ap tām. Iedzīvojoties šajā procesā, jūs sāksiet pamanīt sajūtu izpausmes iekšējas dinamiskas reakcijas -, kas parādīsies arī jūsu ķermenī.

Pie kuras pacienta ķermeņa daļas jums vajadzētu piestrādāt vispirms? Pie galvas? Rokām? Vai varbūt labāk sākt ar kādu noteiktu čakru? Tam nu patiešām nav nekādas nozīmes. Es visbiežāk sāku ar galvas vai krūšu apvidu. Nav nekas neparasts ari sākt ar kājām. Tas atkarīgs no intuīcijas, un bieži vien to ietekmē arī leņķis, kādā varat pieiet pacientam. Citiem vārdiem: nepiešķiriet šim jautājumam daudz vairāk apzinātas uzmanības kā tam, vai pieiet no labās vai kreisās puses krēslam. Jo vairāk iepriekš apdomātas analīzes jūs tajā ieliksiet, jo vairāk attālināsiet sevi no atklāsmes prieka.

Ja izvēlēsieties sākt ar ķermeņa augšdaļu, nostājieties tā, lai, turot rokas brīvi izstieptas normālā anatomiskā pozīcijā, jūs varētu ērti novietot plaukstas abpus pacienta galvai. Tagad uzmeklējiet enerģiju vai, pareizāk sakot, ļaujiet, lai tā uzmeklējūs. Un atkal sajūtiet, atrodiet, izplatiet jūtiet tirpas, karstumu vai aukstumu, vai ko citu, kas raksturīgs tieši jums. Neprātojiet, vai jūsu jušana ir pareiza. Lai kas tā būtu par sajūtu, tā būs pareizā. Nav svarīgi, ko jūs sajūtat, bet — ka vispār sajūtat. Tiklīdz tas noticis, mazliet pastrādājiet ar enerģiju pastaipiet karameli vai padanciniet atsperi.

Tagad, turot rokas tikpat brīvi, viegli pārvietojiet tās uz iekšu un āru vai veidojiet ar tām nelielus apļus. Mainiet, kombinējiet un salāgojiet, līdz panāksiet saplūsmi. Tas ir jūsu dabiskais ritms. Tagad jūsu enerģija pacēlusies citā pakāpē un jūsu esība sasniegs līdz šim nepazītas izpratnes dzīles un savienos jūs ar šo spēku vienā veselumā. Jūs atradīsiet ritmu, kas palielinās viļņa garumu, un tas savukārt vairos caur jums plūstošo spēku. Šis instruments, šī enerģijas palielināšanas skala ir jūsu, un jūs to varat kontrolēt.

Ja esmu pie pacienta galvas vai kājām, tad sākumā parasti veidoju ar rokām vertikālus apļus, bet, ja manas rokas ir virs viņa ķermeņa, tad horizontālus. Citkārt ļauju vienai vai abām rokām brīvi klejot, veicot pētījošas kustības. Necentieties to pārāk analizēt, gluži vienkārši ļaujiet, lai jūsu roku kustības vada instinkts.

Patlaban jūs attīstāt kontaktu vai saziņu starp savu un sava pacienta enerģētisko lauku. Jūs savienojat savu enerģiju ar viņējo un ar to, kas atrodas Visumā. To spēj sajust ne tikai pacients, arī jūs pats dažkārt vienā rokā sajutīsiet otras kustību.

Piemēram, iztēlojieties kādu guļam uz muguras uz jūsu galda; jūs stāvat pa kreisi no pacienta un lūkojaties uz viņu. Paceliet kreiso roku ar lejup pavērstu plaukstu un, veidojot nelielu apļveida rakstu virs gulošā kājām, ļaujiet, lai jūsu rokā ieplūst spēcīga, koncentrēta sajūta. Nedaudz pastiepiet to uz priekšu un izbaudiet velkošās sajūtas intensitāti. Tagad paceliet labo roku un novietojiet to apmēram puspēdu virs pacienta krūtīm. Atkal sāciet ar mazām apļveida kustībām, tad veiciet pastiepšanu augšup. Saglabājot abās rokās šo "vilkšanu" vai "stiepšanu", ievērojiet, cik spēcīgi varat uztvert savas labās rokas apļveida rakstu, enerģijai virpuļojot kreisās rokas plaukstā. Sasniedzot šo paaugstināto jutīguma pakāpi, jūs sākat apzināties jaunas atgriezeniskās saiknes pakāpes. Tas ir nākamais solis jūsu ceļā uz meistarību, un atgriezeniskā saikne šajā posmā ir ārkārtīgi noderīga. Tā ir jūsu būtne, un enerģija strāvo jums cauri. Jūs neesat tikai daļa šajā apmaiņā, jūs esat tās dalībnieks. Tas nenotiek kaut kur ārpus jums, tas notiek jūsos.

Jūs pirmo reizi iesaistāt procesā kāda cita enerģiju. Tas, ko jūs jūtat, ir saplūšana, un šī saplūšana ļauj jums iegūt daudz dziļāku izpratni ne tikai par dziedināšanu, bet arī par dzīvi.

Bez iejaukšanās

Atslēgvārds, kas iepriekš jau pieminēts, ir saplūsme. Vēl viens gaismas pilns vārds ir esība. Senāki pasaules uzskati tādi, kas vairāk balstīti blīvajā matērijā, līdz ar visnotaļ šauro priekšstatu par mūsu it kā četrdimensiju eksistenci, brīdinās jūs, ka cilvēka fiziskais ķermenis var aizkavēt enerģijas plūsmu vai vismaz traucēt tai. Nereti jūs redzat "dziedniekus", kuri, atrazdamies ilūziju varā, mēdz griezt savu pacientu otrādi vai apkārt, "lai tiktu pie otras puses". Nekādas otras puses nav. Tā ir tikai bailēs sakņota ilūzija. Dzīvai cilvēciskai būtnei, kas atrodas jūsu priekšā, nav nekādas iespējas traucēt rekonektīvās enerģijas plūsmu. Patiesībā tā ir mijiedarbības neatņemama sastāvdaļa. Tieši viņa esība ir tā, kas iedzīvina šo jauno saplūsmi. Šis cilvēks ne vien līdzdarbojas; enerģijas plūsmu viņš nespētu bloķēt pat tad, ja spēlētu augstākajā futbola līgā.

Iespējams, jums šāda informācija šķiet nedaudz dīvaina. Ļaujiet, lai paskaidroju to no fizikas viedokļa. Ja no cilvēka ķermeņa tiktu izspiests viss tukšums, iegūtais matērijas gabaliņš būtu proporcionāls golfa bumbiņai tukša futbola laukuma vidū. Vai arī iedomājieties šādi: ja ūdeņraža atoms tiktu izplests līdz šī futbola laukuma izmēriem, tā kodols būtu golfa bumbiņa, bet elektroni riņķotu kaut kur gar laukuma malu. Un vidū nav nekā cita kā vien tukša telpa pietiekami daudz vietas, lai ļautu enerģijai ceļot starp jūsu rokām.

Dariet tā, kā jums šķiet pareizi

Šajā brīdī jūs un jūsu pacients atrodaties vienā un tajā pašā enerģijas laukā. Uzsāciet lēnu kustību gar viņa ķermeni. Ļaujiet savām rokām turpināt kustēties enerģijas plūsmā. Kurā virzienā jums labāk pārvietoties? Kurā vien jums šķiet pareizi. Kā kustināt rokas: vai veidot ar tām apļveidīgas, stiepjošas vai slīdošas kustības? To lai jums pasaka jūsu rokas. Jūs mijiedarbojaties ar pašu dzīvības spēku. Jūsu enerģija pastāv tajā ietekmes sfērā, kas ir noteicoša jūsu atšķirīgās ietekmes sfēras izpratnei. Jūs nesat tās spēku dažādā un multidimensionālā veidā.

Jūs esat saņēmējs. Tas nav apzināts, prāta diktēts process. Drīzāk ir tā, it kā jūs kaut kur ietu. Jūs zināt, ka ejat no viena punkta uz otru, taču iedams nedomājat: tā, tagad es pacelšu kreiso kāju, likšu to pie zemes vispirms uz papēža, tad uz pirkstgala; tagad es pārvietošu svaru uz priekšu un pacelšu labo kāju, liekot pie zemes papēdi, tad purngalu… Nē, jūs vienkārši ejat.

Ja jums ir kādas grūtības, atcerēsimies vingrinājumu vienā no iepriekšējām nodaļām. Atkal iztēlojieties, ka runājat ar kādu pa telefonu. Nedaudz paceliet acis uz augšu un sāņus. Tagad jūs cieši ieklausāties. Vai atceraties? Ieklausieties savās rokās! Vienkārši pievērsiet tām uzmanību nedomājot par to, ko jūtat. Neanalizējiet to. Neinterpretējiet. Vienkārši sajūtiet.

Lai to nedaudz ilustrētu, pastāstīšu jums, ko es daru parasta dziedināšanas seansa laikā. Es sāku ar kājgaļu, ar vienu roku izdarot apļveida kustības iepretī pacienta kāju pēdām. Tas rada sajūtu, it kā es kaut ko maisītu, kaut gan patiesībā es pat īsti nezinu, kāpēc visbiežāk sāku seansu tieši šādi. Tas nav apzināts lēmums, un ar atbilstošu frekvenci es tiklab varu sākt virs pakauša, kā arī virs vēdera apvidus. Apļveidīgā vai maisošā kustība paaugstina manu sākotnējo sajūtu; tas ir līdzīgi kā nedaudz pakustinot kāju pirkstus, kad tie tikko iemērkti ezerā vai peldbaseinā.

Parasti sāku ar to pacienta ķermeņa apvidu pārlūkošanu, kuri sniedz man spēcīgāko atgriezenisko saikni. Pacienta acis tajā brīdī vēl var būt vaļā, un, kamēr es ar vienu roku veicu apļveida kustību, bet otra "velk" un "stumj", mēs pat varam sarunāties. Beidzot es lūdzu pacientu aizvērt acis un atslābināties. Tad es turpinu.

Lai jūsu labā roka zina, ko dara kreisā

Starp citu, es reti kad abas rokas kustinu sinhroni. To darot, mēs radām kustības rakstu paša raksta dēļ. Kā to var zināt? Iedomājieties stikla tīrītājus tie kustas vai nu paralēli viens otram, vai pretējos virzienos, taču vienmēr stingri sinhroni. Šis raksts ir iedarbīgs tāpēc, ka stikla tīrītājiem visas lietus lāses ir vienādas. Taču mums tas necik noderīgi nebūs. Viens ķermeņa apvidus vai apgabals zem mūsu rokām "uzvedīsies" tā, cits pavisam atšķirīgi. Tā kā it visam piemīt savs neatkārtojams raksturs, mēs pret šo procesu nebūsim patiesi, ja to ignorēsim un kustināsim rokas tikai pašas kustības dēļ.

Pieņemsim, ka jūs sēžat tumšā kinoteātrī. Jūsu dzēriena pudele atrodas uz grīdas jums pie kājām, bet popkorna maisiņš ir klēpī jiisu draugam, kurš sēž no jums pa labi. Aizveriet acis un sajūtiet vienlaikus dzērienu un popkornu. Ievērojiet, ka jūsu labās un kreisās rokas kustība ir savstarpēji nesaistīta. Tas tāpēc, ka esat ieguvis sajūtu, kura ļauj jūsu rokām darboties katrai atsevišķi, reaģējot uz divās dažādās vietās esošu atšķirīga blīvuma un formas objektu raidītajiem sensoriskajiem impulsiem. Ja abas jūsu rokas veiks vienādu kustību rakstu, popkorns izbirs jūsu draugam klēpī, bet tie, kas sēž jums priekšā, tiks nolaistīti ar limonādi. Varat iztēloties arī pianistu vai ģitāras spēlētāju, kura rokas, katra darīdama ko citu, tomēr darbojas vienoti, panākot vēlamo harmonisko rezultātu.

Tāpat arī, virzoties gar pacientu, "ieklausieties" savās rokās. Esiet vērīgs pret enerģijas sajūtu variācijām. Ja konstatējat, ka enerģija kļūst stiprāka vai vājāka vai kā citādi mainās, parotaļājieties ar to izstiepiet to, mijiedarbojieties ar to. Pavērojiet, vai tā šķiet kūsājoša kā džakuzi strūkla vai gāzētā ūdens burbulīši, vēsa un gaisīga kā vējiņš vai karsta un vieliska, it kā pirkstu gali būtu iemērkti karstā vaskā. Lai ari kas pacienta enerģijā piesaistītu jūsu uzmanību, apstājieties un parotaļājieties ar to taču bez jebkādiem konkrētiem mērķiem. Koncentrējieties procesam, nevis rezultātam. Vienkārši rotaļājieties ar to, cik ilgi jums tas šķiet interesanti un rosinoši. Tad pārvietojieties.

Vienlaikus pievērsiet uzmanību pārējam pacienta ķermenim. Vērojiet pacienta acis, tomēr nenolaižot skatienu no visa cita. Vislabākais jūsu prasmes apliecinājums būs spēja apzināt visas pacientā notiekošās pārmaiņas un samērot tās ar sajūtu savās rokās.

Tas ir ārkārtīgi svarīgi, jo nodrošina to, ka nejaušas vai iedomātas sajūtas savās rokās jūs nesajauksiet ar patiesu enerģijas plūsmu un tās saskaņošanos.

Biežāk sastopamās izpausmes

Kā jau iepriekš minēju, izpausme ir nevilša fiziska vai psiholoģiska reakcija uz noteiktām frekvencēm. Šīs izpausmes ir tikpat dažādas un nejaušas kā sajūtas, ko dziedināšanas seansos piedzīvojam mēs paši. Nepastāv kaut kāda viena konkrēta izpausme. Dažu pacientu izpausmes ir spēcīgākas, citu vājākas, tomēr pastāv visnotaļ lielas izredzes, ka tad, kad būsiet nodibinājuši savienojumu, tas kļūs redzams pacienta uzvedībā. Virzot savas rokas, pētot šīs saziņas sarežģītību un atklājot aizvien vairāk, izpausmes mainīsies ne tikai pēc to intensitātes, bet arī pēc rakstura. Semināros daži brīvprātīgie reaģē tik spēcīgi, ka tas saskatāms pat cilvēkiem auditorijas galā, tostarp citiem šīs izpausmes ir tik maigas, ka tās saskatīt var tikai pirmajās rindās sēdošie. Tiklīdz jūs un jūsu pacients esat enerģijas apņemti, ir ļoti ticams, ka sāksiet skaidri saskatīt izpausmes.

Lai kādas būtu šīs izpausmes vai reakcija, pieņemiet to, nedefinējiet un nepiešķiriet tai konkrētu nozīmi. Tās ir automātiskas reakcijas, pārsvarā tikpat refleksīvas kā ceļgala noraustīšanās zem daktera āmuriņa. Asaras var liecināt tiklab par prieku, kā arī par žēlabām vai par atbrīvošanos no sāpēm. Izpausmes ir visnepārprotamākā norāde, ka esat atradis labu "vietu" enerģijas laukā vietu, kur savienoties.

Jūs pamanīsiet jo vairāk strādāsiet ar apvidu, kas izraisījis izpausmes, jo spēcīgāk pacients tieksies to atklāt. Un, kad šī izpausme pavājinās vai jūsu interese par to sāk mazināties, pārvietojieties uz citu apvidu un meklējiet ko citu. Ko tad īsti šīs nevilšās izpausmes nozīmē? Tās ir norādes, ka cilvēks uz galda ir nokļuvis vietā, kur tiek lemts par viņa dziedināšanu.

Ir trīs punkti, kuriem pirmajā acu uzmetienā citam ar citu nav nekā kopēja. Pacienta simptomu novietojums; vieta, virs kuras jūs turat savas rokas; un vieta, kurā parādās pacienta izpausmes. Citiem vārdiem, izpausmēm bieži vien nav tieša sakara ar ķermeņa apvidu, kurā, domājams, atrodas pacienta savainojums vai kaite.

I'iemērām, var gadīties, ka, darbojoties pēdu tuvumā, cilvēks tiek atbrīvots no galvassāpēm, rezultāts būs tāds pats, kā darbojoties ap viņa galvu. Darbošanās galvas tuvumā kādam var izraisīt dzirdes atjaunošanos, un tas notiek tikpat viegli kā tulznu izzušana. Izpausmes var būt tiklab sejā, kā ceļgalos. Nav nozīmes, kur tieši jūs stāvat vai kur turat rokas. Jūsu uzdevums ir atrast pacienta enerģētiskajā laukā vietu, kas piesaista interesi, un rotaļāties ar to, līdz pārņem sajūta, ka jāpārvietojas kur citur. Kāpēc vietai jāieinteresē? Tāpēc, ka šī interese saglabās jūsu klātesamību un savienojumu ar pacientu. Un ikreiz, pārvietojoties uz citu ķermeņa vietu, jūs šo savu klātesamību un savienojumu atjaunosiet.

Jā, tas patiešām ir viss, kas jums darāms. Sajūtiet konkrētās vietas enerģiju, tad rotaļājieties ar to, atklājiet un izpētiet to bez noteiktām gaidām un nolūka. Enerģija rezonē jūsu rokās un jūsu iekšējā būtībā. Tā nemitīgi riņķo. Tuviniet savas rokas vienu otrai un attāliniet tās, veidojiet ar tām apļus un dariet visu, kas jums tajā brīdī šķiet pareizi vai pastiprina savienojumu. Nevicinieties pa gaisu, nedz arī mēģiniet izdarīt kādas pašmērķīgi "daiļas" kustības. Uzturiet savā apziņā sajūtas, kas rodas saskarē ar pacienta izpausmēm. Jūs pamanīsiet: jo vairāk strādāsiet ar kādu vietu, jo spēcīgāka kļūs izpausme… vai bez esošajām parādīsies vēl citas un pievienosies kopīgajai simfonijai. Jūs diriģējat enerģiju, veicinot "harmonisku saplūšanu" ar dzīvi, kurai patlaban pieskaraties.

Turpmāk aplūkotas dažas biežāk sastopamās izpausmes.

Ātras acu kustības

Ātras acu kustības, kas vairumā gadījumu mēdz būt pacienta sākotnējā izpausme, norāda uz pārsteidzošu pretrunīgumu, jo, lai arī šo cilvēku bieži pārņem brīnumaina miera sajūta, ārēji viņš nepavisam nešķiet mierīgs. Līdzīga šķietamība ir, aizmigušam cilvēkam ieejot sapņa fāzē. Rekonektīvās pieredzes saņēmējam iemesls gan ir gluži cits, jo pacients nebūt nav aizmidzis. Ar rekonektīvajām frekvencēm saistītajām ātrajām acu kustībām mēdz būt daudz un dažādas izpausmes. Reizēm tā ir tikai viegla plakstiņu notrīsēšana, citkārt tā ir visnotaļ spēcīga. Reizēm tā ir strauja, reizēm lēna. Parasti šī kustība ir noturīga, bet reizēm to ir grūti pamanīt. Apmēram pusei cilvēku kustas plakstiņi; otrai pusei kustīgi ir paši acāboli. Reizēm acābols kustas lēni, gandrīz kā klejojot, citkārt tā ir ātra šaudīšanās turp un atpakaļ. Reizēm viena vai abas acis ir puspavērtas, taču biežāk tās ir ciet. Šāda acu kustība parādās gandrīz vienmēr. Taču neatkarīgi no tā, vai ātrās acu kustības ir vai nav parādījušās, pacients gandrīz vienmēr pilnībā apzinās notiekošo.

Izmaiņas elpošanā

Arī izmaiņas elpošanā ir viena no sākotnējām izpausmēm, kas parasti parādās vai nu tūlīt pēc acu kustībām, vai reizē ar tām. Tās var izpausties dažādos veidos: elpa var kļūt ātrāka, dziļāka vai saraustītāka vai arī parādās tas, ko es dēvēju par "šņākuļošanu". Šo apzīmējumu esmu devis savdabīgam elpošanas veidam, kas rodas tad, kad lūpas ir atslābušas un viegli pavērtas tā, ka katru izelpu pavada maigs, kluss šņāciens. Šņākuļošanas paveids ir elpošana caur mutes kaktiņu, kad šnācieni nāk tikai no viena mutes kaktiņa.

Mēdz būt arī krākšana, kas atšķiras no parastās vienīgi ar to, ka pacients ir nomodā un apzinās, ka izdod šo skaņu.

Reizēm cilvēks var pilnīgi pārstāt elpot! Ticat vai ne, bet tā ir pati vēlamākā reakcija augstākā vienotības pakāpe, kādā var pieredzēt Visuma mieru un klusumu. Kad būs pienācis īstais brīdis, elpošana atsāksies.

Visām šīm elpošanas izmaiņām cauri vijas nepārtrauktības pavediens — vēdiskais jēdziens samadhi, kas attiecināms uz vienotības, saskaņas un svētlaimes stāvokli. Pabijis šajā stāvoklī, cilvēks bieži ziņo, ka nav bijis ne aizmidzis, ne nomodā, tomēr sajūta bijusi reālāka nekā abos mums pazīstamajos stāvokļos. Daudziem, kuri pieredzējuši apziņas pārveidošanos, notikušas izmaiņas elpošanā. Lai ari samadhi jēdziens tiem parasti ir svešs, pacienti nereti apraksta ļoti līdzīgu stāvokli, kuru apzinājušies, daļēji pateicoties izmaiņām un dīvainībām elpošanā.

Atsevišķās situācijās jums nāksies balansēt uz zināmas robežas. Jums neviens nav jāietekmē, stāstot, kas tam sagaidāms, taču jūs nevēlaties arī, lai pārlieku negaidīta pieredze liktu pacientam patvaļīgi pārtraukt seansu. Vairumu ļaužu, piedzīvojot elpošanas izmaiņas, pārņem tāda svētlaime, ka viņi vienkārši izbauda šo ekstāzi. Paretam tomēr kāda loģiskais prāts var likt tam šķēršļus. Apjautis, ka neelpo, šāds cilvēks, pat ja sajūta tajā brīdī ir brīnumjauka, centīsies piedabūt sevi atsākt elpot. Ja pēc seansa jums tas tiek darīts zināms, dodiet šim pacientam padomu priekšdienām, paskaidrojot, ka šādi cilvēks ir pilnīgā drošībā un tam nepavisam nav jācenšas piespiest sevi atsākt elpot. Nav izslēgts, ka dziedināšanas procesa gaitā reizēm uz brīdi apstāsies arī jūsu elpa, jo jūsu pieredzē jāiekļauj šis pilnīga miera stāvoklis, kas atspoguļo jūsu pilnīgo saplūsmi ar "vienotību", ko tajā brīdī piedzīvojat. Kad jūsu pacientam pienāks laiks atsākt elpot, viņš to darīs. Pavisam noteikti.

Rīšana

Rīšana šajā izpausmju rindā parasti ir trešā. Nereti notiek rīšanas kustību biežuma un/vai intensitātes pieaugums. Tā var ilgt visu seansa laiku, tomēr parasti vērojama tikai sākumā. Tā ir samērā bieži sastopama izpausme un, ja tā parādās, tad parasti notiek seansa pirmajās minūtēs, tomēr tās parādīšanās biežums ir retāks un intensitāte mazāka nekā ātrajām acu kustībām un izmaiņām elpošanā.

Asaras

Pārsteidzoša izpausme ir piepeša asaru parādīšanās. vŠķietami bez jebkādiem priekšvēstnešiem cilvēka acīs sariešas asaras, tās pil un visbeidzot nerimtīgi plūst pār vaigiem, taču pacienta sejā tajā pašā laikā lasāma viena vienīga svētlaime. Asaras ir reakcija uz pieskaršanos Patiesībai, ieraugot un atceroties šo Patiesību. Cilvēks ierauga Patiesību kā vietu — vietu, no kuras mēs visi esam cēlušies un kurā visi atgriezīsimies; vietu, ko, kā šķiet, neesam redzējuši veselu mūžību. Saņemot Patiesības svētīgo pieskārienu un kaut tikai mirkli sazinoties ar to, jūsu jūtas tiek saviļņotas; jūs pārņem īsto Māju sajūta un apjēga, ka drīz mēs atkal tajās atgriezīsimies.

Smiekli

Reizēm cilvēks uz jūsu galda izplūdis nevaldāmos smieklos. Iespējams, viņš jums teiks, ka nezina, kāpēc smējies. Būtu labi likt viņam saprast, ka arī smieties ir jauki. Ja pacients nejutīs, ka šāda viņa reakcija ir pieņemama, viņš, visticamāk, smiesies vēl trakāk, un tas var traucēt seansu, vājinot tā eksperimentālo aspektu. Verbāli dota atļauja smieties parasti liek smiekliem apsīkt, tiklīdz tie sākušies.

Pirkstu kustības

Izpausme, kas daudzos gadījumos liek sevi gaidīt vairākas minūtes, ir pirkstu kustības. Nevilšas pirkstu kustības var notikt simetriski un nesimetriski, sinhroni un nesinhroni. Reizēm kustēsies abu roku pirksti, reizēm vienas. Reizēm abu roku pirksti kustēsies vienlaikus, reizēm vispirms sakustēsies vienas rokas pirksti, tad pievienosies otras. Seansam turpinoties, jūs bieži redzēsiet, ka kustībā iesaistīta visa plauksta un pat plaukstas locītava. Tas pats vau notikt arī ar kāju pēdām.

Galvas grozīšana un ķermeņa kustības

Reizēm pacienta galva lēnām pagriežas vai it kā tiek parauta uz vienu un/vai otru pusi.

Biežāk vērojamās ķermeņa kustības attiecas uz vēderu un krūtīm. Taču paretam jūs redzēsiet "lēkājam" arī rokas un/vai kājas.

Vēdera burkšķēšana

Bieži vien cilvēkiem seansu laikā "burkšk" vai izdod kādus trokšņus vēders sevišķi brīžos, kad virs šīs ķermeņa daļas atrodas

jūsu rokas. Iesaku pirms seansa sākuma darīt pacientam zināmu, ka tā ir gluži parasta parādība. Daži, ja tiem nav pateikts, ka kaut kas tāds ir sagaidāms, sajutuši vēdera burkšķēšanu, nespēj pilnībā izbaudīt seansu.

Ļaut visam iet savu gaitu un… jūsu atbildība

Veltīsim brīdi tam, lai apspriestu, kā ļaut visam iet savu gaitu. Lai arī ir tiesa, ka, raugoties no malas, nevarat īsti izprast, ko piedzīvo uz galda gulošais cilvēks, šim spēkam piemīt pašam sava gudrība pati Augstākā Gudrība. Tā zina, kas piemērots cilvēkam uz galda, savukārt mūsu ierobežotie, izglītotie, induktīvi orientētie prāti to nespēj.

Rekonektīvās dziedniecības seansi gandrīz vienmēr tiek uztverti kā patīkami, vērtīgi un neatkārtojami. Ārkārtīgi retos gadījumos kāds šo savu piedzīvojumu var traktēt citādi. Par viņu traktējumu jūs neesat atbildīgs. Lai vai kā, jūs vēlaties laist darbā mazumiņu veselā saprāta. Kā jau tikām runājuši: ja kāds uz galda raud vai atstāj fizisku ciešanu iespaidu, šis ārējās izpausmes reti kad atbilst tam, ko šis cilvēks iekšēji jūt. Cilvēki, kuri ķer pie sirds, baksta ar pirkstu debesis un dveš: "Es jau nāku, ak Visaugstais!", varbūt tomēr būtu jāapvalda. Ar laiku jūs iemācīsieties likt lietā savas uztveres un novērtēšanas spējas, lai izlemtu pārtraukt vai nepārtraukt seansu.

Kopš 1993. gada, kad sākās šī mana pieredze, bijušas tikai dažas reizes, kad esmu uzskatījis par vajadzīgu iejaukties. Pēc tam gan pacienti man teikuši, ka viss bijis brīnišķīgi un ka tie vēlētos seansu turpināt.

Patiesībā gan nevajadzētu būt nekādam iemeslam pārtraukt seansu, jo par starpnieku taču ir spēks, kas ir augstāks par mūsu saprašanu. Ja tomēr izlemsiet šādi rīkoties, sarunu vajadzētu sākt ar kādu maigu vārdu, kas šo cilvēku apvaldītu. Ja jūsu pacients tomēr nereaģē, varat saudzīgi izvest to no seansa, viegli vai spēcīgi, ja to prasa apstākļi — pieskaroties viņam tieši zem atslēgas kaula (vai pie pleca) un uzrunājot viņu vārdā. Ārkārtīgi retos gadījumos esmu jutis nepieciešamību vienlaikus ar iepriekš minētajām darbībām pāris reižu paraut pacientu aiz auss. Jums vajadzētu vedināt gulošo atvērt acis un turēt tās vaļā, līdz viņš atgūstas. Var noderēt arī tuvumā nolikta ūdens glāze.

Paretam gadās kāds, kurš izdziedināšanas faktu nav pamanījis. Arī par to jūs neesat atbildīgs. Dziedināšana var būt pieņēmusi veidolu, kas atklāsies tikai vēlāk, un var arī būt, ka tuvākajā nākotnē tā neizpaudīsies nekādā veidā. Kā jau iepriekš tiku stāstījis, uz jautājumu: "Vai katrs var saņemt dziedināšanu?" biju radis atbildēt: "Nē." Nu es vairs tā nedomāju. Es domāju, ka ikviens saņem dziedināšanu: tikai ne vienmēr tā ierodas ar taurēm un bazūnēm.

Ko jūs jutīsiet

Līdz šim esmu izgaismojis tikai dažas no sajūtām, ko varat pieredzēt rokās un ķermenī. Tas tāpēc, lai, virzoties uz priekšu, dotu jums laiku pašam izdarīt atklājumus. Tagad es labprāt piedāvātu jums nedaudz izvērstāku sarakstu, kur jūs drukātā veidā redzēsiet kaut to no tā, ar ko, bez šaubām, jau esat sastapušies savā evolūcijā uz transsensoriskumu. Attiecības un saziņa starp jums un enerģijām ir neatkārtojama, individuāla un ļoti cieša. Ir būtiski, lai jūs paaugstinātu sevī šo sajūtu atpazīšanu un apzināšanos, jo no šī iepazīšanas brīža jūs sākat attīstīt sevī meistarību. Prasmes līmenis, kādu jūs, pateicoties enerģijai, sasniegsiet, ir prātam neaptverams.

Lūk, dažas no praktiķu visbiežāk pieminētajām sajūtām.

Burbuļi: sīku, mazu gāzētā ūdens burbulīšu sajūta; vai arī biljarda vai tenisa bumbiņas lieluma burbuļi, kas lēkā jums pa plaukstu.

Ūdens: visbiežāk tas izpaužas kā sīkas lietus lāses.

Dzirksteļošana: Vai kādreiz esat domājuši, kāda ir sajūta, skarot brīnumsvecītes dzirkstis? Tā ir šī.

Un vēl citas bieži sastopamas sajūtas, ko varat pieredzēt.

•     Sausums

•    Aukstums

•     Karstums, aukstums, mitrums un sausums vienlaikus (Lai arī es īsti neprotu izskaidrot, reiz to izjutuši, jūs sapratīsiet, ko ar to esmu domājis.)

•    Vilkšana

•     Stumšana

•     Pulsācija

•     Elektrizētība

•     Magnētiskā vilkme

•     Magnētiskā atgrūšana

•     Gaisa blīvuma izmaiņas

>

•     Vējš (parasti vēss un noteikta virziena)

•     Izplešanās sajūta, it kā jūsu ķermenis plestos lielāks, reizēm tā tiek salīdzināta ar "kosmisko skafandru" vai "gaisa skafandru", kam ir jūsu ķermeņa forma, tikai tas ir krietni lielāks. Reizēm šī sajūta koncentrējas kājas vai rokas apvidū, reizēm tikai vienā ķermeņa pusē; citkārt tā aptver visu ķermeni.

Palikt kustībā

Turpiniet pārvietoties gar pacienta ķermeni, atrodot enerģijas punktus, kuros jums gribētos rotaļāties. Ja neko tādu nejūtat, varbūt par daudz cenšaties. Mierīgu garu turpiniet un gaidiet. Jums nav jāveic nekāds "priekšnesums", stiepjot rokas pret debesīm un melodramatiski piesaucot Dievu vai Garu, jums nav vajadzīgs nez kāds milzu inscenējums, lai atsauktu noteikto sajūtu. Vienkārši nomierinieties un sakiet sev: Nu labi, esmu pārāk stipri koncentrējies. Tagad atkāpšos un ļaušu sajūtai pašai ienākt manās rokās. Tad ļaujiet visam notikt. Atkal pievērsiet uzmanību rokām un gaidiet, līdz šī sajūta atgriezīsies. Tas ir tik vienkārši.

Sajūtiet, atrodiet un izpētiet to\ Prasmei augot, jūs varēsiet kustēties krietni ātrāk. Atraduši noteiktu vietu, palēniniet kustības un izziniet to. Saglabājiet kontaktu. Izceliet to, vairojiet un strādājiet ar to. Reizēm tieši vispamatīgākā izlūkošana ir tā, kas dod visspēcīgākos rezultātus. Virs uzietā apvidus jūs varat turēt gan abas rokas, gan tikai vienu, otrai pa to laiku slidot tālāk un meklējoi nākamo laukumu laukumu, kas izraisa jaunu interesi tā, ka abām rokām ir, kur darboties. Procesa gaitā ļaujiet rokām dzīvot pašām savu dzīvi izpaust savu zinātkāri.

Bet atcerieties jūs nemeklējat agrāk eksistējušus apvidus. Tas ir ļoti svarīgs aspekts, kurā spilgti izpaužas atšķirība starp šo jauno dziedināšanas līmeni, šo evolūciju un atsevišķu senāko "tehniku" diktētajiem ierobežojumiem un kļūdainajiem priekšstatiem.

Varbūt jūs kādreiz pagātnē esat apmeklējuši kursus, kuros dziednieks/instruktors paziņoja, ka mācīs jums "skenēšanu". Izslējies virs pacienta, instruktors plivināja gaisā rokas, vedinādams: "Palūkosimies, tas ir… ak, te nu tas ir, tieši šeit. Tagad visi sastājieties rindā un pavērosim, vai arī jūs to spējat sajust. Vai jūtat to šeit? Labi. Nākamais. Vai jūtat to šeit? Labi. Nākamais…"

Nu nav jau nekāds "tas" un nekāds "šeit". Nav tāda nekustīga "punkta", kas visiem būtu jāsajūt. Atcerieties, dziedināšana nesastāv no pacienta uz galda un dziednieka, kurš slejas pār viņu, raidot šī cilvēka ķermenī enerģiju vai meklējot kādu senāk eksistējušu sastrēguma apvidu. Šīs pārvērtības ir vienādība — un kā jebkurā vienādībā, mainot skaitļus, jūs nonāksiet pie atšķirīgiem iznākumiem. Līdzīgi arī: ja divi cilvēki centīsies atrast vienu un to pašu laukumu, viņi to neatradīs, jo šis laukums jau būs pārvietojies citur.

Atklājums, kā norāda zinātne, var būt radīšanas akts. Apvidus, kas atklājas man, nav tas pats, kas parādīsies jums. Uzietais apvidus ir rezultāts tai mīlestībai, sajūtām un saziņai, kas saista jūs, pacientu un Visumu. Un šajā trijsavienībā izpaužas mūsu Visuma mūžīgā un bezgalīgā būtība.

Daudzvirzienu savienojuma punkti

Pēc visa iepriekš minētā ļaujiet man piebilst, ka noteiktiem ķermeņa apgabaliem piemīt tieksme izpausties visspēcīgāk. jūs vēl arvien radāt vietas, taču varat arī doties auglīgākos šī lauka apvidos. Domājams, ka visspēcīgāko atbildi gūsiet, rotaļājoties ar enerģiju galvas virsas rajonā (to bieži dēvē par vainaga čakru), pieres vidū (to pazīst kā trešās acs apvidu), kā arī virs kakla, sirds, vēdera lejasdaļas, plaukstās un plaukstu locītavu virspusēs un apakšpusēs, pēdu virspusēs un jutīgajos punktos virs potītēm. Šos spēcīgi reaģējošos apvidus es dēvēju par savienojuma punktiem. Piekļuve cilvēka laukam, pievienošanās un saziņa ar to no šiem punktiem var būt ļoti vienkārša, turklāt nereti atklāj arī vislabāk saskatāmās izpausmes. Varat tos uzskatīt par sava veida informācijas apmaiņas "centriem".

Abpusēja dinamiska daudzpakāpju atgriezeniskā saikne

Atgriezeniskā saikne, ko saņemat no pacienta, kurš guļ uz jūsu galda, sniedzas tālāk par iepriekš aprakstītajām izpausmēm. Tā nav tikai daudzpakāpju, tā ir arī dinamiska un abpusēja. Vienā no pakāpēm esat jūs. Pieņemsim, ka jūs izplēšat enerģiju. Jūs piedzīvojat sajūtu. Jūs to pastiepjat vēl, un noteiktā veidā sakustas pacienta acis. Tā ir izpausme. Bet vienlaikus notiek kāpums arī jūsu sajūtās. Tādējādi jums ir skaidrs, ka acu kustību izraisa tieši tas, ko darāt.

Vienā atgriezeniskās saiknes pakāpē pacientam ir ārēja reakcija. Kādā citā pakāpē redzamu reakciju var nebūt, toties jums pašam ir iekšēja reakcija rokās vai ķermenī. Kombinējot tās abas, rodas dinamiska atbildes sistēma, kas padara iespējamu smalkregulēšanu. Tas ir kas vairāk nekā tikai sajust kaut ko un pamanīt otra cilvēka reakciju. Jūs esat "uzskaņots", lai sajustu, kas norisinās, un pamanītu mirkli, kad notiek pārbīde (skaidra, pamanāma pārbīde) jūsu maņās vai izjūtās, kas blaukš! ir vienlaikus ar pārmaiņu vai specilisku atbildes reakciju no pacienta puses.

|us ieejat paaugstināta vērīguma fāzē. Turpmāk prasmes izkopšana ļaus jums lietot savas rokas neatkarīgi vienu no otras, vienai rokai jūtot, ko dara otra. Citiem vārdiem: ar kreiso roku jūs n/.meklējat "ceļu" un atrodat noteiktu apvidu, tad ar labo šo ceļu turpināt un atrodat nākamo apvidu. Riņķojot ar labo roku, jūs sajūtat apļveida kustību kreisajā, kura pati šādu kustību neveic. Šo darbību laikā lauks ap cilvēku šķiet vēl vairāk aktivizējamies un jūs redzat pacientā spēcīgākas izpausmes.

Ne vien pēc tā, ko darāt, bet arī pēc tā, ko redzat un sajūtat saistībā ar savām darbībām, jūs varat noteikt, ka jaunais intensitātes līmenis, kādu pats esat sasniedzis, vistiešākajā veidā saistīts ar spēcīgāku un dramatiskāku reakciju no pacienta puses. Nereti tieši ar mazākām kustībām izdodas panākt iespaidīgāku reakciju. Un, kad jums šķiet, ka teju vai esat izgaisis ekstāzē, pacienta roka vai ceļgals pēkšņi "palecas". Tas ir tā, it kā šeit esoša subatomiska daļiņa būtu nekavējoties atbildējusi citur esošas subatomiskas daļiņas kustībai. Tas ir viens no priekšnoteikumiem, kas padara iespējamu dziedināšanu no attāluma, neklātienes dziedināšanu un dziedināšanas tālvadību.

Turpinot vērot pacientu, jūs varbūt necik daudz kustību neredzēsit, nedz arī manīsiet kādas izmaiņas savās rokās. Jūs turpināt lūkoties apkārt un blaukš! — atkal parādās iespaidīga acu kustība vai kāda cita izpausme, un tieši tajā brīdī pacients sajūt kaut ko savās rokās.

Jums jāpieņem fakts, ka daži pacienti uzrāda daudz vairāk izpausmju nekā citi. Tas nenozīmē, ka šajā reizē dziedināšana būtu bijusi labāka vai sliktāka nekā citkārt. Tas nenozīmē arī to, ka tā būtu efektīvāka vai mazāk efektīva. Tas ir gluži kā pērkot divas automašīnas. Vienas panelis aprīkots ar visām iespējamām mērījumu skalām RPM, eļļas spiediena rādītāju, tahometru, bremžu šķidruma līmeņa rādītāju -, varat vēl turpināt. Turpretī otrs ir jūtami vecāks braucamrīks, un tā instrumentu panelis jūs brīdina vienīgi par pārkarsušu radiatoru vai to, ka tūlīt izbeigsies degviela.

Mācība ir šāda: tas vien, ka no vecā auto saņemat vājāku atbildes reakciju, nenozīmē, ka tas brauks sliktāk par jauno. Tāpēc nevērtējiet savu darbu pēc tā, ko redzat.

Tomēr jums sevī jāattīsta uztverīgums, pieskāriena meistarība, lai pamanītu atbilstošo "jušanu". Paturiet acīs pacienta galvenās izpausmju zonas acis, elpu, rīšanu, tomēr jūsu redzei jābūt arī perifērai, lai tā spētu uztvert zīmes norādes, kas var parādīties roku un kāju pirkstos vai kur citur. Vienlaikus iemācieties pamanīt sajūtas, kuras pavada jūsu kustības. Tā tad arī ir abpusēja dinamiska daudzpakāpju atgriezeniskā saikne.

Iztēlosimies, ka jūs vadāt auto ar automātisko ātrumkārbu. Jūsu kāja sajūt un atrod gāzes pedāli. Jūs iedarbināt sākotnējo atgriezenisko saikni. Kad esat uzspiedis gāzes pedālim un auto sāk uzņemt ātrumu, jūs ar šo atgriezenisko saikni saplūstat. Jūsu kājas maņu receptori rada atgriezenisko saikni, kura nemitīgi ziņo, kāds ir dinamiskais spiediens un spriegums, ko saglabājat paātrinājumā. Auto paātrinājums dod jums nākamo atgriezenisko saikni, proti, par spiedienu un spriegumu, ko saglabājat uz akseleratora.

Jums ir divi atgriezenisko saikņu komplekti, tāpēc šī sistēma ir daudzpakāpju. Viena no tām ietekmē otru; sistēma ir arī abpusēja. Un, tā kā atgriezeniskās saiknes pastāvēšana ir process, kas mainās līdz ar paātrinājuma vai spiediena variācijām uz akseleratora, sistēma ir arī dinamiska. Tagad jūs darbojaties abpusējā dinamiskā daudzpakāpju atgriezeniskajā saiknē. Noteiktā punktā jūs uzņemat ātrumu, automātiskais pārnesums "pārlec" citā piedziņā, un jūs sajūtat savu braucamo viegli paraujamies uz priekšu.

Šajā brīdī jūs esat stājies attiecībās ar citu atgriezenisko saikni, tomēr saglabājot saistību arī ar sākotnējo abpusējo, dinamisko daudzpakāpju atgriezenisko saikni. Atgriezenisko saikni jūs saņemat ne tikai no abu sensoru sistēmu jūsu pēdas un auto paātrinājuma — spiediena un sprieguma uz akseleratora. Jūs to saņemat ari no sava ķermeņa spiediena pret sēdekļa atzveltni. Nu jau jums ir veselas trīs atgriezeniskās saiknes, kuras apgādā jūs ar informāciju par spiedienu un spriegumu uz akseleratora. Pat jūsu redzes atgriezeniskajai saiknei, kura darbojas vienlaikus, ir jāiekļaujas šajās daudzajās pakāpēs novērtējot ātrumu pēc stacionāriem objektiem, tādiem kā koki, un kustīgiem objektiem, tādiem kā putni vai dažādi braucamrīki, kas pārvietojas atšķirīgā ātrumā.

Kad automātiskā pārvade "pārlec" citā piedziņā, jūs sajūtat ķermeņa rāvienu, jo auto veic vairs ne tik maigu un nu jau daudz pamanāmāku rāvienu uz priekšu. Jūs reģistrējat spiediena maiņu uz akseleratora, un jūsu smadzenēm vēlreiz jāņem vērā un jāsabalansē vizuālo norāžu izmaiņas (automašīnas, putni, koki utt.). Jūs darbojaties atgriezeniskajā saiknē, kura savukārt ir citu atgriezenisko saikņu atgriezeniskajās saiknēs.

Tagad iztēlosimies, ka esat nopircis auto ar rokas ātruma pārslēgu, taču jūs protat braukt tikai ar automātisko. Tagad jums jārēķinās ne tikai ar iepriekš minēto atgriezenisko saikņu kopumu, bet vēl arī jāiemanto zināšanas, kā un kad pārslēgt ātrumu, lai jūsu prāts, kas sākotnēji rēķinājās tikai ar RPM mērinstrumentu rādījumiem, iemācītos aizstāt tos ar uzrāviena skaņu un citiem no jauna attīstītiem un pilnveidotiem iekšējiem mēriem. Tā ir viena no abpusējām dinamiskajām daudzpakāpju atgriezeniskajām saiknēm, ar kurām mums ir darīšana ik dienas. Tā ir iemācīta sistēma, tāpat kā tā, kas aplūkota šajā grāmatā. To iespējams apgūt: lai arī daudzas no atgriezeniskajām saiknēm ir šķietami netveramas, tās tomēr ir reālas — tikpat reālas kā pētījumi Arizonas Universitātē.

Tāpat kā agrā bērnībā apgūstam telpiskumu un mācāmies uztvert atšķirības starp logu, gleznu, spoguli un durvju nišu, kas ved uz otru istabu, mēs varam iemācīties arī uztvert šīs enerģijas. Visas šīs parādības ir reālas. Nav itin nekā safabricēta, lai gan "neiesvaidītajiem" tas tā varētu šķist. Un neviena no šīm enerģijām, tiklīdz tā pamanīta un kļuvusi pašsaprotama vai pārvērtusies par "otro dabu" (šis ir apzīmējums, kas man šobrīd šķiet īpaši valdzinošs), nav netverama. Gluži kā mans nolūks.

DIVDESMIT PIRMĀ NODAĻA Mijiedarbošanās ar pacientiem

"Visiedarbīgākais veids, kā mainīt pasauli, ir mainīt savus uzskatus par dzīvi, cilvēkiem, īstenību, vēršot tos pozitīvākus… un sākt atbilstoši rīkoties. " Šakti Gavans Creative Visualization

Pats sev instruments

Nu jau jūs esat attīstījis sevī spēju pamanīt, kad rekonektīvā enerģija strāvo caur jums. Jūs zināt, kā noteikt izpausmes, jūs pazīstat enerģijas "jušanu" ap pacienta ķermeni un jūtaties pietiekami brīvi, rotaļājoties ar šo enerģiju un ļaujot notikt tam, kam ir jānotiek.

Citiem vārdiem, jūs esat gatavs piedalīties cilvēku dziedināšanā.

Atcerieties jūsu galvenais mērķis rekonektīvās dziedināšanas seansā ir paiet nost no ceļa. Pēc tam kad jūsu ķermenis būs attīstījis sevī spēju uztvert jaunās frekvences un jūs pats būsiet iepazinies ar atgriezenisko saikni, kas ir šo enerģiju sastāvdaļa, jūs piepeši atklāsiet, ka viss nostājies savās vietās. Tomēr, pirms sākat strādāt ar citām cilvēciskām būtnēm, jums vēlams attīstīt sevī noteiktu prāta nostādni. Tagad, kad, cerams, esat atmetis savu seno atkarību no "dziednieciskajām spēļmantiņām", vienīgais "instruments", ko izmantosiet šajā dziedināšanā, būsiet jūs pats.

Ieteikumi dziedināšanā

Saglabājiet bijību!

Kā to saglabāt? Paliekot kā bērnam. Uzlūkojot visu ikreiz jaunām acīm. Nesteidzoties pieņemt, ka saprotat visu, ko pieredzat. ŠI saprašana, visticamāk, ir tikai virspusējs izskaidrojums, kas ieradies pie jums caur neskaitāmiem filtriem un nepareiziem iztulkojumiem, kuri to noplicinājuši un atņēmuši tam patieso jēgu. Ziniet, ka pastāv nostādne, ko jums neviens nevar atņemt, un tā ir jūsu spēja pateikt: "Es nezinu." Līdz ar to jūsos paveras spēja raudzīties uz visu kā uz patiesu brīnumu.

Vai atceraties dāvanu būt kā bērnam un just pret visu bijību?

Paturiet prātā šo dāvanu!

Dāvana just bijību un uzlūkot visu kā brīnumu atjauno jūsos bērnības kristāldzidro tīrību un iedzimto savienību ar Dievu. Tā liek jums atmest tieksmi diagnosticēt, izskaidrot, tiesāt, paspēt, piespiest, uzstāt un briesmīgi nopūlēties. Tā jūs atbrīvo pat no vēlmes pēc atzinības.

Vai atceraties šo dāvanu?

Šis ir brīdis, kad savest kārtībā savu sirdi, prātu un ieceres. Jūs kļūstat par dziedināšanas vienādības daļu.

Sagatavot pacientu

Jauni pacienti, cik zināms, iedalāmi divās grupās. Tie, kuri ierodas jūsu kabinetā, atguļas uz galda un ļaujas notiekošajam cerībā pieredzēt visu, kas nāks priekšā. Un tie, kuri metas virsū galdam, gatavi to vai apgāzt, pārliekā centībā darot visu iespējamo, kas tiem, pēc viņu domām, seansa laikā būtu "jādara". Viņu prāts nepaliek mierā ne mirkli. Viņi lūdzas, meditē, vizualizē, atkārto mantras, elpo caur vēderu, elpo caur krūtīm, tur plaukstas pavērstas uz augšu, tur tās sakļautas lūgšanas pozā un tā joprojām.

Viņu lūpas viegli kustas, asaras plūst straumēm vien reizēm rāmi, reizēm teju vai atsitoties pret sienām, kamēr iekšēji viņi lūdz Dievu, mēģinot izlūgties visu, ko vēlas sev un, nav izslēgts, ari visiem saviem paziņām. Nekontrolēts šis monologs un procesu klāsts ilgs visu apmeklējuma laiku, un šis cilvēks pilnībā sabojās sava rekonektīvā seansa eksperimentālo aspektu. Tikpat labi viņš varētu būt lūgšanu grupā, tehnikā balstītas dziedniecības seansā vai vienkārši meditēt pats savās mājās.

Jūs, protams, nevēlaties, lai kas tāds notiktu. Bet jums nav arī nekādas vēlēšanās klāstīt pacientam, ko nevajadzētu darīt, pirms vēl viņš ko tamlīdzīgu ir uzsācis. Tas ir tikpat kā piekodināt: "Nekādā gadījumā neiztēlojieties sarkanu krāsu." Tomēr, redzot uz galda potenciālu aktīvistu vai tarkšķi, jums būtu jāpapūlas viņa trikus novērst.

Lūk, ko es šādos gadījumos saku: "Nāciet šurp. Atgulieties, aizveriet acis. Mierīgi ļaujieties straumei. Uzticieties lai ari kas būtu tas, kurš dzird jūsu domas un lūgšanas, viņš tās jau ir dzirdējis. Viņš ir dzirdējis ne vien to, ko esat lūdzis, viņš dzirdējis arī to, ko lūgt jums nemaz nav ienācis prātā. Viņš to ir zinājis visu laiku. Vēl pirms jūs šeit ienācāt. Tāpēc pārstājiet runāt, pārstājiet prātuļot un vienkārši klausieties! Ļaujiet Visumam jūs nest turp, kur tas nolēmis, ka jums jānokļūst. Vienkārši guliet un esiet tikpat gatavs nepieredzēt neko, cik pieredzēt kaut ko. Ja būsiet atvērts, nekavēsies arī jūsu pieredze."

Ir cilvēki, kuriem nepavisam nešķiet viegli sekot šādam padomam, tomēr tas ir labākais padoms, kādu varat tiem dot. Ideālajā gadījumā viņi ļausies un gulēs bez noteiktām gaidām. Ir vēlams, lai tie būtu paļāvības pilni, atvērti saņemt kaut ko. jācenšas panākt, lai tie nepāriet gaidu noskaņojumā, kur visas domas pārsviežas uz to, kādam būtu jābūt rezultātam. Pirmkārt, tāpēc, ka šis iecerētais rezultāts var nebūt tāds, kāds tiem patiešām vajadzīgs vai kādu Visums tiem sagatavojis viņu pašu interesēs, un, otrkārt, gaidas, kas piesaistītas kam konkrētam, var ierobežot, mazināt vai pārveidot to, kas citādi ietu savu ceļu.

Tāpat arī no jums tiek prasīts būt uztverīgam un netiesājošam, kā arī gaidīt un būt daļai no notiekošā lai kas tas arī būtu. Gaidi šana ir "garīgas ieklausīšanās" forma. Jūs gaidāt, līdz ierodas enei ģija. Tā ierodas. Un pēkšņi tā caurstrāvo pacientu un savienojas ai jums, tā ir ap jums un jūsos.

Ne jau mums ir jānosaka, kāda veida dziedināšana cilvēkam jāsaņem. Mūsu uzdevums ir piedāvāt sevi kā daļu no vienādības un ļaut dziedināšanai ieņemt tās dabisko formu.

Iepriekš aprakstītajā netiesājošajā attieksmē ietilpst arī tas, ka es parasti nepiesaistos konkrētajai problēmai, ar kādu ieradies pacients. Es ļauju viņam par to runāt, jo tas palīdz pacientam just saistību ar mani, kas acīmredzot nav mazsvarīgi. Bet patiesībā vai nu jūs zināt, vai nezināt, kas nav kārtībā ar jūsu pacientu, — dziedināšana, ko tas saņems, būs viena un tā pati. Es ticu, ka tajā ir iesaistīta Visuma gudrība gudrība, kas sniedzas tālu pāri jūsu un manai, un līdz ar to atbilstošā dziedināšana ikreiz izpaudīsies pati.

Lai notiek

Mūsu vēlme neieplūdinār savu ego vienādībās sakņojas dziļāk, nekā mēs to varam iedomāties. Piemēram, daudzi dziedniecības praktiķi vēlas koncentrēt savu prātu uz veidu lai arī šķietami nekaitīgu -, teiksim, vizualizē pacienta "izveseļošanos" vai raida enerģiju augšup pa viņa kājām, lejup caur galvu vai ārā pa degunu; iztēlojas pacientu violetas gaismas ielokā vai ietītu rozā mākoņos… cenšoties uzprojektēt pacienta veselību visos veidos, kādus tie iedomājušies par derīgiem esam. Kālab? Tālab, ka kādreiz pagātnē viņi dzirdējuši vai viņiem ticis stāstīts, ka tā jārīkojas. Te jau ir pamats šaubām. Visas šīs iztēles ainas ir tikai atšķirīgas iejaukšanās formas. Jo vairāk jūs cenšaties darīt, jo mazāk spējat būt un tieši šis esības stāvoklis ļauj enerģijai jūs caurstrāvot. Tieši šis esības stāvoklis izceļ jūs no Sevis Paša, iedrošinot kļūt par procesa sastāvdaļu.

Mēs esam audzināti kontrolēt un virzīt savu dzīvi. Tiklīdz esam noteikuši veidus, kādos, mūsuprāt, katrs konkrētais darbs ir "jādara", ideja par pēkšņu metožu maiņu var šķist biedējoša. Lūk, piemērs.

Manai vecvecmāmiņai Annijai Smitai piederējusi ēdnīciņa katoļu apdzīvotā kvartālā. Tajos laikos katoļiem nav bijis ļauts piektdienās ēst gaļu, un tā nu viņa katru piektdienu gatavojusi ēdienu, kas bijis pazīstams kā Annijas slavenie zivju plācenīši. Tie sastāvējuši no kartupeļu biezeņa, sīpoliem, sāls, pipariem, sezonas dārzeņiem un mencas, kas, apvārtīta rīvmaizē, bija izcepināta līdz ideālai gatavībai.

Pēc šiem zivju plācenīšiem pie viņas ēdnīcas durvīm allaž sastājās gara rinda, un tieši tajā piektdienas vakarā rinda apjoza vai visu kvartālu. Tas ilga visu dienu: jo vairāk cilvēku viņa apkalpoja, jo garāka šķita izstiepjamies rinda.

"Ei, Annij, šie ir visgardākie zivju plāceņi, kādus tu jebkad esi cepusi," ik pa brīdim atskanēja jūsmīga čāpstināšana. Izbeidzoties izejvielām, Annija pārdeva atlikušos plāceņus un slēdza ēstuvi uz nakti. Mana vecvecmāmiņa, kura bija tikai četrarpus pēdas gara un bija īstens darbarūķis, iegāja virtuvē, lai veiktu vakara uzkopšanu. Novākusi traukus, viņa atvēra ledusskapi un bija patiesi satraukta, ieraudzīdama savā priekšā lielo bļodu ar sagriezto un no asakām iztīrīto zivi, ko viņa tik rūpīgi bija sagatavojusi plāceņiem. Mana vecvecmāmiņa bija aizmirsusi pievienot plāceņiem zivi. Viņu pārņēma šausmas. Viņa bija pasniegusi šiem cilvēkiem tik vien kā kartupeļu biezeni, sīpolus un sezonas dārzeņus. Kā tas varēja būt, ka viņi ar tādu sajūsmu ņēma pretī to, kas bija zivju plāceņi bez zivs? Todien tur no zivs varēja būt ja nu vienīgi smarža, kas plūda no letes, un varbūt kādi pārpalikumi maisāmajās bļodās. Tas, ko viņa pārdeva, savā ziņā bija zivju plāceņu ideja. Annija to nevienam neteica un nākamajā piektdienā no jauna pievienoja saviem plācenīšiem mencu. Vai Annijas zivju plācenīši bez zivīm, ko viņa būtu varējusi pārdot līdz ar parastajiem zivju plāceņiem, būtu kļuvuši par vietējo delikatesi? To mēs nekad neuzzināsim. Taču šis stāsts ir piemērs tam, kā cilvēkam var tikt atklāts kas jauns vai dota izvēle atstāt vai neatstāt savu komforta zonu, tomēr loti bieži viņš paliek turpat vai kā tas bija šajā gadījumā atgriežas jau zināmajā.

Reizēm mums tiek pavērti jauni ceļi. Un reizēm mums ir drosme doties pa tiem uz priekšu.

Būt līdzās

Cits iemesls turēt savu ego ārpus vienādības ir vēlme saglabāt veselīgu distanci neiesaistīties ar pacientu notiekošajā procesā. Kā jau iepriekš rakstīju, uz galda gulošais, visticamāk, atrodas miera un svētlaimes stāvoklī, ko bieži vien pavada nevilšas ķermeņa kustības. Atsevišķos gadījumos, kā jau minēju, pēkšņi var parādīties asaras. Tas nebūt nenozīmē, ka jums tās jaremdina ar apskāvienu vai mierinājuma vārdiem. Lūdzu, nepadodieties mūsu kultūras uzspiestajam impulsam, kas vedina šādi iejaukties. Tā ir pacienta pieredze un daļa no viņa dziedināšanas procesa. Neatņemiet viņam to. Ir vairāk nekā ticams, ka, par spīti ārējai šķietamībai, viņš izbauda notiekošo. Ja nu tomēr jūtaties spiests kaut ko darīt, maigi apjautājieties, vai viss ir kārtībā vai arī labāk būtu seansu beigt. Pārsvarā jums atbildēs, ka viss ir jauki. Ja nu pacients gribēs beigt seansu, viņš droši vien to arī izdarīs. Kā jau iepriekš sacīju, ja kāds vēlas, lai palīdzat viņam iziet no procesa, pats labākais būs viegls pieskāriens, uzrunāšana vārdā un pa rokai novietota ūdens glāze.

Uzrodoties šādai negaidītai situācijai, jums jāpaliek jūtīgam un pieejamam. No jums tiek prasīts, lai jūs pacientam asistētu, varbūt pat ne kā dziednieks, bet kā iejūtīga cilvēciska būtne. Šādās reizēs vienkārši pārlieciniet pacientu, ka viss ir labi, ka šādas reakcijas ir normālas un pieņemamas un konkrētajā gadījumā varbūt pat nepieciešamas. Kad pacients nomierinājies, varat seansu turpināt vai ari pārcelt to uz citu laiku kā tas šķiet pareizāk abām iesaistītajām pusēm.

Aizmigšana

Jūs gribat iedvest saviem pacientiem mieru lai tie, guļot uz galda, lieki nedomātu un neuztrauktos par notiekošo -, taču reizēm šī "iedvešana" aiziet par tālu un pacients aizmieg. Tas nav mans mīļākais veids, kā strādāt. Man ir iekšēja nojausma, ka aizmidzis pacients nesaņem no dziedināšanas procesa visu labumu, ko tas var sniegt. Nemaz nerunājot par to, ka daļa manas būtnes kas ir mans ego grib, lai pacients apzināti izbaudītu seansa eksperimentālo aspektu.

Tomēr apzinieties: ja nu reiz pacients seansa laikā guļ, tad šim cilvēkam tas acīmredzot ir piemēroti. Ja pacients ir pārāk aktīvs, lai jūs varētu tikt ar to galā kādā citā ceļā, proti, ar hiperaktīvo (vai ar bērnu), mierīgi darbojieties, kamēr viņš ir aizmidzis.

Un kā tad ar jums, ar dziednieku? Vai ir iespējams, ka jūs pats seansa laikā iemiegat? Jā, bet vairumā gadījumu tas norāda uz faktu, ka neesat pietiekami izgulējies un/vai neesat īsti "garastāvoklī". Tā vai citādi, lūdzu, cieniet pacientus un situāciju un parūpējieties par savām paša vajadzībām, lai varētu būt noderīgs arī viņiem. Atgādināšu vienu no drošības noteikumiem, ko mums dara zināmu lidmašīnā: Mātes, uzlieciet skābekļa masku sev, pirms liekat to savam bērnam.

Atcerieties: jūs ļaujat savam prātam sasniegt vietu, kur esat ne gluži nomodā, ne gluži aizmidzis jūs esat kur citur. Tā ir vieta, no kuras uz Zemes nonāk enerģija.

Pacienta iztaujāšana

Vecs krauklis kokā sēdēja, Un, jo viņš vairāk dzirdēja, jo mazāk runāja. Un, jo viņš mazāk runāja, jo vairāk dzirdēja. Kurš dos mums to — šo kraukļa viedo prātu…

Nezināms autors

Tiem, kuri veic pierakstus un es vedinu jūs to darīt ja ne sevis dēļ, tad vismaz, lai varētu piesūtīt materiālu manām turpmākajām grāmatām -, varu pavēstīt, ka pastāv māksla, ko es dēvēju par pacienta "iztaujāšanu". Ticat vai ne, pacients raugās uz jums kā uz autoritāti un vēlas darīt jums prieku. Ja liksiet viņam saprast tieši vai netieši -, kādas atbildes vēlaties dzirdēt, tad tieši šādas atbildes arī saņemsiet. Lai iegūtu precīzu informāciju, veiciet kārtīgus pierakstus, cenšoties nesagrozīt faktus. Turpmāk mani ieteikumi.

Seansam beidzoties, maigi pieskarieties pacientam tieši zem atslēgas kaula un dariet zināmu, ka seanss ir galā. Kad viņš atvērs acis, turiet gatavībā papīra lapu vai kartīti (uz kuras jau iepriekš uzrakstīts pacienta vārds, adrese, telefona numurs un pārējā informācija), lai varētu visu pierakstīt. Jūsu ziņā ir pienācīgi novadīt šo seansa daļu, un es silti iesaku jums to darīt. Varat rīkoties pēc šāda parauga.

1.   Pajautājiet pacientam: Ko jūs pieredzējāt? vai Ko varat atsaukt atmiņā? Kad jums atbild, lūkojieties, lai pacients atsauktos uz faktiem: Es jutu to un to, redzēju to un to, dzirdēju to un to, saodu to un to.

2.     Mudiniet pacientu sīki izstāstīt visu, ko viņš atceras. Ja pacients redzējis vīru baltā talārā, palūdziet, lai viņš to apraksta. Centieties panākt, lai viņš visu atceras pats, tāpēc jautājumus veidojiet neuzvedinošus, apmēram šādi: Kas vēl saistībā ar šo būtni jums palicis atmiņā? Ļaujiet pacientam runāt, tikai pēc tam uzdodiet jautājumus par būtnes matu krāsu, talāra garumu un šķietamo vecumu. Palīdziet viņam atcerēties un izstāstīt, cik vien daudz iespējams. Piesargieties no uzvedināšanas. Uzvedināšana būtu, piemēram, jautāt, vai redzētais vīrs bijis garš, vai tam bijuši tumši mati un vai tas izskatījies apmēram trīsdesmit gadu vecs. Ja pacienta atmiņas ir miglainas, šāda mudināšana var tās nevēlami ietekmēt. Kad jums šķiet, ka esat par šo būtni ieguvis visu iespējamo informāciju, pajautājiet: Kas vēl jums palicis atmiņā? "Kas vēl" ir labs formulēšanas veids, jo vedina pacientu rūpīgāk ielūkoties savā apziņā. "Vai atceraties vēl kaut ko?" nav tas pats jautājums. Šādi jūs pieprasāt apstiprinājumu vai noliegumu, un gluži dabiska vēlme sevišķi mierīgā noskaņojumā, kāds, domājams, iestājies pēc seansa, ir atbildēt ar "nē."

3. Pēc tam kad esat saņēmis visas atbildes uz saviem "Kas vēl?" jautājumiem, uzdodiet papildu jautājumus saistībā ar piecām maņām: Vai bija vēl kaut kas redzams? Dzirdams? Sajūtams? Saožams? Izgaršojams? (Tik tiešām, reizēm cilvēkiem seansu laikā mēdz būt arī "garšas" sajūtas.) Labprāt arī apvaicājos pacientiem, vai, viņuprāt, esmu tiem seansa laikā pieskāries. Ja atbilde ir, piemēram: "Jā, jūs pieskārāties manai kājai", es lūdzu, lai man parāda, kā tas noticis. Kāpēc? Tāpēc ka "pieskāriens" katram var nozīmēt ko citu. Dažam tas nozīmē ašu pieskārienu ar vienu pirkstu, citam "paspiešanu" vai vieglu glāstu ar diviem pirkstiem. Uzzinot, ko nozīmē "pieskāriens", jūs to varat precīzāk aprakstīt savās piezīmēs.

Dažas tieši jums domātas piezīmes

Lūk, dažas "piezīmes", kas domātas tieši jums. Pirmkārt, apmeklējuma beigās lieciet pacientam koncentrēties uz to, ko viņš seansa laikā patiešām pieredzējis. Šajā sakarā neļaujiet pacientam nākt klajā ar savu interpretāciju par to, ko šī pieredze viņam nozīmē un kā tā saistās ar to, kas norisinās viņa dzīvē, vai stāstīt jums par pieredzi, kāda tam bijusi nez kad un nez kur. Ja pacients sāk šādi rīkoties, vediniet viņu atpakaļ pie šīs konkrētās pieredzes īpatnībām un bez jebkādas interpretācijas. Kāpēc? Vispirms viņa skaidrojums, ko, piemēram, nozīmē vīrs baltajā talārā, vairumā gadījumu būs tikai nedaudz pielabots kaut kur lasītā vai saklausītā atstāsts. Tas bieži vien ir veids, kā pacients cenšas atstāt uz jums iespaidu ar savām, kā tam pašam šķiet, "zināšanām", kurām, jādomā, ir ļoti maz sakara ar tikko pieredzētā patieso izpratni.

Vēl vairāk no svara ir tas, ka ik sekunde, kuru pacients aizvada, iepazīstinādams jūs ar saviem iespaidiem, liek viņam aizmirst kādu detaļu no tā, kas ar viņu šajā seansā patiesi noticis. Tā paša iemesla dēļ jūs šajā situācijā nevēlēsieties celt gaismā nevienu no saviem stāstiem. Laipni paskubiniet pacientu pievērsties tam, kas ar viņu patiešām noticis, un dariet tam zināmu, ka savu personisko interpretāciju līdz ar citiem stāstiem viņš varēs sniegt tad, kad iztaujāšana būs galā. Varbūt jums paveiksies un viņš jau būs paguvis to aizmirst.

Ir vēl kaut kas. Varbūt jūs pat nenojaušat to, cik svarīgas reiz var izrādīties šīs jūsu veiktās piezīmes. Ja es tās nebūtu rakstījis laikā, kad mani pacienti pirmo reizi ieraudzīja Parsīliju, Džordžu un pārējos, tad vēlāk, kad šīs būtnes darīja par sevi zināmu arī citiem pacientiem, man nebūtu bijis iespējams šo informāciju salīdzināt.

Saglabājiet "pokera seju". Ar to es nedomāju akmenscietus vaibstus. Esiet iejūtīgs un patiesi ieinteresēts; vienīgi neizrādiet pārlieku sajūsmu par tādām vai citām pacienta atbildēm. Ja ikreiz, kad pacients paziņos, ka redzējis kādu, jūs "iedegsieties", viņš neapzināti centīsies jūs iepriecināt, sākdams netīši izpušķot savu stāstu ar detaļām, ko "it kā" atceras. Savukārt, ja par katru nākamo detaļu, ko pacients atcerējies, jūs izrādīsiet aizvien mazāku "interesi", viņš neviļus tieksies kaut ko varbūt pat svarīgu izlaist. Tādējādi mēs paši neapzināti panākam faktu sagrozīšanu.

Sagaidiet seansa beigas un tikai tad sāciet iztaujāšanu. Pieprasīt ziņot par notiekošo seansa gaitā, atskaitot gadījumus, kad jums tam ir kāds īpašs iemesls, nav godīgi pret pacientu. Tas traucē seansa nepārtrauktību un dziļumu, atņemot pacientam iespēju izbaudīt eksperimentālā aspekta pilnību. Lūk, divi norādījumi, kurus mēdzu izteikt, pirms uzsāku seansu. Ja kaut kas telpā piesaista pacienta uzmanību, viņš drīkst pavērt acis un apmierināt savu ziņkārību, tad atkal tās aizvērt, lai varētu turpināt seansu.

Es nesaku, kas šis "kaut kas" varētu būt, ja reiz pacientam ir pieredze, nevēlos to netīšām ietekmēt. Otrs norādījums: ja seansa laikā notiek kaut kas tāds, ko pacientam šķiet ļoti svarīgi atcerēties, viņš var man to tūlīt pat klusi izstāstīt. Tādējādi man ir iespēja pacienta teikto pierakstīt, lai vēlāk viņam to atgādinātu. Un pacientam nebūs vajadzības apzināti pūlēties atsaukt atmiņā piedzīvoto.

DIVDESMIT OTRĀ NODAĻA kas ir dziedināšana?

"Patiesība nemainās; atšķirties vai mainīties var tikai tas, kā jūs to uztverat. " Eyes of the Beholder, Džons un Linna Sent-Klēri Tomasi

Ja liekas, ka nekas nenotiek…

Ja jums liekas, ka seansa laikā itin nekas nenotiek, tas ir vai nu tāpēc, ka jūs pārlieku cenšaties, vai ari tāpēc, ka to dara jūsu pacients. Pavērojiet šo cilvēku, pavērojiet viņa seju. Ja redzat, kā viņa galvā "griežas zobratiņi", vai redzat viņu nervozējam, iespējams, ka pacients, atrazdamies uz galda, dara ko citu, nevis vienkārši "ļaujas". Jautāts, ko viņš dara, parastā atbilde ir: "Lūdzos." Tātad šis cilvēks domās saka: "Mīļais Jēzu, izdziedini mani, mīļais Jēzu, izdziedini mani. Dievs, dāvā man to, neaizmisti ari šo; un es gribu, lai tas notiek tieši tā un ne citādi…"

Es nebūt nemēģinu atrunāt jūs vai jūsu pacientu no lūgšanām. Es tikai saku: "Smelieties ticību izteikt vienu vienīgu lūgšanu vienreiz un ziniet, ka tā jau ir uzklausīta."

Pašizdziedināšanās

Ļaudis bieži jautā, vai iespējams likt lietā šīs enerģijas, lai izdziedinātu sevi. Protams.

Pašizdziedināšanās ir ļoti vienkārša. Gandrīz pārāk vienkārša. Gluži tāpat kā tas ir ar dziedināšanu no attāluma, cenšoties padarīi to sarežģītāku, tā kļūst mazāk efektīva.

Nu jau jūs esat kaut cik iepazinies ar sajūtu, kāda rodas, enerģijai pārvietojoties jūsu ķermenī. Tad nu atrodiet ērtu vietu — varbūt gultu vai atpūtas krēslu. Raugieties, lai jūsu nolūks būtu ieiet enerģijā ar mērķi sevi izdziedināt, un apzinieties šo faktu.

Tagad ļaujiet, lai enerģijas sajūta parādās jūsu rokās. Ievērojiet, kā tā pieņemas spēkā. Necentieties to piespiest, vienkārši pamaniet. Rēķinieties ar tās esamību un gaidiet, kad tā būs klāt. Tā mēdz parādīties, kad pievēršat tai uzmanību. Paturot to savas uzmanības lokā, tā aizvien pieņemas spēkā. Jo spēcīgāka kļūst enerģija, jo vairāk jūs to pamanāt. Jo vairāk jūs to pamanāt, jo spēcīgāka tā kļūst. Tas ir kā apburtais loks.

Apzinieties, ka, sajūtai kļūstot spēcīgākai, enerģija sāk plesties. Pievērsiet uzmanību citiem sava ķermeņa apvidiem, tādiem kā apakšdelmi, un gaidiet, kad arī tajos parādīsies sajūta, un tas notiks. Tad pievērsiet uzmanību kāju pēdām un pamaniet, kad tā ieradīsies tur. Drīz tā pārvietosies uz kāju lieliem. Kad enerģija būs pārņēmusi visu jūsu ķermeni, jūs sāksiet vibrēt augstākā līmenī. Enerģija tad būs kļuvusi tik spēcīga, ka sāks pārmākt gan skaņas, gan traucējošas domas. Tā sāks pārņemt visu.

Sajūtiet, kā tā jūs pārņem, kļūstot aizvien varenāka un varenāka. Un tad ļaujiet sev iegrimt tukšumā. Ne jau tukšā telpā, bet "tukšumā" starp jūsu domām. Ieejot šajā tukšumā, pārstāj darboties jūsu apzinātās domas. Ja jūs guļat, domās atkārtodams: es izdziedinos, es izdziedinos, es izdziedinos, tad ziniet "tas nenotiek, tas nenotiek, tas nenotiek". Atbrīvojieties no šīs domas.

Pēkšņi jūs vairs neko nemanāt — jo esat tukšumā. Lai gan ari to jūs nemanīsiet līdz brīdim, kad no turienes iznāksiet. Piepeši jūs atverat acis — pēc piecām minūtēm, divdesmit minūtēm vai pusotras stundas. Vai arī, ja uzsākat šo procesu vēlu vakarā, jūs varat izvēlēties palikt tajā līdz pat nākamajam rītam. Kad pienācis laiks iznākt no tukšuma, jūs pēkšņi saprotat, ka esat no tā izgājis. Tieši tā. Tik vienkārši.

Pēc tam ļaujiet visam iet savu gaitu. Neatgriezieties tajā. Ziniet, ka atbilstošā dziedināšana ir notikusi, un mierīgi ejiet prom. Kāpēc? Ikreiz, atgriežoties pēc papildinājuma, jūs barojat sevī pārliecību, ka neesat visu saņēmisjau pirmajā reizē. Ejiet prom un neatskatieties. Tas apliecina jūsu ticību, ka izdziedināšana ir pilnīga un pabeigta, ka ļaujaties tās kopumam. Jūsu nolūks bija lūgšana. Enerģija bija saziņas nesēja. Tās atbrīvošana un neatskatīšanās ir jūsu pateicība, to pieņemot.

Dziedināšana no attāluma

Medicīnas doktors Ričards Gerbers savā grāmatā Vibrational Medicine apspriež Tillera-Einšteina pozitīvo un negatīvo telplaiku: fiziskā matērija pastāv pozitīvajā telplaikā; enerģijas viņpus gaismas ātruma (tik ēteriskas un astrālas frekvences) pastāv negatīvajā telplaikā. Gerbers paskaidro, ka pozitīvā telplaika enerģija (un matērija) ir primāri elektriskas dabas, tostarp negatīvā telplaika enerģija ir primāri magnētiska. Attiecīgi pozitīvais telplaiks pieder elektromagnētiskās radiācijas sfērai, kamēr negatīvais telplaiks ir piederīgs magnētiski elektriskās radiācijas sfērai. Negatīvā telplaika enerģijai bez tās primāri magnētiskās dabas ir vēl viena pārsteidzoša īpašība: tieksme uz negatīvo entropiju. Entropija ir tiekšanās uz nekārtību, neorganizētību rae-veselību. Jo spēcīgāka entropija, jo lielāka nekārtība. Toties negatīvā entropija ir tiekšanās uz kārtību, organizētību veselību. Tā ir virzība uz atlabšanu un izdziedināšanu.

Kāds tam sakars ar dziedināšanu no attāluma? Rekonektīvās dziedniecības frekvences nav pakļautas pozitīvā telplaika likumi bām. Vismaz atsevišķos līmeņos tās atbilst negatīvā telplaika kon cepcijai. Tā ir pilnīgi cita atskaites sistēma. Varbūt tā sniedz daļēju atskārtu, kāpēc pašdziedināšanā un dziedināšanā no attāluma nav nozīmes lietot rokas un kāpēc patiesas nepieciešamības pēc tām nav arī, fiziski atrodoties vienā telpā ar pacientu.

Kā jau aplūkojām, viens no kvantu mehānikas principiem ir tas, ka spēki līdz ar attālumu palielinās. Strādājot ar kādu, kura fiziski nav jūsu tuvumā, jums ir iespēja pieredzēt šo fenomenu.

Lai sāktu dziedināšanu no attāluma, atrodiet ērtu vietu. Ja jums tīk, aizveriet acis un, kā jau aprakstīju nodaļā par pašizdziedināšanos, ļaujiet, lai pār jums nāk sajūtas: no plaukstām uz apakšdelmiem un augšdelmiem, no pēdām uz kāju lieliem, tad visā jūsu ķermenī un visā jūsu būtībā. Apzināti kļūstiet pats par savu būtību un esiet kopā ar cilvēku, ar kuru saistāties vai nu vietā, ko iztēlojaties kā viņa fizisko apkārtni, vai kaut kur izplatījumā, tumsā, tukšumā visur un nekur. Ziniet, ka esat tur pats un šis otrs cilvēks ir kopā ar jums. Jums pat nav svarīgi zināt, kā viņš izskatās. Vajadzīga tikai šī cilvēka "izjūta". Jums nav jārunā ar viņu pa telefonu, nav arī vajadzīga viņa fotogrāfija, rotaslietas, rokraksta paraugs vai matu cirtas.

Esiet kopā ar šo cilvēku. Ļaujiet šo frekvenču vibrācijām kļūt stiprākām un varenākām. Reizēm es iesaistu kādu darbību, ko mācu izvērstajos semināros, bet ne jau tāpēc, ka tā būtu nepieciešama. Gluži vienkārši man patīk to darīt.

Palieciet šajā procesā, cik ilgi jums tīk, vai tā būtu minūte vai stunda. Varat pat iet tālāk un iegrimt "tukšumā". Vispirms apzinieties savu nolūku, tad ļaujiet sev ieiet.

Vai šim otram cilvēkam ir jābūt informētam par to, ko darāt?

Nē.

Man dienvidu Floridā dzīvo draugs, kurš reiz man piezvanīja un pastāstīja, ka viņa māte guļot kādā slimnīcā ziemeļu Floridā, apmēram četru vai piecu stundu brauciena attālumā no viņa. Kā redzams, viņas stāvoklis bija krasi pasliktinājies, un no slimnīcas viņam zvanīts un teikts, ka mātei esot maz izredžu izdzīvot. Ārsti pat necerēja, ka viņa nodzīvos pietiekami ilgi, lai dēls varētu pagūt atbraukt viņu apraudzīt. Tad nu šis mans draugs zvanīja man uz

Losandželosu un lūdza, vai es nevarētu veikt vina mātei dziedināšanu no attāluma.

Ar šī drauga māti nekad nebiju ticies, tāpēc es nevarēju palūgt viņas piekrišanu un pat ne darīt zināmu, ko grasos darīt. Tomēr es piekritu.

Tā nu es "devos" uz vietu, un mēs tur sastapāmies. Ļāvu sajūtām ceļot pār un caur mani. Pēc piecpadsmit minūtēm es jutu, ka dziedināšana ir notikusi. Nākamajā dienā zvanīja mans draugs, kurš pavēstīja, ka māte strauji sākusi atlabt, tādējādi ne pa jokam pārsteidzot slimnīcas personālu. Jau nākamajā dienā viņa tika izrakstīta no slimnīcas. Pavērsiens uz izveseļošanos bija noticis, kamēr mans draugs bijis automašīnā ceļā uz slimnīcu. Tas bija laikā, kad es kopā ar viņa māti atrados tukšumā.

Vai drauga mātes izveseļošanās bija mūsu mijiedarbības rezultāts? Es nezinu. Vai ātrums, ar kādu pārvietojas rekonektīvās frekvences, ir lielāks par gaismas ātrumu? Pilnīgi iespējams. Un, ja jau viss ir gaisma un gaisma ir viss, varbūt mums būtu jāprecizē "par redzamās gaismas ātrumu". Vai mēs operējam ar cilvēka augstāko dimensiju elementiem, un tas notiek negatīvā telplaika līmenī? Ja tas tā, vai mēs šādi organizējam un atbalstām fiziskā ķermeņa šūnu molekulārās struktūras? Vai varbūt pārkārtojam tās?

Magnētiski elektriskās sfēras koncepcija un negatīvā entropija potenciāli sniedz dažu intriģējošu ieskatu gan rekonektīvajā dziedināšanā no attāluma, gan pašās rekonektīvajās frekvencēs un to saistībā ar pašdziedināšanos un dziedināšanu tuvā attālumā.

Izvēle un atļauja

"Armagedons: tas ir tad, kad visi kā viens raida tās patiesi

draņķīgās vibrācijas, vai ne? Un tad ir tā, ka Zeme eksplodē, un tās jau nu patiesi ir nopietnas nepatikšanas. " The Washington Post Izvēle un atļauja ir divi savstarpēji saistīti jēdzieni. Nenoliedzot to, ka visi un viss ir "viens", jāatzīst, ka tieši dziedniecības jomā starp šīm abām idejām pastāv interesantas sakarības. Tām veltīta saruna semināros nereti uzkurina sakāpinātas emocijas, tāpēc es šo tēmu parasti pataupu pēcpusdienai -, ja nu gadījumā pārlieku sātīga maltīte dažu dalībnieku padarījusi miegainu.

Sāksim ar izvēli. Šim jēdzienam radniecisks ir viens no lielākajiem vainas sajūtas izraisītājiem, kas nu jau krietnu laiku nodarbina ļaužu prātus. Man nav nolūka šajā sakarā nogurdināt jūs ar gariem pārskatiem, tomēr gribu sniegt pietiekami daudz informācijas, lai secinājumus jūs varētu izdarīt paši.

Pagrozieties pietiekamu laika sprīdi jebkurā Jaunā Laikmeta grāmatnīcā vai saietā, un, tiklīdz diskusija iegriezīsies par kāda vājo veselību, neizbēgami gadīsies kāds, kurš tūdaļ sāks bazūnēt tonī, kas būs svētāks par svētu: "Taisni jābrīnās, kā viņš sevi līdz šādam stāvoklim novedis." Pārējie daudz pieredzējušā visgudrībā tikai mās ar galvām.

Šādas ainas ir zināmas ikkatram. Tagad šis nabaga cilvēks, lai arī kas viņš būtu, kurš jau tāpat dabūjis pietiekami daudz ciest, kļūst par JLP (Jaunā Laikmeta Pļāpu) pulciņa upuri, uz kura rēķina tie mēģina izlikties bezgala lietpratīgi. "Bobam (vai Mērijai, vai vienalga kuram) gluži vienkārši vajadzētu izvēlēties justies labi," turpinās runas. "Palūkojieties tikai, kādu iespaidu tas atstāj uz viņa bērniem!" Garīgais lecīgums ir tik blīvs, ka to var griezt kaut ar nazi.

Ja jau mēs spētu izdarīt šīs izvēles tikpat viegli, kā izraudzīties kreklu vai picas šķēli, es noteikti izvēlētos laimīgu, veselīgu dzīvi mīlestības pilnās attiecībās ar partneri, kura piepildītu katru manu vēlmi un vajadzību, turklāt man būtu žilbinoša karjera. Un, ja jau esam tiktāl aizrunājušies, es piedevām vēl izvēlētos būt satriecoši skaists (pie visiem velniem!). Es zinu, ka daudzi no jums izvēlētos akurāt to pašu vai vismaz daļu no tā. Zinu arī: ja būtu pieejama kāda brīnumtablete, kura mums iepriekš minēto varētu sniegt, mēs visi jau no paša rīta būtu skriešus aizmetušies pie sava ārsta un tagad stāvētu rindā pēc receptes.

Tad kāpēc mēs to neizpaužam dzīvē līdz tādai pakāpei, kā mums patiktu? Tāpēc, ka tā daļa mūsu būtnes, kura veic izvēli, nav daļa, par kuru daudziem labpatiktu domāt kā par izvēles veicēju. Tā nav tā mūsu daļa, kas apzinās, šīs daļas ziņā ir izvēlēties zilu kreklu vai peperoni picu. Tā ir daļa, kura redz mūsu dzīves kopainu. Tā ir mūsu būtnes daļa, kura saprot, ka šeit, uz Zemes, esam tālab, lai apgūtu mācības, un ka mūsu pieredzei jāveidojas noteiktos parametros — tajos pašos, kuriem mēs, iespējams, šajā inkarnācijas reizē esam piekrituši. Vai es to zinu pilnīgi droši? Nē. Vai tam ir jēga? Jā.

Tad varbūt Bobs (vai Mērija) nevar tā vienkārši pasūtīt sev "labas veselības" ātro palīdzību. Un tas, ka vainojam viņus, vispirms jau pašā saslimšanas faktā, nevienam nenāk par labu. Jo vairāk mūsu vidū būs tādu, kuri spēj ieraudzīt norises plašākā perspektīvā, jo mazāk būs to, kuri, gribēdami labu, patiesībā sēj ciešanas.

Bet kāds tam visam sakars ar atļaujas lūgšanu pirms dziedināšanas?

Lūgt atļauju cilvēkam, kurš atnācis uz jūsu kabinetu un jau apgūlies uz galda, protams, ir maigi sakot pārspīlēti. (Bet, jā, es patiešām esmu redzējis dziedniekus, kuri to dara.) Taču, ja jūsu prātā noticis sastrēgums, atgriezieties dažas rindkopas iepriekš un izlasiet par "izvēli", īpašu uzmanību pievēršot vietai, kurā paskaidrots, kas ir tas, kurš šo izvēli veic, jo tieši šī pati jūsu būtnes daļa ir tā, kura dod atļauju.

Iedomāsimies, ka jums ir burvīgs piecus gadus vecs dēlēns. "Džonijs" slirno jau kopš pusotra gada vecuma, un visa viņa dzīve paiet nemitīgās sāpēs. Viņam izkrīt mati, un zāles izraisa nelabu dūšu. Lielāko dienas daļu viņš pavada ceļā starp guļamistabu un vannas istabu. Viņš ir mīļš, viņš ir skaists, un viņš ir stoisks.

Kādu dienu jūs padzirdat par brīnišķīgu dziednieku — mūku, kurš dzīvo kaut kur Himalaju kalnu alā. Jūs sazināties ar šo mūku un sarunājat, ka viņš atlidos šurp, jo Džonijs nav tik stiprs, lai izturētu lidojumu ārpus valsts. Jūs sagādājat mūkam jauku viesnīcu un pēc atpūtai veltītas dienas atvedat viņu pie sevis mājās. Kad mūks ieradies, jūs vedat viņu augšup pa kāpnēm uz Džonija istabu. Pēc dažu minūšu sarunas top pilnīgi skaidrs, ka mūks un zēns ir nodibinājuši saikni. Tad izcilais dziednieks svinīgi un godbijīgi paklanās un uzrunā jūsu dēlu: "Džonij, vai tu man dosi atļauju tevi izdziedināt?" Džonijs, kurš nespēj iedomāties dzīvi bez sāpēm un tādējādi "izdziedināšanu" saista vienīgi ar ilgāku mokās pavadītu dzīvi -, brīdi domā. Tad viņš klusi un drūmi atbild: "Nē." Kuru jūs gribēsiet nožņaugt pirmo Džoniju vai dziednieku?

Taču, nopietni runājot, pasaulīgā informācijā balstīta piekrišana ne vienmēr ir informēta piekrišana. Reizēm tā vairāk atgādina tādu, kas balstīta dezinformētlbā.

Džonijs nedeva piekrišanu tāpēc, ka nespēja redzēt tālāk par savu tagadnes situāciju. Savu lēmumu viņš balstīja dezinformācijā. Tātad viņa atļauju vai tās trūkumu diktēja nevis informētība, bet gan dezinformētība. Cik daudz mūsu vidū ir tādu, kuriem patiesi ir visas atbildes? Cik daudz ir tādu, kuri spēj saskatīt, ko tiem glabā nākotne?

Tā vai citādi, taču dziedināšanu jūs varat tikai piedāvāt, jūs to nevarat uztiept. Tātad atļauja tiek prasīta automātiski kā daļa no piedāvāšanas akta. Dziedināšana, kad tā nes augļus, ir atļauja tikt apdāvinātam. Vienalga, vai cilvēks ir apzināts saņēmējs, piemēram, kāds, kurš piesaka apmeklējumu pa telefonu, vai indivīds, kurš tajā brīdī nespēj izdarīt apzinātu izvēli, piedāvāt dziedināšanu verbāli vai savu domu klusumā vienmēr ir vietā. Gan pati piekrišana, gan forma, kādā tā nāks, ir šī cilvēka augstākā labuma vārdā.

Kas ir veiksmīga dziedināšana?

Ko nozīmē veiksmīga izdziedināšana? Vai tā ir tad, ja kāds pieceļas no ratiņkrēsla un sāk staigāt? Vai tā ir slimības izbeigšanās? Vai tā ir mūsu DNS pārstrukturēšanās un pārveidošanās?

Vai varbūt dzīve ir slimība, bet nāve — izdziedināšana.

Kādu dienu es saņēmu zvanu no onkologa, kurš jautāja, vai es varētu apmeklēt kādu viņa pacienti. "Protams," es atbildēju. Sieviete nebija spējīga atstāt slimnīcu; tā nu es vēlu vakarā tikos ar viņu un viņas vīru slimnīcas palātā. Kad ierados, viņa bija aizmigusi. Kādu brīdi parunājies ar sievietes vīru, es sāku seansu. Pēc pāris mirkļiem sieviete pavēra acis. Vīrs mūs iepazīstināja, un visa seansa laikā pāris risināja ļoti dzīvu un jautru sarunu. Bija redzami postījumi, kādus uz slimnieci bija atstājusi ķīmija un citas ilgstošās terapijas, tomēr viņas smaidā un acīs vēl arvien staroja skaistums.

Tas bija jauns pāris, abiem varbūt nedaudz pāri trīsdesmit. Sarunādamies tie nenovērsa viens no otra acis kā divi mīlētāji, kuri pēc ilgas atšķirtības nu beidzot atkal tikušies. Bija skaidri redzams, ka viņi ļoti mīl viens otru un izbauda viens otra tuvumu. Viņa runāja, viņš klausījās; viņš runāja, viņa klausījās. Viņi smējās un iesaistīja savā sarunā arī mani, it kā es būtu sens viņu draugs. Viņi stāstīja par kopīgi piedzīvoto, par ceļojumiem, par savā dzīvē sastaptajiem cilvēkiem.

Pēkšņi sievietei sakārojās saldējuma trīs dažādas šķirnes! Biju uzkavējies slimnīcā ilgāk, nekā plānots, tomēr piedāvājos palikt vēl kādu brīdi, kamēr vīrs aizies pakaļ kārumam. Kad viņš jau grasījās doties prom, sieva nolēma, ka viņai gribētos arī siera kūku. Bija vienpadsmit vakarā, tomēr nekas nevarēja padarīt vīrieti laimīgāku kā iespēja sameklēt visu, ko viņa vēlas, un atvest savai sievai. Viņš gan solīja drīz atgriezties, taču mēs visi zinājām: kamēr viņš izbrauks no slimnīcas teritorijas, atradīs kādu vietu, kura vēl būs vaļā, un atgriezīsies ar guvumu, paies vismaz 45 minūtes. Un tā tas arī bija. Šīs droši vien bija pašas garākās 45 minūtes, ko man gadījies piedzīvot, jo, tiklīdz durvis aiz vīrieša aizvērās, sieviete pagriezās pret mani un sacīja: "Tagad es iešu prom."

"Ko jūs darīsiet?" es iesaucos. Es lieliski sapratu, ko viņa ar to bija domājusi, tomēr nespēju noticēt savām ausīm.

"Tagad es iešu prom," viņa atkārtoja.

"Tūlīt patV es vaicāju.

Viņa pamāja.

Biju satriekts. Sievietes izturēšanās un sejas izteiksme neatstāja ne mazāko šaubu. Viņa bija pateikusi man, ka gatavojas mirt un ka gatavojas to darīt tieši šajā brīdī. Savu vīru viņa bija aizsūtījusi pēc našķiem, lai būtu droša, ka izdzišanas brīdī viņam nenāksies būt klāt.

"Ak nē, nedariet tā," es centos viņu atrunāt.

Man nudien nebija vēlēšanās piedzīvot to, ka vīrietis ierodas, apkrāvies ar saldējumu un siera kūkām, un atrod mani sēžam pie viņa mirušās sievas.

"Tagad es iešu prom," sieviete vēlreiz atkārtoja.

"Jūs paliksiet līdz brīdim, kad atgriezīsies jūsu vīrs," es viņu informēju, atbildēdams uz tikko izskanējušo draudu nu jau trešo pēc kārtas. Es lūkojos pulkstenī un redzēju, cik lēni iet laiks. Man nebija šaubu, ka slimniece var "aiziet prom" kuru katru mirkli. Vienīgais veids, kā to aizkavēt, bija uzturēt ar viņu sarunu. Zināju: tiklīdz ļaušu viņai apklust, viņa patiesi "aizies" un šķērsos dzīvības— nāves robežu.

Teicu sievietei: ja jau viņa nolēmusi aiziet, vīrs noteikti gribētu no viņas atvadīties. Es liku viņas domām nemitīgi darboties, un tas bija labi. Es būtu varējis kaut vai ķert pēc Havajas ģitāras un nospēlēt Tiptoe through the tulips, ja vien ticētu, ka tas noturēs sievieti pie dzīvības, līdz atgriezīsies viņas vīrs. Mēs sarunājāmies. Viņa "palika".

Pēc kādām 45 minūtēm ieradās vīrs. Sievas "aiziešana" vairs netika pieminēta. Viņi atsāka normālu sarunu, it kā nekas nebūtu noticis. Kamēr sieviete ēda saldējumu, mana sirds vēl arvien dauzījās. Viņi piedāvāja ari man saldējumu. Taču es… Man kaut kā nebija ēstgribas. Novēlēju arlabunakti un taisījos, ka tieku.

Nākamajā dienā man piezvanīja slimnieces vīrs un darīja zināmu, ka sieva nomirusi. Es to jau zināju. Tad viņš man pastāstīja, ka pēdējos divus mēnešus pirms mana iepriekšējā vakara apmeklējuma viņa esot pavadījusi galvenokārt miegā un/vai bezsamaņā. Šī bija pirmā reize, kad viņa ilgāk par minūti bijusi pie skaidras saprašanas. Vīrietis pateicās man, ka uz šo vienīgo un pēdējo vakaru biju atdevis viņam sievu.

Kurš šajā reizē saņēma dziedināšanu, un kāda tā bija? Dziedināšana notika viņiem abiem. Vīrietim bija vajadzīgs pēc diviem mēnešiem pēdējo reizi skatīt savu sievu, pateikt ardievas un jaut viņai iet. Sievietei vajadzēja viņu vēlreiz ieraudzīt un ticēt, ka pēc viņas aiziešanas ar vīru viss būs kārtībā. Vini katrs saņēma savu dāvanu.

Cilvēki mirst. Mēs ejam tālāk. Tā ir daļa no mūsu kosmiskās pieredzes cilda.

Ja kāds tomēr šķērso dzīvības un nāves robežu, es nedomāju, ka tas būtu tāpēc, ka viņš nebūtu saņēmis dziedināšanu. Dziedināšana var būt arī vieglums, ar kādu jūs ļaujat šim cilvēkam veikt pārcelšanos; miers, ko viņš iemanto pēc jūsu apmeklējuma, un iespēja kādam uzsmaidīt un pateikt "es tevi mīlu" kādam, kurš ilgojas dzirdēt šos vārdus vēl pēdējo reizi.

Tāpēc neinterpretēsim, neanalizēsim. Vienkārši būsim. Un ziniet, ka jums ir dota dziedināšanas dāvana lai arī kā tā izpaustos.

NOSLĒGUMA PĀRDOMĀS

Tas ir brīnums

Sajā grāmatā mēs aplūkojām dziedināšanu kā atklajumu, dziedināšanu kā teoriju un dziedināšanu kā praksi. Bet ir kāds aspekts, ko es tagad, noslēgumā, gribētu īpaši izcelt: dziedināšana ir brīnums. Ar vārdu "brīnums" es domāju tieši šo — brīnumainu notikumu, kas atklāj Dieva pārdabisko būtību. Protams, Visumā ar kvarkiem, melnajiem caurumiem un vienpadsmit dimensijām pārdabiskais vairs nenozīmē gluži to, ko esam raduši saprast ar pārdabisko. Un arī Dievs.

Tomēr tas nemazina bijības un brīnuma izjūtu, kas rodas, kad notiek "neiespējamais". Redziet, darbojoties ar šīm enerģijām, jūs ne tikai piedalāties kāda konkrēta cilvēka dziedināšanā jūs dodat savu artavu līdz šim nepazītā grandiozā pārvērtībā.

Cilvēki man jautā, vai spēja uztvert šīs frekvences un kļūt par dziednieku piemīt katram. Mana atbilde ir: "Jā! Šo līmeni spēj sasniegt ikviens, tikai mūsu acis ir aklas. Ir tikai nedaudzi, kuri uzdrošinās tās atvērt… Bet tos, kuri uzdrošinājušies, ieraudzītais bieži vien apžilbina."

Manuprāt, tieši to bija domājis Dīpaks Čopra, teikdams man: "Palieciet kā bērns!" Bērnus izbrīna viss, pasauli viņi ik dienu redz kā jaunu piedzīvojumu. Neatrodoties mūsu ierobežoto priekšstatu varā, kuriem mēdzam visu pakļaut, nekas no ieraudzītā viņus neapžilbina. Vēl neiemācīti baidīties, viņi nenomāc sevi ar "vajadzētu", "nevajadzētu", ar obligātiem rituāliem vai pārlieku nopietnību. Tas viss pieder pie brīnumainā Visuma, kuru apdzīvot viņi ieradušies.

Šo pašu sajūsmu es jutu ik dienu. Ikreiz, kad daru savu darbu, man tas ir kā kaur kas jauns un nebijis, it kā šī būtu pati pirmā reize. Jo ar katru konkrēto cilvēku tā patiesi ir pirmā reize. Es zinu, ka arī jūs jutīsieties gluži tāpat. Jūs ienesat dzīvē gaismu un informāciju, kas brīnumaini top par divkāršu jūs pašu (patiesībā trīskāršu, ieskaitot Dievu).

Kad šī dāvana pirmoreiz lika par sevi manīt, es jau biju ārsts ar ļoti plašu praksi. Tāpēc arī es pieņēmu, ka šai dāvanai ir sakars ar dziedniecību. Es zināju, ka norisinās kaut kas ārkārtīgi varens, un es to nosaucu par dziedniecību, jo domāju, ka tā ir dziedniecība (vārdu ārsts/pacients/brīnums plašākajā nozīmē); un arī tāpēc, ka man gribējās, lai tā būtu dziedniecība.

Tagad es redzu, ka tas, lai šī dāvana būtu dziedināšanas spēja, jau sākotnēji bija mans nolūks. Es gribēju to izprast, klasificēt un, visticamāk, ar laiku arī virzīt un "uzlabot". Dziedināšana bija konteksts, kurā es darbojos, un šajā kontekstā slēpās ierobežojumi, ko biju izspiedis rekonekcijai. Šie ierobežojumi nebija tīši, tie gluži vienkārši liecināja par manu nespēju redzēt tālāk, proti, jau no paša sākuma pamanīt, ka tas ir kaut kas daudz diženāks.

Es sāku pamanīt, ka šī dziedniecība ļoti atšķīrās no tā, kā mēs bijām mācīti uztvert, saprast vai pat noticēt un pieņemt. Šī dziedniecība ir saistīta ar evolūcijas procesu, ko iedzīvinājusi kopradīšana mijiedarbībā ar Visuma augstākajām vibrācijām. Esmu nonācis pie pārliecības, ka tādējādi patiesi notiek mūsu DNS pārstrukturēšanās, lai arī sākumā es to īsti neuzdrošinājos apgalvot. Iemantodami transsensoriskumu vai transcendentālo sensoriskumu (tātad izlauzušies ārpus savām piecām pamatmaņām), mēs nokļūstam tādā enerģiju mijiedarbības un esamības sfērā, kādu līdz šim neesam pazinuši.

Mans nolūks kaut ko no šī visa varbūt bija nedaudz sagrozījis, lai tas atbilstu manai toreizējai pārliecībai un izpratnei. Un, lai arī es mācu, ka mums jāpaiet malā, ka dziednieciskais process nav jāvada vai pat jādomā, kā tas izpaudīsies, es saprotu, ka jau kopš brīža, kad izlēmu, ka tā būs tikai ārsta/pacienta/brīnuma dziedniecība, es pats esmu stāvējis tai ceļā.

Vaina nebija nolūka esamībā. Vaina bija tā specifikā. Biju ieņēmis gaidu stāvokli, un, ņemot vērā manu vēlmju un nolūku specifiku, mans gaidu pilnais redzeslauks bija visnotaļ šaurs.

Grāmatas The Seven Spiritual Latus ofSuccess, ko es uzskatu par vienu no nozīmīgākajām un tādām, ko būtu vēlams izlasīt ikvienam, autors Dīpaks Čopra skaidro, ka viens no vēlmju un nolūku likumiem ir "atmest savu piesaisti iznākumam. Tas nozīmē atteikties no piesaistes konkrētam rezultātam un dzīvot neziņas viedumā." Daudzi no mums to tagad lielā mērā arī dara. Es to darīju tikai tik daudz, ka atteicos no piesaistes dziedināšanu iznākumam. Lai vai kā, es neatteicos no piesaistes paša dziedināšanas fakta iznākumam; tādējādi es ierobežoju pats savu pieredzi.

Gan jūs, gan es — mēs ejam tālāk. To darot, mums jāsaglabā savu nolūku apziņa — nolūku, kuri nemanāmi iesakņojušies tik dziļi, ka rēgojas kaut kur zem mūsu apziņas radara. Kad tie tomēr "iepīkstas" uz mūsu ekrāna, mums ir pienākums tos pārbaudīt. Šie slēptie nolūki bieži vien ietekmē mūs spēcīgāk par apzinātajiem, jo, pietiekami neapzinādamies tos, mēs šiem slēptajiem nolūkiem arī nepievēršam pienācīgu uzmanību. Nezinādami par savu baiļu esamību, mēs nezinām ari, kā tās pārvarēt.

Ar Šajā grāmatā sniegto informāciju jūs esat izdzīvojuši savu evolūcijas ceļu. Nu jau jūs spējat klausīties un sadzirdēt ar citām maņām, saredzēt ar jaunu skatienu. Jūs esat iemācījušies sajust to, ko citi vēl pagaidām nesajūt. Ieguvuši šo jauno apziņu, jūs ieejat savā transcendentāli sensoriskas būtnes esamībā.

Kad tie, kuri nāks pie jums uz seansiem, dzirdēs, kur citiem nav nekā sadzirdama, saodis, lai ari viņiem nav fiziskas ožas sajūtas, redzēs ar aizvērtām acīm un sajutīs, kad skatītājam no malas nav nekāda iemesla kaut ko sajust, jūs zināsiet, ka pavadāt šos cilvēkus viņu jaunajā transcendentāli sensoriskajā eksistences līmeni. Un tas ikreiz ir tikpat satraucoši kā toreiz, kad atklājāt to sevī.

Tas, ko jūs darāt, ir gaismas un informācijas nešana šai planētai; un, kur ir gaisma un informācija, tur nav vietas tumsai. Ar šo gaismu un informāciju līdzi citām parādībām nāk pārveidošanās un dziedināšana.

Dziedināšana nav "kā" vai "kāpēc", nedz arī tā ir kāda recepte. Tas ir esības stāvoklis.

Pārvariet bailes un ieejiet gaismā un informācijā. Mīlestība kļūst par to — un tas kļūst par mīlestību. Tas ir dziednieks. Jūs esat vienlaikus vērotājs un vērojamais, mīlētājs un mīlamais, dziednieks un dziedinātais.

Kļūstiet par vienu veselumu ar otru cilvēku un dziediniet sevi. Dziedinot sevi, jūs dziedināt citus. Un, dziedinot citus, jūs dziedināt sevi.

Savienojiet šīs stīgas! Dziediniet citus, dziediniet sevi.

Ir notikumi, kurus ir grūti izskaidrot. Brīnumi runā paši par sevi.

Par autoru

Dr. Ēriks Perls atstāja savu hiropraksi, kas bija viena no veiksmīgākajām Losandželosā, kad gan viņš pats, gan viņa pacienti sāka pieredzēt brīnumainas izdziedināšanas. Kopš tā laika Dr. Ēriks Perls nododas rekonektīvās dziedniecības gaismas un informācijas procesa popularizēšanai, lasīdams lekcijas un vadīdams seminārus par tēmu "Rekonekcija". Dr. Perls piedalījies daudzos TV raidījumos, ieskaitot Leeza, Sally ]essy Raphael, The Other Side, Extra, Art Bell, America's Health Netivork, FOX TV, kā arī neskaitāmās TV programmās visā pasaulē. Viņš uzaicināts teikt runu Apvienoto Nāciju Organizācijā, uzstājies Medisonskvērgārdenā, sapulcinot tur pilnu auditoriju; un viņa vadītie semināri atspoguļoti daudzās publikācijās, to skaitā The New York Times. Mājaslapa:

www.TheReconnection.com

fūsu drošībai

Ērika Perla vadītie semināri piedāvā apmācību rekonektīvajā dziedniecībā. Sertifikāti, kas dod atļauju mācīt, tajos izsniegti netiek.

Patlaban vēl nav oficiāli atzītu un kvalificētu šīs nozares instruktoru. Mācīšanas sertifikācijas semināri tiks piedāvāti tuvākajā nākotnē. Kad šie semināri būs pieejami, par tiem tiks paziņots mūsu mājaslapā, kā arī mūsu informatīvajos bukletos.

Savas drošības nolūkos, pirms apmeklējat jebkuru rekonektīvās dziedniecības jeb rekonekcijas semināru, ko nevada Ēriks Perls, lūdzu, sazinieties ar mums, rakstot uz info@DrEricPearl.com vai pa tel. 1-323-960-0012. Mēs darīsim jums zināmu, vai seminārs, kuru gatavojaties apmeklēt, ir oficiāli atļauts un vai to vada kvalificēts instruktors.

Kontakti:

Dr. Eric Pearl The Reconnection P. O. Box 3600 Hollywood, CA 90078-3600 e-mail: info@DrEricPearl.com Lai apmeklētu semināru vai finansiāli atbalstītu tā norisi, lūdzu, zvaniet 1-888-ERIC PEARL (1-888-374-2732)

Lai iegūtu informāciju par privātiem seansiem vai uzziņas par praktiķiem, lūdzu, zvaniet 1-323-960-0012 vai apmeklējiet www.TheReconnection.com

Savus stāstus par izdziedināšanām, kas notikušas pēc šīs grāmatas izlasīšanas vai Dr. Perla rīkotā semināra apmeklēšanas, lūdzu, sūtiet Dr. Ērikam Perlam uz iepriekš minēto adresi.

Ēriks Perls

Rekonekcija.

Dziedini citus, dziedini sevi

Saturs

Atsauksmes par grāmatu "Rekonekcija.

Dziediniet citus, dziediniet sevi"………………………

Jūsu drošībai ………………………………………………….

Priekšvārds…………………………………………………….

Ievads …………………………………………………………..

Pateicības………………………………………………………

I  DAĻA. Dāvana …………………………………………….

1.  nodala. Pirmie soļi ………………………………..

2.  nodaļa. Pēcnāves dzīves mācība ………………..

3.  nodaļa. Bērnišķības………………………………..

4.   nodaļa. Ceļš uz jauniem atklājumiem………….

5.  nodaļa. Atvērt durvis un iedegt gaismu ……….

6.  nodaļa. Meklējot izskaidrojumus ……………….

7.  nodaļa. Akmens velte……………………………..

8.  nodaļa. Atklāsmes: tagadne un nākotne

II  DAĻA. Rekonektlvā dziedniecība, un ko tā nozīmē

9.  nodaļa. Pastāsti man ko vairāk…………………..

10.  nodaļa. Stigas un pavedieni ……………………..

11.  nodaļa. Lielie jautājumi ………………………….

12.  nodaļa. Lai dotu, ir jāsaņem……………………..

13.  nodaļa. Paiet malā …………………………………

14.  nodaļa. Noregulēt toni…………………………….

15.  nodaļa. Kas jāņem vērā……………………………

III  DAĻA.Rekonektlvā dziedniecība un jūs …………..

16.  nodaļa. Ienirt rekonektīvās enerģijas jūrā

17.  nodaļa. Dziednieka apkārtne …………………..

18.  nodaļa. Pamodināt jūsos dziednieku……………

19.  nodaļa. Atrast enerģiju…………………………..

20.   nodaļa. Trešais partneris………………………..

21.  nodaļa. Mijiedarbošanās ar pacientiem……….

22.   nodaļa. Kas ir dziedināšana?…………………….

Noslēguma pārdomas ……………………………………..

Par autoru……………………………………………………

[1] tradicionālajā jūdaismā: vecums, kurā bērns top atbildīgs par savu rīcību (parasti 12-13 g.), ko atzīmē ar attiecīgu ceremoniju.

[2] pēc celsija 40,5; 41,1; 41,7

[3] bubbelah jidišā uzruna "dārgais"

[4] mold augsne, pīšļi.

[4] reconnect — no jauna savienot.

[5] woman — sieviete; man vīrietis.

[6] light gaisma; arī viegls.

Content

Perls Dr. Ēriks Rekonekcija

Jūsu drošībai

Priekšvārds

Vēsturiskā saikne ar rekonekcija

Atklāt rekonekcijas gudrību

Pateicības

I DAĻA Dāvana

PIRMĀ NODAĻA pirmie soli

Gerija brīnums

Ceļa rādītāji

OTRĀ NODALA Pēcnāves dzīves mācība

Slimnīca

Pārējās mācības

Ko tas viss nozīmēja

Klusēšanas zīmogs

TREŠA NODAĻA Bērnišķības

Atver durvis!

No mākoņiem

Nedienas skolā

Šoreiz beigas

Daba/audzināšana

Turpmākā virzība

Saldāks par pienu un medu

CETURTĀ NODAĻA Ceļš uz jauniem atklājumiem

Atkal skolā

Neizdodas tātad pārāk centies

Atdzimšana

Citi mājieni

Drudzis un viesi

Vēlreiz Atdzimšana

Melrouzpleisas spoks

PIEKTĀ NODAĻAatvērt durvis un iedegt gaismu

Ebreju čigāniete no Venisbīčas

Kaut kas bija iekustināts

Tulznas un asinošana

Atbilžu meklējumos

SESTĀ NODAĻA meklējot izskaidrojumus

Nepārprotami simptomi

SEPTĪTĀ NODALA akmens velte

Zelta acs

Veltīt sevi

ASTOTĀ NODALA atklāsmes: tagadne un nākotne

Pakāpeniska izzušana

Atklāsmes un apstiprinājumi

Mišelas stāsts

Šādas tādas zināšanas

Droši uz priekšu

Pētījumi sākas

Krustceles

Dziedniek, iemāci arī mums

Kurš nu ir skolnieks?

DEVITA NODAĻApastāsti man ko vairāk

DESMITĀ NODAĻAstīgas un pavedieni

Kas aiz tā slēpjas

Pievērst uzmanību

transsensoriskums jeb transcendentālais sensoriskums

VIENPADSMITĀ NODAĻA lielie jautājumi

Enerģija pret garu

Frekvences

Atklāt raksturīgo

Lielā pārbīde

DIVPADSMITĀ NODAĻA lai dotu, ir jāsaņem

Dziedināšanas patiesā daba

Kāpēc "RE-konekcija"?

Kritiskā masa

TRĪSPADSMITA NODAĻA paiet malā

Dziednieka loma

Vū un ceļasoma

Tātad ego

Kurš saņems dziedināšanu?

Dziedināšanas vadīšana

Kā mēs domājam

ČETRPADSMITA NODAĻA noregulēt toni

PIECPADSMITĀ NODAĻA kas jāņem vērā

Dziedināšana ar ticību

SESPADSMITA NODALA ienirt rekonektīvās enerģijas jūrā

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA dziednieka apkārtne

ASTOŅPADSMITĀ NODALA pamodināt jūsos dziednieku

DEVIŅPADSMITĀ NODALA atrast enerģiju

DIVDESMITĀ NODALA trešais partneris

DIVDESMIT PIRMĀ NODAĻA Mijiedarbošanās ar pacientiem

DIVDESMIT OTRĀ NODAĻA kas ir dziedināšana?

NOSLĒGUMA PĀRDOMĀS

Par autoru

Saturs