Gorders Justeins

Hellerns Viktors

Notākers Henrijs

Reliģiju grāmata

Justeins Gorders Viktors Hellerns Henrijs Notākers

Reliģiju grāmata

CILVĒKS UN PIENA CELŠ

Vai pasaules uzskats ir nepieciešams?

Iedomājies, ka tu lido mūsu galaktikā Piena Ceļā. Gadu tūkstošiem tu esi riņķojis ap zvaigznēm un sauļu sistēmām, šad un tad apmetot loku kādai planētai un tomēr nemanot nekādas dzīvības zīmes. Pēkšņi, tieši tad, kad tu esi nolēmis atstāt Piena Ceļu, tavam skatam paveras dzīvībā kūsājoša planēta vienā no galaktikas atzariem. Sai mirklī tu pamosties viss ceļojums ir bijis tikai sapnis. Bet tu zini, ka uz planētas, kam tu sapnī tuvojies, ir tavas mājas.

Ļoti iespējams, ka tu esi jauns. Visticamāk, ka tev visa dzīve vēl ir priekšā, tomēr tu zini, ka tā neilgst mūžīgi. Uz planētas Zemes tev ir dots tikai viens ceļojums kā tu to piepildīsi? Kādus jautājumus tu uzdosi? Un kā tu uz tiem atbildēsi?

Sapnī pārdzīvotais tevi neatstāj vēl pie brokastu galda, un tu pēkšņi aptver, cik brīnišķīgi ir dzīvot uz zemes. Un tad tu atver rīta laikrakstu. Iespējams, ka tavu prieku un sajūsmu iztraucē nomācošas ziņas tev jādomā par mirstošajiem mežiem, piesārņojumu un plaisām ozona slānī, par kodolieročiem, radioaktīvajiem atkritumiem un AIDS. Kādā mērā tu izjūti, ka arī tu esi atbildīgs par šīs neparastās planētas nākotni?

Arī daudzi no ikdienišķajiem jautājumiem, kas mēdz nodarbināt prātu pa ceļam uz skolu vai darbu, izriet no tavas būtības dziļumiem. Iemīlēšanās un sekss, attiecības ar ģimeni un draugiem, atzīmes un studiju iespējas — tas viss ir saistīts ar tavu pasaules uzskatu un dzīves mērķiem.

Ejot mājup, tu varbūt pļāpā par futbolu, vasarā paredzēto ceļojumu un skolas izlaiduma balli. Arī šīs pārdomas nosaka pasaules uzskats. Kā tu izvēlies pavadīt savu brīvo laiku? Vai tu iesaisties kādā politiskā organizācijā? Varbūt tu vēlies, lai tev būtu vairāk naudas, un tāpēc brīvajā laikā strādā?

Taču vispirms tev ir jāpilda neskaitāms daudzums mājasdarbu. Bet kāpēc gan tev tas ir jādara? Un ko tu domā darīt pēc skolas beigšanas?

Vakaru tu pavadi kopā ar dažiem draugiem. Vienam no viņiem tikko ir sastādīts horoskops, un viņš tam nešaubīgi tic. Kā gan viņš var būt tik pārliecināts? Kāda meitene stāsta, ka domājusi par savu draudzeni un viņa tai pašā mirklī piezvanījusi. Vai tā ir domu pārceļošana? Un vai tā saucamās pārdabiskās izjūtas ir muļķības vai realitāte? Saruna turpinās un nonāk pie dzīvības un nāves jautājumiem. Vai eksistē dzīve pēc nāves?

Tad tu pastāsti par savu sapni kā tu ceļoji pasaules izplatījumā. Ledus, akmeņu un svilinošā karstuma nogurdināts, tu gribēji doties projām no Piena Ceļa, bet tieši tad pamanīji planētu, kas tālumā zaigoja zilā un baltā krāsā. Uz šīs planētas tu pamodies.

"Ko šis sapnis varētu nozīmēt?" tu jautā. Vai sapņi var pastāstīt kaut ko par mums pašiem?

Kas es esmu? No kurienes es nāku? Kurp es eju?

Cilvēks sāk jautāt jau agrā bērnībā. Trīsgadīgs bērns uzdod jautājumus, uz ko pieaugušie nespēj atbildēt. Piecus gadus vecs bērns, savā nodabā sēžot, bieži vien var risināt tās pašas mīklas, kas nodarbina vecu cilvēku.

Nepieciešamība orientēties esamībā ir cilvēka pamatdziņa. Mums ir nepieciešami ne tikai uzturs, siltums, sapratne un saskarsme, bet arī atbilde uz jautājumu, kāpēc mēs dzīvojam. Mēs jautājam:

♦      Kas es esmu?

♦      Kā ir radusies pasaule?

♦      Kādi spēki virza vēstures gaitu?

♦     Vai ir Dievs?

♦      Kas ar mums notiek pēc nāves?

Šie jautājumi tiek dēvēti par eksistenciāliem, jo tie skar visu cilvēka būtību.

Daudzi eksistenciālie jautājumi ir tik vispārīgi, ka atrodami visās kultūrās. Lai gan ne vienmēr skaidri formulēti, tie tomēr ir visu reliģiju pamatā, un vēsture nepazīst tautu vai cilti, kurā nebūtu pastāvējusi kāda reliģijas forma.

Dažādos vēstures periodos arvien dzīvojuši atsevišķi cilvēki, kuru interesei par eksistenciālajiem jautājumiem ir bijis tīri cilvēcisks vai nereliģisks pamatojums, tomēr lielākas cilvēku grupas, kas nesaista savu dzīvi ar kādu konkrētu reliģiju, ir raksturīgas tikai mūsu laikmetam. Tas, ka cilvēks novēršas no reliģijas, ne vienmēr liecina, ka viņu neinteresē lielie dzīves jautājumi.

Mēdz sacīt, ka dzīve ir nepārtraukta izvēle. Daudzi izdara izvēles, nedomājot par to savstarpējo sakarību un nesaistot tās ar savu attieksmi pret dzīvi. Citi turpretī izjūt nepieciešamību pēc vienota un pastāvīga pasaules uzskata.

Var apgalvot, ka pasaules uzskats ir visiem cilvēkiem, bet cik lielā mērā tas ir pašu veidots un pašu izvēles noteikts? Cik liela ir mūsu pārliecība par to, ko dēvējam par savu pasaules uzskatu?

Aci pret aci ar nāvi

Divi konkrēti cilvēku likteņi liecina par to, kā saaužas laikmeta aktuālā realitāte un nopietnie dzīves jautājumi. Vienu no piemēriem rodam Otrā pasaules kara laikā, otru mūsdienu situācijā kādā Centrālamerikas valstī.

Kims Malte Brūns (.Kim Malthe Bruun) bija septiņpadsmit gadus vecs, kad sākās karš, un jaunietis piedzīvoja, kā sveša okupācijas vara sagrauj svarīgas cilvēciskas vērtības. Gadu vēlāk, 1941. gadā, Kims devās jūrā, bet 1944. gada rudenī viņš nonāca Dānijā un iesaistījās nelegālajā Pretošanās kustībā. Pēc dažiem

mēnešiem vācieši viņu arestēja, un 1945. gada aprīlī Kims tika notiesāts uz nāvi un nošauts.

Tolaik daudzi jaunieši iesaistījās cīņā pret nacistu diktatūru. Varbūt, ja tas notiktu šodien, tu un tavi draugi būtu viņu vidū. Kā tu uzņemtu vēsti, ka tev piespriests nāvessods? Ja tev tiktu izsniegta papīra lapa un zīmulis, lai tu varētu nodot beidzamo sveicienu saviem tuviniekiem, ko tu rakstītu?

Kima pēdējā vēstulē mātei lasām:

"Šodien man, Jorgenam, Nilsam un Ludvigam bija jāstājas karatiesas priekšā. Mums piesprieda nāvessodu. Es zinu, ka tu esi stipra sieviete un ne vien to izturēsi, bet arī sapratīsi. Es esmu kaut kas pavisam neliels, un mani drīz vien aizmirsīs, bet tā ideja, tā dzīvība un iedvesma, kas pildījusi mani, turpināsies. Tu to sastapsi it visur — pavasara plaukstošajās lapās, pretimnākošajos cilvēkos, mīļā, mazā smaidā. "

1983. gada martā Centrālamerikas republikā Salvadorā militāristi nogalināja Marjanellu Garsiju Viljasu Marianella Garcia Villas).Vairākus gadus šajā valstī bija ildzis pilsoņu karš starp valdības spēkiem un dumpiniekiem. Dažādi grupējumi nolaupīja un noslepkavoja daudzus tūkstošus cilvēku. Jaunā advokāte Marjanella nodibināja cilvēktiesību komiteju, lai noskaidrotu cilvēku pazušanas un spīdzināšanas gadījumus. Sī iemesla dēļ viņa 1980. gadā nonāca teroristu grupējumu "nāvinieku sarakstos". Viņa apzinājās, ka dzīvība ir briesmās.

Kā tu atbildētu uz šādiem draudiem? Marjanellas atbilde bija cīņas turpināšana. 1983. gada sākumā viņa devās uz konflikta zonu,

lai uzstātos ar priekšlasījumu par cilvēktiesībām. No turienes viņa neatgriezās. Bet 1980. gadā rakstītajā vēstulē mēs varam izlasīt, kas viņu bija virzījis:

"Tas, par ko es cīnos, ir dzīve — patiesa un jēgpilna. Es nevēlos mirt, tacu man nācies dzīvot tik tuvu nāvei un redzēt tās iedarbību, ka es to tagad uzlūkoju kā dabisku lietu. Mums visiem reiz jāmirst, bet tam, kas intensīvi vēlas dzīvot, nāve arvien pienāks par agru. Ikvienai minūtei ir nozīme un ne ar ko nesalīdzināms dz^ums, lai arī tā varbūt šķiet ikdienišķa un pierasta. Ik vēja pūsma, sienāža dziesma un dūjas lidojums ir kā dzeja.

Es esmu pārliecināta, ka tiem, kas cīnās par taisnīgumu, arvien piederēs patiesība, viņi saņems palīdzību no Dieva, viņi ies uz priekšu un cels patiesību gaismā.

Garīgā bagātība ir pārāka par pasaulīgo mantu. "

Prieks par dzīvi

Marjanella un Kims cīnījās par idejām un vērtībām, kurām viņi ticēja, to vārdā upurēdami pat dzīvību. Taču pasaules uzskats atklājas ne tikai karā un dramatiskos notikumos, tas nav saistīts vienīgi ar drosmīgu rīcību un lielām idejām. Mūsu pasaules uzskats attiecas arī uz ikdienu attiecībām ar ģimeni un draugiem, darbu, brīvo laiku. Tas ir saistīts ar prieku par pašu dzīvi. "Dūjas lidojums ir kā dzeja," vēstulē raksta Marjanella, un Kims, gaidot nāvi cietuma kamerā, raksta par pavasarī plaukstošām koku lapām un mazu, mīļu smaidu.

Ja abiem brīvības cīnītājiem ir kas kopīgs, tad tas ir tieši dzīvības bezgalīgās vērtības pārdzīvojums. No Kima un Marjanellas

vēstulēm staro dzīves vērtības, ko mēs ikdienā varam nepamanīt, jo tās mums šķiet pašsaprotamas.

Vai mums jānostājas aci pret aci ar nāvi, lai piedzīvotu dzīvi? Vai jāpieredz, ka mūsu idejas un ideāli ir apdraudēti vai nospiesti pie zemes, lai mēs atmostos?

"Tas, kurš no mirkļa atteiksies, var dzīvi zaudēt. Izvēlies!" raksta dāņu dzejnieks Piets Heins (Piet Hein) kādā no saviem dzejoļiem. Somu gleznotājs un rakstnieks Henriks Tikanens (Henrik Tikkanen) līdzīgu atziņu izsaka aforismā: "Dzīve sākas tad, kad mēs atklājam, ka dzīvojam."

ZINĀŠANAS PAR RELIĢIJU

.

Kas ir reliģija?

Tās ir kristības mazā norvēģu baznīciņā. Tā ir pielūgsme budistu templī. Tie ir jūdi ar Toras ruļļiem pie Raudu mūra Jeruzalemē. Tie ir svētceļnieki, kas sapulcējušies pie Kaabas akmens Mekā.

Mēs varam jautāt: vai visās šais situācijās notiekošajam ir kas kopīgs? Vai, piedaloties atšķirīgos rituālos, cilvēki izjūt kaut ko līdzīgu, un kāpēc šī rituālā darbība ir nepieciešama? Ko tā viņiem nozīmē? Kā tas ietekmē sabiedrību, kurā vini dzīvo?

Tieši uz šiem jautājumiem mēģina atbildēt reliģijas zinātne. Reliģijas pētnieku mērķis ir nostāties ārpus visām reliģijām, lai novērotu tās no ārpuses, atrastu līdzības un atšķirības un redzēto aprakstītu. Viņu secinājumi ne vienmēr atklāj to pašu, ko izjūt ticīgais. Gluži tāpat ir mūzikā mūzikas teorētiķis var izskaidrot, kā skaņdarbs ir veidots, un pastāstīt par toņkārtām un instrumentiem, bet viņš nespēj atspoguļot skaņdarba radīto pārdzīvojumu. Arī uztura speciālists var izskaidrot, ka ēdiens sastāv no organisku vielu sajaukuma un ka tas noteiktā temperatūrā rada saldu un aukstu sajūtu, saskaroties ar cilvēka garšas orgāniem. Bet ēst saldējumu ir gluži kas cits.

Tas nenozīmē, ka reliģiju pētnieks nedrīkst būt ticīgs. Itāliešu rakstnieks Umberto Eko (Umberto Eco) par attieksmi starp literatūru un literatūras zinātni ir teicis: "Arī ginekologs var iemīlēties." Proti, pētnieka paša ticība un jūtas nedrīkst ietekmēt attieksmi pret studējamo materiālu. Ar šādu nostāju zinātnieks var sniegt svarīgu informāciju par reliģijām gan indivīdam, gan sabiedrībai.

Kāpēc zināšanas par reliģiju ir nepieciešamas?

Pasaules pieredze rāda, ka reliģijām ir nozīmīga loma gan sabiedrības dzīvē, gan politikā visās pasaules daļās. Mēs dzirdam par konfliktsituāciju starp katoļiem un protestantiem Ziemeļīrijā. Balkānu pussalā nesaskaņas ir kristiešu un musulmaņu starpā, Indijā musulmaņi cīnās pret hinduistiem, Srilankā hinduisti karo ar budistiem. Tajā pašā laikā vairāku reliģiju pārstāvji sniedz palīdzību nabadzīgajiem un grūtībās nonākušajiem tā saucamajās trešās pasaules valstīs. Ir grūti izprast starptautisko politiku, nepazīstot valstu reliģijas.

Konkrētas zināšanas par reliģijām nepieciešamas arī saskarsmē starp dažādu kultūru cilvēkiem. Daudzi norvēģi ceļojot sastop dažādas sabiedrības ar atšķirīgu dzīves stilu un vērtībām, savukārt ieceļotāji un bēgļi, nonākuši Norvēģijā, ierauga sabiedrības sistēmu, kas ir sveša viņiem.

Tāpat reliģiju studijas var būt svarīgas indivīda personības attīstībā, jo pasaules reliģijas sniedz atbildes uz jautājumiem, ko cilvēki ir uzdevuši visos laikos.

Tolerance

Tolerance ir pamatu pamats svešu reliģiju studijām. Būt tolerantam nozīmē respektēt cilvēkus, kuru pasaules skatījums atšķiras no tavējā. Tas nenozīmē, ka atšķirības un pretrunas tiek izdzēstas, ka ir vienalga, kam tic un vai vispār tic.

Toleranta nostāja ir apvienojama ar stipru pārliecību, kā arī ar mēģinājumiem pārliecināt citus, bet nekādā ziņā tā nenozīmē citu uzskatu izsmiešanu, spaidus vai draudus. Tolerance neierobežo tiesības sludināt savu viedokli, bet tikai ar noteikumu, ka citu uzskati tiek respektēti.

Vēsture mums sniedz daudzus fanātisma un intolerances piemērus. Dažādu reliģiju piekritēji ir cīnījušies cits ar citu, un ir karots reliģijas vārdā. Cilvēki ir tikuši vajāti savu uzskatu dēļ. Romas impērijā kristiešus apcietināja un sodīja; viduslaikos, kā arī turpmāko gadsimtu gaitā baznīca ļāva citādi domājošos sadedzināt uz sārta; daudzās islāma zemēs vēl šodien ir aizliegts praktizēt citas reliģijas.

Bieži intolerances iemesls ir nepietiekamas zināšanas. Arēji ir redzams tikai reliģijas izpausmes veids, nevis nozīme. Cieņa pret citu uzskatiem, uztveri un reliģisko dzīvi ir priekšnoteikums cilvēciskai līdzāspastāvēšanai. Tas nenozīmē, ka mums viss ir jāpieņem kā vienlīdz pareizs, bet ikvienam ir tiesības tikt respektētam, ja viņa uzskati nav pretrunā ar vispārējām cilvēktiesībām.

Kā reliģijas radušās?

Lūkojoties cilvēces pagātnē, mēs sastopam dažāda veida reliģiju. Daudzi ir mēģinājuši izskaidrot, kā reliģijas radušās. Viens no skaidrojumiem balstās uz senas pagātnes priekšstatu, ka it visam dabā ir dvēsele. Gan dzīvnieki, gan planētas, upes, kalni, saule,

mēness un zvaigznes ir garu mājoklis, un ar šiem gariem ir bijis svarīgi uzturēt labas attiecības. Pētnieks E. B. Tailors (EB. Tylor, 1832-1917) to dēvē par animismu. Darvina evolūcijas teorijas ietekmēts, viņš uzskatīja, ka reliģijas attīstība ir gājusi kopsolī ar kultūras un tehnikas attīstību, līdz izveidojās politeisms (ticība daudziem dieviem) un vēlāk — monoteisms (ticība vienam dievam). Pētnieks uzskatīja, ka pirmciltis atradušās akmens laikmeta līmenī un tāpēc tām bijis raksturīgs animisms. Šis reliģijas attīstības skaidrojums tagad ir atmests, un ir vispārēji atzīts, ka animismu nevar uzskatīt par pirmcilšu reliģijas pilnvērtīgu aprakstu.

Daži pētnieki reliģiju uzskata par sociālo un psiholoģisko faktoru kopproduktu. To sauc par reducēta skaidrojuma modeli, jo reliģijas tiek skaidrotas, balstoties tikai uz vienu sabiedrisko attiecību daļu vai arī cilvēka dvēseles dzīvi. Tā, piemēram, Kārlis Markss apgalvoja, ka visa pamatā esot ekonomika un ka reliģija, tāpat kā māksla, filozofija, idejas un morāle, esot tikai tās virsbūve. Vēstures gaitu nosakot tas, kā tiek organizēta ražošana un kam pieder ražošanas līdzekļi, fabrikas un mašīnas. Reliģija šīs attiecības spējot vienīgi atspoguļot.

Mūsdienu reliģijas zinātnē valda uzskats, ka reliģija ir patstāvīgs cilvēku dzīves faktors ar savu struktūru, bet tai ir kopsakars ar sociālajiem un psiholoģiskajiem faktoriem. Svarīgākie reliģijas zinātnes atzari ir reliģijas socioloģija, reliģijas psiholoģija, reliģijas filozofija un reliģijas fenomenoloģija.

Reliģijas definīcija

Daudzi ir mēģinājuši definēt jēdzienu "reliģija", atrast minimālo kopsaucēju — formulu, kas atbilstu ikvienai reliģiskajai ticībai un rīcībai. Veidojot šādu definīciju, ir iespējams kļūdīties jau pašā aizsākumā, jo viens no priekšnoteikumiem ir tāds, ka reliģijām jābūt salīdzināmām. Bet daudzi ticīgie uzskata, ka viņu reliģija ir vienīgā patiesā, turpretī pārējās ir tikai maldu ceļi, vai, labākajā gadījumā, to mācība ir nepilnīga. Sastopami arī pētnieki, kas uzskata, ka vienīgā auglīgā reliģiju pētniecības iespēja ir aplūkot katru atsevišķu reliģiju tās kultūrvēsturiskajā kontekstā. Jau vairāk nekā simts gadus reliģijas zinātnieki ir mēģinājuši atrast visu reliģiju kopīgās pazīmes, taču atrastās līdzības tiek tulkotas atšķirīgi. Daži uzskata, ka tās ir tautu kontakta un savstarpējās iedarbības rezultāts un ka ticības formas un idejas ir izplatījušās tāpat kā arkls, ritenis un pārējie kultūras fenomeni. Vēl citi pētnieki izdara salīdzinājumus, lai redzētu, kas raksturo pašu reliģijas jēdzienu, un tādējādi rada definīcijas.

Minēsim dažas no pazīstamākajām.

"Reliģija ir pārliecība par personisku vai bezpersonisku transcendentālu varu darbību, kas izpaužas ik ieskatā, domā, jūtā, gribā vai darbībā."

Helmūts fon Glāzenaps (Helmuth von Glasenapp, 1891-1963)

"Par reliģiju tiek uzskatītas attiecības starp cilvēku un pārcilvēcisku varu, kurai viņš tic un no kuras jūtas atkarīgs. Sīs attiecības izpaužas īpašās jūtās (uzticēšanās, bailes), priekšstatos (ticība) un darbībā (kults un ētika)."

K. P. Tīle (C. P. Tiele, 1830-1902)

"Reliģija ir absolūtas atkarības apziņa vai izjūta."

Fridrihs Šleiermahers (Friedrich Schleiermacher, 1768—1834)

"Reliģija ir indivīda vai grupas nostāja pret varu vai varām, kurām tiek piedēvēts noteicošais spēks cilvēka likteņa izlemšanā."

Džeimss Prets (James Prcttt, 1875-1944)

Svētais jeb sakrālais

Mūsu gadsimta sākumā zviedru arhibīskaps un reliģiju pētnieks Natans Sēderbloms (Nathan Soderblom, 1866-1931) izveidoja definīciju, kas balstās uz cilvēka izjūtām: "Reliģiozs jeb dievbijīgs ir tas, kuram kaut kas ir svēts."

20. gadsimtā sakrālā jēdziens ir kļuvis par atslēgas vārdu pētniekiem, kuri vēlas aprakstīt reliģijas būtību un īpatnības. Jēdziens kļuva pazīstams, kad 1917. g. tika publicēta Rūdolfa Oto (.Rudolf Otto, 1869-1937) reliģiski psiholoģiskā grāmata "Ideja par svētumu". Svētais ir "das ganz andere" — kaut kas pilnīgi atšķirīgs —, un tāpēc to nevar aprakstīt ar parastajiem jēdzieniem. Te ir runa par īpašu esamības dimensiju, ko Oto sauc par mysterium tremendum et fascinosum. Tā ir vara, kas iedveš bijību un biedē, bet vienlaikus pievelk ar spēku, kuram nav iespējams pretoties.

Oto ir kritizēts un atspēkots, bet viņa domas tikušas arī turpinātas. Viens no tiem, kas tālāk attīstīja svētā jēdzienu, ir rumāņu zinātnieks Mirča Eliade (Mircea Eliade) grāmatā "Sakrālais un profānais". Eliade cildina Oto un uzsver, ka tā panākumi reliģiju

pētniecībā balstās uz paša iedibināto pilnīgi jauno redzējumu, — Oto nevis studē jēdzienus "Dievs" un "reliģija", bet analizē dažāda veida reliģisko pieredzi.

Eliade iesāk ar ļoti vienkāršu svētā jeb sakrālā definīciju sakrālais ir profānā pretstats. Seit viņš norāda vārdu sākotnējo nozīmi — sakrāls nozīmē "nošķirts, iesvētīts", bet profāns ir tas, kas atrodas ārpus svētuma vai tā priekšā.

Eliade uzskata, ka cilvēks iepazīst svēto tāpēc, ka tas sevi atklāj (manifestē) kā kaut ko atšķirīgu no profānā. Viņš to sauc par hierofāniju, kas tulkojumā no grieķu valodas nozīmē "kaut kā svēta parādīšanās", neatkarīgi no tā, vai svētais parādās akmenī, kokā vai Jēzū Kristū. Tas, kurš pielūdz akmeni, nepielūdz akmeni kā tādu, bet godina to kā hierofāniju, jo akmens norāda uz kaut ko vairāk: uz "sakrālo".

Mēs šai grāmatā nevis izstrādāsim precīzu un vispārlietojamu definīciju, bet iedziļināsimies četros reliģiju aspektos:

1)       priekšstati (ticība),

2)        darbība,

3)        kopība (organizācija),

4)        pārdzīvojums.

1. Priekšstati (ticība)

Reliģijā arvien ir kāda intelektuāli izprotama daļa. Ticīgajam ir noteikti priekšstati par pasaules un cilvēka izcelšanos, par dievišķo un par dzīves jēgu. To sauc par reliģijas saturu, un tas izpaužas reliģiskajās darbībās (rituālos), mākslā, bet pirmām kārtām valodā. Reliģijas satura valodiskās izpausmes ir Svētie Raksti, ticības apliecības, doktrīnas un mīti.

Mīts

Mīts ir priekšstats, kas bieži ir saistīts ar rituāliem. Rituālā tiek attēloti mītā aprakstītie notikumi.

Līdz ar to reliģiskajam mītam ir daudz dziļāka nozīme nekā teikām un pasakām. Tā uzdevums ir, lietojot līdzības, izskaidrot pamatjautājumus: no kurienes mēs nākam un kurp dodamies? Kāpēc mēs dzīvojam un kāpēc mirstam? Kā radušies cilvēki un pasaule, kādi spēki virza pasaules attīstību?

Mīts bieži vien vēstī par to, kas noticis pirmlaikos, pasaules iesākumā. Lielākajā daļā reliģiju sastopami radīšanas mīti, kas

vēstī par pasaules rašanos. To galvenais uzdevums ir nevis informēt par vēsturiskajiem notikumiem, bet gan sniegt cilvēkiem visaptverošu eksistences izskaidrojumu.

Reliģiskie priekšstati, kas izpaužas mītos, ir nosacīti iedalāmi trīs grupās: priekšstati par dievišķo, priekšstati par pasauli un priekšstati par cilvēku.

Priekšstati par dievišķo Monoteisms

Ticības veids, kas pazīstams gandrīz visās lielajās pasaules reliģijās, ir monoteisms, t. i., ticība tikai viena dieva eksistencei. Daudzos gadījumos monoteistiskās reliģijas radušās kā protests pret daudzdievību (politeismu). Tā, piemēram, islāms aizsākās kā reliģiska atjaunotne jeb reformu kustība tālaika arābu nomadu cilšu politeistiskajā reliģijā.

Monolatrija

Monolatrija ir tāda veida dievticlba, kam piemīt gan monoteisma, gan politeisma iezīmes: tiek pielūgts tikai viens dievs, tomēr nenoliedzot citu dievu eksistenci. No daudzajiem dieviem tiek izraudzīts viens, uz kuru pilnīgi paļaujas, kā, piemēram, Tors vai Odins seno vikingu reliģijā. Šajā gadījumā mēs redzam, ka teorētiskais tiek atvirzīts otrajā plānā, proti, izšķirošā nozīme ir nevis tam, ka dievs eksistē, bet gan tam, ka viņš tiek pielūgts. Mūsdienās raksturīgs monolatrijas piemērs ir hinduisms.

Politeisms

Politeistiskajās reliģijās dieviem parasti ir dažādas funkcijas un atbildības jomas, piemēram, zemkopība un zvejniecība, amatniecība un tirdzniecība, karš un mīlestība. Dievu pasaule bieži ir organizēta pēc cilvēku pasaules principiem, par paraugu ņemot ģimeni vai valsti.

Atsevišķi reliģiju pētnieki uzskata, ka indoeiropiešu piemēram, indiešu, grieķu, romiešu un vikingu — dievu pasaule ir veidota pēc tālaika trīs kārtu sabiedrības modeļa:

♦      karalis (vienlaicīgi varēja būt arī priesteris),

♦      dižciltīgie (karotāji),

♦      amatnieki, zemnieki un tirgotāji.

Cilvēki parasti pielūdza tos dievus, kas atbilda viņu sabiedriskajam stāvoklim.

Valdošais dievs parasti ir debesu dievs, taču tas jāsaprot nevis tā, ka viņš dzīvo debesīs, bet gan tā, ka viņš atklāj sevi debesu velvē un debesu parādībās.

Daudzās reliģijās debesu dievam blakus ir dieviete, un viņi abi veido dievu pāri. Šī līdzība ar Debesīm un Māti Zemi ir viegli izprotama zemkopju sabiedrībās. Zeme ir auglīga un baro cilvēkus, taču vispirms tai no debesīm jāsaņem saule un lietus.

Blakus "dievu galmam", kuru sastopam klasiskajā un vikingu mitoloģijā, pastāv daudzi sīki dievi un gari, kas atbild par slimībām vai ir noteiktu amatu aizbildņi.

Panteisms

Panteisms atšķiras gan no monoteisma, gan politeisma. Šai izpratnei par dievišķo raksturīga doma, ka dievs jeb dievišķais spēks ir sastopams it visā un caurstrāvo jebko šajā pasaulē. Dievišķo uztver kā kaut ko bezpersonisku, piemēram, pasaules dvēseli vai pasaules kārtību. Panteisms bieži tiek saistīts ar misticismu, kurā cilvēks tiecas apvienoties ar dievišķo.

Animisms un ticība gariem

Daudzās kultūrās pastāv ticība, ka dabu apdzīvo gari. To sauc par animismu (no latīņu vārda animus, kas nozīmē "gars"). Kādu laiku reliģijas vēsturnieki domāja, ka animisms bijis reliģijas aizsākums un ka attīstība tālāk notikusi caur politeismu uz monoteismu. Taču tā ir tikai teorija, jo vienīgais, par ko mēs varam būt pilnīgi pārliecināti, ir fakts, ka animisms sastopams daudzās kultūrās.

Mēs savā kultūrā atpazīstam priekšstatus par dabas gariem kā ūdensvīriem, fejām, rūķiem un nārām. Arī mirušo gariem ir bijusi liela nozīme, un tā arvien vēl saglabājusies Āfrikā, Ķīnā un Japānā.

Parasti gari ir bezpersoniskāki un neskaidrāk definēti nekā dievības, un tiem bieži nav personvārda, tomēr daudzos gadījumos gari, pirmtēvi un dievi ir grūti atšķirami. Tie visi ir apkārt sastopamo pārdabisko varu izpausme. Priekšstats par spēku vai varu, kas regulē dzīves un dabas savstarpējās sakarības, mēs sevišķi bieži sastopams cilšu reliģijās. Reliģiju vēsturnieki lieto jēdzienu "mana" (no Klusā okeāna salām), ar to apzīmējot spēku, kas jākontrolē vai ar ko jāuztur labas attiecības.

Priekšstati par pasauli

Viens no izplatītākajiem priekšstatiem par pasauli ir tāds, ka tā radīta vai veidota no pirmbūtnes vai pirmvielas. Ziemeļzemju mitoloģijā ir nostāsti par dieviem, kas nogalinājuši kalnu milzi Imi (Yme) un no viņa ķermeņa uzcēluši pasauli.

Grieķu miti stāsta par to, ka nesakārtotu vielu (haosu) sakārto dievišķs spēks, izveidojot no tās tagadējo pasauli (kosmosu).

Pasaules radīšanu, tāpat kā dzīvnieku un cilvēku radīšanu, savā ziņā var uztvert kā dzemdības. Senajā Ēģiptē atrodam priekšstatu par pasauli, kas izšķīlusies no olas, turpretī sinto reliģija stāsta, ka Japānas salas esot divu dievu pasaules radītāju pēcteči.

Jūdu (arī kristiešu) priekšstatus par radīšanu mēs atrodam Vecajā Derībā. Tie nestāsta par pirmvielu vai pirmbūtni, bet par radīšanu no nekā. Radīšana norisinās caur Dieva vārdu. Dievs sacīja "Lai top gaisma!", un gaisma tapa.

Daudzās reliģijās ir sastopams arī priekšstats par pasaules bojāeju. Ziemeļzemju mitoloģijā to dēvē par ragnarjoku (ragnarok). Radīto un sakārtoto pasauli pastāvīgi apdraud ļauni spēki, kas grib iznīcināt pasaules kārtību, un pienāks brīdis, kad šie spēki gūs virsroku.

Kristietībā un islāmā pasaules gals ir cieši saistīts ar Dieva tiesas dienu.

Arī indiešu reliģijās atrodama doma par pasaules radīšanu un iznīcību, bet tas ir mūžīgs process, kas atkal un atkal atkārtojas bez sākuma un bez gala, tāpat kā diena un nakts pārtop viena otrā.

Priekšstati par cilvēku Cilvēka radīšana

Lielākajā daļā reliģiju sastopams uzskats, ka cilvēkam ir dievišķa izcelsme, jo viņu ir radījis Dievs.

Šai sakarā bieži tiek runāts par cilvēka dvēseli, bet šī jēdziena nozīme dažādās kultūrās ir atšķirīga.

Dvēsele un miesa tiek uzlūkotas kā pretstati, un daudzās reliģijās pazīst duālismu (uzskats par to, ka kaut kas ir sašķelts divās daļās). Tā ir mācība par to, ka miesa pieder zemei, turpretī dvēsele ir dievišķa.

Viens no pieņēmumiem ir tāds, ka dvēsele nāk no augstākas pasaules un iemājo miesā. Tur tā jūtas ieslodzīta un matērijas savažota, tāpēc ilgojas nokļūt atpakaļ savā debesu mājvietā.

Vecā Derība, stāstot par to, kā Dievs no zemes radīja cilvēku un iedvesa viņā savu garu, atspoguļo pilnīgi atšķirīgu uzskatu, kas sakņojas jūdu priekšstatā par cilvēku kā nedalāmu vienību, kur dvēsele un miesa ir cieši saistītas un abas ir Dieva radītas.

Nāve

Lielākajai daļai cilvēku ir nepieciešams ne tikai izprast savu izcelšanos, bet arī izdibināt atbildi uz jautājumu, kas ar viņiem notiek pēc nāves.

Vikingu apbedījumu vietās atrastie ieroči, ēdiens un rotaslietas atklāj, ka priekšstats par dzīvi pēc nāves ir pastāvējis jau sen. Sengrieķu mīti stāsta par Hadesu — skumjo ēnu valstību, kurā nonāk mirušie. Vikingu karotāju ideāls atspoguļojas priekšstatos par Valhallu (Valhall), kur varoņi dienā cīnījušies un tikuši nogalināti, bet vakarā atkal atmodušies no nāves. Atsevišķas Ziemeļamerikas indiāņu ciltis glabā priekšstatu par mūžīgajiem medību laukiem, kuros visa kā ir gana.

Daudzās kultūrās mirušie turpina eksistenci kā senču gari. Tie uzturas dzīvu palikušo tuvumā un sniedz viņiem drošību un aizsardzību, par samaksu prasot pateicības upuri kapu vietās.

Par to, kas dzīvo tālāk, ir atšķirīgi viedokļi. Bieži to dēvē par dvēseli. Bet, piemēram, daudzu afrikāņu cilšu priekšstatos cilvēka dvēsele no miesas netiek nodalīta.

Arī kristietībā mūžīgā dzīve netiek saistīta ar domu par nemirstīgu dvēseli. Ir runa par miesas augšāmcelšanos, tātad visa cilvēka atjaunotni. Kristīgā ticība gan runā par garīgu miesu, bet tas tiek darīts, lai uzsvērtu, ka cilvēks pēc augšāmcelšanās nav nenosakāma garīga būtne.

Lielākajā daļā reliģiju mēs atrodam dažādus priekšstatus par glābšanu jeb pestīšanu. Atsevišķas reliģijas uzsver, ka cilvēku glābj dievišķs spēks, citas norāda, ka cilvēks glābj sevi pats, un piedāvā dažādus pestīšanas ceļus.

īpaša vieta ir atvēlēta priekšstatiem par dvēseļu pārceļošanu. Hinduisti uzskata, ka dvēsele tiek piesaistīta šai pasaulei ar cilvēka

domu, vārdu un rīcības starpniecību un, cilvēkam mirstot, pārceļas citā — cilvēka vai arī dzīvnieka — ķermenī. Tādējādi dvēsele ir iesaistīta mūžīgā riņķojumā tik ilgi, līdz tiek no tā izglābta.

Cilvēka attiecības ar dievišķo

Islāmā un jūdaismā cilvēks veic savus reliģiskos pienākumus, pakļaujoties Dieva likumiem, afrikāņu un indiāņu reliģijās — sekojot pirmtēvu noteiktajiem cilts likumiem, bet ķīniešu reliģijā — sasniedzot harmoniju jeb saskaņu ar esamības pamatspēkiem Iņ (Ym) un Jan (Yang).

Dažās, it īpaši indiešu, reliģijās cilvēka mērķis ir sasniegt vienību ar dievišķo. Savukārt seno grieķu uztverē tas līdzinātos dievu zaimošanai — blasfēmijai. Robežu noārdīšana starp cilvēcisko un dievišķo tika dēvēta par "hybris" ("augstprātība"). Līdzīga doma pausta Vecās Derības stāstā par grēkā krišanu. Cilvēka sākotnējā saskaņa ar Dievu tiek izjaukta, tāpēc ka cilvēks mēģina līdzināties Dievam.

2. Darbība

Reliģiskajām darbībām ir nozīmīga loma visās reliģijās. Dievu vai dievus piesauc, tiem pateicas vai tos pielūdz pēc stingri noteiktiem

likumiem. Reliģiskās darbības vai riti parasti norisinās pēc noteikta parauga, ko sauc par rituālu.

Visu reliģisko darbību apkopojumu vienas reliģijas robežās dēvē par kultu.

Vārds "kults" (tulkojumā no latīņu valodas — "kopt") bieži tiek izprasts kā elku pielūgšana, bet reliģijas zinātnē šo jēdzienu lieto visu reliģisko ritu apzīmēšanai.

Kultā tiek nodibināts kontakts ar sakrālo, un tāpēc tas parasti norisinās svētās vietās (templī, mošejā, baznīcā), kur atrodas svētie priekšmeti (fetiši, svētie koki, altāri). Personas, kas vada reliģisko kultu, arī var būt svētas vai vismaz īpaši iesvētītas šim uzdevumam.

Nozīmīga loma tiek piešķirta arī svētajiem vārdiem: lūgšanām, piesaukšanai, Svēto Rakstu lasījumiem, kā arī mītam, kas daudzkārt ir iesaistīts rituāla norisē.

Pirms sākam tuvāk apskatīt dažādus ritus, īsi pievērsīsimies maģijai.

Reliģija un maģija

Maģija ir mēģinājums pārvaldīt visapkārt pastāvošās varas un spēkus. Parasti maģija atrodama reliģiskā kontekstā, tāpēc ir grūti iezīmēt skaidru robežu starp reliģiju un maģiju, starp lūgšanām un maģiskajām formulām. Viena no pamatatšķirībām ir tāda, ka reliģijā cilvēks izjūt pilnīgu atkarību no augstākajām varām. Tām var upurēt, pie tām var vērsties lūgšanā, un to gribai ir jāpakļaujas. Turpretī ar maģisko rituālu palīdzību cilvēks mēģina piespiest šīs varas pakļauties viņa gribai, lielākoties tādēļ, lai sasniegtu kādu konkrētu mērķi. Cilvēks ir pārliecināts ja vien maģiskie rituāli tiek veikti pareizi, tad jāseko vēlamajam rezultātam. Ja tas neizdodas, tad vai nu maģiskajā procedūrā kaut kas nav bijis kārtībā, vai arī ir darbojusies kāda spēcīga pretmaģija.

Daži uzskata maģiju par zinātnes aizsākumu. Mags, gluži tāpat kā zinātnieks, mēģina atrast cēloņa un izpausmes kopsakarības. Savā ziņā viņš ir spiests respektēt gan dabas likumus, gan pieredzi.

Tāpat ir skaidrs, ka magi daudzkārt veikuši nozīmīgus dabas novērojumus, un ir noskaidrots, ka daudziem augiem, ko dziednieki lieto savos maģiskajos rituālos, patiesībā ir ārstnieciska iedarbība un tos var izmantot modernajā medicīnā.

Lūgšana

Lūgšana ir tikusi dēvēta par "dievbijības siltuma avotu", un īstenībā tas ir vienkāršākais no visiem rituāliem. Tā var būt atsevišķa cilvēka pēkšņa saruna ar Dievu, un tad tai reti ir stingri noteikta forma un tā tiek izpausta ar paša izraudzītiem vārdiem.

Kopīga lūgšana visbiežāk notiek pēc zināma parauga. Tā var tikt lasīta vai kopīgi dziedāta kā dziesma vai kā antifonijs, lūgšanas vadītājam un draudzei dziedot pārmaiņus.

Bieži vien lūgšana ir saistīta ar noteiktām darbībām. Daudzās kristiešu draudzēs lieto lūgšanu solus, uz kuriem nometas ceļos, citi lūdzot saliek rokas. Musulmaņi lūgšanā noliecas pie zemes, pagriezušies pret Meku. Lūgšana var būt saistīta arī ar deju, kuras nolūks, piemēram, ir piesaukt lietu vai sagatavoties medībām un karam (kara deja). Dejā var lietot maskas un īpašus tērpus, tad tā līdzinās pantomīmai vai teātra uzvedumam. Vārdi un darbība ir savstarpēji cieši saistīti. Te mēs redzam, kā mīts, svētais vēstījums, tiek saistīts ar noteiktiem rituāliem, un, savstarpēji vienoti, tie veido veselumu — drāmu.

Upuris

Upuris (lat. ojferre — "nest, pienest") ir daudzu reliģisku kultu centrālā darbība. Parasti upurējamais priekšmets ir kaut kas, ko cilvēki atzīst par vērtīgu, un tas tiek nolikts dievu priekšā. Tie var

būt augļi, labība, kāds dzīvnieks, un atsevišķās kultūrās ir sastopama pat cilvēku upurēšana. Upurēšanas nolūks var būt dažāds, un upura veids rāda, ko upurētājs ar to vēlas panākt, bet visiem upuriem ir raksturīgs saskarsmes un grupas vienotības pārdzīvojums.

Ziedojamais upuris

Šis ir parastākais un, iespējams, vecākais upurēšanas veids. Ziedojot dieviem, tiek sagaidīts, ka tie kaut ko dos pretī. Upura nolūks ir izteikts latīņu formulā do, ut des— "es dodu, lai tu dotu pretī".

Šai kontekstā ir jāsaprot arī pateicības upuris. Tā ir atlīdzība par to, ko dievi ir devuši un kas, iespējams, tiem ir lūgts.

Šādi pamatota rīcība pirmajā mirklī atgādina tirdzniecisku darījumu, taču upurēšanas patiesā nozīme atklājas, izprotot šī procesa kopsakarības. Dāvanu pasniegšana un saņemšana ir kopības pazīme. Devējs un saņēmējs tiek saistīti, tātad viens no ziedošanas nolūkiem ir sasniegt kopību ar dieviem.

Parasts ziedojuma veids ir tā saucamie pirmie augļi, kad dieviem tiek upurēta daļa no medījuma vai gada ražas. Tā vienlaikus ir pateicība dieviem un lūgums palīdzēt arī turpmāk.

Tātad upuris ir vienlīdz nepieciešams kā dieviem, tā cilvēkiem. Upuris dara dievus stiprākus. Ja upuris ir nepietiekams, dievi kļūst vāji, un tam ir negatīva ietekme uz pasauli un cilvēku — viņu piemeklē slimības un neveiksmes. Mēs to skaidri saskatām

ziemeļu tautu upurēšanas rituālos, kuru nolūks ir spēcināt labos dievus, dzīvības aizstāvjus — āsus un vānus, lai tie varētu pretoties ļaunajiem spēkiem — jotuniem, kas cenšas izjaukt pasaules kārtību.

Mielasta upuris

Kopība ar dieviem ir mielasta upura centrālais motīvs. Parasti par mielasta upuri izraugās kādu dzīvnieku, un dievi tiek aicināti piedalīties kopējā maltītē. Taču sastopami arī piemēri, kur upuris tiek identificēts ar pašu dievu, un, to apēdot, dievības spēks pāriet cilvēkā.

Izpirkšanas upuris

Ja kāds ir noziedzies pret dieviem un izraisījis to dusmas, tad viņam pienākas sods. Lai nomierinātu dievus un izvairītos no soda, cilvēkam ir iespēja nest izpirkšanas upuri. Šis upuris, piemēram, dzīvnieks, tādā gadījumā stājas vainīgā cilvēka vietā un izcieš vina sodu.

Pārejas rituāli

Pārejas rituāli ir saistīti ar svarīgākajām pārmaiņām cilvēka statusā. Pārmaiņas, kas parasti tiek iezīmētas ar šiem rituāliem, ir piedzimšana, briedums, laulības un nāve.

Pārejas rituāli bieži apzīmē iesvētīšanu. Piedzimšana ir iesvētīšana dzīvei, bet ar nāvi kā pāreju uz mirušo valstību cilvēks tiek iesvētīts jaunai pastāvēšanai jeb mūžīgai dzīvei.

Pārejas rituāli tā vai citādi pastāv visās sabiedrībās, arī tajās, kur reliģijai nav nekādas nozīmes sabiedriskajā dzīvē. Vislielākā loma tiem ir kultūrās, kuras nepazīst rakstību, un cilšu reliģijās. Šai gadījumā pārejas rituāli ir nepārprotami saistīti ar priekšstatiem par tabu. Vārds "tabu" nāk no Klusā okeāna salām, un reliģijas vēsturnieki to lieto, lai apzīmētu mistiskos spēkus, kas darbojas noteiktos cilvēkos noteiktās situācijās.

Piedzimšana un nāve

Tikko dzimis bērns eksistē fiziski, taču daudzās kultūrās ne ģimene, ne sabiedrība bērnu neatzīst par pilnvērtīgu būtni, pirms tas nav apstiprināts ar noteiktām ceremonijām. Tās var būt kristības, apgraizīšana vai vārda došana. Cilšu kultūrās tas mēdz būt ilgstošs process, kas sākas jau ar bērna ieņemšanas brīdi un turpinās kādu laiku pēc dzimšanas, kad bērns tiek uzņemts ciltī. Arī mātei, kas saistībā ar dzemdībām tiek uzskatīta par aptraipītu, ir japiedalas vairakos attīrīšanas rituālos, iekams viņa no jauna tiek uzņemta sabiedrībā.

Tieši tāpat kā cilvēks nav "patiesi dzīvs", pirms tas nav apstiprināts ar rituālu, viņš netiek arī uzskatīts par mirušu, pirms nav ticis apglabāts. Apbedīšanas rituāli ir nepieciešami tādēļ, lai aizgājējs tiktu uzņemts par mirušo sabiedrības pilntiesīgu locekli. Ja cilvēks nav apglabāts saskaņā ar paražām, tā gars nespēj atrast mieru un ir spiests klejot starp dzīvo un mirušo pasaulēm.

Sabiedrībās, kur nozīmīga vieta piešķirta senču kultam, tas izskaidro pārejas ritu nozīmi. Dzimšana nozīmē, ka dzimta turpinās un ka tāpēc arī senču kults var turpināties. Laulībā vīrietis un sieviete nāk katrs no savas ģimenes, tāpēc ir jārūpējas, lai abu senči pieņem laulību un abu dzimtu apvienošanos.

Kad cilvēks mirst, cilts zaudē vienu no saviem piederīgajiem un iestājas krīzes situācija. Dzīve un cilts ir naidīgu spēku apdraudēta, tāpēc ar ceremoniju palīdzību jāpanāk, lai dzīve turpinātos ierastajā kārtībā. Vienlaikus apbedīšanas riti palīdz aizgājējam nonākt mirušo valstībā, kur tas turpina dzīvot kopā ar cilts senčiem.

Pubertātes rituāli

Pubertāte iezīmē pāreju no bērna uz pieaugušu cilvēku, no zēna uz vīrieti, no meitenes uz sievieti. Bet ar dzimumbriedumu vien nepietiek, lai cilvēks kļūtu par pieaugušo sabiedrības pilntiesīgu locekli. Mēs varam savā ziņā uzskatīt iesvētības par uzņemšanu pieaugušo kārtā. Tie, kas neatzīst kristīgo ticību, izvēlas šiem baznīcas svētkiem alternatīvu. Komunistiskajās zemēs to dēvē par "jaunības svētkiem".

īstie pubertātes rituāli visvairāk sastopami cilšu kultūrā, un tiem ir četri svarīgi aspekti.

♦     Šie rituāli parasti saistās ar dzimumorgānu apgraizīšanu. Mēs skaidri nezinām, kādēļ tā tiek darīts, bet daži gadījumi rāda, ka te varētu būt pamatā ticība tam, ka cilvēks sākotnēji ir hermafrodīts (divdzimumu būtne). Rituāls skaidri parāda atšķirības starp vīrieti un sievieti, kā arī viņu vietu sabiedrībā. Zēniem apgraizīšana var palīdzēt izsargāties no slimībām, bet meitenēm tā mazina seksuālo baudu, tāpēc mūsdienās šo rituālo darbību mēģina apkarot.

♦     Pirms iesvētīšanas jauniešiem jāapgūst cilts tradīcijas, reliģiskie pienākumi, likumi un tiesības, viņiem jāprot medīt un zvejot, cīnīties un saimniekot. Jaunajiem vīriešiem tiek mācīti svētie nostāsti un gadskārtu riti. Vīriešiem un sievietēm bieži vien ir atšķirīgi reliģiskie noslēpumi, kas nav izpaužami pretējam dzimumam.

♦     Daudzās ciltīs zēniem jāpakļaujas smagiem izturības pārbaudījumiem, lai pierādītu savu drosmi un fizisko spēku. Viņi tiek sisti, mocīti un biedēti, piemēram, Dienvidamerikas ciltīs zēni tiek pakļauti simtiem skudru kodienu. Atsevišķos gadījumos ir runa pat par tiešiem izkropļojumiem — zobu izraušanu, pirkstu nociršanu u. tml.

♦     Iniciācija daudz kur tiek uzskatīta par jaunu piedzimšanu. Bet rituāla simbolika sniedzas vēl dziļāk — iniciācija ir jāsaprot kā nāve un atkārtota piedzimšana: bērnība ir beigusies, un bērnam ir jāmirst, lai dzīvi uzsāktu pieaudzis cilvēks. Dažās tautās jaunieši tiek guldīti īpašos kapos vai krāsoti balti, lai līdzinātos mirušiem.

Mocības, kas jāizcieš, var simbolizēt nāvi, piemēram, atsevišķos gadījumos apgraizīšana tiek identificēta ar nomiršanu.

Arī rituāli, kas simbolizē atdzimšanu, ir ļoti daudzveidīgi. Piemēram, jaunietim tiek dots cits vārds, ar to padarot viņu par jaunu būtni. Iniciējamais var apgūt jaunu valodu jeb slepenus vārdus, kas pazīstami tikai iesvētītajiem, vai arī viņš tiek barots un apkopts kā jaunpiedzimušais.

Šo dzimšanas un nāves simboliku var uzlūkot arī plašākā kontekstā kopumā tā atkārto pasaules radīšanas notikumu. Nāve nozīmē haosu, bet jaunā piedzimšana simbolizē kārtības, līdzsvara un harmonijas atjaunošanos. Ir ticis pārvarēts kritiskais posms, par kādu var uzskatīt jebkuru pāreju no viena stāvokļa citā.

Cilvēku savstarpējās attiecības Ētika

Reliģijas bieži vien nenošķir reliģisko no ētiskā. Cilts paražas, kastu noteikumi vai morāles priekšraksti ir tikpat reliģiski kā upuris vai lūgšana. Mozus Desmit baušļos ir ietverts gan reliģiskais ("Tev nebūs citus dievus turēt manā priekšā"), gan ētiskais ("Tev nebūs nokaut"). Piecu islāma ticības pīlāru vidū ir gan Allāha pielūgšana, gan pienākums dot žēlastības dāvanas nabadzīgajiem. Reliģija un ētika netiek šķirtas viena no otras. Priekšstats par cilvēku kā dievišķu radību nozīmē, ka cilvēks ir atbildīgs Dieva priekšā par ikvienu savu rīcību, vai tā būtu rituāla, morāla, sociāla vai politiska.

Daudzos gadījumos reliģiju sludinātāji ir uzsākuši diskusiju tieši par ētisko. Israēla pravieši vērsās pret bagātajiem un varenajiem, kuri gan nesa bagātīgus upurus templim, bet vienlaikus apspieda nabagos. Praviešu nostāja morāles jautājumos sakņojās viņu reliģiskajā pārliecībā.

Sabiedrībā, kurā cita citai līdzās pastāv vairākas reliģijas un dažādi pasaules uzskati, ir grūti ētiku saistīt vienīgi ar reliģiju. Sabiedrībai ir nepieciešamas kopīgas ētiskas ievirzes, un dažas no tām tiek formulētas kā likumi. Senie romieši pirmie mēģināja izveidot sistemātisku likumu krājumu, ko varētu lietot visas tautas neatkarīgi no to reliģiskās pārliecības. Daudzas modernās sekulārās valstis šo krājumu vēlāk lietojušas kā pamatu, veidojot savu likumdošanu. Dažās islāma zemēs ir sastopamas divas paralēlas likumu sistēmas, viena no tām balstīta uz Korānu, otra uz Romiešu tiesībām. Šodien daudzās valstīs par vienojošo ētikas kodeksu tiek atzīta ANO Cilvēktiesību deklarācija, neņemot vērā atšķirības valstu reliģijās un pasaules uzskatos.

3. Kopība (organizācija)

Sadraudzībai ticīgo starpā ir liela nozīme visās reliģijās. Tiek veidotas noteiktas un sakārtotas kopības formas, kā arī izraudzītas uzticības personas vai pārstāvji, kuru uzdevums ir vadīt reliģiskās aktivitātes.

Primitīvajās ciltīs reliģisko funkciju dalījums sastopams reti vai nav sastopams nemaz. Cilts pati par sevi ir gan sociāls, gan politisks, gan reliģisks veidojums, un virsaitis daudzos gadījumos veic arī priestera funkcijas. Tomēr pastāv arī slepenas biedrības, kurās ļauts piedalīties tikai privileģētām personām, parasti vīriešiem.

Arī Senajā Ēģiptē, antīkajā Grieķijā vai vikingu laika Norvēģijā attiecības starp reliģiju un kultūru bija vienkāršas, proti, reliģija bija kultūras sastāvdaļa. Līdzīgu situāciju sastopam viduslaiku Eiropā, kur baznīcai piederēja absolūta vara, kā arī dažās mūsdienu islāma zemēs, kur visa reliģiskā un politiskā vara ir valsts vadītāja rokās. Kā piemēru var minēt Marokas karaļa vienpersonisko valdīšanu.

Organizācijas jautājums kļūst sarežģīts, ja līdzās pastāv vairāki reliģiskie virzieni. Izveidojoties jaunai, no iepriekšējās atšķirīgai reliģijai, tās piekritēju skaits vismaz sākumā ir neliels. Tas attiecas gan uz Būdas, gan Muhameda, gan Jēzus sekotājiem, kā arī uz visām tām grupām, kas vēstures gaitā ir atdalījušās no lielajām reliģijām un izveidojušas savas draudzes jeb sektas. Šādās draudzēs kopība bieži ir stiprāka nekā valsts vai tautas reliģijās.

Par valsts reliģijas locekli cilvēks kļūst neilgi pēc dzimšanas, un tas notiek ar nelielas ceremonijas starpniecību. Pastāv arī nacionālās reliģijas, par kuru piederīgo jaunpiedzimušais kļūst automātiski. Citās ticīgo kopienās ir jāiestājas vai jātop uzņemtam.

Daudzās reliģijās sastopami īpaši ordeņi, kuru locekļiem ir jāpakļaujas stingriem noteikumiem. Pazīstamākie ir mūku ordeņi, kuru jaunuzņemtajiem locekļiem ar zvērestu jāapliecina apņemšanās dzīvot celibātā un nabadzībā.

Lielākoties visās reliģijās tiek izraudzīts "funkcionārs" (priesteris, lūgšanu vadītājs vai šamanis), kurš atbild par rituālu pareizību, kā arī veic dažādus reliģiskus uzdevumus. Šiem cilvēkiem tiek piešķirts īpašs statuss. Priesteri parasti ir arī draudzes organizatoriskie vadītāji un paši var būt daļa no lielākas kopības. Dažas organizācijas piemēram, katoļu baznīca — visā pasaulē ir veidotas pēc stingri noteiktas kārtības, ar vienu augstāko vadītāju. Citos gadījumos baznīcas vadība ir valsts un tautas ziņā, piemēram, Norvēģijas Valsts baznīca, vai arī par to atbild pati draudze (kā Vasarsvētku kustībā).

4. Pārdzīvojums

Reliģija nekad nav izprotama tikai racionāli, tā ir saistīta arī ar cilvēka jūtu pasauli. Izjūtām cilvēka dzīvē ir tikpat liela nozīme kā saprātam un spējai domāt. Gan mūzika, gan dziesma un deja izraisa emocijas. Gandrīz visās reliģijās cilvēki savas sāpes un prieku izteic mūzikā un dziesmās, dažkārt arī dejā, kas ir ļoti sena reliģisko jūtu izpausmes forma. Kristīgajā dievkalpojumā psalmi, korāļi un ērģeļmūzika ir vienotā pārdzīvojuma nozīmīga daļa. Arī daudzās baznīcās un lūgšanu namos redzamie mākslas darbi gleznas, skulptūras, altāra rotājumi rosina cilvēka iztēli un izjūtas.

Misticisms

Mistiskais pārdzīvojums

Mistisko pārdzīvojumu īsumā var raksturot šādi: cilvēks tieši apzinās vienotību ar Dievu jeb pasaules dvēseli. Lūgšana un upuris

netieši norāda uz bezdibeni, kas šķir pasauli no Dieva, bet misticismā cilvēks mēģina celt tiltu pār šo plaisu un piedzīvo, ka tāda šķirtne nemaz neeksistē. Mistiķis "izkūst" Dievā, "pazūd" Dievā vai "izgaist" Viņā, jo tas, ko mēs ikdienā dēvējam par "Es", nav mūsu patiesā būtība. Mistiķis vismaz vienu acumirkli ir piedzīvojis, ka viņš ir identisks ar kādu lielāku "Es", viņš to sauc par Dievu, pasaules dvēseli, patību, tukšumu, Visumu vai kā citādi. Kāds indiešu mistiķis teicis: "Kamēr biju es, nebija Dieva, nu ir Dievs, un manis vairs nav." Cilvēks ir "pazaudējis" sevi Dievā.

Tomēr šāda pieredze nenāk pati no sevis. Lai sastaptu Dievu, mistiķim ir jāiet "attīrīšanās un apgaismības ceļš", kuram bieži ir dažādas stadijas vai pakāpes un kurš parasti ietver askēzi, elpošanas vingrinājumus un sarežģītas meditācijas tehnikas. Tad pēkšņi vienā acumirklī mistiķis ir sasniedzis savu mērķi un var izsaukties: "Es esmu Dievs!" vai "Lai slavēts esmu es! Cik liela ir mana varenība!"

Daudzkārt mistiķa reliģiskās dzīves virzītājspēks ir dedzīga mīlestība uz Dievu. Kā mīlētājs, kas tiecas saplūst ar savu mīļoto, mistiķis meklē apvienošanos ar Dievu. Pasauli caurstrāvo kādas ilgas dievišķais starojums, kas ir cilvēkā, tiecas atklāt savu īsteno būtību. Tas, kurš ilgojas pēc Dieva, meklē tieši to pašu, pēc kā ilgojas arī Dievs. Sajā mistiskajā ekstāzē — unio mjstica — notiek cilvēka un Dieva sastapšanās. "Es esmu tas, ko es mīlu," triumfē kāds persiešu mistiķis, "un Viņš, ko es mīlu, esmu es!"

Misticisma virzieni

Misticisma strāvojumus redzam visās lielajās pasaules reliģijās, un bieži mistisko pārdzīvojumu apraksti ir uzkrītoši līdzīgi, par spīti atšķirīgiem sociālajiem, reliģiskajiem un kultūras nosacījumiem, kā arī lielajiem atstatumiem

laikā un telpā. Tas nozīmē, ka var runāt par kādu mistisku dimensiju visās reliģijās. Sī iemesla dēļ vācu filozofs Leibnics dēvēja misticismu parphilosophiaperennis — "mūžīgo filozofiju".

Mistiskā stāvokļa raksturojums

Balstoties uz liecībām, ko sniedz dažādu kultūru un laikmetu mistiķi, mistisko stāvokli parasti raksturo šādas iezīmes.

♦    Mistiķis piedzīvo visu lietu vienotību. Ir tikai viena apziņa vai viens Dievs -, kas caurstrāvo visu.

♦    Kaut arī mistiķis ir ilgi gatavojies sastapties ar Dievu vai pasaules dvēseli -, tomēr mirklī, kad tas notiek, viņš jūtas pasīvs. Viņu it kā satver kāda ārpus viņa esoša vara.

♦    Stāvokli raksturo atrašanās ārpus laika. Mistiķis jūtas atrauts no četrdimensiju realitātes.

♦    Pats pārdzīvojuma mirklis tomēr ir ātri gaistošs, tas parasti nav ilgāks par dažām minūtēm.

♦    Mistiķa gūtā pieredze ir neizsakāma, un tāpēc nav iespējams to izskaidrot citiem cilvēkiem.

♦    Mistiķis daudzkārt lieto paradoksus, mēģinot aprakstīt stāvokli, kurā viņš atradies, tāpēc ka pats pārdzīvojums ir paradoksāls. Mistiķis var raksturot sastapto būtni kā "pilnību un tukšumu", "apžilbinošu tumsu" un tamlīdzīgi.

Tikai tad, kad mistiķis mēģina interpretēt savu pārdzīvojumu reliģiski vai filozofiski, kļūst redzams kultūras fons. īpaši Rietumu misticismā (kristietībā, jūdaismā un islāmā) cilvēks uzsver, ka piedzīvojis sastapšanos ar Dievu kā personu. Kaut arī mistiķis "izkūst Dievā", tomēr viņš arī norāda, ka pastāv zināms atstatums starp Dievu un pasauli. Spēkā tiek uzturētas Rietumu reliģijām raksturīgās "Es — Tu" attiecības starp cilvēku un Dievu. Šo misticisma formu dēvē par teistisko misticismu vai personības misticismu.

Turpretī Austrumu reliģijās (hinduismā, budismā un ķīniešu reliģijās) cilvēks pretendē uz pilnīgu identitāti ar Dievu jeb pasaules dvēseli. Var sacīt, ka mistiķis sastapšanos ar dievību piedzīvo kā "Es — Es" attiecības. Dievs nav klātesošs vienīgi kā dzirksts cilvēka dvēselē. Dievs ne tikai ir pasaulē, bet Viņš arī nav atrodams nekur citur, kā vien pasaulē. Sī misticisma forma parasti tiek dēvēta par panteistisko misticismu vai bezgalības misticismu.

Arī modernā cilvēka dzīvē mistiskajai jomai var būt izšķiroša nozīme. Daudzi apgalvo, ka viņiem bijusi mistiska rakstura pieredze, tomēr nesaista to ar kādu noteiktu reliģiju. Raksturīgi, ka šie "modernie mistiķi" nav izrādījuši nekādu iniciatīvu, lai nonāktu mistiskā stāvoklī. Pēkšņi, ikdienas troksnī un steigā, viņi ir piedzīvojuši kaut ko tādu, ko paši dēvē par "kosmisku apziņu", "okeāna sajūtu" vai "mentālu osmozi".

Reliģiju veidi

Reliģijas un sabiedrības formas

Reliģijas zinātnē ir mēģināts iedalīt reliģijas trīs veidos, kas daudzējādā ziņā atbilst trim atšķirīgām sabiedrības formām.

Pirmatnējās reliģijas

Pirmatnējās reliģijas agrāk zinātnē mēdza dēvēt par primitīvajām reliģijām. Tās pastāvējušas un pastāv ciltīs, kurām nav rakstu kultūras, un sastopamas Āfrikā, Āzijā, Ziemeļamerikā, Dienvidamerikā un Klusā okeāna salās. Sīm reliģijām raksturīga ticība daudzām varām, dieviem un gariem, kuri nosaka cilvēku ikdienas dzīvi. Liela nozīme tiek piešķirta senču kultam un iniciācijas rituāliem. Reliģiskā kopība ir sabiedriskās dzīves sastāvdaļa, un priesteris bieži vien ir arī cilts politiskais vadītājs.

Nacionālās reliģijas

Sajā gadījumā ir runa par vēsturiski pastāvējušām reliģijām, kuras mūsdienās vairs netiek praktizētas, proti, par vikingu, grieķu, romiešu, asīriešu—babiloniešu un ēģiptiešu reliģijām. To atskaņas sastopamas, piemēram, japāņu sintoismā.

Nacionālajām reliģijām raksturīgs politeisms liels skaits dievu, kas parasti ir sakārtoti sistēmā, tiem ir dažādi rangi un noteikts

funkciju sadalījums. Turklāt pastāv stingra priesteru kārta, kas veic rituālus pienākumus speciālos tempļos. Raksturīga iezīme ir arī attīstīta mitoloģija, upurēšanas kultam ir centrālā loma, un tautas vadoņi ir dievu iecelti (sakrālā monarhija).

Pasaules reliģijas

Pasaules reliģijām ir izvirzīta prasība, lai tās būtu piemērotas un saprotamas visā pasaulē, tātad — ikvienam cilvēkam. Tāpēc tās tiek dēvētas arī par universālām reliģijām.

To galvenā iezīme ir monoteisms, tikai viena Dieva pielūgšana. Liela nozīme tiek piešķirta cilvēka attiecībām ar Dievu, kā arī ikviena glābšanai jeb pestīšanai. Upurim ir daudz necilāka vieta nekā nacionālajās reliģijās, turpretī lūgšana un meditācija ir ieguvušas lielāku nozīmi. Universālās reliģijas parasti liek raudzīties uz to pamatlicējiem un dibinātājiem.

Visbeidzot, jāatzīst, ka šo trīs reliģiju veidu robežas nav strikti noteiktas. Nacionālā reliģija daudzos gadījumos ir tālāka reliģijas attīstības pakāpe, kas saistīta ar sabiedrības vispārējo attīstību (no cilšu sabiedrības uz nacionālu valsti). Tāpat pasaules reliģijas daudzkārt ir radušās no nacionālajām reliģijām kā protests pret to kultu un reliģiskajiem priekšstatiem.

Austrumu un Rietumu reliģijas

Zinātnieki ir mēģinājuši klasificēt pasaules lielās reliģijas atkarībā no to piederības Austrumiem vai Rietumiem. Par Rietumu reliģijām tiek uzskatīti jūdaisms, islāms un kristietība, bet ar Austrumu reliģijām galvenokārt jāsaprot hinduisms, budisms un daoisms.

Uzskats par vēsturi

Lineārs skatījums uz vēsturi vēsturei ir sākums un beigas, pasaule tikusi radīta noteiktā brīdī, un kādu dienu tai pienāks gals.

Ciklisks skatījums uz vēsturi vēsture atkārtojas mūžīgā riņķojumā, un pasaule pastāv no mūžības uz mūžību.

Uzskats par dievišķo

Dievs ir radītājs, Viņš ir visspēcīgs un viens. Raksturīga iezīme ir monoteisms.

Dievišķais ir sastopams itin visā. Tas izpaužas vai nu daudzās dievībās (politeisms), vai arī kā bezpersonisks spēks, kas piepilda ikvienu radību un lietu (panteisms).

Izpratne par cilvēku

Dievu un cilvēku, radītāju un radību šķir bezdibenis. Grēka būtība meklējama tajā apstāklī, ka cilvēks pats grib kļūt par Dievu, nevis pakļaujas Viņa gribai.

Ir iespējams sasniegt vienību ar Dievu, ņemot talkā reliģisku iedziļināšanos un atziņu.

Glābšana

Dievs atpestī cilvēku no grēka, Dievs ir arī tas, kas tiesā un soda. Tiek uzskatīts, ka pēc nāves cilvēks turpina dzīvot vai nu debesīs, vai ellē.

Glābšana nozīmē atbrīvošanos no dvēseles mūžīgā riņķojuma un darbības lāsta. Žēlastība nāk caur sakrālām darbībām vai mistikas ceļā iegūtām zināšanām.

Ētika

Reliģiskie vadītāji aktīvi iesaistās sabiedrības dzīvē. Ārpasaule pastāv, lai tiktu kontrolēta.

Ideāls ir pasivitāte un nošķiršanās, ārpasaule ir ilūzija.

Kults

Lūgšana, sludināšana, godināšana.

Meditācija, upuris.

Rietumi

Austrumi

Reliģijas, kas radušās Indijā

Hinduisms ir indiešu reliģija, taču daudz hinduistu ir ari Nepālā, Bangladešā un Šrilankā. Indija, kas ilgu laiku bija britu kolonija, kļuva par neatkarīgu republiku 1947. gadā un sāka pastāvēt kā sekulāra (nereliģiska) valsts, kur jaunizveidotā likumdošana noteica visu reliģiju līdztiesību un aizliedza jebkuru reliģijas, rasu, kastu vai dzimumu diskrimināciju. Mūsdienās aptuveni 80% Indijas iedzīvotāju ir hinduisti, 10% musulmaņi, 4% kristieši.

Kaut arī budisms radies Indijā un tāpēc var tikt uzskatīts par indiešu reliģiju, tomēr mūsdienās tas šai valstī sastopams ļoti reti. Daudz spēcīgāka ietekme budismam ir Srilankā un Dienvidaustrumāzijā. Arī Ķīnā, Korejā un Japānā šai reliģijai jau kopš seniem laikiem ir liela nozīme. Ārpus Ķīnas sevi par budisma piekritējiem atzīst aptuveni 200 miljoni pasaules iedzīvotāju.

Sakarā ar Indijas neatkarības atgūšanu 1947. gadā izcēlās nesaskaņas hinduistu un musulmaņu starpā, un tās ilga līdz brīdim, kad par neatkarīgu musulmaņu valsti tika pasludināta Pakistāna. Šī valsts tika sadalīta divās atšķirīgās daļās (Austrumpakistāna un Rietumpakistāna). 1971. gadā, beidzoties Indijas un Pakistānas karam, Austrumpakistāna kļuva par neatkarīgu valsti, ko tagad pazīstam kā Bangladešu.

Āzijas valstīs Malaizijā un Indonēzijā noteicošā reliģija ir islāms. Filipīnās, kas līdz pat pagājušā gadsimta beigām bija spāņu kolonija, visspēcīgākā ir Romas katoļu baznīca (pie tās pieder apmēram 80% iedzīvotāju).

Tuvo Austrumu reliģijas

Trīs no lielajām pasaules reliģijām ir izcēlušās Tuvajos Austrumos: jūdaisms, kristietība un islāms. Visām šīm reliģijām ir bijusi liela ietekme Vidusjūras krastos, bet mūsdienās kristietība un islāms ir izplatījušies daudz tālāk, kļūstot par divām lielākajām mūsdienu pasaules reliģijām.

Kristietība pirmām kārtām ir uzskatāma par Rietumu reliģiju (3/4 kristiešu dzīvo Eiropā, Ziemeļamerikā un Dienvidamerikā), toties islāms neapstrīdami kļuvis par nozīmīgu Āzijas reliģiju (3/4 musulmaņu mīt šajā kontinentā). Āfrikā šīm abām reliģijām ir vienlīdz spēcīga ietekme. Islāms vēl aizvien ir cieši saistīts ar arābu kultūru un dominē Tuvo Austrumu zemēs, tomēr arābi ir tikai neliela musulmaņu dala.

Jūdaismam ir spēcīga ietekme Izraēlas valstī, kas tika atjaunota 1948. gadā, bet tikai trīs miljoni no pasaules septiņpadsmit miljoniem jūdu dzīvo Izraēlā, turpretī ASV mīt apmēram puse no visiem jūdiem.

HINDUISMS

.

Kas ir hinduisms?

Hinduismam atšķirībā no pārējām pasaules reliģijām (budisma, kristietības, islama) nav neviena pamatlicēja, tam nav ne stingri formulētas mācības, ne organizācijas. Hinduisms tiek proklamēts kā "mūžīgā reliģija", un tam raksturīga milzīga daudzveidība, kā arī vienreizēja spēja vēstures gaitā adaptēt arvien jaunas reliģiskas idejas un izpausmes formas.

Vārds hindu nozīmē gluži vienkārši "indiešu" (tā pati sakne, kas vārdam "induss"), un, iespējams, šis vārds ir hinduisma labākā definīcija, jo apzīmē reliģiju daudzveidību, kas attīstījusies Indijas teritorijā pēc tam, kad tās ziemeļdaļā pirms 3000-4000 gadiem ieradās indoeiropieši. Arī kristietībai un jūdaismam ir tūkstošiem gadu sena vēsture, taču tikai hinduismam raksturīga visu tā vēsturisko slāņu vienlaicīga klātesamība. Par spīti tā daudzveidībai, hinduisms atklājas kā vienots veselums un šī iemesla dēļ tiek salīdzināts ar tropu mūžamežu, kur visdažādākie augi un dzīvnieki mīt cits citam līdzās un ir savstarpēji cieši saistīti vienotā organismā.

Vēdiskā reliģija

Hinduisma saknes meklējamas laikā no 1500. gada līdz 1200. gadam priekš Kristus, kad Indas ielejā ieradās t. s. ārieši ("dižciltīgie"). Šīs tautas reliģija ir radniecīga citām indoeiropiešu — piemēram, grieķu, romiešu un vikingu — reliģijām, un mēs to iepazīstam no t. s. vēdiskajām himnām (vārds vēda nozīmē "zināšanas"), ko priesteri deklamējuši, upurējot daudzajiem dieviem. Vēdas sastāv no četriem krājumiem, kuru vecākās daļas radušās aptuveni 1500. g. pr. Kristus.

Upuris bija nozīmīga āriešu kulta sastāvdaļa, un dieviem tika upurēts, lai iegūtu to labvēlību un tādējādi turētu pakļautībā haosa spēkus.

Arheoloģiskie pētījumi Indas ielejā liecina, ka jau pirms indoeiropiešu ierašanās Indijā pastāvējusi augsti attīstīta civilizācija, un arī tā ir ietekmējusi hinduisma veidošanos.

T. s. vēlākajā vēdiskajā periodā (1000.-500. g. pr. Kr.) notika pagrieziens indiešu reliģiskajā attīstībā. īpaša nozīme ir upanišadām — vienam no visos laikmetos visvairāk lasītajiem hinduisma tekstiem. Tās ir veidotas kā skolotāja un skolnieka sarunas, un tajās izvirzīta doma par Brahmanu garīgo pirmspēku, kas ir Visuma pamats. No Brahmana rodas visas dzīvās būtnes, Brahmanā tās dzīvo, un tur tās atgriežas pēc nāves.

Kasta, govs un karma

Mūsdienu hinduismam raksturīgs raibs visdažādāko priekšstatu un kulta formu sajaukums. Meklējot kopīgo, vispirms jāmin trīs elementi: kasta, govs un karma.

Kastu sistēma

Visās sabiedrībās pastāv dalījums šķirās un slāņos, bet Indijā tas ir īpaši spēcīgs, rūpīgi un sistemātiski izstrādāts un lietots. Kopš seniem laikiem Indijas sabiedrība tiek dalīta četrās sociālajās kārtās (sanskritā tās apzīmē ar vārdu "varna" "krāsa"):

♦      priesteri (brahmaņi, bramīni),

♦     karotāji,

♦     zemnieki, tirgotāji un amatnieki,

♦      kalpotāji.

Attīstoties indiešu sabiedrībai, cilvēkus sāka iedalīt kastās. Mūsu gadsimta sākumā pastāvēja apmēram 3000 dažādu kastu.

Nav noskaidrots, kā šī kastu sistēma radusies, un mēs nevaram droši apgalvot, ka tā ir attīstījusies no sabiedrības iedalījuma četrās kārtās. Pareizāk būtu sacīt, ka šis iedalījums un kastu sistēma savstarpēji sader kopā.

Vārds "kasta" nāk no portugāļu valodas, indiešu valodā tas skan "jāti" ("izcelšanās", "veids"). Lielākā daļa kastu ir saistītas ar kādu konkrētu nodarbošanos. Indiešu ciemats var sastāvēt no 20-30 šādām kastām, un cilvēki parasti dzīvo kopā mazos pulciņos. Katrai kastai ir savi noteikumi gan attiecībā uz dzīves veidu un reliģisko praksi, gan dzīvesbiedra izraudzīšanos, gan uz to, kādus produktus drīkst ēst, ar kādiem cilvēkiem drīkst saieties un ar ko nodarboties. Šīs sistēmas reliģiskais pamatojums ir priekšstats par tīro un netīro, un hinduisms ir piesātināts ar šo abu jēdzienu pretnostatījumu. Brahmanim netīrs ir viss, kas saistīts ar ķermenisko un materiālo, un, ja viņš ir sevi aptraipījis, piemēram, saistībā ar dzemdībām, nāvi vai seksuālajām attiecībām, kā arī saskarsmē ar zemāko kastu piederīgajiem, tad pastāv dažāda veida pašattīrīšanās.

Tradicionāli vispazīstamākā ir iegremdēšanās kādā no Indijas daudzajām svētajām upēm, piemēram, Gangā.

Tīrības priekšraksti indiešu sabiedrībā veido darba dalīšanas pamatojumu. Atsevišķas profesijas un darbības ir tik netīras, ka tikai nedaudzu kastu piederīgie drīkst ar tām nodarboties, tādējādi pārējo kastu piederīgie saglabā tīrību. No otras puses, tikai tās kastas, kas atbilst "tīrā" prasībām, drīkst pielūgt augstākos dievus, un, lai tas būtu iespējams, pārējai tautas daļai jābūt "netīrai". Taču nedaudzo neaptraipīto tīrība ir ikviena ieguvums, jo izpildīti rituāli nes labumu visai sabiedrībai kopumā.

Tāpat kā cilts dzīve un paražas ir noteikušas cilts locekļu dzīvi, tā arī kastu sistēma ir bijusi satvars ikviena individuālajai eksistencei indiešu sabiedrībā. Izslēgšana no kastas ir visbargākais sods, kas tiek lietots tikai sevišķi smagu pārkāpumu gadījumā. Viszemāk kastu sistēmā atrodas "nepieskaramie" jeb ne pie vienas kastas nepiederošie (bieži dēvēti arī par pārijiem), piemēram, atkritumu vācēji, govju ādu apstrādātāji un noziedznieki. Kristieši un musulmaņi atrodas ārpus kastu sistēmas.

Noteikumi par kastu sociālajām attiecībām agrākos laikos ir tikuši ārkārtīgi stingri ievēroti. Saskaņā ar Indijas Konstitūciju, kas stājās spēkā 1947. gadā, mūsdienās šajā valstī ir aizliegta diskriminācija, kura pamatojas uz piederību pie kastām. Taču likumdošana nav tik spēcīga, lai izdzēstu gadu tūkstošus pastāvējušas sociālās un reliģiskās šķirtnes, un kastu sistēmai Indijā vēl arvien ir nozīmīga loma, it īpaši lauku ciematos.

Svētais dzīvnieks — govs

Indijā govs ir svēts dzīvnieks, un tā tiek pielūgta atsevišķos reliģiskajos svētkos. Šī attieksme droši vien ir saistīta ar seno auglības kultu, un vēdās ir atrodamas himnas govij, jo tā dod visu cilvēka dzīvei nepieciešamo. Govs simbolizē dzīvību, tāpēc to aizliegts nogalināt. Rietumos daudziem pret šo tradīciju ir negatīva attieksme, viņi uzskata, ka govis būtu nokaujamas, lai tādējādi tiktu pabaroti daudzie indiešu badacietēji. Taču Indijas lauksaimniecībā

govs ir nozīmīgs vilcējdzīvnieks, jo šajā valstī 70% iedzīvotāju pārtiek no zemkopības, bet iegādāties traktoru var tikai retais. Turklāt govju mēslus izmanto ne vien tīrumā, bet arī kā kurināmo.

Saskaņā ar kultu govs ir "tīrāka" nekā brahmanis. Aizskarot govi, cilvēks rituālā veidā tiek šķīstīts, arī pienu un sviestu izmanto attīrīšanās ceremonijās. Pat govs mēsli un urīns ir svēti un var tikt izmantoti kā šķīstīšanās līdzekļi.

Hinduisti par svētiem uzskata ari dažus citus dzīvniekus, piemēram, pērtiķi, krokodilu un čūsku. Vispār hinduistiem piemīt reliģiska nevēlēšanās atņemt dzīvību, un šī iemesla dēļ daudzi no viņiem ir veģetārieši un par ideālu uzskata nevardarbību, kas Rietumos kļuvusi labi pazīstama, pateicoties Gandija vadītajai indiešu cīņai par atbrīvošanos no angļu kolonistu valdības.

Karma un pārdzimšana (reinkarnācija)

Upanišadu filozofijas centrā ir mācība par to, ka cilvēkam ir nemirstīga dvēsele. "Tā nekļūst veca, tev novecojot, un, kaut gan tu tiec nogalināts, tā turpina dzīvot."

Hinduists tic, ka cilvēka dvēsele pēc nāves pārdzimst citā dzīvā būtnē, piemēram, kādas augstākas vai zemākas kastas piederīgajā vai arī dzīvniekā.

Šo riņķojumu no eksistences uz eksistenci virza nepielūdzamas likumsakarības, kuru virzītājspēks un uzturētāja ir karma. Tulkojumā no sanskrita šis vārds nozīmē "darbība", taču par darbību šai gadījumā netiek uzskatīta tikai konkrēta rīcība vien. Arī domas, vārdi un jūtas ir karma.

Priekšstats par to, ka ikkatra rīcība izraisa sekas, kuras nosaka cilvēka likteni pēc nāves, nepiemīt tikai hinduismam vien, taču vienīgi šai reliģijā pastāv uzskats, ka vienas dzīves laikā paveiktais pats no sevis veido pamatu cilvēka nākamajām dzīvēm. Tātad te nav runa par ļauno darbu nosodīšanu vai labo darbu atalgošanu. Karmas likums, līdzīgi dabas likumiem, ir bezpersoniska likumsakarība.

Hinduismā nepazīst "aklu likteni" vai dievišķo nodomu. Atbildība gan par tagadējo, gan nākamo dzīvi nepārtraukti ir cilvēka paša ziņā. Cilvēks pļauj to, ko pats ir sējis, viņa rīcības rezultāts jeb dzīves augļi automātiski izriet no pašas rīcības. Var apgalvot, ka dvēseles pārceļošanu nosaka cēloņu un seku likums.

Citiem vārdiem, tas, ko cilvēks piedzīvo šajā dzīvē, nabadzība un bagātība, prieks un bēdas, laba vai slikta veselība ir viņa iepriekšējās dzīves rezultāts. Tā hinduisti skaidro atšķirības cilvēku starpā. Tādējādi mācība par karmu palīdz uzturēt spēkā kastu sistēmas noteiktās sociālās attiecības.

Kaut arī cilvēkam ir jāpakļaujas karmai, ko viņš nes sev līdzi kā savas iepriekšējās dzīves sekas, tomēr viņam ir dota brīva griba tajās robežās, kurās viņš ir piedzimis. Tāpēc vienmēr pastāv iespēja uzlabot savu karmu, līdz ar to nodrošinot sev labāku eksistenci nākamajā dzīvē.

Trīs glābšanas ceļi

Vēdiskajā periodā uzskatīja, ka karmas likums un dvēseles pārceļošana ir kaut kas pozitīvs. Ar upuru un labu darbu palīdzību cilvēks varēja nodrošināt sev vairākas dzīves. Vēlākajā hinduismā dvēseles riņķojums tiek uzlūkots kā kaut kas negatīvs, kā ļauns aplis, no kura jātiecas atbrīvoties.

Hinduismā nav skaidras un nepārprotamas mācības par to, kā cilvēkam tikt glābtam un izvairīties no nemitīgās pārdzimšanas. Neskaitāmi virzieni un sektas par to ir izveidojuši atšķirīgus uzskatus. Tomēr ir iespējams saskatīt trīs atšķirīgus glābšanas ceļus, kuriem bijusi nozīmīga loma Indijas vēsturē un kuri visi sastopami arī mūsdienu hinduismā. Tie ir upurēšanas ceļš, izziņas ceļš un ziedošanās ceļš.

Svarīgi, ka šie ceļi netiek uztverti kā organizēti reliģiski virzieni, tās drīzāk ir trīs galvenās hinduisma tendences. Katra atsevišķa cilvēka ziņā ir viena konkrēta ceļa izvēle, bet bieži hinduists smeļas iedvesmu visos trijos.

Upurēšanas ceļš

Kā jau redzējām, indiešu valodā rīcības apzīmēšanai tiek lietots vārds "karma". Mūsdienās šo vārdu lieto, runājot par ikvienu cilvēka darbību, kā arī par visu šo darbību kopējo rezultātu. Turpretī vēdiskajā periodā tas apzīmēja galvenokārt reliģiskas vai rituālas darbības, pirmām kārtām upurēšanu, kas bija nepieciešama, lai stiprinātu auglību un uzturētu spēkā pasaules kārtību. Šai senajai upurēšanas praksei, kas sīki aprakstīta vēdās, hinduismā joprojām ir svarīga loma. Upurējot un darot labus darbus, daudzi hinduisti tiecas iegūt laimi, labu veselību, bagātību un daudzus pēcnācējus, bet augstākais mērķis ir tāds pats kā visā hinduismā, proti, tikt atbrīvotam no nerimtīgā un mokošā dvēseles pārceļošanas riņķojuma.

Iedziļināšanās jeb izziņas ceļš

Upanišadās spēcīgi izskan doma, ka cilvēka dvēsele riņķojumā ir iesaistīta nepietiekamu zināšanu dēļ, tāpēc ieskats esamības patiesajā dabā tātad pretstats nezināšanai kļūst par ceļu uz atbrīvošanos. Taču tikai tad, kad cilvēks atrod īsto atbildi, viņš tiek atbrīvots no dvēseles pārceļošanas loka.

Atziņa, kas nes glābšanu, ir tāda, ka cilvēka dvēsele (Atmans) ir vienots veselums ar pasaules dvēseli (Brahmanu). Ātmans atrodams ne tikai cilvēkā, bet mīt arī augos un dzīvniekos. Šādu uzskatu mēs dēvējam par panteismu (skat. 24. lpp.).

Brahmans ir Visuma radošais princips, visu caurstrāvojošs spēks, bezpersoniska dievība, un visas atsevišķās dvēseles ir šīs lielās kosmiskās dvēseles atspulgi, gluži tāpat, kā mēness vienlaikus spoguļojas daudzos ūdeņos, radot bezgalīgi daudz atspulgu. Cilvēks tiek atbrīvots no dvēseles pārceļošanas, kad viņš ir pilnīgi izpratis Atmana un Brahmana vienību. Mērķis ir izzust Brahmanā tā, kā ūdens piliens iekrīt un izzūd jūrā. Cilvēkā ir dievišķa dzirksts, un, kaut arī viņš izzūd kā indivīds, tomēr vina dievišķā būtība saglabājas, lai no jauna apvienotos ar kosmisko dvēseli.

Ziedošanās ceļš

Trešais glābšanas ceļš, kas sāka attīstīties Dienvidindijā aptuveni 600. gadā pēc Kristus un drīz vien izplatījās visā zemē, ir ziedošanās ceļš. Jau 3. gadsimtā priekš Kristus šis glābšanas ceļš klasiskā veidā tika pausts "Bhagavadgītā", kas ir dzejas formā sarakstīta reliģisku instrukciju grāmata. Tieši šis trešais ceļš noteicis valdošo tendenci mūsdienu Indijā, un "Bhagavadgīta" ir viena no tām Svēto Rakstu grāmatām, kuras visvairāk nostiprinājušās tautas apziņā.

Visi trīs glābšanas ceļi balstās uz mācību par karmu. Upurēšanas ceļš uzsver iespēju tikt atbrīvotam, upurējot un darot labus darbus. Filozofiskie virzieni māca ko pretēju tajos cilvēks cenšas apspiest karmu ar askēzes palīdzību jeb, izvairoties no darbības, lai reiz par visām reizēm varētu pamest mokošo riņķojumu. Nenoraidot šos tradicionālos glābšanas ceļus, "Bhagavadgīta" norāda labāku un vieglāku virzienu ja cilvēks nodod sevi Dieva rokās un rīkojas bez aprēķina, t. i., nedomājot par atalgojumu, tad viņš ar Dieva žēlastību tiek atbrīvots no dvēseles pārceļošanas.

"Bhagavadgīta" virza cilvēku uz personiskāku attieksmi pret Dievu nekā vēdas un upanišadas. Tai raksturīga cilvēka mīlestība uz Dievu un ziedošanās tam (bhakti) personīgās "Es Tu" attiecībās. Tomēr tas nenozīmē, ka "Bhagavadgīta" noliedz upurēšanas vai reliģiskas atziņas nepieciešamību, gluži otrādi gan "materiālais upuris", gan "atziņas upuris" tiek vērtēti pozitīvi, tāpēc ka visus upurus pieņem viens un tas pats Dievs, un tas ir Viņš, ko filozofi dēvē par Brahmanu. Taču ne upurēšanu, ne jogas vingrinājumus nedrīkst veikt, domājot par atalgojumu, jo neviena darbība pati par sevi labumu nenes. Vienīgi Dieva žēlastība atbrīvo dvēseli no riņķojuma reinkarnācijas aplī, to nespēj nekāda personiskā piepūle. Tāpēc visdrošākais glābšanas ceļš ir bhakti, ziedošanās un ticība Dievam. Nozīmīgi ir arī tas, ka, nododot sevi Dievam, var tikt glābts ikviens cilvēks, neatkarīgi no dzimuma un kastu piederības.

Ticība dieviem

Hinduisma daudzveidība izpaužas arī priekšstatos par dieviem. Reliģijas filozofiskajos atzaros mēs sastopam panteistisku dievizpratni. Dievība nav persona, bet spēks, kas rodams visur gan nedzīvajā pasaulē, gan augos, gan dzīvniekos un cilvēkos. Galēji pretēja ir politeistiskā uztvere ar ticību daudziem dieviem gandrīz vai katram ciemam ir sava dievība.

īpaši godāti un pielūgti tiek divi dievi, kuru abu saknes atrodamas vēdās. Viens no tiem ir Višnu, maigs un draudzīgs dievs, kas

bieži attēlots kā skaists jauneklis. Modernajā hinduismā, pateicoties savām "nokāpšanām" vai atklāsmēm, viņš ieguvis lielāku nozīmi kā Rāma un Krišna. īpaši populārs ir Krišna, kurš tiek pielūgts kā visur klātesošs Visuma valdnieks. Viņš bieži ir attēlots gana veidolā, un viņa erotiskie piedzīvojumi ar ganu meitenēm tiek simboliski skaidroti kā Dieva mīlestība uz cilvēkiem. Līdzīgi tiek skaidrotas arī Krišnas attiecības ar vina iemīļoto — Rādhu. Vinu mīlestība, atšķirtība un apvienošanās attēlo dvēseles ilgas pēc Dieva un sengaidīto saplūsmi ar Viņu.

Cits dievs, kuram ir liela kultiska nozīme, ir Siva, meditācijas un jogas dievs, kas bieži tiek attēlots kā askēts. Viņš ir arī mežonīgs un ekstātisks dievs, kurš gan rada, gan iznīcina. Tas viņu dara vienlaikus atbaidošu un valdzinošu. Siva nes slimības un nāvi, bet viņš ir arī to uzvarētājs. Bhakti dievbijībā viņš tiek uztverts kā žēlsirdīgs dievs, kurš glābj cilvēka dvēseli no reinkarnācijas riņķojuma.

Indiešu reliģijas filozofija lielā mērā balstās uz ticību mūžīgajam Dievam, tomēr netiek apgalvots, ka tas ir Višnu, Siva vai kāds cits dievs. Cilvēka paša ziņā ir izvēlēties, kādā veidolā viņš vēlas Dievu pielūgt. Akadēmiskos skaidrojumos Višnu un Siva kopā ar dievu Brahmu daudzkārt tiek interpretēti kā trīsvienība. Brahma ir radītājs, kurš izveido pasauli; Višnu ir spēkā uzturētājs, kas rūpējas par dabas spēkiem un sargā pasaules kārtību; Siva ir iznīcinātājs, kurš katra laikmeta beigās sadala pasauli sīkos gabalos. Kad tas ir noticis, Brahmam jārada pasaule no jauna. Šie trīs tēli jeb "sejas maskas" tātad pārstāv Dieva radošo, uzturošo un sagraujošo aspektu. Tomēr tautas dievbijībā šai mācībai ir niecīga nozīme.

Dievietes

Hinduisma dievu vidū ir arī daudz sieviešu kārtas dievību. Daži uzskata, ka šīs daudzās dievietes ir tikai vienas lielas un spēcīgas sieviešu kārtas dievības — "Visuma valdnieces" jeb "Dievietes Mātes" izpausme. Hinduismā šo vareno dievību visbiežāk pazīst kā Kālī, melno dievieti, kura īpaši tiek pielūgta Austrumindijā un kurai mēdz upurēt dzīvniekus. Par Kālī statusu dievu pasaulē var spriest, piemēram, aplūkojot attēlus, kuros viņa redzama, mīdot kājām Sivas ķermeni.

Par sieviešu kārtas dievību lielo nozīmi indiešu reliģijā liecina arī "Mātes Indijas" (Bharat Mata) izraudzīšana par valsts nacionālo dievību mūsdienu Indijā. Viņai veltīts īpašs templis svētajā pilsētā Varanasi, un templī dievības attēla vietā redzama liela Indijas karte.

Mazās dievības

Lielākajā daļā indiešu ciemu atrodas tempļi, kas celti Višnu vai Sivam, dieviem, kuri atbild par lielajiem Visuma jautājumiem un kuri parasti tiek pielūgti lielos reliģiskos svētkos. Ikdienā tauta pielūdz mazākas dievības. Tām nepiemīt Višnu un Sivas spēks, bet tieši tāpēc pie tām ir vieglāk vērsties mazāku, ikdienišķu problēmu gadījumā, piemēram, saistībā ar personisko dzīvi.

Dažkārt mazās dievības atbild par kādu īpašu jomu, piemēram, par noteikta veida slimībām. Daudziem no šiem dieviem mēdz būt cilvēciska izcelsme, tie var būt karā krituši varoni vai atraitnes, kas brīvprātīgi ļāvušas sevi sadedzināt kopā ar vīra līķi. Ir arī ļaunie gari par tādiem var kļūt mirušu nekrietnu

cilvēku dvēseles. Pielūdzot šādu garu, ir iespējams kontrolēt un padarīt nekaitīgu tā ļaunumu.

Reliģiskā dzīve Kults mājās un tempļos

Lielākajai daļai ticīgo hinduistu mājās ir iekārtota īpaša telpa vai arī istabas daļa, kas paredzēta vienas vai vairāku dievību attēlu un skulptūru novietošanai. Parasti attēlu priekšā ir uzcelts neliels altāris, pie kura ģimenes locekļi pulcējas uz regulāriem dievkalpojumiem, dažas ģimenes to dara vairākas reizes dienā, citas reizi nedēļā (parasti piektdienās).

Kulta saturs var but loti dažāds, bet parasti tajā ietverta upurēšana, lūgšana, svēto tekstu lasīšana un meditācija. Sākot dievkalpojumu, cilvēkam ir svarīgi būt rituāli tīram, tādēļ kultu parasti sāk ar rituālu mazgāšanos. Pēc tam atbilstoši noteiktiem priekšrakstiem sagatavo upuri tie var būt rīsi, augļi vai ziedi, ko uzliek uz altāra. Kad tas ir izdarīts, ticīgais ar lūgšanā saliktām rokām noliecas pie zemes dievības attēla priekšā. Daudzos gadījumos tiek atkārtoti piesaukts dievības vārds un lasīti fragmenti no Svētajiem Rakstiem, bet bieži tiek sacīta arī brīva, personiska lūgšana. Ja uz altāra tikuši upurēti augļi, tad rituāla nobeigumā tos apēd ģimenes locekļi vai nama viesi.

Hinduistiem nav nepieciešams iet templī, tomēr daudzi tempļa dievkalpojumi ir populāri, un svētnīca ir atrodama ikvienā indiešu ciemā. Diena templī sākas, modinot dievus ar mūzikas skaņām, pēc tam tiek mazgāts dievības attēls, un vairākas reizes dienā tai priekšā noliek ēdienu. Tempļa apmeklētāji lūdz dievus, upurē ziedus un citas veltes vai arī klausās, kā priesteris skaidro Svētos Rakstus.

Pareiza prakse

Hinduistam tas, ko viņš dara, ir svarīgāks par to, kam viņš tic. Pareizai praksei ir lielāka nozīme nekā pareizai ticībai, un reliģiskais rituāls ir svarīgāks par ticības saturu.

Kaut arī reliģiskā dzīve Indijā ir daudzveidīga, tomēr lielākajai daļai indiešu ir kopīga dharma kopīgs dzīves likums jeb ētika. Tā neietver uzskatu, ka visi cilvēki ir vienlīdzīgi. Dharma nozīmē, ka visiem cilvēkiem ir pienākumi pret ģimeni, kastu un sabiedrību kopumā, pienākumi, kas stājas spēkā jau līdz ar cilvēka piedzimšanu un kas dažādiem cilvēkiem var būt atšķirīgi. Aptverot gan reliģiskos, gan sociālos jautājumus, hinduisms veido vienotu sistēmu, kas balstās uz darba dalīšanu. Tāpat kā putns ir pakļauts citādiem likumiem nekā zivs, tā arī dažādu kastu piederīgie pakļaujas pavisam atšķirīgiem likumiem. Ja kaut kas ir labs un pareizs vienam, tad nebūt nav tā, ka arī otram tas ir tikpat labs, un tāpēc laba morāle nozīmē pakļauties savas kastas noteikumiem un pienākumiem.

Četras dzīves stadijas

"Bhagavadgīta" uzsver, ka visi trīs cilvēka glābšanas ceļi ir līdzvērtīgi, vienlaikus norādot uz pienākumiem pret ģimeni un sabiedrību. Kā to apvienot? Kopš seniem laikiem cilvēka dzīve tiek dalīta četrās^ atšķirīgās stadijās, ņemot vērā gan zināšanu ieguvi, gan dievu pielūgšanu un kastu pienākumus. Pirmām kārtām šis iedalījums attiecas uz vīriešu kārtas brahmaņiem, bet tam pilnīgi vai daļēji var tikt pakļauti arī karotāju un zemnieku kastu piederīgie. "Četras dzīves stadijas" pārstāv ideālu, kurš nevar tikt praktizēts vispārēji.

Sasniedzis astoņu gadu vecumu, brahmaņu kārtas zēns īpašā pārejas rituālā saņem "svēto pavedienu" kā zīmi tam, ka viņš ir "piedzimis otrreiz". Ar šo brīdi zēns kļūst par skolnieku un tiek nodots skolotāja (guru) rīcībā, lai apgūtu Svētos Rakstus.

Nodzīvojis pirmo dzīves pakāpi kā skolnieks, jauneklis kļūst par ģimenes galvu. Viņš apprecas, rada pēcnācējus, veic upurēšanu, pilda kastas locekļa pienākumus un izbauda dzīves priekus. Šis posms ilgst līdz brīdim, kad ir pieauguši viņa mazbērni.

Tad sākas dzīves kontemplatīvā jeb apceres stadija. Vai nu viens pats, vai kopā ar sievu cilvēks pārceļas uz dzīvi kādā klusā nostūrī. Agrāk piemērota vieta bija mežs, tagad tas visbiežāk ir klosteris vai reliģisks centrs (āšrams).

Daži piedzīvo arī ceturto stadiju, kļūstot par askētiem bez dzīvesvietas. Vecais cilvēks klejo apkārt, viņam nav ne māju, ne īpašuma. Viņš pārtiek no citu cilvēku žēlastības dāvanām un pilnīgi nododas sevis iepazīšanai. Viņu vairs nesaista ne kastu pienākumi, ne citas saites ar ārpasauli, un viņā mājvietu ņem dievišķais.

Sievietes vieta sabiedrībā

Arī attiecībā uz sievietēm, viņu reliģisko un sociālo lomu, Indija atklājas kā kontrastu zeme. Vēdās teikts, ka vīrietis un sieviete ir līdzvērtīgi "kā vienu ratu divi riteņi", taču šai domai nav bijis viegli izpausties praksē.

Kādā divtūkstoš gadu vecā indiešu likumu grāmatā par sievietes lomu sacīts, lūk, kas: "Kā zēna daļa skolotāja namā ir mācīties un kalpot, tāpat arī meitenei, kas dzīvo pie sava vīra, jābūt palīgam viņa pienākumos un jāmācās no viņa. Svētās uguns sargāšana, ko tai māca viņas laulātais draugs, atbilst zēna kalpošanai pie skolotāja upurliesmas."

Sievietes Indijā lielākoties tiek uzskatītas par vīra "īpašumu". Neprecētajām sievietēm ir zems statuss, un arī precēta sieva, kurai nav bērnu, ir nedrošā situācijā. No otras puses, Indija ir viena no pirmajām zemēm, kur par valdības vadītāju kļuvusi sieviete. Daudzām sievietēm ir liela ietekme sabiedrībā, un nevienā citā no trešās pasaules valstīm nav tik daudz sieviešu, kuras strādā ārpus mājas. Sajā sakarā kastu piederībai var būt izšķiroša nozīme sievietes dzīvē.

Arī daudzo dieviešu klātesamība kultā var kalpot sievietes pašapziņas stiprināšanai.

BUDISMS

.

Būdas dzīve

Budisma pamatlicējs ir Ziemeļaustrumindijas radžas dēls Sidhārtha Gautama (Siddharta Gautama, apm. 560.—480. g. pr. Kr.). Par viņa dzīvi klīst daži mazāk vai vairāk leģendāri nostāsti, taču mēs centīsimies sniegt tikai to īsu kopsavilkumu.

Princis Sidhārtha

Princis Sidhārtha uzauga bagātībā un pārpilnībā. Tēvam zīlnieks bija pavēstījis, ka dēls kļūšot vai nu par pasaules valdnieku, vai arī tieši pretēji par pasaules noliedzēju. Pēdējā iespēja realizēšoties, ja jaunais princis iepazīšot pasaulē sastopamās ciešanas un nabadzību. Lai no tā izvairītos, tēvs mēģināja pasargāt dēlu no

ikvienas sastapšanās ar pasauli ārpus radžas pils mūriem, vienlaicīgi sniedzot viņam visus iespējamos priekus un baudas. Jau agrā jaunībā Sidhārtha apprecēja savu māsīcu, turklāt viņam piederēja harēms ar skaistām dejotājām.

Lūzuma punkts

Būdams 29 gadus vecs, princis piedzīvoja kaut ko tādu, kas pavērsa viņa dzīvi pavisam citā virzienā. Par spīti tēva aizliegumiem, viņš izgāja ārpus pils mūriem, kur ieraudzīja vecu vīru, slimnieku un trūdošu līķi. Taču tūlīt pēc šī satriecošā pārdzīvojuma viņa acis atdūrās pret kāda askēta apskaidroto un laimes apstaroto seju. Princis saprata, ka līdzšinējā bagātā un baudu pilnā dzīve ir bijusi tukša un bezjēdzīga, un viņā modās jautājums: "Vai gan eksistē kaut kas tāds, ko neskar vecums, slimības un nāve?" Līdzcietības pārņemts, viņš sajuta aicinājumu atpestīt cilvēci no ciešanām.

Dziļās pārdomās iegrimis, Sidhārtha atgriezās pilī un tai pašā naktī šķīrās no ērtās prinča dzīves. Neatvadījies no sievas un dēla, viņš atstāja pili, lai kļūtu par klaidoni.

Apskaidrošana

Nostāsti vēstī, ka pēc dzīves pārpilnībā Sidhārtha pakļāvis sevi otrai galējībai askēzes vingrinājumiem. Viņš spieda sevi ēst arvien mazāk un visbeidzot, kā stāsta leģenda, spēja iztikt ar vienu rīsa graudu dienā. Tādējādi bijušais princis centās uzveikt ciešanas. Ne sešus gadus ilgā askēze, ne jogas vingrinājumi nedeva cerēto rezultātu, un tad viņš pievērsās mācībai par "zelta vidusceļu", meklējot pestīšanu ar meditācijas palīdzību. Būdams 35 gadus vecs, reiz meditējot zem vīģes koka Gangas pietekas krastā, viņš sasniedza apskaidrību (bodhi), līdz ar to kļūstot par "buddha", (apskaidroto). Šai apskaidrības mirklī Buda ieguva atziņu, ka pasaulē esošo ciešanu iemesls ir vēlmes. Tās noslāpējot, cilvēks atbrīvojas no atkārtotās pārdzimšanas, kam viņš sākotnēji ir pakļauts.

Septiņas dienas un septiņas naktis Buda pavadīja zem apskaidrības koka. Viņš guva atziņu, ka eksistē nepārejoša esamība, kas ir absolūta un pārsniedz laika un telpas robežas. Budismā to dēvē par nirvānu. Pārvarot vēlmes, kas viņu piesaistīja eksistencei, Buda vairs neveidoja jaunu karmu, tādējādi laužot pārdzimšanas likumu. Viņš bija atpestījis pats sevi un atbrīvojis ceļu, lai varētu atstāt pasauli un ieiet mūžīgajā nirvānā. Taču dievs Brahma pamudināja Budu iepazīstināt cilvēkus ar jauno mācību, un tas līdzjūtībā pret cilvēkiem un visu dzīvo "raudzījās uz pasauli ar Būdas skatienu" un nolēma "atvērt mūžības vārtus" visiem, kas vēlēsies vinu uzklausīt. Līdz ar to Buda apņēmās kļūt par cilvēces ceļvedi.

Buda un viņa mācekļi

Buda devās ceļā uz Benaresu, kas jau tolaik bija pazīstams reliģisks centrs, lai tur sacītu savu slaveno Benaresas runu, kura ietvēra viņa mācības galvenos punktus. Līdz ar to "mācības rats" bija iekustināts.

Budam pievienojās daudzi ubagotājmūki, un turpmākos četrdesmit gadus viņš kopā ar saviem mācekļiem klejoja pa Ziemeļaustrumindiju.

Jau sākotnēji Būdas sekotāji dalījās divās grupās — lajos un mūkos —, un katrai no tām bija savi noteikti uzdevumi.

Sasniedzis apmēram astoņdesmit gadu vecumu, Buda pēkšņi saslima, un viņam nācās atvadīties no saviem mācekļiem. Pirms nāves viņš uzrunāja apkārt stāvošos sērojošos mācekļus: "Varbūt kāds no jums domās: "Skolotāja vārdi pieder pagājībai, un mums vairs nav, kam sekot." Bet tā jūs uz to nedrīkstat raudzīties. Kad es būšu aizgājis, manis atstātā mācība (dharma) būs jūsu skolotāja."

Budas mācība Karmas likums

Budisms attīstījās kā patstāvīgs pestīšanas ceļš hinduismā, tāpēc šīm reliģijām ir daudzi kopīgi priekšstati. Viens no tiem attiecas uz mācību par pārdzimšanu, karmu un pestīšanu.

Budam pašsaprotams bija priekšstats par cilvēka vairākkārtēju pārdzimšanu. Piedzimšanas — nāves jaunas piedzimšanas pamatā ir cilvēka domas, vārdi un darbi (tātad — karma), jo ikvienai rīcībai ir savas likumsakarības.

Mēs esam piedzīvojuši, ka no domātā vai darītā izriet vēlāka dzīves situācija. Liekas, ka pagātne atriebjas. Sī pati doma ir sastopama gan hinduismā, gan budismā, atšķirība tikai tāda, ka Austrumos šī sakarība tiek piedzīvota kā stingri noteikts likums, kura iedarbība sniedzas no vienas dzīves uz nākamo. Seit sastopam pazīstamo "ko sēsi, to pļausi" principu kādai dzīvei cilvēks pārdzims, tas atkarīgs no viņa rīcības iepriekšējā dzīvē. Nepastāv nedz "akls liktenis", nedz arī dievu providence — rīcības sekas rodas automātiski. Izvairīties no savas karmas ir tikpat neiespējami kā aizskriet no paša ēnas, un, kamēr vien cilvēku apņem karma, viņš ir iesaistīts pārdzimšanas riņķojumā.

Lai gan karmas likumu savā ziņā var uzskatīt par taisnīgu, tomēr gan hinduismā, gan budismā to uzlūko kā kaut ko negatīvu, no kā pēc iespējas drīzāk jātiek vaļā. Tapt atbrīvotam no pārdzimšanas apburtā loka nozīmē pestīšanu. Bezgalīgā pārdzimšanu sērija tāpēc tiek salīdzināta ar upi, kas cilvēku šķir no nirvānas. Tāpat kā citos indiešu reliģiju pestīšanas ceļos, arī budismā galvenais mērķis ir atrast braslu, kas ļauj pārbrist pretējā krastā.

Attieksme pret cilvēku

Budas mācībā tomēr ir kāda svarīga iezīme, kas to šķir no kopīgās indiskās platformas. Hinduisms uzskata, ka cilvēkam ir mūžīga, individuāla dvēsele (Atmans), kas turpina dzīvi no eksistences uz eksistenci. Gluži tāpat kā cilvēks nomaina vecas, lietotas drēbes pret jaunām, tā arī dvēsele tiek ietērpta jaunos ķermeņos, jo tieši cilvēka dvēsele viņa iekšējais "Es" ir iesaistīta pārdzimšanā. Cilvēka dvēsele tiek arī daļēji vai pilnīgi identificēta ar pasaules dvēseli (Brahmanu).

Buda radikāli lauž šo mācību, noliegdams, ka cilvēkam ir dvēsele, un noraidīdams arī pasaules dvēseles eksistenci. Budismā valda uzskats, ka dvēsele ir tikpat pārejoša kā viss cits šai pasaulē. Neziņas savažots, cilvēks ir pārliecināts par savas dvēseles jeb "Es" eksistenci, un šī neziņa veido viņa likteni, pamodinot vēlmes, kas savukārt rada karmu.

Budisms aplūko cilvēka dzīvi kā nepārtrauktu mentālu un fizisku procesu virkni, kas cilvēku ik mirkli pārveido. Zīdainis nav tas pats, kas pieaudzis cilvēks, un es šodien neesmu tas pats, kas biju vakar. Šīs pārvērtības atgādina attēlus kinolentē; tie mainās tik strauji, ka mēs neredzam: filma nav "dzīva", tā ir "salikta" īstenībā tikai atsevišķu attēlu sakopojums jeb acumirkļu summa.

Buda mācīja, ka ne par ko šai pasaulē nevar sacīt — "tas ir mans" vai "tas esmu es" , jo abos gadījumos tā ir tikai ilūzija. Nepastāv nekāds nemainīgs personības kodols, "Es" jeb ego, viss ir pārejošs, tāpēc ka ir veidots no bezpersoniskiem eksistences faktoriem, kas savienojas iznīcībai lemtās kombinācijās.

Četras cildenās patiesības

Zem vīģes koka piedzīvojis apskaidrības brīdi, Buda teic Benaresas runu, kurā iepazīstina klausītājus ar Četrām cildenajām patiesībām: dzīvē viss ir ciešanas, un šo ciešanu cēlonis ir vēlmes un kaislības; lai atbrīvotos no ciešanām, ir jāatbrīvojas no vēlmēm, un tas izdarāms, ejot Cildeno astoņposmu ceļu. Citiem vārdiem, Buda vispirms uzstāda diagnozi, norādot, ka cilvēka eksistence ir slimības sagrauzta (pirmā patiesība), pēc tam atklāj slimības iemeslu (otrā patiesība), tūlīt pat apgalvojot, ka dziedināšana ir iespējama (trešā patiesība). Visbeidzot sīki tiek izklāstīts dziedniecības process, kurš sastāv no astoņiem punktiem (ceturtā patiesība). Buda tātad uzņemas ārsta lomu, tāpēc budisma rakstos viņš bieži tiek dēvēts par Lielo Dziednieku.

Pirmā patiesība ir tāda, ka pasaulē viss ir ciešanas "ciešanas ir piedzimt, slimot, novecot un neiegūt kāroto. Ciešanas ir būt vienotam ar to, kas nav tīkams, un tikt šķirtam no tā, ko mīl". Budisms, pieminot ciešanas, nerunā tikai par fizisku un psihisku diskomfortu vien. Var sacīt, ka visa eksistence ir ciešanu pilna, jo viss ir pārejošs, un akls ir tas, kurš neatzīst, ka pasaule cilvēku nevar pilnīgi apmierināt. Tas tomēr nenozīmē, ka budisms noliegtu jebkuru materiālas vai mentālas laimes iespējamību. Prieks var būt rodams gan ģimenes lokā, gan klostera dzīvē, taču nekas, kam mēs uz šīs zemes pieķeramies, nav mūžīgs.

Savā otrajā patiesībā Buda norāda, ka ciešanu iemesls ir cilvēka vēlmes un kaislības, ar ko visupirms domāta sensuālā iekāre jeb slāpes pēc fiziskā baudījuma. Apziņa, ka šīs alkas nevar tikt pilnīgi remdētas, rada diskomfortu. Arī cilvēka slāpes pēc eksistences piedalās ciešanu radīšanā. Kamēr vien cilvēks pieķeras eksistencei un tic savas dvēseles pastāvēšanai, viņa pasaule vienmēr būs ciešanu pilna. Tikpat nepieņemama budistam ir otra galējība slāpes pēc nebūtības jeb alkas nomirt, jo arī tās piesaista eksistencei. Proti, lai šīs alkas tiktu piepildītas, pirmkārt, cilvēkam nepieciešama dvēsele, ko varētu atdot nebūtībai. Otrkārt, nedrīkst aizmirst, ka cilvēka pārdzimšanas priekšnosacījums ir viņa karma. Šī iemesla dēļ budismā pašnāvība nav risinājums, jo tā nepalīdz izbeigt riņķojumu.

Trešā patiesība vēstī, ka ciešanas var tikt izbeigtas, uzveicot vēlmes un panākot nirvānas iestāšanos. Taču, lai tas notiktu, vispirms ir jāizzūd cilvēka neziņai, jo tieši tā ir vēlmju cēlonis, tātad cilvēks, kurš pakļauts vēlmēm, ir uzskatāms par aklu. Neziņa viņam liek darboties, darbība noved pie pārdzimšanas un pārdzimšana atkal pie neziņas. Notiek riņķošana pa apli, un, lai pārtrauktu šo apburto loku jeb "cēloņu virkni", cilvēkam jasak ar pašu ļaunuma sakni — savu nezinu.

Ceturtā patiesība stāsta, ka cilvēks var tikt atbrīvots no ciešanām un no pārdzimšanas -, ja viņš iet Cildeno astoņposmu ceļu.

Cildenais astoņposmu ceļš

Balstoties uz savu pieredzi, Buda uzskatīja, ka cilvēkam ir jāizvairās no dzīves galējībām. Nedrīkst pārliecīgi baudīt dzīvi, nedz arī nodarboties ar pārspīlētu sevis mocīšanu, jo abas šīs galējības piesaista cilvēku pasaulei un tātad "pārdzimšanas ritenim". Lai atbrīvotos no ciešanām, ir jāiet "zelta vidusceļš", un Buda to iedala astoņos posmos:

♦      pareizas zināšanas,

♦      pareiza attieksme,

♦      pareiza valoda,

♦      pareiza rīcība,

♦      pareizs dzīvesveids,

♦      pareizi centieni,

♦      pareiza domāšana,

♦      pareiza apcere.

Pareizas zināšanas un pareiza attieksme. Dzīves ratu iekustina neziņa, tāpēc cilvēkam ir nepieciešams rast pareizu ieskatu par pasaules gaitu. Šis ieskats, piemēram, ietver ciešanu izpratni, kā arī palīdz saprast Būdas mācību par to, ka cilvēkam nav dvēseles. Ir jāapņemas apkarot visu ciešanu cēloni vēlmes -, kā arī jāatturas no naida un iekāres, kuru iemesls ir aplamais priekšstats par to, ka eksistē no apkārtējās pasaules norobežots "Es".

Pareiza valoda, pareiza rīcība un pareizs dzīvesveids. Šie trīs posmi ietver budisma ētikas un morāles mācību. Pareiza valoda nozīmē, ka cilvēkam jāatturas no meliem, tenkošanas un tukšām pļāpām, kā arī jārunā godīgi, draudzīgi un mīļi ar līdzcilvēkiem. Arī klusēšana budismā tiek uzskatīta par "pareizu valodu". Pareiza rīcība nozīmē sekot budistu baušļiem: nenokaut nevienu dzīvu būtni, nezagt, neatļauties brīvas seksuālās attiecības, nemelot un

nebaudīt reibinošās vielas. Vēlāk klāt nākuši arī daži pozitīvi likumi vairāki budisma rakstu krājumi uzsver, ka ir vērtīgi pasniegt dāvanas un pakalpot apkārtējiem. Par pareizu darbību var uzskatīt arī budisma mācības apgūšanu un izplatīšanu. Par pareizu dzīvesveidu tiek uzskatīta, piemēram, tāda aroda izvēle, kurš netraucē ievērot piecus budistu baušļus, tāpēc, ja miesnieks, degvīna tirgotājs, ieroču ražotājs vai virsnieks vēlas pievērsties Būdas mācībai, viņiem ir jāmaina nodarbošanās.

Pareizi centieni, pareiza domāšana un pareiza apcere. Trīs pēdējie ceļa posmi ir saistīti ar pašaudzināšanu un prāta attīrīšanu. Par pareiziem centieniem tiek dēvēta budista vēlme aizkavēt destruktīvu domu un destruktīva noskaņojuma rašanos, bet, ja tie jau radušies, — novērst to konkrētās izpausmes. Pareiza domāšana ir ceļa priekšpēdējais posms. Iedziļinoties sevī, budists tiecas iegūt pilnīgu kontroli pār ķermeni un prātu. To sasniedzis, viņš ir sagatavots, lai sāktu pareizo apceri.

Budisma mācība par apceres stadijām un attīstības soļiem ir ārkārtīgi plaša. Cilvēkam, meditējot noteiktā jogas pozā, atslābst visi muskuļi. Viņš mēģina sakoncentrēt uzmanību vienā punktā — vai nu uz kādu priekšmetu, vārdu, vai paša meditētāja elpu. Mūsdienu budistiskā psiholoģija iedala cilvēka prātu divās daļās — virskārtā, kuru saduļķo sajūtas, un dzelmē, kas ir klusa un nekustīga.

Apceres mērķis ir nomierināt sabangoto virskārtu. Tam notiekot, budists zaudē laika un telpas izjūtu, kā ari visas ilūzijas par jēdzieniem "es" un "mans". Tieši tad viņš var sasniegt pilnīgu apskaidrību un caur to arī pilnīgu Četru cildeno patiesību izpratni. Tādējādi viņš ir atbrīvojies no karmas likuma. Budists kļūst par arhatu ("godājamo", "cieņas vērtu"), līdz ar to ir atbrīvots no atkārtotas pārdzimšanas un pēc nāves atrodas mūžīgajā nirvānā.

Nirvāna

Kādas atziņas tad Budam deva zem vīģes koka piedzīvotā apskaidrība? Mēs jau redzējām, ka sākumā viņa apgalvojumi ir pesimisma pilni: viss šai pasaulē ir a) nepastāvīgs, b) pārejošs un tāpēc c) ciešanu pilns. Tātad Buda uzskatīja, ka cilvēkam nav cerību, kamēr vien tas ir piesaistīts dvēseles riņķojumam. Tomēr viņš bija pārliecināts, ka pastāv arī kaut kas mūžīgs, kas neietver ciešanas. Budisms to dēvē par nirvānu. Šis vārds nozīmē "apdzišana" un norāda uz to, ka, sasniedzot nirvānu, tiek "apdzēstas" vēlmes. Līdzībā, kas šajā gadījumā lietota, vēlmes attēlotas kā liesma, kas izdziest, beidzoties deglim. Šis deglis ir cilvēkā mītošā iekāre, naids un maldīgums.

Runājot par nirvānu, budisma tekstos parasti tiek lietota nolieguma forma. Šis stāvoklis ir riņķojuma pretstats un nevar tapt salīdzināts ne ar ko ikdienišķu, tāpēc skaidri iespējams pateikt vienīgi — kas nirvāna nav. To varētu dēvēt par savdabīgu piekto dimensiju, kas nošķirta no mūsu četrdimensiālās eksistences. Atsevišķi budisma teksti tomēr cenšas sniegt sīkāku nirvānas aprakstu.

Priekšnosacījums nirvānas sasniegšanai ir apskaidrotība jeb bodhi tā pati, ko Buda savā laikā piedzīvoja zem vīģes koka. Labi darbi paši par sevi nenoved nirvānā, taču pareizs dzīvesveids dod iespēju labi pārdzimt un pamazām sasniegt apskaidrotību. Par Budu tiek stāstīts: lai nonāktu pie galamērķa, viņam bijis jāpārdzimst 547 reizes.

Nirvāna iestājas, kad nolietota karma un lauzts pārdzimšanas likums. Tas ir stāvoklis, ko var sasniegt jebkurā vietā un brīdī.

Pārdzīvojums tad var būt tik spēcīgs, ka budists redz visu pasauli degam liesmās, bet, no nirvānas atgriežoties, viņš atrod vienīgi aukstus pelnus.

Galīgā nirvāna, kura iestājas nomirstot un no kuras atgriezties nav iespējams, budismā dažreiz tiek dēvēta par parinirvānu, t. i., "absolūto jeb augstāko apdzišanu".

Ētika

Kad Buda pēc meditācijas bija sasniedzis apskaidrotību, pie viņa nonāca dievs Brahma un lūdza, lai tas dalītos savā mācībā ar pārējiem cilvēkiem. Budu atkal pārņēma līdzjūtība pret līdzcilvēkiem, — jā, pret visu dzīvo, un viņš "raudzījās uz pasauli ar Būdas skatienu" un nolēma "atvērt mūžības vārtus" tiem, kas vēlēsies viņu uzklausīt. Tā Buda kļuva par ceļa rādītāju cilvēkiem.

Šī attieksme noder par piemēru citiem budistiem, kam Būdas dzīve ir ideāls, kurš mudina uz ētisku rīcību. Līdzcietība jeb līdzjūtība un mīlestība ir budisma ētikas centrā. Liela nozīme ir ne tikai rīcībai, bet arī jūtām un domām. Tuvākmīlestība neskar tikai apkārtējos vien, tā palīdz arī uzlabot savu paša raksturu.

Pieci uzvedības likumi

Ikdienas dzīvē budists ievēro piecus uzvedības likumus:

♦     nedarīt pāri nekam dzīvam,

♦     neņemt to, kas nav dots (nezagt),

♦     neļauties sensuālām baudām,

♦     nerunāt nepatiesību,

♦     neapreibināties līdz sajūtu zudumam ar alkoholu un narkotiskām vielām.

Šie uzvedības likumi bieži tiek dēvēti par pieciem baušļiem, taču budisms neatzīst kādu augstāku būtni, kas cilvēkiem varētu norādīt, kā dzīvot. Tāpēc likumi netiek formulēti ar "Tev būs" vai "Tev nebūs", bet gan "Es mēģināšu iemācīties nedarīt pāri dzīvām būtnēm".

Nedarīt pāri nevienai dzīvai būtnei

To uzskata par galveno no pieciem uzvedības likumiem nedrīkst darīt pāri ne cilvēkiem, ne dzīvniekiem.

Tiek uzskatīts, ka cilvēks ir svarīgāks nekā dzīvnieki, jo viņš ir par tiem pārāks. Budista ideāls ir pacifisms, kaut gan ne visi budisti tam pievienojas. Arī budisma zemes ir iesaistījušās karos, un daudzi uzskata, ka šo likumu var pārkāpt, ja ir nepieciešams aizstāvēties. Tomēr rakstos teikts, ka kaujas laukā nogalēts kareivis nonāk ellē vai atdzimst kādā dzīvniekā.

Budismā dzīvība sākas ar ieņemšanas brīdi, tāpēc abortu uzskata par likuma pārkāpumu, bet izsargāšanās no grūtniecības parasti tiek atzīta.

Arī pašnāvība ir noziegums, bet tiek atzīta dzīvības ziedošana citu labā. Vjetnamas kara laikā daudzi budistu mūki pašaizdedzinājās, lai pievērstu pasaules uzmanību asiņainajiem notikumiem.

Budismā nepastāv konsekvents veģetārisms, lai gan daudzi mūki gaļu uzturā nelieto. Pat Buda atļāva ēst gaļas ēdienus, ja cilvēks ir pārliecināts, ka dzīvnieks nav nogalināts tieši viņa dēļ. Daudz ļaunāka rīcība ir nosist mušu. Teiktais norāda uz to, ka liela nozīme ir rīcības motīvam un nolūkam.

Neņemt to, kas nav dots

Šeit ir runa ne tikai par zagšanu, bet par visāda veida viltojumiem un krāpšanu. Var sacīt, ka šis likums attiecas uz uzņēmuma un darba morāli.

Neļauties sensuālām baudām

Šis likums norāda uz seksuālo aktivitāti, kas nodara pāri citiem: izvarošanu, incestu un neuzticību. Neuzticības definīcija var būt atšķirīga atkarībā no vietējās kultūras. Budismā ir sastopama ne tikai monogāmija, bet arī poligāmija un poliandrija, toties homoseksualitāte negrozāmi tiek atzīta par likuma pārkāpumu.

Trīs pirmie likumi attiecas uz cilvēka uzvedību un ir daļa no "pareizas rīcības", Cildenā astoņposmu ceļa ceturtā posma. Nākamais likums saistīts ar ceļa trešo posmu "pareizu valodu".

Nerunāt nepatiesību

Patiesībai budismā ir nozīmīga vieta, bet šis likums neattiecas tikai un vienīgi uz meliem. Tas arī brīdina neaprunāt, nedusmoties un nepļāpāt tukšu. Cilvēka pienākums ir runāt patiesi, draudzīgi un mīļi ar saviem līdzcilvēkiem. Arī klusēšana budismā tiek saistīta ar "pareizu valodu".

Neapreibināties ar alkoholu un narkotikām līdz sajūtu zudumam

Zaudēt sajūtas jeb būt reibuma stāvoklī nozīmē, ka nav iespējams koncentrēties uz nepieciešamo likumu ievērošanu. Taču budismā attieksme pret alkoholu nav tik strikta kā islāmā.

Stingrāki likumi

Daži laji atsevišķos periodos pakļauj sevi stingrai disciplīnai, citi pat mēģina ievērot tos pašus likumus, kuriem pirms iestāšanās mūku kārtā pakļauti noviči. Pieci pamatlikumi tad ir pastiprināti, pieprasot, piemēram, seksuālo atturību (celibātu), turklāt jāievēro vēl pieci noteikumi:

♦      neēst aizliegtā laikā (t. i., pēc pīkst. 12),

♦      atturēties no pasaulīgām izpriecām,

♦     atmest visu luksusu (piem., rotas, smaržas u. tml.),

♦      negulēt mīkstā un platā gultā,

♦     nepieņemt un neturēt savā īpašumā zeltu, sudrabu vai naudu.

Pareizs dzīvesveids

Astoņposmu ceļa piektais posms ir pareizs dzīvesveids. Tas, piemēram, nozīmē izraudzīties arodu, kur netiek pārkāpti pieci uzvedības likumi. Kaut arī budists var ēst gaļu, viņam aizliegts kļūt par miesnieku. Lai gan drīkst iebaudīt glāzi vīna, tomēr nav atļauts tirgot alkohola dzērienus. Un, lai gan budists var dienēt valsts armijā, viņš nedrīkst tirgot ieročus.

Vispareizāk ir kļūt par mūku, jo šādi var sevi pilnīgi veltīt pestīšanas ceļam.

Devīguma vērtība

Pieci uzvedības likumi ir izteikti nolieguma formā, taču, tos pildot, atklājas arī to pozitīvā puse. Pāridarījuma pretstats ir mīlestība un līdzjūtība, un pretstatā zagšanai ir dāvanu pasniegšana, kas budismā tiek uzskatīta par vienu no labākajiem darbiem. Tas, pirmkārt, attiecas uz ziedošanu mūkiem, kuri ir pilnīgi atkarīgi no laju ziedojumiem. Pasniedzot dāvanas, cilvēks uzlabo karmu. Taču dāvināt, domājot par paša ieguvumu, vēl ir par maz. Jo tīrāks dāvināšanas motīvs, jo vairāk labas karmas var iegūt.

Buda sacīja, ka tiem, kas vēlas darīt labu viņam, ir jāpalīdz slimajiem, tāpēc daudzi klosteri iesaistīti humānās palīdzības sniegšanā. Budismā īpaši tiek uzsvērta mirstošo aprūpe. Aiziešana no šīs pasaules ir izšķirošais brīdis attiecībā uz nākamo pārdzimšanu, tāpēc ideāls ir laba un harmoniska nāve.

Kopdzīve un sievietes loma

Laulība budismā netiek uzskatīta par svētu, bet ir tikai abu pušu līgums, tāpēc laulību ceremoniju nevada mūki. Japānā, piemēram, budistus laulā sinto priesteri. Līdz ar to arī šķiršanās netiek uzlūkota par reliģisku problēmu, taču lielākajā daļā budistu kultūru šķiršanās nav parasta.

Vīram ir jārespektē sieva, bet viņai ir jāpilda savi pienākumi mājās. Lai gan sievietei daudzās budisma zemēs ir augsts statuss, tomēr pārdzimšanai par sievieti tiek piešķirta negatīva nokrāsa.

Daudzi uzskata, ka sieviete nevar sasniegt nirvānu, pirms nav pārdzimusi par vīrieti, bet citi norāda, ka Būdas dzīves laikā tas tomēr esot noticis.

Reliģiskā dzīve Mūki, mūķenes un laji

Līdztekus kastu sabiedrībai Buda nodibināja pilnīgi jaunu mūku — sabiedrību. Lai spētu sekot Būdas mācībai, cilvēkam jāatsakās no visām rūpēm, kas saistītas ar ģimenes dzīvi un sabiedrisko darbību.

Lielākajā daļā budisma zemju mūku ordeņi arvien vēl ir reliģiskās dzīves mugurkauls.

Budisma reliģiskajā dzīvē ir svarīgi nošķirt mūkus no lajiem. Mūkiem un mūķenēm ir daudz stingrāki dzīves likumi, pirmām kārtām tas attiecas uz jau minētajiem desmit noviču likumiem, bet ir arī vēl vairāki simti norādījumu un aizliegumu, kas pamatlikumus padziļina.

Mūkiem un mūķenēm pienākas dzīvot vienkārši un nabadzīgi. Jau kopš Būdas laikiem tie uzturam nepieciešamo ieguvuši ubagojot, un tas nav pazemojums. Tieši otrādi žēlastības dāvanu pasniegšanu mūkiem uzskata par lielu godu. Dažviet budisma zemēs ubagošana notiek uz ielas un pie namu durvīm. Šis skats ir kļuvis raksturīgs Dienvidāzijas tautu ikdienai: mūki safrāndzeltenos talāros klīst no nama uz namu, ubagojot priekšpusdienai nepieciešamo ēdiena devu (parasti tie ir rīsi). Citur ubagošana tiek veikta organizēti, piemēram, katra ģimene vienu noteiktu dienu rūpējas par ēdienu klostera mūkiem.

Budistu klosteri nav norobežoti no pilsētas vai ciema dzīves. Mūku pienākums ir noteiktās dienās sniegt lajiem ieskatu Būdas mācībā. Lajiem ir arī iespēja kādu laiku uzturēties klosterī, lai meditētu vai piedalītos īpašās apmācībās. Parasti tas notiek lietus periodā. Tipiskās budisma zemēs, par kādām var uzskatīt Birmu un Taizemi, ir pieņemts, ka visi zēni pavada kādu laiku klosterī, apgūstot budisma mācību.

Tātad var apgalvot, ka šīs divas grupas mūki un laji ir atkarīgas viena no otras. Un, ja arī budists nav kļuvis par mūku šajā dzīvē, tad nākamajā viņa vēlēšanās var piepildīties, ja viņš rūpēsies par mūku uzturu.

Kults

Senos laikos reliģiskā kulta saturs bija vienīgi relikviju (Būdas un citu svēto pīšļi) godāšana. Relikvijas sākotnēji tika uzglabātas nelielos, kapiem līdzīgos mākslīgi uzbērtos uzkalnos stūpās, kas pakāpeniski pārveidojās par raksturīgajām zvanveida un kupolveida celtnēm, kuras tagad dēvējam par pagodām. 1. gs. pr. Kr. Budu sāka attēlot skulptūrās un gleznās, ko šobrīd var redzēt visās budisma zemēs gan tempļos, gan ikvienā namā. Pie šī attēla budists apliecina savu ticību, izsakot trīskārtējo patvēruma formulu jeb Trīs dārgumus:

♦     es meklēju patvērumu Budā,

♦     es meklēju patvērumu viņa mācībā,

♦     es meklēju patvērumu mūku kopienā.

Lai gan budisti godina Būdas attēlus, kvēpinot vīraku, kā arī noliekot pie tiem ziedus un citas dāvanas, neviens ortodoksālais budists neatzīst Budu par dievību tās parastajā nozīmē. Buda var būt cilvēka ceļa rādītājs, viņš ir bijis "paaugstinātais" skolotājs, bet, iegājis nirvānā, viņš ne redz, ne arī spēj apbalvot ticīgu budistu par tā rīcību. Tāpēc Būdas attēli netiek pielūgti, bet tie ir viņa mācības atgādinājums un palīgs meditācijā un reliģiskajā dzīvē.

Svētki

Svarīgākie budistu svētki ir Būdas dzimšanas dienas svinības, kas norisinās vienā no aprīļa vai maija pilnmēness dienām. Katrā

zemē vēl ir vairākas citas atšķirīgas svētku dienas, kad bieži dodas svētceļojumos uz pazīstamiem klosteriem un pagodām. Tomēr vairākums budistu laju lielāku nozīmi piešķir pašiem svētkiem un to ārējām izpausmēm, nevis ar tiem saistītajai meditācijai, ko par svarīgu uzskata mūki.

Dievi

Buda nenoliedz dievu eksistenci. Mēs jau redzējām, ka viens no dieviem pat aicināja viņu nest savu mācību citiem cilvēkiem. Tātad Rietumu izpratnē viņš nebija ateists. Taču Buda uzskatīja, ka dievi, tāpat kā cilvēki, ir lemti iznīcībai un, lai gan tie dzīvo ilgāk par mums, tomēr galu galā ir pakļauti pārdzimšanas ritenim. Tie nav sasnieguši "otro plašumu" un tāpēc nevar atpestīt cilvēkus no mūžīgā riņķojuma. Šī iemesla dēļ mūku rakstītajā literatūrā dieviem ir piešķirta nenozīmīga loma.

Tomēr budistu laju vidū plaši tiek piekopts dēmonu, garu un dažādu dievību kults. Pretstatā Budam tās ir dzīvas un aktīvas būtnes, kas, pareizi pielūgtas, var sniegt cilvēkiem pasaulīgas priekšrocības. Ari budistu tempļos bieži var redzēt dievu Višnu, Indras un Ganešas attēlus un figūriņas, taču tie vienmēr ir novietoti tā, lai attiecībā pret Budu atrastos pakārtotā lomā.

Tāpēc budisms var aptvert plašu reliģisko pārdzīvojumu un kultu spektru, un tieši šī iemesla dēļ tas ir tik plaši izplatīts Āzijas zemēs.

Budisma izplatība

īsi pēc Būdas nāves mācekļu vidū radās domstarpības par to, kā būtu izprotama viņiem atstātā mācība. Simts gadus vēlāk, apmēram 380. g. pr. Kr., tika sasaukts koncils, kurā daži mūki ieteica atvieglot klostera ikdienu. Tas izraisīja sašķelšanos konservatīvajā un liberālajā virzienā.

Šodien budismā tiek izdalīti divi pamatvirzieni: theravāda ("vecāko doktrīna") dienvidos (Šrilankā, Birmā, Taizemē, Kambodžā un Laosā) un mahājāna ("lielais rats") ziemeļos (Ķīnā, Tibetā, Mongolijā, Vjetnamā, Korejā un Japānā).

Theravāda — pašpestīšanas ceļš

Kā jau norāda vārds "theravāda" ("vecāko doktrīna"), šis virziens uzskata sevi par sākotnējā budisma pārstāvi. Balstoties uz Būdas mācību, šī skola uzsver indivīda pestīšanu ar meditācijas palīdzību. Tā kā nav dieva, kas varētu cilvēku atpestīt no riņķojuma, tad cilvēkam ir jāpestī sevi pašam. Tāpēc mēs varam dēvēt theravādas budismu par pašpestīšanas reliģiju.

Theravādā Buda tiek uzskatīts par cilvēces skolotāju un ceļa rādītāju. Viņu nepielūdz kā dievu, un viņš nevar sniegt cilvēkiem pestīšanu, bet var vienīgi norādīt ceļu, kas jāiet, lai sasniegtu apskaidrotību.

Tomēr vienīgi mūki spēj pilnīgi sekot Būdas priekšzīmei, un arī to vidū tikai retais sasniedz nirvānu šīs dzīves laikā. Šāds mūks tad tiek dēvēts par arhatu ("cieņas vērtu", "cienījamo"). Arhats, tāpat kā Buda, ir apdzēsis vēlmes un uzvarējis pasauli. Līdz ar to viņš ir starojošs piemērs lajiem, ideāls, ko tiecas sasniegt ikviens budists, ja arī budistam neizdodas noliegt pasauli šīs dzīves laikā, tomēr viņš var uzkrāt sev labu karmu, kas ļauj nākamajā dzīvē kļūt par mūku.

Varētu teikt, ka theravādas budismā svarīgākā ir ideja, ka atbildība par savu ētisko un reliģisko attīstību jāuzņemas cilvēkam pašam un nekāds īsāks ceļš uz pestīšanu vai ētisko pilnību nepastāv. Ikvienam ir jāsāk pašam ar sevi, un šis likums attiecas gan uz lajiem, gan mūkiem.

Mahājāna -

abpusējās palīdzības ceļš Aprakstot Būdas dzīvi un mācību, kā arī budisma reliģiskās dzīves norisi, mēs lielākoties esam balstījušies uz theravādas budisma principiem. Tagad no šī "vispārbudiskā" pievērsīsimies mahājānas budisma īpatnībām.

Mahājāna nozīmē "lielais rats" jeb "lielais kuģis", un šis vārds pauž ziemeļbudistu pārliecību, ka tie spēs sniegt pestīšanu visai cilvēcei. Theravādas budismu viņi dēvē par hīnajānu "mazo ratu" -, jo tas sniedz pestīšanu tikai atsevišķiem cilvēkiem (t. i., mūkiem).

Jau attieksmē pret Budu vērojama liela atšķirība starp mahājānas un theravādas budismu. Theravāda uzlūko Budu vienīgi kā priekšzīmes rādītāju, bet mahājāna viņu dēvē par pašu pestītāju. Līdz ar to ne tikai mūkiem, bet arī parastiem cilvēkiem tiek sniegta pestīšanas iespēja. Pievēršoties Budam, laji var iegūt pestīšanu viņa žēlastībā.

Bodhisatvas

Agrīnā budisma mērķis bija iegūt pestīšanu saviem spēkiem, un ikviena ideāls bija kļūt par arhatu cilvēku, kas atteicies no pasaules un iegājis nirvānā. Mahājānā šis mērķis ir par sīku, un tas, kurš cenšas pestīt vienīgi sevi, tiek uzskatīts par egoistu. Mērķis ir visas cilvēces pestīšana. Mahājānas budisms tiek uzlūkots par reliģisko ideālu, tāpēc arī bodhisatva, sasniedzis apskaidrību, atsakās ieiet nirvānā, bet tiecas palīdzēt citiem ceļā uz pestīšanu. Tiek norādīts, ka arī Buda aiz līdzcietības pret cilvēkiem atteicās no tūlītējas ieiešanas nirvānā.

Bodhisatva (apskaidrotā būtne) var būt ikviens cilvēks, kas tiecas kļūt par Budu. Taču pirmām kārtām ar vārdu "bodhisatva" apzīmē daudzos ēteriskos pestīšanas tēlus, pie kā cilvēks var vērsties un no kā var saņemt palīdzību. Atšķirībā no Būdas tie neieiet nirvānā, pirms visas dzīvās būtnes ir atbrīvotas no pārdzimšanas.

Bodhisatvu raksturo izpratne un līdzcietība, bet mūsdienās īpaši tiek izcelta tieši līdzcietība. Žēlsirdība pret citām dzīvām būtnēm ir ne tikai izraudzītais ideāls, bet arī ceļš uz apskaidrību un glābšanu.

Mācība par bodhisatvu ir attālinājusi mahājānas budismu no theravādas. Tāpat kā kristieši "ieliek savu dzīvi Dieva rokās" vai musulmaņi "pakļaujas" Allāham un višnīti "atdod sevi" Višnu, tāpat arī mahājānas budisti gūst daļu no dievišķās bodhisatvas pestījošās mīlestības.

Mācība par karmu un "Es" ilūzija

Kā jau redzējām, mahājānas budisti atsakās no theravādas mācības par cilvēka spēju pestīt pašam sevi. Tiek lauzta arī stingrā mācība par karmu. Dienvidbudisti nepieļauj, ka cilvēka atbrīvošana no viņa karmas varētu būt citu būtņu nopelns, turpretī mahājānas budisti uzskata, ka viss dzīvais ir savstarpēji atkarīgs, tāpēc atsevišķai karmai nav tik lielas nozīmes.

Balstoties uz šo atziņu, daudzi mahājānas budisti norāda, ka uzskats par "Es" nošķirtību no apkārtējās pasaules ir cilvēka akluma pazīme, un tikai tie, kas apskaidrības ceļā nav tikuši necik tālu, var kļūt par šo maldu upuri. Bodhisatva ir atteicies no "Es" ilūzijas un neatdala sevi no citiem. Tāpēc viņš var pārcelt daļu savas labās karmas uz cilvēkiem, kas lūdz pēc palīdzības ceļā uz nirvānu.

Reliģiskā daudzveidība

Hinduismā un budismā atvērtība un tolerance reliģiskajos jautājumos vienmēr ir bijusi daudz lielāka nekā Rietumos. Reliģisko daudzveidību neuzlūko vienīgi par trūkumu, daudzi apgalvo pat tieši pretējo: tas, ka budisms nes tik dažādus augļus, tikai apliecina tā spēku.

Visu budistu mērķis ir viens atbrīvoties no pārdzimšanas riņķojuma. Jautājums ir kādas metodes un līdzekļi tiek atzīti šī mērķa sasniegšanai. Cilvēki ir ļoti dažādi, un, pat ja tie visi dzīvo Āzijā, tiem ir atšķirīga kultūras bāze, tāpēc arī metodēm jāatšķiras, un bieži tās tiek izvēlētas, balstoties uz pieredzi.

No daudzajiem mahājānas virzieniem Rietumu uzmanību pēdējos gadu desmitos īpaši ir pievērsuši divi: Tibetas vadžrajāna ("dimanta rats") un Japānas dzenbudisms. Katrs savā veidā šie abi virzieni atšķiras no vispārējā mahājānas budisma apraksta, un turpmāk mēs apskatīsim šo virzienu īpatnības.

Tibetas budisms

Tibetā mahājānas budisms ir apvienojies ar slepeno bona reliģiju, kurai raksturīga ticība dieviem un gariem, ko pielūdza ar asiņainiem upuriem, mistēriju spēlēm un rituālām dejām. Daudzi no sākotnējiem dieviem un gariem tiek kultivēti vēl šodien, un to uzdevums ir sargāt budisma mācību. Tibetas budisti uzskata, ka viņi nesakropļotā veidā reprezentē sākotnējo ticību.

Raksturīga Tibetas budisma ārējā pazīme ir lūgšanu riteņi un lūgšanu karodziņi, kas aprakstīti ar dažādām lūgšanām un formulām. Kad, cilvēka rokas, vēja vai daudzo ūdenskritumu radītās elektrības vadīti, šie riteņi griežas un karodziņi plīvo vējā, tiek iekustināts "mācības rats".

Tibetas budisma izplatītākā mantra (maģiska formula vai slepens teiciens) ir "Om mani padme hum!", kas nozīmē "Ak, tu, kā lotosa ziedā paslēpts dārgakmens!" jeb "Slava dārgakmenim lotosa ziedā!". Šī formula sastopama visā Tibetā gan "lūgšanu ratā", gan uz sienām un klintīm un, protams, valodā. Lai atvieglotu šīs formulas izteikšanu, tiek lietotas lūgšanu krelles ar 108 pērlēm (108 ir svēts skaitlis).

Lamaisms

Nevienā citā valstī mahājānas budisms nav iesūcies sabiedrībā tik dziļi kā Tibetā. Lielas tautas daļas ir saistījušas savu dzīvi ar mūku un mūķeņu ordeņiem, un klosteri allaž aktīvi sadarbojas ar lajiem. Daudzos klosteros mūku skaits ir pārsniedzis tūkstoti, un Tibetas klosteru sistēma uzskatāma par lielāko, kāda jebkad pasaulē pastāvējusi.

Tibetas budisms bieži tiek dēvēts par lamaismu pēc apzīmējuma lama ("mācītājs" jeb "meistars"), ko lieto, runājot par garīgajiem vadītājiem, parasti mūkiem.

Lamaismam raksturīga īpaša sabiedrības uzbūve. Kopš 16. gs. Tibetā valdījis viens liels lama dalailama ("zinību okeāns") -, kas uzturējies galvaspilsētā Laosā. Dalailama ir valsts reliģiskais un politiskais vadītājs un tiek uzskatīts par slavena bodhisatvas inkarnāciju.

Kad dalailama mirst, priesteri dodas meklēt bērnu, kam ir mirušā pazīmes, un, kad pēc ilgiem meklējumiem atrod īsto, viņš tiek padarīts par jauno dalailamu.

Tibetas budisms mūsdienās

Gan sava īpašā izvietojuma (starp pasaules augstākajiem kalniem), gan īpašās kultūras dēļ Tibetā ilgi tika uzskatīta par "pasaku zemi". 1959. gadā pasaka pēkšņi beidzās: pēc vairāku gadu brutāliem uzbrukumiem Ķīna beidzot okupēja nelielo valsti, un dalailamam nācās bēgt uz Indiju, kur viņam piešķīra politisko patvērumu.

Desmitiem tūkstošu tibetiešu bēgļu ir apmetušies Indijā un Nepālā, kur tie turpina Tibetas budisma tradīcijas.

Lielākajā daļā Rietumeiropas valstu budistu klosteri ir celti pēc tibetiešu parauga.

Dzenbudisms

Visu budistu augstākais mērķis ir sasniegt apskaidrību, tāpat kā notika ar Budu, tam pirms 2500 gadiem sēžot zem vīģes koka Bodgajā. Tomēr uzskati par to, kas ir apskaidrība un kā tā sasniedzama, var būt ļoti atšķirīgi. Ķīnā izplatītajā mahājānas budismā izveidojās īpaša meditācijas kustība, kas spēcīgāk nekā citi virzieni uzsvēra, ka apskaidrība ir budisma sakne. Šī kustība vēlāk izplatījās arī Korejā un Japānā un Rietumos ir pazīstama kā dzen, kas nozīmē meditāciju. Mūsdienās vieglāk ir studēt Japānas, nevis Ķīnas dzenbudismu, tāpēc turpmāk aplūkosim tieši to. Mūsdienu Japānā šim novirzienam ir pievērsušies pieci miljoni mūku un laju, kas uzcēluši apmēram 20 000 tempļu.

tiesa norāde

Būdas apskaidrības brīdis ir dzenbudisma centrā, bet budisma tekstos aprakstītā Būdas mācība ieņem tikai otro vietu. Šāda attieksme saistīta ar dzen dziļo neuzticību vārdam un tā spējai paust izpratni. Tas, ko nevar izteikt ar vārdiem, ir izsakāms ar "tiešo norādi". Buda esot pavēstījis par atmodu saviem nākamajiem mācekļiem, klusēdams turot paceltās rokās ziedu. Šādi bez vārdiem — par apskaidrotību ir stāstīts no paaudzes uz paaudzi.

Dzen māca, ka apskaidrībai jānāk no iekšienes, izdīgstot no ikviena sirds. Par kādu pazīstamu dzen skolotāju stāsta, ka viņš sadedzinājis visus Būdas attēlus, lai sasildītu telpu, kur kopā ar saviem mācekļiem uzturējies.

Dzenbudisti uzskata, ka Budas mācība palīdz tikai īsu ceļa posmu. Tā var norādīt pareizo virzienu, taču daudz svarīgāk ir raudzīties uz ceļa mērķi uz pašu apskaidrotību. Mēs bieži vien, līdzīgi bērniem, lielāku uzmanību pievēršam rādītājpirkstam nekā tam, uz ko šis pirksts norāda. Mēs viegli ļaujamies reliģiskām idejām un rituāliem, aizmirstot pašu reliģisko pārdzīvojumu, kas ir visu ideju un rituālu pamatā. Tāpēc "tiešās norādes" metode palīdz piedzīvot īstenību kā pēkšņu, vārdos neizteicamu atziņu.

Tā kā apskaidrotībai jānāk no iekšienes, dzenbudismā nepastāv gatava recepte tās sasniegšanai. Cilvēks var tikt apskaidrots mirkļos, kad viņš to vismazāk gaida, saņemot gluži kā zibens spērienu. It kā pēkšņi aptverot stāstītā joka jēgu, cilvēks "pamostas" un pilnīgi jaunā veidā izprot sevi kā nebeidzamā universa daļu. Apskaidrotība pār cilvēku nenāk daļēji vai ilgākā laika posmā tā uzreiz ir pilnīga. Nevar arī apgalvot, ka apskaidrotībai būtu kāda saistība ar meditāciju, jo pie mērķa var vest pat visikdienišķākais pārdzīvojums.

Dzenbudisma "šoka terapija"

Par theravādas budismu sacīts, ka tas ar varu uzlauž durvis uz nirvānu, turpretī mahājāna darbojas ar atslēgu, līdz durvis atveras pašas no sevis. Šis raksturojums, iepretī citiem mahājānas virzieniem, varbūt vistrāpīgāk izsaka tieši dzenbudisma būtību.

Mēs redzējām, ka pierastie priekšstati var traucēt apskaidrotības iestāšanos, tāpēc viens no priekšnosacījumiem ir attīrīt prātu no vārdiem un jēdzieniem. Ir nepieciešams noārdīt mācekļu loģiku un jēdzienisko domāšanu, un Ķīnā senākajā dzen posmā skolotāji to panāca, uzdodot skolniekiem pārsteidzošus jautājumus un sniedzot vēl pārsteidzošākas atbildes. Šīs tehnikas spilgts piemērs ir sastopams šādā dzen skolotāja un viņa mācekļa sarunā.

Māceklis: "Kas jādara, lai taptu atbrīvots?"

Skolotājs: "Kas tevi saista?"

Māceklis: "Nekas."

Skolotājs: "Kāpēc tad tu tiecies tapt atbrīvots?"

Šādām sarunām radniecīgas ir mīklas, kas vismaz pirmajā mirklī noteikti liekas absurdas un bezjēdzīgas. Dzen skolotājs var, piemēram, uzdot māceklim šādu jautājumu: "Kā izskatījās tava seja pirms piedzimšanas?" vai "Kā izklausās rokas skaņa?" Mēģinot atrisināt šīs mīklas, dzen skolnieks nonāk pāri plūstošā "šaubu sajūtā", kas ir nepieciešama, lai notvertu īstenību tiešā veidā.

Dzen ikdienā

Dzenbudismam ir raksturīga pozitīva attieksme pret ikdienas nodarbēm, un tam ir tieša saistība ar dzen uzskatu par apskaidrotības saturu.

Ja mēs jautājam dzenbudistam, kas ir apskaidrotība, viņš varbūt atbildēs: "Ciprese dārzā." Un, ja viņš vispār vēlēsies atbildēt uz šo jautājumu, lietojot mums izprotamus jēdzienus, tad varbūt mūs pārsteigs, apgalvodams, ka apskaidrotība ir atzīt, ka nekādas apskaidrotības nemaz nav. Tā kā nepastāv "patiesība", kam var pamosties, un "ilūzija", no kuras pamosties, apskaidrotība nozīmē atzīt, ka pasaule ir tāda, kādu to redzam.

Tagad mēs lietojam vārdus un jēdzienus, un līdz ar to attālināmies no Būdas mācības. Varētu sacīt, ka vienīgā iespēja izprast dzīves jēgu ir to izdzīvot, tāpēc daudzi dzenbudisti uzsver, ka arī ikdienas darbs var kļūt par meditāciju un apzināti veikts roku darbs tāpēc var tuvināt apskaidrotībai tikpat daudz kā meditācija un reliģiski rituāli. Šī iemesla dēļ dzenbudismā tik liela nozīme tiek piešķirta ārēji triviālām nodarbēm, piemēram, tējas dzeršanai, ziedu kārtošanai un dārza kopšanai. Dzen ietekme sastopama arī dažādās sporta un mākslas nozarēs — šaušanā ar loku, cīņas un paukošanas mākslā, drāmā un lirikā (haiku), kā arī mūzikā un glezniecībā.

Budisma atjaunotne

Jaunākajos laikos, pēc pēdējā pasaules kara, budisms, it īpaši filozofiski izglītoto budistu vidū, ir piedzīvojis atjaunotni. Šīs atjaunotnes svarīgas iezīmes ir darbs vienotības labā, plašs misijas darbs un liela sociālā aktivitāte.

Lielāka vienotība

Vairāku pasaules konferenču laikā ir ticis mēģināts panākt budistu starptautisku sadarbību. Tas nozīmē arī tiekšanos pēc lielākas vienotības dažādu budisma virzienu mācībā, gluži tāpat kā par lielāku saskaņu kristiešu starpā cīnās Pasaules Baznīcu Padome.

Misija

Vēl viena budisma atjaunotnes daļa ir misijas darbs, kas izplatījies līdz pat Rietumiem. Gan ASV, gan Rietumeiropā šobrīd ir tūkstošiem budistu, un daudzu valstu galvaspilsētās atvērti misijas centri. No otras puses, pēc Otrā pasaules kara budisms ir zaudējis iespaidu Āzijas zemēs. Viens no šīs parādības galvenajiem iemesliem ir komunisma attīstība.

Sociālā aktivitāte

Pēdējā laikā tiek aktīvi diskutēts arī par ētiskajiem jautājumiem. Budisma sākotnējais ideāls ir sasniegt pestīšanu ar meditācijas palīdzību, un tas nekādi nerosina uz ārēju sociālo darbību. Tomēr budismā sastopamas arī tendences, kas uzsver pašpestīšanu un tuvākmīlestību, tāpēc radusies aktīva līdzdalība mūsdienu sabiedrībai aktuālo sociālo un politisko jautājumu risināšanā.

JŪDAISMS

Vārds "jūds" cēlies no Jūdejas senās, varenās dienvidu valsts nosaukuma. Jūdaismu dēvē ari par Mozus reliģiju, jo par tās dibinātāju tiek uzskatīts Mozus.

Izraēlā jūds tiek definēts šādi: "Jūds ir ikviens, kam māte ir jūdiete un kas nepieder ne pie vienas citas reliģijas." Ar laiku jūda definīcijā tika iekļauti arī laulātie draugi.

Jūdaisms aptver ne tikai reliģisku, bet arī vēsturisku un kultūras kopību. Vēstures gaitā vārds "jūds" ticis kļūdaini lietots rases nozīmē. Ir sastopami jūdi, kas ir dažādu rasu pārstāvji.

Dieva līgums ar izredzēto tautu

Jūdu reliģijas raksturīga iezīme ir tās ciešā saistība ar vēsturi. Notikumi Bībelē aprakstīti ar nelokāmu pārliecību, ka Dievs ir noslēdzis līgumu ar savu izredzēto tautu.

Bībeles sākumā ir lasāms stāsts par Ādamu un Ievu, un tas ievada vairākus dramatiskus notikumus, kurus izraisa cilvēka grēks un dumpība pret Dievu. Ādams un Ieva tiek izdzīti no paradīzes; vēlāk visa pasaule tiek iznīcināta grēku plūdos, kuros izglābjas tikai Noasa dzimta, šķirstā līdzi ņemot pa pārim no visiem pasaules dzīvniekiem. Bezdievīgās pilsētas Sodoma un Gomora tiek iznīcinātas, un Bābeles tornis tiek sagrauts, jo tas simbolizē cilvēka vēlmi uzkāpt debesīs.

Visu vēsturē notikušo Bībeles sarakstītāji uzlūko par Dieva gribas izpausmi.

No Ābrahāma līdz Mozum

Nākamais vēstures posms sākas ar brīdi, kad Ābrahāms dodas prom no Uras pilsētas (pašreiz Irākas dienviddaļā) apm. 1800. g. pr. Kristus. Tora stāsta, ka Dievs sacījis Ābrahāmam: "Izej no savas zemes, no savas cilts un no savām tēva mājām uz zemi, ko Es tev rādīšu. Un Es tevi darīšu par lielu tautu." Šī tauta iegūst savu konkrēto vārdu pēc Ābrahāma dēladēla Jēkaba dramatiskās cīņas ar Dievu. Dievs dod viņam vārdu Israēls, un Jēkaba divpadsmit dēli kļūst par Israēla divpadsmit cilšu ciltstēviem.

Ceļā uz apsolīto zemi daļa israēļu cilšu nonāca Ēģiptē, kur kļuva par faraona vergiem. Bībele vēstī, ka Mozus tos izved no Ēģiptes un pēc četrdesmit gadu ilga ceļojuma tuksnesī tie nonāk Kanaānā, apsolītajā zemē.

Kamēr Mozus un israēļi uzturējās tuksnesī, tie Sīnāja kalnā no Dieva saņēma divas likumu plāksnes ar Desmit baušļiem. Tā tika noslēgta derība, kas noteica, ka israēļiem būs tikai viens Dievs un ka par atmaksu tie būs Dieva izraudzītā tauta, kura saņems palīdzību un atbalstu, kamēr vien, sekojot likumam, pildīs savu derības daļu.

Apmēram 1200. g. pr. Kr. israēļi iekaroja atsevišķas Kanaānas daļas, taču vēl ilgi pēc tam mita tur kopā ar citām tautām. Politiskie un reliģiskie vadītāji valstī bija tā sauktie soģi, kas raudzījās, lai tauta pildītu Dieva dotos likumus, taču, sākoties karam ar filistiešiem, pastiprinājās vajadzība pēc centralizētas varas.

Israēla lielvalsts

Sauls, pirmais Israēla ķēniņš, valdīt sāka apmēram 1000. g. pr. Kr., bet savu kulmināciju ķēniņa vara sasniedza Dāvida un Zālamana laikā, kad izveidojās Israēla politiskā lielvalsts. Dāvids, kas piedzima Betlēmē, bija lielais, leģendārais ķēniņš, kas uzvarēja ienaidniekus un apvienoja divpadsmit Israēla ciltis, kļūdams par to virsvaldnieku Jeruzalemē. Derības šķirsts, kurā glabājās Desmit baušļi un kuru israēļi pēc tradīcijas bija nesuši līdzi jau no Sīnāja kalna, tika pārcelts uz jaundibināto galvaspilsētu un novietots vissvētākajā vietā templī, ko apmēram 900. g. pr. Kr. uzcēla Dāvida dēls Zālamans.

Templī bija ne tikai vissvētākā vieta, bet vēl arī iekšējā svētā telpa ar kvēpināmo upuri un skatāmajām maizēm, kā arī ārējā priekštelpa, kur notika upurēšana. Tempļa priesteri šeit upurēja gan dzīvniekus, gan zemes augļus. Saistībā ar kultu tika dziedātas dziesmas un himnas tā saucamie Dāvida psalmi, ko atrodam Bībelē. Upurēšanai bija jānorisinās noteiktā kārtībā, upuris daļēji tika uzskatīts par dāvanu Dievam un daļēji kalpoja grēku izpirkšanai.

Vēlāk, iespējams, izplatījās uzskats, ka upuris darbojas mehāniski. Valsts vadību raksturoja gan morāls, gan politisks pagrimums, kas izraisīja protestu tā saucamajos tiesas dienas praviešos. Labs šo praviešu piemērs ir Amoss, kurš dzīvoja apmēram 750. g. pr. Kristus. Viņš nosodīja nekārtības sabiedrībā, piemēram, to, ka augstākās sociālās kārtas apspiež nabagos. Daudzi pravieši krietni lielāku nozīmi piešķīra taisnīgumam un ētiskajiem ideāliem nekā ārējam upurēšanas kultam.

Babilonijas gūsts

Pravieši brīdināja, ka Dievs tiesās un sodīs tautu, ja tā nedzīvos saskaņā ar viņa prasībām. Daudzi saistīja varas norietu un valsts sagruvumu ar šī pravietojuma piepildīšanos. Valsts tika sašķelta ziemeļu valstī (Israēlā) un dienvidu valstī (Jūdejā) ar Jeruzalemi kā galvaspilsētu. 722. g. pr. Kr. ziemeļu valsti iekaroja asīrieši, un

tā zaudēja jebkādu reliģisku vai politisku nozīmi. Dienvidu valsti 587. g. pr. Kr. iekaroja babilonieši. Liela tautas daļa tika deportēta uz Babiloniju un nonāca tā saucamajā Bābeles trimdā, bet 539. g. pr. Kr. tie, kas vēlējās, varēja atgriezties dzimtenē. Kopš tā laika tautu sāka dēvēt par jūdiem.

Jūdaisms un sinagogas

Pēc atgriešanās no Babilonijas attīstījās reliģija, ko šobrīd dēvē par jūdaismu. Jūdaisma reliģiskā dzīve norisinās sinagogās — dievnamos, kur ticīgie pulcējas uz lūgšanām un rakstu lasījumiem. Sī dievkalpojuma forma izveidojās trimdas laikā, kad jūdiem nebija tempļa. Pēc atgriešanās no trimdas viņi ieviesa jauna veida dievkalpojumus sinagogās, kuras tika uzceltas vairākās pilsētās. Nozīmīgu lomu ieguva rakstu mācītāji laji, kas rūpējās par svētajiem tekstiem, kā arī tos tulkoja un izskaidroja. Lielākā daļa rakstu mācītāju bija saistīti ar farizejisko novirzienu. Farizeji īpašu nozīmi piešķīra Lorai un šķīstīšanās priekšrakstiem, kā arī mēģināja tulkot likumus, pieskaņojot tos jaunajai situācijai, kurā templis zaudēja centrālo vietu reliģijā.

Templis, ko babilonieši nopostīja, tika atjaunots 516. g. pr. Kristus. Virspriesteris, priesteri un tiem pakļautie Ievīti bija atbildīgi par kultu, piemēram, katru dienu tie upurēja vienu jēru, lai izpirktu tautas grēkus. Virspriesteris pēc trimdas ieguva svarīgu lomu, kļūstot par Sinedrija vadītāju. Sinedrijs bija vecajo padome, kurā pamazām iesaistījās arī rakstu mācītāju pārstāvji.

Jūdu tauta šai laika periodā politiski arvien vairāk un vairāk nonāca svešu tautu pakļautībā. 70. g. pēc Kr., kad notika sacelšanās pret romiešu jūgu, tika nopostīta Jeruzaleme. Templis, kas

valdnieka Hēroda laikā bija izveidojies par varenu celtni, tika no jauna sagrauts, un līdz ar to ari priesteri zaudēja savu nozīmi. No šī brīža valdīja jaunais jūdaisms, kurā pulcēšanās sinagogās ieguva centrālo nozīmi. Daudzi jūdi tika izkaisīti pa Vidusjūras valstīm, bet vēlāk — vēl tālāk, un tos sāka dēvēt par jūdu diasporu, jo tie mita svešumā.

Vajātā kultūrtauta

Jūdiem dažādos laikmetos ir bijusi liela ietekme zemēs, kurās tie apmetušies. Savu kulmināciju jūdu kultūra sasniedza 12. un 13. gadsimtā Spānijā. Viens no tā laika lielākajiem Filozofiem bija rabīns Moše ben Maimons (Maimonīds) (Moshe ben Maimon / Maimonides)', viens no viņa nopelniem bija jūdu mācības apvienošana Trīspadsmit ticības principos. Šai periodā izveidojās arī jūdu mistiskā mācība kabala ("tradīcija").

Bet no viduslaikiem līdz pat mūsu dienām jūdi ir tikuši vajāti. Kristīgā sabiedrība vairākkārt ir apsūdzējusi jūdus Jēzus nonāvēšanā un uzskatījusi šīs tautas likteni par pelnītu sodu. 13. un 14. gs. jūdi tika izraidīti no Anglijas un Francijas, un 15. gs. Spānijā tie vispirms tika vajāti un pēc tam iznīcināti. 1687. gadā izdotais Norvēģijas likums aizliedza jūdiem ieceļot valstī bez īpašas atļaujas, un 1814. gada Pamatlikums pārņēma šo aizliegumu. Šis tā saucamais "jūdu paragrāfs" tika saglabāts līdz pat 1851. gadam.

Vislielāko vajāšanu, kas nav salīdzināma ne ar vienu citu, jūdi piedzīvoja Vācijā no 1933. gada līdz 1945. gadam. Apmēram seši miljoni jūdu tika nogalināti vācu nacistu režīma laikā. Pirms tam jūdiem bija bijusi svarīga loma Centrāleiropas kultūras dzīvē kā māksliniekiem, kinoļaudīm, rakstniekiem un zinātniekiem. Avīzes un grāmatas, lugas un filmas nāca klajā idišā, kas līdzinājās vācu valodai. Daudzi jūdi to lietoja kā ikdienas sarunvalodu, pierakstā izmantojot ebreju rakstu zīmes.

Jūdus bieži izstūma no sabiedrības arī tad, kad tie netika tieši vajāti. Tos piespieda pieņemt viegli atpazīstamus vārdus un apmesties īpašās pilsētas daļās geto. Laikos, kad zemkopība bija parasts eksistences avots, jūdiem tika aizliegts kļūt par zemes īpašniekiem, tāpēc tie izvērsa veiksmīgu tirdzniecisko darbību. Pretstatā musulmaņiem un katoļiem jūdi drīkstēja būt augļotāji, un daudzi vēlāk kļuva par lieliem baņķieriem.

Mesijas gaidīšana un cionisms

Jūdi gadu tūkstošiem ir gaidījuši Mesiju, kas radīs miera valstību zemes virsū. Šo gaidu vēsturiskais pamatojums saistās ar Israēla varenības gadiem Dāvida valdīšanas laikā, kad ķēniņš kronējot tika svaidīts ar eļļām. Arī vārds "mesija" īstenībā nozīmē "svaidītais". Kopš Babilonijas gūsta laikiem jūdi ir saglabājuši cerību un ticību, ka nāks Mesija jauns ķēniņš no Dāvida cilts -, kas atjaunos Israēla lielvalsti un nesīs tautai laimīgu nākotni.

Arī mūsdienās jūdi joprojām gaida Mesijas atnākšanu, tomēr ne visi Mesiju iedomājas kā vienu personu. Daudzi runā par gaidāmo mesiānisko laikmetu un miera stāvokli zemes virsū ar Izraēlu vadošā pozīcijā. Šī iemesla dēļ daļa jūdu uzskata, ka Izraēlas valsts atjaunošana 1948. gadā ir piepildījusi Mesijas gaidas, ko jūdi glabāja no paaudzes uz paaudzi.

Izraēlas valsts atjaunošana notika pēc ilgstoša procesa, kas sākās 19. gs. beigās, kad atsevišķi jūdi sāka runāt par iespēju atgriezties

savā vēsturiskajā dzimtenē. Tā konkrēti iemiesojās senā vēlme, ko jūdi izsacīja Pasā svētku (ebreju Lieldienu) sveicienā: "Nākamgad Jeruzalemē!" Teodors Hercls Theodor Herzl, 1860-1904) sarakstīja grāmatu "Der Judenstaat" ("Jūdu valsts"), kurā argumentē domu, ka jūdiem savas valsts atgūšana ir pēdējā un vienīgā iespēja, jo integrācija un asimilācija nav apturējusi jūdu vajāšanas. Šī ideja ieguva nosaukumu "cionisms" no Cionas kalna, uz kura ir celta Jeruzaleme.

Tai laikā Palestīnā mita tikai aptuveni 25 000 jūdu, taču drīz vien sākās masveida ieceļošana, it īpaši no Krievijas. Tomēr ideja "pašiem sava valsts" — īstenojās lēnām, daļēji arī tāpēc, ka Palestīna tolaik bija angļu kolonija. Nacistu izvērstās jūdu vajāšanas Otrā pasaules kara laikā radīja pavisam citu situāciju, un 1948. gadā tika proklamēta jaunā Izraēlas republika. Daudzi no agrākajiem cionistiem vēlējās, lai jaunizveidotā valsts būtu sekulāra, taču šai cīņā uzvarēja ortodoksālie jūdi, kas vēlējās redzēt uz jūdu reliģijas pamatiem dibinātu valsti.

Jaunizveidotā Valsts ir atradusies pastāvīgos konfliktos ar arābisko pasauli viens no iemesliem ir daudzie palestīniešu bēgļi, kas, dibinoties jaunajai valstij, atstāja savu mājvietu Izraēlā.

Izraēla ir uzņēmusi jūdu ieceļotājus no visām pasaules malām, un tie ir nesuši sev līdzi atšķirīgas tradīcijas un domāšanas veidu.

Svētie Raksti

Jūdu svētā grāmata ir Bībele — dažādu vēsturisku, literāru un reliģisku rakstu apkopojums. Jūdu Bībeles saturs atbilst Vecās Derības saturam kristiešu Bībelē, taču iedalījums mazliet atšķiras. Jūdu kanons tika noteikts Jabnes (Jamnijas) koncilā apm. 100. g. pēc Kristus. Tas ietver 24 rakstus, kas iedalīti trīs grupās:

♦      Likumu grāmatas (Tora) piecas Možus grāmatas,

♦      Praviešu grāmatas (Naviīn) vēstures un praviešu grāmatas,

♦      Raksti (Ketubīm) — pārējās grāmatas.

Ebrejisko nosaukumu pirmie burti kopā veido vārdu "Tanaks" jūdu visbiežāk lietoto apzīmējumu savai svētajai grāmatai.

Vārds "bībele" nak no grieķu valodas un nozīme "gramata", un to lieto gan kristieši, gan arī jūdi.

Likumu grāmatas

Jēzus laikā Tora tika uzskatīta par vienotu veselumu un apzīmēta ar vārdu "likums", jo tā ietvēra jūdu juridiskos, morāles un kulta

likumus un priekšrakstus. Iedalījums piecās Mozus grāmatās nāk no grieķu tulkojuma, kas pēc ebreju pamattekstiem tika veikts apmēram 200. g. pr. Kristus.

Toru no vāka līdz vākam nav sarakstījusi viena un tā pati persona. Šeit sastopamie stāsti sākotnēji tikuši nodoti mutvārdu ceļā no paaudzes uz paaudzi. Līdz ar to Mozus grāmatā sarežģīti savijas teksti, kas pierakstīti daudzu gadu gaitā. Šis process beidzies aptuveni 400. g. pr. Kristus.

Vēstures un praviešu grāmatas

Šīm grāmatām raksturīgi ir tas, ka politiskie notikumi tiek uztverti kā apliecinājums mainīgajām attiecībām starp Dievu un Israēla tautu. Visa Israēla vēsture tikusi veidota kā piemērs savstarpējās iedarbības likumam: tikpat droši, kā paklausība Dieva gribai nes tautai svētību, tā arī nepaklausība un atkrišana noved pie nelaimes un soda. Israēla liktenis pastāvīgi tiek interpretēts die

višķās prasības gaismā. Praviešu grāmatas līdz ar to var izskaidrot, kāpēc tika nodedzināts Jeruzalemes templis un liela tautas daļa nonāca Babilonijas gūstā.

Šīs grāmatas pārstāv vecākos vēsturiskos rakstus pasaulē. Tie sarakstīti ilgi pirms tam, kad radās vēstures zinātne un tās avotu analīze.

Tomēr jūdu sarakstīto vēstures grāmatu pamatuzdevums ir nevis atainot vēsturi vēstures dēļ, bet sniegt vēsturei reliģisku skaidrojumu.

Divas vēstures grāmatas ir nosauktas sieviešu vārdos. Rutes grāmata un Esteres grāmata ir īsi un skaisti vēstījumi, kuros galvenā persona ir sieviete.

Praviešus, balstoties uz pašu teikto, Dievs ir aicinājis, lai tie sludinātu Viņa gribu, tāpēc praviešu sacītais bieži sākas ar vārdiem: "Tā saka Jahve."

Kad sūtnim bija jānodod ziņa, piemēram, no ķēniņa, viņš ievadīja savu sakāmo ar frāzi: "Tā saka karalis." Līdz ar to bija skaidrs, ka viņš nerunā savā vārdā. (Skat. 2. Ķēn. 8:19) Savā ziņā šī formula atbilda zīmogam vai parakstam mūsdienu vēstulēs. Šādā veidā pravieši apliecināja, ka ir Dieva sūtīti, lai nestu Viņa vēsti cilvēkiem.

Pravieši sludināja, ka taisnīgajam Dievam ir jāsoda tauta, ja tās dzīve neatbilst Dieva noliktajām prasībām, tāpēc viņi tika dēvēti par tiesas dienas praviešiem.

Spilgts tiesas dienas praviešu piemērs ir pravietis Amoss, kas dzīvoja apmēram 750. g. pr. Kr. un uzskatāms par vecāko Bībelē minēto jūdu pravieti. Viņš klaji nosodīja atkrišanu no patiesās Dieva pielūgsmes, kā arī sabiedrībā valdošo sociālo netaisnību, un vina teiktais vēl šodien saista mūsu uzmanību. Amoss savos izteicienos aiziet pat tik tālu, ka dēvē nabadzīgos un apspiestos par taisnīgiem atšķirībā no bagātajiem.

Daudzi pravieši krietni lielāku nozīmi piešķīra taisnīgumam un ētiskajiem ideāliem, nevis upurēšanas kultam. "Kam Man vajadzīgi jūsu daudzie kaujamie upuri?" saka tas Kungs. ".. .Nenesiet

Man vairs veltīgo un liekulīgo ēdamo upuru, to kvēpināmā smarža ir negantība un iedveš Man riebumu… pārtrauciet savus ļaunos darbus Manu acu priekšā! Mitieties ļaunu darīt! Mācieties labu darīt…!" (Jesajas grāmatas 1. nod.)

Līdzās tiesas dienas pravietojumiem mēs sastopam tā saucamos pestīšanas pravietojumus, kuros tiek sludināts Dieva apsolījums glābt tautas "atlikumu" no tiesas un pazušanas, kā arī tā Kunga solījums sūtīt ķēniņu no Dāvida cilts, kurš atjaunos Israēlu laimīgai nākotnei. It īpaši Jesajas grāmatas 7., 9. un 11. nodaļā mēs sastopam pestīšanas pravietojumus, piemēram: "Tauta, kas staigā tumsībā, ieraudzīs spožu gaismu. Pār tiem, kas dzīvo nāves ēnas zemē, atmirdzēs gaisma."

Trešā veida pravietojumus dēvē par atgādinājuma runām, un tas ir kaut kas vidējs starp tiesas dienas un pestīšanas pravietojumiem. Tie paver ceļu tautas glābšanai no Dieva tiesas, ja tā atgriezīsies un pildīs Dieva gribu: "Meklējiet labo un ne ļauno, lai jūs varētu dzīvot, tad Dievs tas Kungs Cebaots būs pie jums, kā jūs to arvienu daudzināt. Ienīstiet ļauno un mīliet labo, un spriediet arvien vārtos tiesu pēc taisnības, tad Dievs tas Kungs Cebaots būs žēlīgs arī pārpalikušiem Jāzepa nama locekļiem."(Amosa 5:14-15)

Dzejas grāmatas

Psalmi ir uzskatāmi par nozīmīgāko Vecās Derības dzejas grāmatu visos laikos. Lielākā daļa no grāmatā apkopotajiem 150 psalmiem ir radusies ķēniņu valdīšanas laikā, t. i., pirms Jeruzalemes nopostīšanas 587. g. pr. Kristus. Lielākoties tie ir sarakstīti Tempļa dievkalpojumiem un Tempļa svētkiem Jeruzalemē, taču ir sastopami arī psalmi, kas paredzēti lietošanai personiskajā reliģiskajā dzīvē. Svarīgākie psalmu tipi pēc satura ir slavēšanas psalmi (himnas), raudu dziesmas (lūgšanas) un pateicības psalmi.

Kaut gan apmēram puse psalmu tiek piedēvēti Dāvidam, tas nenozīmē, ka viņš tos arī ir sarakstījis. Daudzi no šiem psalmiem pilnīgi noteikti ir jaunāki. Tas, ko mēs tulkojam kā "Dāvida rakstīti", var nozīmēt arī "Dāvidam piederošie" vai "Ķēniņam (Dāvidam) veltīti". Tomēr ir pieļaujams, ka daži no vecākajiem psalmiem ir Dāvida paša sarakstīti.

Daudzi uzskata Ijaba grāmatu par vienu no pasaules literatūras pērlēm. Veidota pēc romāna uzbūves principiem, tā dramatiskā veidā izvirza jautājumu par ciešanu jēgu un Dieva taisnīgumu. ījabs ir taisnīgs un dievbijīgs, tomēr Dievs ļauj Sātanam viņu pārbaudīt. Kāpēc gan viņam, šim dievbijīgajam vīram, ir jāpiedzīvo tik ļauns liktenis? Uz to Dievs atbild, ka cilvēkam nav tiesību pretoties Dieva gribai un pretendēt uz kaut kādām tiesībām Dieva priekšā. Gala iznākumā ījabs akceptē savu likteni un pakļaujas Dieva gribai līdz ar to "derībās" uzvar Dievs, nevis Sātans, un visbeidzot ījabs saņem atpakaļ visu zaudēto un pat "divkārt tik daudz kā iepriekš".

Jaunākā no Vecās Derības grāmatām — Daniēla grāmata radusies apmēram 165. g. pr. Kristus. Tā ierindojama apokaliptiskās literatūras vidū un ir raksturīga sava laikmeta pārstāve. Vārds "apokaliptisks" cēlies no grieķu vārda "atklāt", tātad šī literatūra atklāj Dieva plānu attiecībā uz šo pasauli.

Talmūds likumu skaidrojums

Līdzās rakstītajai Torai jūdiem ir bijuši arī likumi un baušļi, kas saglabājušies mutvārdu tradīcijā. Jūdu tradīcija vēstī, ka Mozus Sīnāja kalnā no Dieva saņēmis ne tikai "rakstisko", bet arī "mutisko" mācību. Mutisko likumu krājumu bija aizliegts pierakstīt, jo tie bija jāpieskaņo aktuālajai dzīves situācijai ikvienā vietā un laikā. Tomēr pēc tam, kad jūdi tika izkaisīti pa visu pasauli, radās bažas, ka mutiskā mācība varētu zust, tāpēc tika nolemts to pierakstīt. To izdarīja gadsimtu pēc Jeruzalemes sagraušanas, un krājumu nosauca par Talmūdu, kas ebreju valodā nozīmē "studijas", "pētījums". Talmūds ietver likumus un dažādus noteikumus, juridiskus viedokļus un komentārus, morāles priekšrakstus, kā arī nostāstus un leģendas, kuros pārspriesta iepriekšminētā viela. Talmūda pamatuzdevums ir būt nevis par pabeigtu likumu krājumu, bet gan par tekstu, ko rabīni varētu lietot, mācot un sniedzot padomus aktuālās situācijās.

Ticība

Jūdu ticības apliecība skan šādi: "Klausies, Israēl, tas Kungs, mūsu Dievs, ir vienīgais Kungs!" (5. Moz. 6:4)

So ticības apliecību ticīgais jūds izrunā katru rītu un vakaru visu savu mūžu. Ticības apliecība norāda, ka jūdaisms ir monoteiska reliģija. Dievs ir pasaules radītājs un vēstures valdnieks. Visa dzīve ir atkarīga no Viņa, viss labais nāk no Viņa. Viņš ir personīgs Dievs, kas rūpējas par savu radību.

Kas ir Dievs un kāds Viņš ir, nav izsakāms vārdos. Dieva vārdu apzīmē tikai ar līdzskaņiem JHWH; vārds "Jahve" ir tik svēts, ka to parasti neizrunā, bet tā vietā lieto aprakstošus vārdus, piemēram, "Kungs". Jahve ir pasaules radītājs un sakārtotājs. Doma, ka Dievs varētu neeksistēt, jūdam nav pieņemama. Nobela prēmijas laureāts Elijs Vīzels (Eli Wiesel) to izsaka šādi: "Tu vari būt ar Dievu, tu vari būt pret Dievu, bet bez Dieva tu nekad nevari būt."

Apziņa, ka Dievs ir vienīgais Dievs, atspoguļojas arī cilvēku dzīvē, jo visai dzīvei ir jātop svētītai. Nepastāv šķirtne starp pasaulīgo un svēto, un cilvēka svarīgākais uzdevums ir pildīt savus pienākumus pret Dievu un pret līdzcilvēkiem.

Sinagoga un sabats

Sinagogās nav atrodami reliģiski attēli un altāris, jo ir aizliegts attēlot Dievu (2. bauslis). Galvenais sinagogā ir šķirsts jeb Toras skapis, kas novietots pie sienas, kura vērsta uz Jeruzalemes pusi. Tur glabājas uz pergamenta rakstīti Toras tīstokļi, kas iesaiņoti zīdā vai kādā citā dārgā audumā un izrotāti ar zvārguļiem, kroni un dārgmetāla plātni. Tā jūdi pauž cieņu pret Svētajiem Rakstiem. Šķirsta priekšā vienmēr tiek dedzināta lampa.

Sestdienas rītos, sinagogas dievkalpojumos, Toras lasīšana ir ļoti svinīgs brīdis — šķirsts tiek atvērts un Toras tīstokļi nesti apkārt telpai līdz pat lasāmajai pultij. No turienes tiek lasīts teksta fragments ebreju valodā. Šādi lasījumi notiek arī pirmdienās un ceturtdienās, lai gada laikā paspētu izlasīt visu Toru.

Līdzās Toras lasījumiem sinagogas dievkalpojumi sastāv arī no lūgšanām, psalmiem un svētīšanas, kas ir apkopoti atsevišķā grāmatā "Siddur" ("Sidura"). Par vissvarīgāko tiek uzskatīta astoņpadsmitā lūgšana, kas saistīta ar vairāk nekā tūkstoš gadus senu tradīciju. Centrālā vieta ierādīta arī ticības apliecībai — Šemai.

Dievkalpojumu vada priekšdziedātājs, kas ir viens no draudzes locekļiem, taču sprediķis un mācīšana ir rabīnu uzdevums. Rabīni ir ilgus gadus speciāli studējuši rakstus, un viņus katra draudze izrauga atsevišķi.

Sinagogas dievkalpojums var notikt katru dienu, trīs reizes dienā, ja tajā piedalās vismaz 10 pieauguši vīrieši. Par pieaugušu kļūst 13 gadu vecumā barmicvas ceremonijas laikā. Sievietes dievkalpojuma norisē aktīvi nepiedalās, un ortodoksālajās draudzēs tās kopā ar bērniem sēž atsevišķi, piemēram, galerijā.

Trīs ikdienējās lūgšanas notiek arī katra ticīga jūda mājās. Jūdu namos reliģijai ierādīta nozīmīga vieta, un šeit sievietēm piešķirta daudz aktīvāka loma, sevišķi sabatā un lielajos svētkos.

Sabats ilgst no piektdienas vakara līdz sestdienas saulrietam. Pamatojumu sabata svētīšanai atrodam radīšanas stāstā — septītajā dienā Dievs atpūtās, tāpēc arī cilvēkiem šai dienā ir jāatvelk elpa, padarot to par iknedēļas dzīves atjaunošanās svētkiem, mājas un ģimenes svētkiem. Mājasmāte, kam vienmēr bijusi noteicošā loma jūdu paražu glabāšanā, uz apklāta galda svētī un aizdedzina sabata sveces. Mājastēvs svētī vīnu un sagriež sabata maizi. Ēdienreižu kopība ir svēta, un tai ir liela nozīme jūdu ģimenes ikdienā.

Košers — stingri noteikumi uztura izvēlē

Jūdu detalizētie ēšanas priekšraksti sakņojas Torā. Ēdiens, ko atļauts lietot jūdu uzturā, tiek dēvēts par košeru (kosher), šī vārda sākotnējā nozīme ir "piemērots", "lietojams".

Uzturā atļauts lietot vienīgi to dzīvnieku galu, kuri atgremo barību un kuriem ir šķelti nagi. Šis likums aizliedz ēst cūkas, kamieļa, truša un zaķa gaļu. Putnu gaļu ir atļauts ēst, ja tā nenāk no plēsīgiem putniem. No dzīvniekiem, kas mīt ūdeņos, drīkst ēst tikai tos, kuriem ir zvīņas un spuras, tātad ir aizliegts uzturā lietot omārus, austeres, krabjus, astoņkājus u. tml.

Dzīvnieki un putni, kuru gaļu aizliegts ēst, tiek dēvēti par nešķīstiem, tāpēc nedrīkst baudīt arī to pienu vai olas.

Ēdiens, kas gatavots no asinīm, ir aizliegts, jo asinis ir dvēseles mājvieta. Tāpēc dzīvniekus kauj īpašā veidā, iztecinot lielāko asiņu daļu. No atlikušajām asinīm atbrīvojas ar ūdens un sāls palīdzību. Kaušanu veic īpaši apmācīts speciālists, kas atrodas rabīnu uzraudzībā. Ja dzīvnieki nav kauti, sekojot priekšrakstiem, to gaļu ēst ir stingri aizliegts.

Visi augļi un dārzeņi, kā arī lielākā daļa alkohola un bezalkohola dzērienu ir košers, vienīgais izņēmums ir dzērieni, kas darināti no vīnogām (vīns un brendijs), — tiem ir jābūt jūdu darinātiem un rūpīgi iezīmētiem.

Jūdiem ir vēl īpašs noteikums — gaļas un piena ēdienus neēst vienā ēdienreizē. Ja pusdienās ir cepetis, mērcē nedrīkst būt sviests, kafiju nedrīkst dzert ar pienu un desertā nedrīkst ēst krēmu vai saldējumu. Lai nodrošinātos pret nejaušu piena un gaļas sajaukšanos, jūdi lieto divus virtuves piederumu komplektus — vienu piena un otru gaļas ēdieniem. Tos mazgā atsevišķi, lietojot katram savus mazgašanas līdzekļus un dvieļus. Dažam ģimenem ir pat divas trauku mazgājamās mašīnas.

Jūdu ētika

Jūdiem nepastāv krasa šķirtne starp reliģisko un ētisko mācību viss ir Dieva likuma daļa. Pavisam ir 613 baušļi, 248 pavēles un 365 aizliegumi. Jūdu dzīvi regulē ne tikai baušļi, bet arī paražas un pieredze, kas iegūta vēstures gaitā. Mēdz teikt, ka "jūdu paraža saista tāpat kā likums".

Jūdi izceļ tādus ētikas principus kā devība, viesmīlība, izpalīdzība, godīgums un respekts pret vecākiem. Pamatprincips ir nedarīt pāri citiem jeb "Mīli savu tuvāko kā sevi pašu".

Daudzi jūdi dod desmito tiesu (10%) no saviem ienākumiem cienījamiem mērķiem, taču dāvanas var būt gan lielas, gan mazas. Tora pavēl dot dāvanas nabagiem no zemes augļiem. Kopš seniem laikiem ir ierasts atstāt druvas stūri nenopļautu, kā arī daļu olīvu un vīnogu ķekaru nenoplūktus. Tas bija paredzēts kā ziedojums apkārtnes nabagajiem.

Vārds, ar ko Tora apzīmē palīdzību trūcīgajiem, ir "taisnīgums". Dāvanu došana nabagiem nav žēlsirdības izpausme, bet to nosaka pienākums apkarot nabadzību, balstoties uz Dieva vārdu: "…tavā tuvumā nevajadzētu būt nevienam nabagam…" (5. Moz. 15:4) Prasībai pēc taisnīguma ir ierādīta galvenā vieta jūdu ētikā, un tas attiecas gan uz nabadzīgajiem, gan arī vājajiem (atraitnēm un bāreņiem) un svešiniekiem: "Bet ja jūsu zemē pie jums piemājo svešinieks, tad jums nebūs viņu apspiest. Lai jums būtu svešinieks, kas jūsu vidū piemīt, kā viens no jums pašiem iedzimtajiem; tev viņu būs mīlēt kā sevi pašu, jo jūs esat bijuši svešinieki Ēģiptes zemē; Es esmu tas Kungs, jūsu Dievs!" (3. Moz. 19:33-34)

Pastāvot tik daudziem likumiem, ir skaidrs, ka atsevišķos gadījumos tie nonāk konfliktā cits ar citu. Tad par visu svarīgāka ir cilvēka dzīvība tā jāglābj pat tad, ja tiek pārkāpts sabata likums.

Dzīves fāzes

Jūdiem ar dzīves ciklu piedzimšana, jaunība, laulība un apglabāšana saistās ļoti senas paražas.

Apgraizīšana

Astoņas dienas pēc piedzimšanas visi zēni tiek apgraizīti, kā noteikts Torā: "Un apgraizītai jātop jūsu miesas priekšādai, un tā lai ir derības zīme starp mani un starp jums. Astoņu dienu vecumā ikviens vīrietis jūsu vidū lai top apgraizīts uz cilšu ciltīm." (1. Moz. 17:11-12) Krustmāte un krusttēvs zēnu pienes pārstāvim, kurš viņu tur ceremonijas laikā, kamēr tiek skaitītas lūgšanas un bērnam formāli dod vārdu. Parasti pēc šīs reliģiskās ceremonijas ģimene un draugi pulcējas uz svinībām.

Arī meitenei vārds formāli tiek dots sinagogā nedēļu pēc dzimšanas, kad tēvs tiek pieaicināts pie Toras un tiek aizlūgts par māti un bērnu.

Barmicva un batmicva

13 gadu vecumā jūdu zēns kļūst par barmicvu (Bar Mitzvah) — "baušļu dēlu". Ceremonija notiek sinagogā, pirmajā sabatā pēc zēna trīspadsmitās dzimšanas dienas. Viņš pēdējā gada laikā ir apguvis jūdu likumus un priekšrakstus kopā ar vienu no rabīniem vai kādu citu pieaugušu vīrieti, kas pārzina Rakstus. Zēns ir arī iemācījies no galvas dažas Toras nodaļas, ko viņš dzied draudzes priekšā savā lielajā dienā, kļūdams par pilnvērtīgu draudzes locekli ar savu atbildības daļu. Pēc ceremonijas šis notikums parasti tiek svinēts ģimenes un draugu pulkā.

Meitene automātiski kļūst par batmicvu (Bat Mitzvah) "baušļu

meitu", sasniegusi 12 gadu vecumu. Šis notikums tiek publiski svinēts pirmajā sabatā pēc meitenes divpadsmitās dzimšanas dienas. Tad viņa sagatavo nelielu runu, ko izsaka saistībā ar slavēšanu kidušu (.Kiddush) — pēc dievkalpojuma. 15 gadu vecumā jūdu meitenēm tiek mācīta jūdu vēsture un paražas, it īpaši ēdienreižu priekšraksti, kurus ievērot ir sievietes pienākums.

Kāzas

Ģimenei jūdaismā ir īpaša nozīme, jo tā ir vieta, kur jūdi gūst atziņu par savu identitāti un pamatapmācību. Laulība tiek uzskatīta par ideālo dzīves formu, kas ir Dieva noteiktais un vienīgais pieļaujamais kopdzīves veids. Jūda pienākums ir apprecēties ar savas tautas pārstāvi, tomēr jauktas laulības izplatās aizvien vairāk un rada daļu problēmu jūdu sabiedrībā.

Dažas dienas pirms laulību ceremonijas sieviete tiek rituāli mazgāta. Kāzu dienā līgavainis un līgava gavē līdz pat laulību ceremonijas beigām. Šī ceremonija var notikt ikvienā vietā, bet parasti tā norisinās sinagogā, zem baldahīna (chuppa), kas simbolizē debesis. Laulību ceremoniju parasti vada rabīni, un viņi arī nolasa svētības vārdus. Jaunlaulātajiem ir kopīgi jāiztukšo vīna glāze par zīmi, ka tie dalīs visas dzīves nastas. Pēc tam līgavainis uzvelk līgavai pirkstā gredzenu, ebrejiski sakot šādus vārdus: "Ar šo gredzenu tu man esi svētīta saskaņā ar Mozus un Israēla likumu."

Šai brīdī tiek nolasīta ketuba un pasniegta līgavai. Ketuba ir laulības līgums, ko vīrs paraksta pirms laulību ceremonijas un kas ietver vīra pienākumus pret sievu.

Īstenībā visus līdz šim aprakstītos notikumus var dēvēt par saderināšanos, taču ir parasts, ka saderināšanās tiek iekļauta laulību rituālā. Pašu laulāšanu ievada, nolasot septiņas īpašās svētības, tad līgava un līgavainis vēlreiz nobauda vīnu un līgavainis sasit glāzi par zīmi tempļa sagraušanas atcerei. Pēc ceremonijas noslēguma laulātais pāris tiek ievests atsevišķā telpā, kur tie var pārtraukt gavēni un būt divatā. Sevišķi ortodoksālās aprindās šī

ir pirmā reize, kad abi jaunie cilvēki paliek divatā bez citu klātbūtnes. Par godu laulībām parasti tiek sarīkotas svinības ar pamatīgām kāzu pusdienām.

Šķiršanās ir atļauta, taču tā jāatzīst jūdu tiesai un jāapstiprina ar šķiršanās vēstuli, ko vīrietis pasniedz sievietei.

Apbedīšana

Mirušā ķermeņa stāvokļa dēļ bērēm jānotiek iespējami drīz pēc nāves iestāšanās, kremēšana nav atļauta. Mirušā ķermenis tiek nomazgāts, ieģērbts vienkāršā, baltā tērpā un ieguldīts vienkāršā koka zārkā. Vīrieši tiek ietīti viņu lūgšanu šallē.

Bērēs nav ne ziedu, ne mūzikas. Ceremoniju vada priekšdziedātājs. Metot ar lāpstu zemi uz zārka trīs reizes, viņš saka: "Tas Kungs devis, un tas Kungs ņēmis — slavēts lai ir tā Kunga vārds." Rabīns teic atvadu runu, kamēr aizgājēja dēls vai tuvākais vīriešu dzimuma radinieks nolasa slavēšanas lūgšanu kadišu. Pēc apbedīšanas ģimene sēro vienu nedēļu. Katru gadu bēru gadadienā tuvinieki uz kapa iededz svecītes un nolasa kadiša lūgšanu.

Jūdi rūpējas par saviem kapiem ar lielu bijību šeit mirušie atdusas līdz augšāmcelšanās dienai.

Gadskārtējās svinības

Jūdu svētki ir tieši saistīti ar jūdu kalendāru, un bieži tiem ir vēsturisks pamatojums. Jūdu laika skaitīšana sākas ar pasaules radīšanas brīdi, kas, pēc mūsdienu aprēķiniem, datējams ar 5. X 3761. g. pr. Kristus. Kalendāra pamatā ir Mēness gads, un tajā ir 12 mēneši, katrā pa 29 vai 30 dienām, tātad pavisam jūdu gadā ir 354 dienas. Septiņas reizes 19 gadu laikā klāt nāk viens papildu mēnesis, lai pieskaņotos Saules gadam, un šīs kārtības dēļ svētku svinēšanas datumi mainās no gada uz gadu, gluži tāpat kā kristiešu Lieldienu datums. Trīs no šiem svētkiem ir svētceļnieku svētki, kas sakņojas senajā Israēlā, kad visiem vīriešiem bija jādodas svētceļojumā uz Jeruzalemes templi, lai tur upurētu. Daži no pārējiem svētkiem saistās ar vēstures notikumiem.

Jaungada svētki tiek svinēti septembrī vai oktobrī. Pēdējā mēnesī pirms jaunā gada atnākšanas jūdi cenšas īpaši rūpīgi izpildīt visus reliģiskos pienākumus un rituālus. Svētku saturu veido grēku nožēlošana un pašanalīze, kā arī savas rīcības pārdomāšana un mēģinājumi labot kļūdas.

Jaungada svētki ir veltīti Dievam kā radītājam un ķēniņam, un šo svētku dievkalpojumā ietilpst lūgšanas, kurās liela nozīme tiek piešķirta grēku nožēlai. Rituāla nemainīga sastāvdaļa ir pūšana āžragā. Šis rags simbolizē aunu, ko Ābrahāms upurēja Izaka vietā, un tādējādi atgādina Dieva žēlastību. Mājās tiek ēstas lielas svētku pusdienas, kas sastāv no vairākiem simboliskiem ēdieniem. Piemēram, ir parasts ēst ābolus, kas tiek mērcēti medū, vēlot visiem klātesošajiem "labu un saldu gadu".

Vainas izpirkšanas diena Jom Kippur) noslēdz desmit dienas ilgušo grēku nožēlas periodu, kas sākas ar Jaungadu. Sākotnēji senajā Israēlā Vainas izpirkšanas svētku dienā virspriesteris pēc tam, kad tautas grēku izpirkšanai bija upurēts āzis, iegāja tempļa vissvētākajā vietā. Šodien ticīgie jūdi izsūdz grēkus sinagogā un lūdz Dieva piedošanu, vispirms izlīdzinoties ar saviem līdzcilvēkiem.

Dievkalpojums beidzas ar āžraga skaņām un sveicienu "Nākamgad Jeruzalemē!". Šie ir uzskatāmi par lielākajiem un arī personīgākajiem jūdu svētkiem.

Tabernākulu (Būdiņu) svētki sākas jau piecas dienas pēc Vainas izpirkšanas dienas un ilgst vienu nedēļu. Šai laikā dārzos vai pie sinagogām tiek būvētas būdiņas no lapām un meijām, kurām jāatgādina tās būdiņas, ko jūdi cēla klejojumos pa tuksnesi, un Dieva rūpes, ko viņš tolaik tautai izradīja. Vienlaicīgi tie ir arī prieka pilni rudens pateicības svētki. Pēdējā svētku dienā no skapjiem izņem Toras tīstokļus un nes īpaši svinīgā procesijā, tad pabeidz gadskārtējo Toras lasīšanu, lai nākamajā dienā to atsāktu no jauna.

Gaismas svētki (Chanukah) tiek svinēti astoņas dienas no vietas novembrī vai decembrī šai laikā dedzina sveces astonžuburu svečturos. Svētki atgādina, ka jūdi 165. g. pr. Kr. no jauna iesvētīja Jeruzalemes templi. Jeruzaleme pirms tam kādu laiku atradās sīriešu okupācijā, kad tika apgānīts jūdu templis un traucēta Dieva pielūgšana. Šie svētki ir daļēji ieguvuši tādas pašas iezīmes kā kristiešu Ziemassvētku svinības, kad tiek pasniegtas dāvanas un liela uzmanība veltīta bērniem.

Lieldienu svētkus ebrejiski sauc par Pasā (ebr. Pesach), kas nozīmē "garām ejošie". Vārds norāda uz Torā atrodamo stāstu par Dieva eņģeļiem, kuri ēģiptiešiem nolikto desmit mocību laikā gāja garām israēļu namiem, nonāvējot tikai ēģiptiešu pirmdzimtos. Pasā svētki tiek svinēti martā vai aprīlī, un tajos piemin jūdu iziešanu no Ēģiptes. Pirms šiem svētkiem jūdiem ir īpašā veidā jāiztīra savas mājas, ēdienreizēs tiek lietota speciāla Pasā servīze, un nav atļauts ēst neko, kas gatavots no raudzētas mīklas. Jūdu Lieldienas tiek dēvētas arī par "Neraudzētās maizes svētkiem", atgādinot laiku, kad jūdiem bija tik ļoti jāsteidzas atstāt Ēģiptes zemi, ka nebija laika ļaut maizes mīklai uzrūgt. Astoņas dienas tiek ēsta tikai neraudzēta maize maca (matza).

Kad Lieldienās ģimene apsēžas pie pusdienu galda, viens no bērniem vaicā: "Kāpēc šis vakars tik ļoti atšķiras no visiem citiem vakariem?" Tad tēvs stāsta par izceļošanu no Ēģiptes un jūdiem, kas kļuva par vienu tautu.

Lieldienu pusdienas sauc par sederu (.seder), kas ebrejiski nozīmē "kārtība", tajās ievēro noteiktus rituālus un ēd noteiktus ēdienus ar simbolisku nozīmi. Pētersīlis tiek mērcēts sālsūdenī, simbolizējot jūdu asaras Ēģiptē. Rūgtās zālītes atgādina smago faraona jūgu. Ābola, riekstu, vīna un medus maisījums atsauc atmiņā māla kaļķi, ko lietoja celtniecības darbos. Cepts kauls simbolizē Lieldienu upuri, cieti vārītas olas svētku upuri templī, un vēl tiek baudīts vīns kā prieka zīme.

Nedēļu svētki jeb jūdu Vasarsvētki tiek svinēti maijā vai jūnijā. Tos svin, atceroties brīdi, kad Sīnāja kalnā tika saņemti likumi. Sinagogās lasa Desmit baušļus un Rutes grāmatu. Šajā grāmatā aprakstītie notikumi risinās kviešu brieduma laikā, kad senajā Israēlā svētceļnieki devās uz Templi, ziedojumam līdzi ņemdami pirmos rudens kviešus. Puķēm un meijām, ko mūsdienās lieto dekorēšanai, ir jāatgādina Sīnāja apkārtne. Ēdienkartē ir augļi, zivs un viegli piena ēdieni, siera cepumi, pankūkas u. tml., jo jūdi Sīnāja tuksnesī, saņēmuši Toru, kas aizliedz ēst gaļu kopā ar pienu, atsacījās no gaļas ēdieniem.

ISLAMS

.

Ko nozīmē vārds "islāms"?

Islāms radies Arābijā un vēl joprojām ir cieši saistīts ar arābu kultūru. Musulmaņu svētā grāmata Korāns ir sarakstīta arābu valodā, un tāpēc visam arābiskajam islāmā ir svarīga nozīme, kaut ari mūsdienās arābi ir tikai neliela daļa no musulmaņu kopskaita. Islāms plaši izplatīts Āzijā un Āfrikā, un mūsdienās pie tā pieder septītā daļa visas pasaules, iedzīvotāju. Islāms ir otra lielākā pasaules reliģija aiz kristietības, un Eiropā tas ir kļuvis par lielāko mazākumtautību reliģiju, kam par iemeslu ir milzīgais ieceļotāju skaits.

Vārds "islāms" tulkojumā no arābu valodas nozīmē "pakļaušanās" vai "ziedošanās", un tas izskaidro šīs reliģijas būtību, proti,

cilvēkam ir jāveltī sevi Dievam un jāpakļaujas Viņa gribai pilnīgi visās dzīves jomās. Cilvēks, kurš to dara, tiek uzskatīts par musulmani (šim arābu vārdam ir tā pati sakne, kas vārdam "islāms").

Islāms ir reliģija, kas nosaka ne vien ticības jomu, bet arī visu pārējo cilvēka un sabiedrības dzīvi. Reliģiskajiem jautājumiem ir mazāka nozīme nekā kristietībā; islāma vēsturē lielākā loma arvien bijusi likumu interpretācijai, un vairākumā islāma valstu tieši likumdevēji vada arī reliģisko dzīvi. Organizēta priesterība islāmā nepastāv.

Raksturojot islāmu, mēdz runāt par trim aspektiem:

1)    ticības saturs (monoteisms un atklāsme),

2)     reliģiskie pienākumi (pieci ticības pīlāri),

3)     cilvēku savstarpējās attiecības (ētika un politika).

Taču, pirms aplūkojam šos aspektus, mums jāiepazīstas ar islāma pamatlicēju Muhamedu.

Muhameds

Islāms rietumu zemēs ilgu laiku tika dēvēts par "muhamedānismu", jo tā rašanās ir saistīta ar pravieti Muhamedu.

Islāms ir jaunākā no pasaules reliģijām. Tā dibinātājs Muhameds dzimis apm. 570. gadā pēc Kristus Arābijas pilsētā Mekā, kas bija nozīmīgs Arābijas pussalas tirdzniecības centrs un karavānu ceļu krustpunkts. Muhameds piedzima vienā no šīs pilsētas ietekmīgākajām ģimenēm, taču jau agrā bērnībā zaudēja vecākus, un zēnu savā ģimenē pieņēma kāds no viņa tēvočiem, Abū Talibs. Tieši šim radiniekam bija liela nozīme vēlāk, laikā, kad Muhameds sāka sludināt savu mācību. Ar tēvoča palīdzību Muhameds tika pieņemts darbā pie bagātas tirgotāja atraitnes Hadīdžas par kamieļu dzinēju. Hadīdža, kas bija 15 gadus vecāka nekā Muhameds, vēlāk kļuva par viņa sievu un viņa atklāsmju pirmo atbalstītāju, tāpēc viņai bija liela nozīme Muhameda reliģiskajā attīstībā. Hadīdža bija Muhameda pirmā un vienīgā sieva.

Muhameda dzīves reliģiskais fons

Meka bija ne tikai tirdzniecības ceļu krustpunkts, bet arī nozīmīgs Arābijas reliģiskais centrs. Mekas Melnais akmens bija ne vien pilsētas iedzīvotāju, bet arī klejotāju cilšu svētvieta un svētceļnieku mērķis jau ilgi pirms Muhameda dzimšanas. Taču gan Mekas iedzīvotāji, gan beduīnu ciltis'pielūdza daudzus dievus un pārdabiskas būtnes. Daudzi no tiem bija cilšu dievi, jo cilts un dzimta bija nomadu dzīvesveida centrs. Ciltī pastāvošā kārtība bija vienīgā un noteicošā, un, ja kāds pārkāpa cilts likumus un noteikumus, tad viņš tika izslēgts no kopienas un izraidīts.

Cilti saistīja asiņu kopība. Ja tika nogalināts kāds cilts loceklis, tad cilts zaudēja daļu kopējās asins, un zaudējumam bija jātiek atlīdzinātam. Tas notika ar asinsatriebību, kas bija ārkārtīgi izplatīta un radīja naidu daudzu cilšu starpā.

Pārejot no klejojošām beduīnu kopienām uz pastāvīgu pilsētu sabiedrību, tradicionālās reliģijas pastāvēšana daudzviet kļuva apdraudēta un arvien vairāk pieauga abu lielo reliģiju jūdaisma un kristietības ietekme. Muhamedu galvenokārt bija iespaidojis monoteisms, kā arī priekšstats par pasaules bojāeju un tiesu.

Pēc Jeruzalemes krišanas un tempļa izpostīšanas, kas notika 70. gadā pēc Kristus, jūdi bija apmetušies uz dzīvi visā Arābijas teritorijā. Daļēji pieņemot arābu valodu un dzīvesveidu, viņi tomēr bija saglabājuši Mozus ticību un kulta formas.

Arī kristietība pirmajos gadsimtos pēc Kristus ātri vien izplatījās visos Vidējos Austrumos. Izveidojās kristīgas valstis, piemēram, Abesīnija (mūsdienu Etiopija). Kristīgajai ticībai pievērsās daudzas beduīnu ciltis, kā arī Mekas vergi un zemākie sabiedrības slāņi.

Iespējams, ka Muhamedu visvairāk ietekmējuši Arābijas tuksnesī mītošie kristiešu mūki un vientuļnieki (eremīti). Korānā ir sastopamas labvēlīgas atsauksmes par šiem kristiešiem, kas Dieva lūgšanu vērtējuši augstāk nekā tirgošanos. Mīlestībā un pašaizliedzībā tie snieguši palīdzību ceļiniekiem tuksnesī.

Šim Arābijas daudzpusīgajam reliģiskajam fonam ir liela nozīme islāma attīstības izpratnē.

Dievs atklāj sevi Muhamedam

Muhameds mēdza ik gadu apmesties kalnu alā ārpus Mekas, lai vientulībā meditētu. Šādu praksi pazina arī kristiešu mūki un eremīti, taču viņi savas apceres balstīja uz tekstiem, visbiežāk lasot evaņģēliju fragmentus. Muhameds neko tādu nedarīja, taču viss mainījās, kad viņš 40 gadu vecumā savā kalnu alā piedzīvoja atklāsmi. Pēkšņi viņa priekšā stāvēja eņģelis Gabriēls, kas turēja rokās rakstu rulli un lūdza Muhamedu to lasīt. Muhameds atbildēja, ka neprot lasīt, un eņģelis sacīja: "Lasi sava Kunga vārdā! Viņa, kas visu radījis, Kas radījis cilvēku no asins recekļa. Lasi! Tavs Kungs ir visžēlīgs, Viņš, kas ar spalvas palīdzību Mācīja cilvēkam to, Ko tas nezināja." [1]

Vārdam "lasi" arābu valodā ir tā pati sakne, kas vārdam "korāns", tas nozīmē "lasīšana" vai "lasīšana priekšā". Musulmaņu

svētā grāmata Korāns ir Muhameda turpmāko gadu laikā saņemto atklāsmju apkopojums. Svētie Raksti jau bija gan jūdiem, gan kristiešiem, un nu tādi bija radušies arī musulmaņiem. Korāns tika uzrakstīts pēc Muhameda nāves, un tā 114 nodaļas (sūras) sarindotas nevis tādā secībā, kādā tika saņemtas, bet gan pēc to garuma. Izņēmums ir Korāna pirmā daļa jeb tā saucamā Ievadsūra.

No Mekas uz Medīnu

Saņēmis atklāsmi, Muhameds sāka sludināt Mekā. Viņš uzskatīja, ka viņam jābūt par Dieva pravieti jeb vēstnesi, bet Mekas ietekmīgākie iedzīvotāji to uztvēra kā Muhameda tiekšanos pārņemt politisko varu pilsētā. Turklāt sabiedrības valdošās grupas nostājās pret Muhameda mācību par Allāhu kā vienīgo un patieso Dievu, jo uzņēma to kā senču nonievāšanu, — ja jau kopš seniem laikiem pielūgtās dievības tiek atmestas, tad tēvutēvi līdz ar to tiek padarīti par pagāniem.

Pretošanās Muhamedam arvien pieauga. Pēc sievas un tēvoča nāves gan pravietim, gan viņa sekotājiem dzīve Mekā kļuva aizvien grūtāka. Šajā laikā Muhameda mācībai bija radušies daudzi piekritēji attālajā pilsētā Medīnā, un tie izteica vēlēšanos uzņemt pravieti savā vidū. Tā nu 622. gadā Muhameds slepeni atstāja Meku un pēc dažām dienām ieradās Medīnā, kur jau bija pārcēlusies lielākā daļa viņa atbalstītāju.

Muhameda izceļošana arābu valodā tiek dēvēta par hidžru (,hijra), kas nozīmē "lūzums" vai "pārrāvums". Muhameds pārtrauca saistības gan ar sabiedrību, pie kuras pats piederēja, gan ar savu ģimeni un dzimto pilsētu. Tā nebija bēgšana. Pastāv uzskats, ka Muhameda pārcelšanās atbilst Vecajā Derībā aprakstītajam notikumam, kur Ābrahāms pēc Dieva norādes pamet dzimto pilsētu Uru Mezopotāmijā.

Muhameds reliģisks un politisks vadītājs

Medīnā Muhameds drīz vien kļuva gan par reliģisku, gan politisku vadoni. Uzbrūkot no Mekas nākošām karavānām, viņš nodrošināja sev ekonomisku pamatu, taču vienlaikus šī darbība bija arī cīņa gan par varu un ietekmi Mekā, lai gūtu pieeju svētajam Kaabas akmenim, gan arī par jaunās reliģijas izplatīšanos. Apzīmējot šo cīņu jeb tiekšanos, tiek lietots tas pats vārds, ar kuru vēlāk raksturots svētais karš (džihāda). Cīņa Allāha labā ir paceļama pāri visam citam, tā ir pārāka par visiem morāles un reliģijas jēdzieniem.

Turpmākajos 10 gados Muhameds iekaroja Meku un pakļāva lielas Arābijas teritorijas, darbojoties gan militārajā, gan diplomātiskajā jomā. Līdz savas nāves brīdim 632. gadā viņš bija apvienojis valsti, nodibinot tajā kopīgu reliģiju, kurai tagad bija lielāka nozīme nekā vecajām dzimtu un cilšu saitēm.

Islāma šķelšanās pēc Muhameda

Pēc Muhameda nāves musulmaņu vadību pārņēma halīfi (khalifa), viņa aizvietotāji.

Pirmie trīs halīfi bija vai nu Muhameda ģimenes locekļi, vai arī viņa pirmie sekotāji. Par ceturto halīfu kļuva Alī, Muhameda tēvoča Abū Taliba dēls un tātad lielā pravieša brālēns, kurš turklāt bija precējies ar Muhameda meitu Fatimu.

Līdz ar Alī sākās islāma šķelšanās. Viņa valdībai bija pretinieki, un tie halīfu nogalināja. Alī piekritēji savukārt jau kopš Muhameda nāves bija uzskatījuši, ka viņš, pravieša tuvākais radinieks, ir arī likumīgs un pašsaprotams varas mantinieks. Alī partija jeb shiat Ali kļuva par pamatu tam islāma atzarojumam, kurš šodien ir pazīstams kā šiīti (.shia) un ir valsts reliģija Irānā.

Tātad islāma šķelšanos noteikušas nevis teoloģiskas nesaskaņas, bet gan cīņa par varu. Šiīti ir pārliecināti, ka vadonim jābūt pravieša Muhameda asinsradiniekam, bet vairākuma kustība jeb sunnīti uzskata, ka vadība pieder tam, kura rokās ir faktiskā vara. Pēc Alī nāves halifāta centrs kādu laiku bija Damaskā, pēc tam tas uz 500 gadiem pārcēlās uz Bagdādi. Tad varu pārņēma turku sultāns Istanbulā. Pēdējais sultāns tika gāzts 1924. gadā, un pēc tam islāma pasaulē vairs nav valdījis neviens halīfs.

Islāma izplatīšanās

Par spīti sašķeltībai, islāms drīz sāka izplatīties arvien tālākās zemēs. Nākamajos simts gados pēc Muhameda nāves norietu piedzīvoja divas laikmeta lielvaras Persijas un Bizantijas impērijas. Radušos tukšo telpu tūlīt piepildīja arābu iekarotāji, kuri cīnījās par jaunas reliģijas nostiprināšanos. No Ziemeļāfrikas viņi pāri Gibraltāra jūras šaurumam devās uz Eiropu un nonāca līdz pat Puatjē Francijā, kur beidzot tika apturēti. Vairākus gadsimtus arābi valdīja Spānijas dienvidu daļā, Andalūzijā, kur vēl joprojām ir sastopamas viņu kultūras pēdas.

Lai gan eiropieši pagājušajā gadsimtā iekaroja kolonijas Ziemeļāfrikā, tomēr vēl līdz mūsu dienām islāms šai reģionā ir noteicošā reliģija. No Ziemeļāfrikas tas ir izplatījies tālāk lielās Rietumāfrikas un Austrumāfrikas teritorijās.

Jau agri islāmu iepazina arī Indijā un Indonēzijā. Kādreizējai britu kolonijai Indijai kļūstot par neatkarīgu valsti, izraisījās konflikts hinduistu un musulmaņu starpā, kā rezultātā tika nodibinātas divas atšķirīgas valstis — Indija, kur iedzīvotāju vairākums bija hinduisti, un musulmaņu valsts Pakistāna. Vēlāk neatkarību ieguva Pakistānas austrumdaļa Bangladeša.

Milzīgā islāma pasaule mūsdienās ir sadalīta nacionālās valstīs, kuru viena daļa cīnās par islāma valstu lielāku vienotību, bet otra daļa vēlas būt noteicējas pašas savā teritorijā.

Arī Eiropā pēdējos gados ir ieradušies daudzi musulmaņu ieceļotāji no Āfrikas un Āzijas valstīm, un islāms ir kļuvis par otru lielāko reliģiju mūsu pasaules daļā.

1. Ticības saturs

Islāma ticības saturs ir izteikts īsā ticības apliecinājumā: "Nav cita dieva, kā vien Allāhs, Un Muhameds ir Viņa pravietis."

Šie divi aspekti, monoteisms un Muhamedam dotā atklāsme, ir islāma ticības doktrīnas kodols.

Monoteisms

Runājot par musulmaņu dievu Allāhu, jāatceras, ka Allāhs ir nevis personvārds, bet gan vārds, kas tulkojumā no arābu valodas nozīmē "Dievs". Arābu kristieši un jūdi par Allāhu dēvēja Muhamedu. Šai vārdā tika saukts arī debesu dievs, ko pielūdza senajā Arābijā.

Arābu vārds "Allāh" valodiski ir radniecīgs ebreju vārdam "El", ar kuru apzīmē Dievu Vecajā Derībā.

Muhameds spēcīgi vērsās pret arābu politeismu, līdzīgi jūdiem un kristiešiem uzsvērdams ticību tikai vienam Dievam. Šis Dievs ir radītājs un tiesnesis, kurš radījis pasauli līdz ar visu tajā esošo un kurš laiku beigās uzmodinās mirušos, lai turētu taisnu tiesu pār visiem.

Islāmā nepastāv aizliegums baudīt šīs zemes dzīvi, taču jāatceras, ka tā ir tikai sagatavošanās tai dzīvei, kura sāksies līdz ar Dieva tiesas dienu. Šī otrā dzīve, kas norisināsies vai nu ellē, vai paradīzē, ir sīki aprakstīta Korānā, taču nav vienota uzskata par to, vai šie apraksti izprotami burtiski vai pārnestā nozīmē.

Atbilstoši daudzu musulmaņu viedoklim ticība Dieva tiesai pēc nāves tai ir liela nozīme Muhameda mācībā ir nepieciesama tādēļ, lai cilvēks izjustu atbildību par savu darbību. Doma par tiesu rada morālisku pienākuma apziņu, kas ir nozīmīga sabiedrībai.

Dievs nav vienīgi visvarens tiesnesis, Viņš ir arī mīlošs un žēlsirdīgs. Korāna nodaļas sākas ar vārdiem "Žēlīgā un žēlsirdīgā Dieva vārdā". Kaut arī visiem cilvēkiem jāpazemojas Dieva priekšā, Viņš tomēr arī piedod un palīdz viņiem.

Islāmā ļoti izplatīti vārdi, kas dzirdami arvien, kad musulmaņi tiek aicināti kopā uz lūgšanu, ir Allāhu akbar — "Dievs ir vislielākais" vai "Dievs ir lielāks". Tas nozīmē, ka Dievs ir lielāks par itin visu, ko vien cilvēks var iedomāties. Dievs nav izmērāms ar cilvēciskām mērvienībām, Viņš nav ne ar ko salīdzināms, nekas nelīdzinās Viņam.

Cilvēks nespēj neko sev izpelnīties no Dieva, un viņš nevar pierādīt savu taisnību Dieva priekšā. Pestīšana un ticība ir Dieva žēlastība, uz ko cilvēks var vienīgi cerēt.

Tas, ka Dievs ir lielāks, nozīmē arī to, ka Viņš noārda visus cilvēciskos priekšstatus. Tādējādi musulmaņi izskaidro Korānā sastopamās šķietamās pretrunas.

Atklāsme

Dievs ir runājis uz cilvēkiem caur savu pravieti Muhamedu, pēdējo no daudzajiem praviešiem, kurus Viņš sūtīja pie cilvēkiem. Sie pravieši ir Ādams, Ābrahāms, Mozus, Dāvids, Jēzus. Sākumā Muhameds uzskatīja sevi par jūdiski kristīgās kopības daļu, taču vēlāk attālinājās gan no jūdiem, gan no kristiešiem. Jūdi jau agri norādīja, ka Muhameds kļūdās Vecās Derības stāstu skaidrojumos, un tam viņš nevarēja piekrist. Viņa atklāsmes bija Dieva vārdi, tātad jūdi paši ir sagrozījuši savu svēto rakstu saturu.

Lai savai jaunajai reliģijai radītu vēsturisku pamatojumu, Muhameds vērsās pie Ābrahāma un viņa dēla, arābu ciltstēva Ismaīla, izveidojot mācību par to, ka Ābrahāms un Ismaīls atjaunojuši svētvietu Kaabu, ko reiz uzcēla Ādams, bet ko nopostīja grēku plūdi Noasa laikā. Muhameds arī mācīja, ka jūdi, kristieši un elku dievu pielūdzēji sagrozījuši Ābrahāma sākotnējo raonoteismu.

Pēc ierašanās Medīnā, kur tolaik bija daudz jūdu, Muhameds mācīja lūgšanā vērsties pret Jeruzalemi. Pēc atšķelšanās no jūdiem tika pieņemts, ka lūdzējiem jānoliecas Mekas virzienā. Sākotnēji Muhamedam nedēļas svētā diena bija sestdiena, kas ir arī jūdu sabats, bet pēc konflikta ar jūdiem tika nolemts svinēt piekto nedēļas dienu.

Muhameda asākais uzbrukums kristietībai ir saistāms ar Trīsvienību, kas, pēc viņa uzskata, nav saskaņojama ar patieso monoteismu.

Islāmā Korāns tiek uzskatīts par Dieva vārdu burtiskā veidā. Tas vislabāk redzams, salīdzinot islāma un kristietības izpratnes.

Jaunajā Derībā mēs lasām, ka "Vārds tapa miesa un mājoja mūsu vidū". Atklāsme notiek Jēzū. Islāmā Muhameds ir tikai starpnieks, un pati atklāsme notiek Korānā. Tātad kristietībā Dieva vārds kļuva par cilvēku, islāmā — par grāmatu. Tāpēc īsti nevar salīdzināt Jēzu ar Muhamedu un Bībeli ar Korānu; pareizāk būtu sacīt, ka Jēzus izpratnē ir velkamas paralēles ar Korānu.

Vēl kāda nozīmīga atšķirība starp Bībeli un Korānu ir to tapšanā, proti, Bībele ir vēsturiski raksti, bet attiecībā uz Korānu pastāv uzskats, ka tas ir "neradīts" un pastāvējis kopš mūžības.

2. Reliģiskie pienākumi Pieci ticības pīlāri

Musulmaņu reliģiskie pienākumi ir ietverti piecos islāma balstos:

♦     ticības apliecinājums,

♦     lūgšana,

♦     dāvanu došana,

♦     gavēnis,

♦      svētceļojums uz Meku. Ticības apliecinājums

Nav cita dieva, kā vien Allāhs, un Muhameds ir Viņa pravietis.

Šo ticības apliecinājumu ticīgie atkārto daudzas reizes dienā, un tā tiek saukta no minaretiem lūgšanu laikā. Tā ir rakstīta uz sienas musulmaņu svētnīcā mošejā. Tie ir pirmie vārdi, kas tiek iečukstēti jaunpiedzimuša bērna ausī, un šie vārdi ir pēdējie, ko dzird mirstošais. Ticības apliecinājums ir atslēga islāma ticīgo kopībai.

Lūgšana

Islāms paredz, ka jālūdz piecas reizes dienā stingri noteiktā laikā. Pirms katras lūgšanas atskan aicinājuma sauciens no minareta torņa, kas ir mošejas sastāvdaļa. Agrāk saucējs bija īpaša persona muedzins, taču mūsdienās visbiežāk tiek lietots skaņu ieraksts, kas atkārto pazīstamos vārdus:

"Allāhs ir vislielākais.

Es pasludinu, ka nav cita dieva, kā vien Allāhs.

Es pasludinu, ka Muhameds ir Allāha pravietis.

Nāciet uz lūgšanu! Nāciet uz pestīšanu!

Allāhs ir vislielākais.

Nav cita dieva, kā vienīgi Viņš."

Nepieciešams priekšnosacījums lūgšanai ir ticīgā cilvēka rituālā tīrība. Musulmaņi uzskata, ka cilvēku aptraipa viņa bioloģiskās (arī seksuālās) funkcijas, un tāpēc viņam jātiek attīrītam, proti, ar visu ķermeni jāiegremdējas tekošā ūdenī. Praksē gan parasti nomazgā tikai rokas un seju. Mošeju tuvumā bieži ir atrodami īpaši baseini. Rituālās tīrības priekšraksti jau tālā pagātnē noteikuši augstu higiēnas līmeni arābu zemēs (sīkāk par tiem lasāms Korānā 4:46 un 5:8-9).

Islāmā lūgšanas parasti ir stingri sadalītas un rituālas, tās pieprasa gan noteiktus vārdus, gan darbības. Pastāv arī brīvas

lūgšanas, kurās ticīgais vēršas pie Dieva ar kādu vajadzību, taču nav iespējams izlaist rituālo lūgšanu, kuras saturs galvenokārt ir Dieva godāšana. Obligāta lūgšanas sastāvdaļa ir Korāna pirmā daļa jeb Ievadsūra:

"Lai slavēts mīlošais, žēlsirdīgais Dievs, Visuma kungs, Viņam vienam pieder vara tiesas dienā! Fikai Tevi mēs pielūdzam, Un tikai pie Tevis mēs meklējam palīdzību. Vadi mūs pa taisnu taku, To taku, ko staigājuši Tevis atbalstītie, Ne tie, kas izraisījuši Tavas dusmas, Ne arī tie, kas nogriezušies no Tava ceļa."

Piecas ikdienas lūgšanas var notikt jebkurā vietā. Lielākajai daļai ticīgo ir īpaši lūgšanu paklājiņi, uz kuriem nomesties ceļos, un lūdzot arvien ir jānoliecas ar pieri pie zemes Mekas virzienā. Kustības ir tikpat nozīmīgas kā vārdi, jo uzsver cilvēka pakļaušanos (islāms nozīmē "pakļaušanās Dievam"), kā arī apliecina, ka ķermenis un dvēsele ir vienlīdz svarīgi.

Ja iespējams, vismaz reizi nedēļā musulmanim jāpiedalās kopējā lūgšanā, un vislabāk ir, ja tas notiek mošejā. īpaši tas attiecināms uz piektdienas priekšpusdienas lūgšanu, kas notiek kā dievkalpojums, ietverot arī svētrunu. "Visi ticīgie, kad jūs tiekat aicināti uz sapulcēšanās dienas lūgšanu, steidzieties atcerēties Dievu un atstājiet visu pārējo." (62:9)

No mošejas apmeklētājiem tiek prasīts, lai viņi būtu pienācīgi ģērbušies, tiem pie svētnīcas ieejas ir jānoauj kurpes, kā arī lūgšanas laikā kārtīgi un disciplinēti jāseko lūgšanas vadītāja darbībām. Arī vadītājs stāv, pagriezies pret Meku, tātad ar muguru pret pārējiem.

Parasti mošejas centrālajā telpā drīkst atrasties tikai vīrieši. Sievietes pulcējas vai nu galerijā, vai arī centrālās telpas dziļumā aiz priekškara.

Ikviens pieaudzis musulmanis drīkst būt lūgšanas vadītājs — imāms. Islāmā nepastāv organizēta priesterība, taču parasti gan lūgšanu vadītājiem, gan sludinātājiem ir teoloģiskā izglītība, un viņus bieži pieņem mošejā par pastāvīgiem darbiniekiem.

Dāvanu došana

Patiesībā tā ir ar likumu noteikta nodeva vai nodoklis, kas tiek iekasēts par ienākumiem un īpašumu. Tas veido četrdesmito daļu jeb 2,5%, taču cilvēki tiek mudināti dot vairāk. Saskaņā ar Muhameda mācību šis nodoklis ir ievācams no bagātajiem un atdodams nabagajiem. "Žēlastības dāvanas ir domātas nabadzīgajiem un trūkumcietējiem, tiem, kas ar tām strādā, tiem, kuru sirdis ir atvērtas ticībai, vergu un parādnieku izpirkšanai, darbam Allāha labā un ceļiniekiem."

Tātad "žēlastības dāvanas" nav veiksmīgs tulkojums no arābu valodas, jo tas ir kaut kas vairāk par parastu ziedojumu. Kā sacīts Korānā, tas ir Allāha noteikts musulmaņa pienākums.

Šis islāma valstīs pastāvošais nodoklis, kas tiek izlietots sociālajām vajadzībām, ir daļa no salīdzināšanās politikas tā nolūks ir izlīdzināt atšķirību starp bagātajiem un nabadzīgajiem iedzīvotājiem, taču neaizskarot tiesības uz privātīpašumu.

Prasība dot šādas dāvanas ir ari ietekmējusi islāmiskā sociālisma veidošanos atsevišķās valstīs.

Gavēnis

Korāns aizliedz musulmaņiem ēst cūkas gaļu, jo šis dzīvnieks tiek uzskatīts par netīru. Ir aizliegts arī lietot alkoholu, taču nekādu cita veida askēzi islāms no ticīgajiem nepieprasa. Gluži pretēji, Korāns saka: "Dievs vēlas nevis apgrūtināt cilvēku, bet gan darīt viņa dzīvi vieglāku." Vienīgais lielais izņēmums ir gavēnis Ramadānā, Mēness gada devītajā mēnesī. Laikā starp saules lēktu un saules rietu ir aizliegts ēst, dzert, smēķēt un stāties seksuālās attiecībās. No ceļotājiem, slimniekiem, bērniem, grūtniecēm un zīdītājām tiek prasīts gavēni ievērot vēlāk — tiem piemērotā laikā.

Naktī aizliegumi tiek atcelti, un tāpēc daudzviet islāma zemēs šai laikā norisinās intensīva nakts dzīve, bagātīgi tiek baudīts ēdiens un dzēriens. Tomēr daudzi musulmani šo laiku izmanto, lai pulcētos mošejā un klausītos lasījumus no Korāna. Ramadānā Muhameds saņēma pirmo atklāsmi, un gavēnis tiek pamatots ar nepieciešamību ikvienam musulmanim kādu laiku pavadīt atšķirtībā, kā to darījis Muhameds.

Svētceļojums uz Meku

Ikkatra pieauguša musulmaņa pienākums ir reizi mūžā doties uz Meku, ja vien ir tāda iespēja. Šajā pilsētā atrodas islāma vecākā svētvieta Kaaba, četrstūraina, melna celtne, kuras stūrī ir iemūrēts Melnais akmens. Sim akmenim ir liela simboliska nozīme.

Meka un Kaaba musulmaņiem ir pasaules centrs. Viņi ne tikai lūgšanā noliecas uz svētās pilsētas pusi. Mošejas ir celtas tā, lai to garākā ass vērstos Mekas virzienā, mirušie tiek apglabāti ar seju pret Meku, un pilsēta ir svētceļojumu mērķis.

Mekā ik gadus ierodas aptuveni pusotra miljona svētceļnieku, un tikai puse no tiem ir Arābijas pussalas valstu iedzīvotāji. Svētceļnieku skaits ievērojami pieaudzis līdz ar čartersatiksmes attīstīšanos. Lielā mošeja Mekā ir pilnīgi pārbūvēta un spēj uzņemt 600 000 apmeklētāju. Tikai tie, kas ar dokumentu var apliecināt savu piederību islāmam, saņem vīzu ieceļošanai svētajā pilsētā.

Tuvojoties Mekai, svētceļnieki ietērpjas īpašās baltās drānās. Turpmākajās dienās viņi veic vairākus rituālus gan pilsētā, gan tās apkārtnē. Lielākā daļa rituālu uzsver saistību ar Ābrahāmu vai Muhamedu, kas abi pakļāvušies Dieva gribai. Pirmajā rituālā svētceļnieki septiņas reizes iet apkārt Kaabai, un daudzi no viņiem mēģina noskūpstīt Melno akmeni. Atbilstoši tradīcijai tiek uzskatīts, ka celtni ir būvējis Ābrahāms kopā ar savu un kalpones Hagāras dēlu Ismaīlu.

Nozīmīgs brīdis ir arī svētceļnieku pulcēšanās Arafāta kalnā no dienvidus līdz saules rietam, un vīriešiem šai laikā nav ļauts apsegt galvu, slēpjoties no dedzinošā karstuma. Arafāta kalns tiek uzskatīts par to vietu, kur Ādams un Ieva no jauna sastapa viens otru pēc izraidīšanas no paradīzes. Sapulcēdamies šajā vietā, svētceļnieki apliecina, ka ir noslēguši derību ar Dievu un ka citu dievu nav.

Svētceļojuma kulminācija ir upurēšanas svētki. Tad tiek kauts kāds dzīvnieks (aita, kaza, kamielis, vērsis u. tml.). Upura nolūks ir atgādināt musulmaņiem, ka Ābrahāms tik ļoti pakļāvās Dieva pavēlēm, ka bija gatavs upurēt savu paša dēlu (te ir runa par

Ismaīlu, nevis īzāku kā Mozus grāmatās). Taču Dievs bija žēlsirdīgs un deva Ābrahāmam upurdzīvnieku, ko upurēt dēla vietā. Šeit atklājas arī svētceļojuma reliģiskā būtība: tā ir paklausība Dieva pavēlēm.

3. Cilvēku savstarpējās attiecības Ētika un politika

Islāms saskaņā ar tradīciju nenošķir ne reliģiju no politikas, ne ticību no morāles. Visi cilvēku reliģiskie, morālie un sociālie pienākumi ir apkopoti musulmaņu svētajā likumā Šariatā.

Šariats nozīmē "ceļš uz šķīstīšanās vietu" jeb pareizais dzīves ceļš, kuru cilvēkiem norādījis Dievs. Svētais likums galvenokārt tiek pausts Korānā, kas nebūt nav tikai reliģiski raksti. Korāns ir arī likumu krājums ar tiešiem norādījumiem par sabiedrības vadīšanu, ekonomiku, laulību, morāli, sievietes vietu sabiedrībā utt.

Ja Korānā par kādu jautājumu nav dotas tiešas instrukcijas, musulmaņiem palīdzību sniedz tradīcija jeb sunna. Tas nozīmē, ka cilvēki studē piemērus, ko devis Muhameds un pirmie halīfi. Muhameda dzīves un darbības apraksti ir apkopoti hadīsu (,badith) krājumos, kuri sarakstīti pēc pravieša nāves vairāku gadsimtu gaitā.

Korāns un hadīsi apraksta sabiedrības formu, kas mūsu gadsimtā vairs tikpat kā nav sastopama, un tāpēc islāma uzdevums ir izskaidrot visus rakstos un tradīcijā paustos nolikumus, kā arī piemērot tos mūsdienu dzīvei. Tas var norisināties saskaņā ar diviem dažādiem principiem: vienādības principu un vienprātības principu.

Vienādības jeb analoģijas princips: lai atrisinātu kādu nepazīstamu problēmu, tiek uzmeklēts tāds pats (analogs) gadījums Korānā vai tradīcijā un tad studēts tā risinājums.

Vienprātības princips: Muhameds sacījis, ka visi ticīgie nekad nespēs vienoties par to, kas ir nepareizi. Tāpēc par virziena norādītāju ir uzskatāms lēmums, ko pieņēmuši likumu skaidrotāji, jo tie pārstāv visus ticīgos kopumā. Viens no šādiem piemēriem ir islāma reliģisko vadītāju reiz ieviestais aizliegums dzert kafiju. Tauta tik vienoti pauda neapmierinātību ar šo lēmumu, ka tas tika atcelts.

Šiīti izmanto vēl arī trešo principu, kas saistīts ar viņu viedokli par atklāsmi. Proti, sunnīti uzskata, ka atklāsme ir dota vienreiz un tās galīgajā veidā, turpretī šiītu musulmaņi ir pārliecināti, ka tā var turpināties caur viņu garīgajiem vadītājiem imāmiem un tāpēc ir iespējams jauns likumu skaidrojums, kas balstās uz imāmu "personisko izpratni".

Tradīcija un reforma

Muhameds un pirmie halīfi bija gan politiski, gan reliģiski vadītāji, kuri bez grūtībām spēja izmantot Korānu kā mērauklu visās sabiedriskās dzīves jomās.

Vēlāk Rietumu kultūras un ekonomikas ietekmē notika zināmas pārmaiņas. Turcijā 19. gadsimtā tika izdarītas juridiskas reformas, kuru nolūks bija veicināt sadarbību ar Rietumeiropu un radīt ne- musulmaniem lielāku tiesisku drošību turku valsts robežās. Līdz ar to drīz vien izveidojās dalīta tiesību prakse: vienlaikus bija spēkā gan svētais likums, kas galvenokārt attiecās uz personas tiesībām, gan pasaulīgie likumi, kuri noteica sabiedriskās dzīves jomas.

Šis dalījums kļuva vēl noteiktāks dažās no jaunajām nacionālajām valstīm, kuru vadītājus daudzos gadījumos bija ietekmējuši Rietumu ideāli.

Daudzās islāma zemēs līdzās sabiedriskajām, uz vispārīgiem principiem balstītajām tiesībām pastāv arī personas tiesības, ko nosaka īpašas reliģiskas institūcijas. Sevišķi tas attiecas uz ģimenes un mantošanas tiesībām. Arvien vairāk pieaug prasība ievērot islāma principus arī sabiedriskajās tiesībās, piemēram, krimināltiesībās. 1972. gadā Lībijā tika ieviestas uz Šariata balstītas krimināltiesības, kas, citastarp, aizliedz gan izplatīt, gan lietot alkoholu, bet zaglis tiek sodīts ar plaukstas nociršanu.

Arī Pakistānā un Irānā mūsu gadsimta 70. gados notika politiskas pārmaiņas, kuru rezultātā pastiprinājās islāma vara pār sabiedrības dzīvi. Taču pieredze liecina, ka pat Saūda Arābijā, kur Šariats ir vienīgais likums, nav iespējams ievērot pilnīgu konsekvenci. Vairākās, it īpaši ar ekonomiku saistītajās jomās Šariats netiek lietots sistemātiski.

Turcijai islāma pasaulē ir īpašs stāvoklis. Pēdējais sultāns tika gāzts 1924. gadā, un tad Mustafa Kemals Ataturks sāka veidot modernu valsti pēc Rietumu parauga reliģiju un valsti atdalot vienu no otras. 1926. gadā Šariats tika nomainīts ar civiltiesībām saskaņā ar tām cilvēkus sauc pie atbildības pēc vienota likuma neatkarīgi no viņu reliģiskās piederības.

Ekonomika

Korānā pausta labvēlīga attieksme pret saimniecisku darbību, īpaši izceļot tirdzniecību, kas Muhameda laikā bija tranzītpilsētas Mekas galvenā uzturētāja. Korānā jautājumi netiek risināti, ievērojot privātīpašuma tiesību principu, taču tajā ir atrodami norādījumi par ienākumu un īpašuma ierobežojumiem. Nozīmīgākais no tiem ir aizliegums iekasēt procentus; tas tomēr netiek konsekventi ievērots, it īpaši starptautiskos saimnieciskajos darījumos. Dāvanas, kuru došana bija reliģiskais pienākums, ir kļuvušas par nodokli vai īpašuma nodevu.

Korāns vairākkārt atgādina un brīdina, ka bagātība var kļūt par kārdinājumu, kas ved cilvēku prom no Dieva.

Sociālais domu gājiens, kas ir pamatā dāvanu došanai, paredz, ka bagātie dod nabadzīgajiem. Reformu atbalstītāji politiķi ar šo principu pamato sociālistiski orientētu valsts ekonomiku, tomēr lielākoties arābu zemēs pastāv brīvā tirgus saimniecība.

Islāms un sievietes

Divi Korāna citāti rāda, ka iespējams pamatot divus pilnīgi pretējus uzskatus par sievietes vietu sabiedrībā. "Bet sievietes lai ir paklausīgas, jo Dievs vienu ir izredzējis vairāk nekā otru." (4:31) "Sievietēm ir tādas pašas tiesības pār vīriešiem, kā vīriešiem pār viņām." (2:228)

Atšķirība attieksmē pret vīrieti un sievieti atklājas daudzās sabiedriskās dzīves jomās, bet visskaidrāk tā noteikta laulības likumdošanā. Taču, kā norāda daudzi islāma izskaidrotāji, pastāv ari vairāki likumi, kas aizsargā sievieti laulībā. Noslēdzot laulības kontraktu, vīrietim jāiemaksā noteikta naudas summa, kas kļūst par viņa sievas īpašumu un kas nevar tikt lietota bez viņas piekrišanas.

Sievietei var būt tikai viens vīrs, bet vīrietim vienlaikus drīkst būt četras sievas. Daudzsievība Vidējos Austrumos Muhameda laikā bija parasta parādība, un pravieša pavēlei — vīriem neņemt sev vairāk sievu, nekā tie spēj uzturēt — tālaika vēsturiskajā situācijā daudzējādā ziņā bija pozitīva ietekme. Mūsdienās daudzsievības aizliegums ir spēkā Turcijā un Tunisijā.

Šķiršanās ir iespējama, taču tikai pēc vīra iniciatīvas — viņš ir atbildīgs par laulības materiālajiem pienākumiem. Lielais nosacījumu un likumu daudzums ierobežo pārlieku biežu laulības šķiršanu, kas saskaņā ar Muhamedu ir "tās likumīgās lietas, kas Dievam patīk vismazāk". Un tomēr arābu zemēs ir vislielākais šķirto laulību skaits pasaulē.

Vīram ir tiesības sodīt nepaklausīgu sievu. "Tās, no kurām baidāties piedzīvot nepaklausību, brīdiniet, ierādiet tām atsevišķu guļvietu un sitiet tās," teikts Korāna 4. nodaļā.

Sievietēm atšķirībā no vīriešiem apgraizīšana nav obligāta, un Korānā par to nekas nav minēts, tomēr tā tiek praktizēta dažās Ziemeļāfrikas zemēs. Pēdējos gados sieviešu apgraizīšanas tradīcija tiek spēcīgi kritizēta, uzsverot tās negatīvo ietekmi uz sieviešu seksuālo dzīvi.

Arī tradicionāli pazīstamais sievietes tēls ar plīvura aizsegtu seju nav nācis no Korāna, un tam nav sakara ar reliģiskajiem priekšrakstiem, taču tas ir izplatīts daudzās islāma zemēs. Sākotnēji sejas aizsegšana bija sabiedrības augstāko kārtu paradums un neattiecās uz zemkopju sabiedrību, kurā sievietēm ik dienas bija smagi jāstrādā tīrumos. Cīņa pret plīvura nepieciešamību ir daudzu arābu zemju modernizācijas procesa raksturīga iezīme, taču saistībā ar atjaunotnes kustību islāmā ir dzimusi jauna interese par šo aizsegšanās tradīciju.

Islāma filozofija

Islāms savas pastāvēšanas pirmajos gadsimtos izplatījās gan Āzijas, gan Āfrikas virzienā, taču Eiropas vēsturē tam vislielākā nozīme ir saistībā ar Spānijas iekarošanu. No 8. līdz 15. gadsimtam

arābi valdīja Spānijas dienvidu daļā. Viņi atbrīvojās no Bagdādes halīfa ietekmes un nodibināja savu halifātu Kordovā. Šī pilsēta izveidojās par kultūras centru, kas pulcēja zinātniekus no visām musulmaņu zemēm un izcēlās ar izcili tolerantu nostāju pret jūdiem un kristiešiem. Jaunajai spāņu-arābu kultūrai bija liela ietekme ne tikai uz arhitektūru un rakstniecību, bet arī visas Eiropas filozofiju. Tieši ar Spānijas dienviddaļas arābu starpniecību baznīca iepazina grieķu filozofu Aristoteli, kuram vēlāk, viduslaikos, bija nozīmīga loma katoliskās domāšanas izveidē.

Averroess no Kordovas

Ievērojamākais no Kordovas arābu filozofiem bija Ibn Rušds (Ibn Rushd) jeb Averroess (.Averroes, 1126-1198). Viņš uzskatīja par savu uzdevumu aizstāvēt filozofijas un zinātnes attīstību laikā, kad islāma spēki šāda veida neatkarīgu domāšanu gribēja apturēt. Averroess bija ticīgs musulmanis un atzina Muhameda autoritāti, kā arī neapstrīdēja Korāna patiesumu. Taču viņš uzskatīja, ka Korāna izteikumi var tikt dažādi izskaidroti, ka Korāns ir rakstīts visiem kā mācītajiem, tā arī neizglītotajiem -, un tāpēc tajā tiek lietota tēlu valoda. Neizglītots cilvēks domā par Dievu kā cilvēcisku būtni un par paradīzi kā materiālu komfortu, taču mācīts cilvēks saprot, ka gan Dieva, gan paradīzes priekšstati ir simboli ar garīgu nozīmi.

Averroess vēlējās apvienot reliģiju ar filozofisku un zinātnisku domāšanu, taču viņa nostājai radās arvien lielāks skaits pretinieku. Vēlākajos gadsimtos musulmaņu zinātnieki vairāk pievērsās rakstu un tradīcijas studijām. Mūsu gadsimtā no jauna ir izvirzījušās idejas par islāma reformām un liberalizāciju, un musulmaņi mēģina piemērot savu reliģiju mūsdienu attiecībām un modernajai zinātnei.

Sūfisms islāma misticisms

Pirmos gadsimtus islāma vēsturē raksturo ārēja aktivitāte, kari un diplomātija. Taču drīz vien izveidojās virziens, kurā vislielākā nozīme tika piešķirta vientulībai un meditācijai. Tas ieguva nosaukumu sūfisms, acīmredzot no vilnas apģērba, ko valkāja tā piekritēji (arābu valodā "suf' nozīmē "vilna").

Kaut arī askēze nepieder pie islāma ideāliem, tomēr šai reliģijā pazīst nopietnu attieksmi pret gaidāmo Dieva tiesu un ar to saistītu vienkāršu, atbildības pilnu dzīvesveidu. Tāpēc daudzi musulmaņi bija nemierā ar greznību, kas valdīja Bagdādes halīfa galmā. Viņiem vairāk pieņemama šķita pieticīga dzīve, kas tiek vadīta gavējot, lūdzot un meditējot.

Vienlaikus mainījās izpratne par Dievu. Sūfisti uzskatīja, ka Dievs pirmām kārtām ir mīlošs Dievs, ar kuru cilvēkam iespējams sasniegt mistisku vienotību. Sī doma šķietami bija pretstatā idejai par Dievu kā augstu un nepieejamu tiesnesi, kura gribas priekšā cilvēkam ir jāpakļaujas. Rezultātā agrīnie mistiķi drīz vien nonāca konfliktā ar oficiālo islāmu, tika daudzkārt apsūdzēti Dieva zaimošanā savas dievizpratnes dēļ, un daži pazīstamākie no viņu vidus arī tiesāti. Viens no notiesātajiem bija Hallādžs, kurš bija sajutis, ka Dievs iemājojis viņā un ka starp viņu un Dievu pastāv absolūta vienotība un harmonija. Hallādžam Jēzus nozīmēja tikpat daudz kā Muhameds, un daudzi Muhamedam piedēvētie vārdi viņam atgādināja Jēzus sacīto evaņģēlijos, piemēram, "Es esmu patiesība", "Ja tu redzi mani, tu redzi Viņu", kā ari krustā sistā vārdus "Piedod tiem, Kungs, un apžēlojies par tiem". Jēzus agrīnajā sūfismā bija ievērojams askēta ideāls.

150 gadus vēlāk mistiķis Gazālī (Ghazali) mēģināja apvienot sūfisma dievbijību ar oficiālo teoloģiju. Gazālī ir viens no pasaules ievērojamākajiem domātājiem, kurš nerada mieru ne teoloģijas, ne likumu studijās. Pēc ilgiem meklējumiem viņš atrada misticisma ceļu, kurā pie malas tiek atliktas visas iegribas un raizes, lai domas koncentrētos tikai ap Dievu. Gazālī secināja, ka galīgā un īstā mistiskā patiesība nav iemācāma, tā ir piedzīvojama vienīgi ekstāzē.

Sūfisma būtībā ir daudz līdzības ar misticisma virzieniem citās reliģijās. Arī tajā lieto īpašus meditācijas vingrinājumus, piemēram, reizi pēc reizes atkārto vienu lūgšanu vai vārdu. Iespējams, ka vienlaikus tiek veikti arī noteikti elpošanas vingrinājumi vai kustības. Parasts palīglīdzeklis ir lūgšanu krelles un "99 visskaistāko vārdu" (par Dievu) izrunāšana.

Sūfisms nepastāv kā organizēts virziens, un sūfisti ir sastopami gan starp šiītu, gan sunnītu musulmaņiem.

KRISTIETĪBA

Kristīgais pasaules uzskats Rietumu sabiedrību ietekmējis visspēclgāk. Kristietība turpat vai divtūkstoš gadu laikā ir saaudusies ar Eiropas vēsturi, literatūru, filozofiju, mākslu un arhitektūru, tāpēc kristietības iepazīšana ir nepieciešams priekšnosacījums, lai izprastu sabiedrību un kultūru, kurā mēs dzīvojam.

Bībele ir pasaulē visvairāk lasītā grāmata gan mūsdienās, gan visā cilvēces vēsturē, un nevienai citai grāmatai nav bijusi tik liela ietekme uz literatūras attīstību. Arī nekristiešu autori ir atzinuši Bībeli par savas daiļrades nozīmīgāko iedvesmas avotu.

Dievs kā radītājs

"Iesākumā Dievs radīja debesis un zemi. "(1. Moz. 1:1)

Pirmā Bībelē aprakstītā darbība ir radīšana Dievs rada debesis un zemi. "Debesis un zeme" ir ebreju lietots Visuma apzīmējums. Radīšana divos dažādos veidos ir attēlota 1. Mozus grāmatas 1. un 2. nodaļā.

♦      "Iesākumā Dievs radīja debesis un zemi. Bet zeme bija neiztaisīta un tukša, un tumsa bija pār dziļumiem, un Dieva Gars lidinājās pār ūdeņiem. Un Dievs sacīja: "Lai top gaisma." Un gaisma tapa. Un Dievs redzēja, ka gaisma ir laba, un Dievs atšķīra gaismu no tumsas. Un Dievs nosauca gaismu par dienu, bet tumsu par nakti. Un tapa vakars un rīts pirmā diena.

Un Dievs sacīja: "Lai top izplatījums ūdens vidū, kas lai šķir ūdeņus no ūdeņiem." Un Dievs izveidoja izplatījumu, lai tas šķirtu ūdeņus, kas bija zem izplatījuma, no ūdeņiem virs izplatījuma. Un tā notika. Un Dievs nosauca izplatījumu par debesīm. Un tapa vakars un rīts otra diena.

Un Dievs sacīja: "Lai saplūst vienkopus ūdeņi, kas ir zem izplatījuma, lai sausa zeme tiktu redzama." Un tā notika. Tad Dievs nosauca sausumu par zemi, bet ūdens krājumu nosauca par jūru. Un Dievs redzēja to labu esam." (1. Moz. 1:1—10)

♦       "Šis ir tas stāsts par debess un zemes izcelšanos, kad tās tika radītas. Tas bija laikā, kad Dievs tas Kungs zemi un debesis radīja. Zemes virsū vēl nebija neviena lauku krūma, un vēl neviena lauku zāle nezēla, jo Dievs tas Kungs vēl nebija licis lietum līt virs zemes, un vēl nebija neviena cilvēka, kas zemi koptu. Tad migla cēlās no zemes un slacināja visu zemes virsu." (1. Moz. 2:4-6)

Salīdzinot šos radīšanas stāstus, tūlīt kļūst redzams, ka pirmajā stāstā ir par daudz ūdens, turpretim otrajā tā ir pārāk maz. Iespējams, ka pirmā vēstījuma autors ir dzīvojis pastāvīgi pārplūstošā apgabalā, piemēram, Mezopotāmijā starp Tigru un Eifratu. Otrā stāsta autors varbūt mājojis tuksnešainā vietā. Balstoties katrs uz saviem ģeogrāfiskajiem priekšnosacījumiem, viņi iztēlojušies un aprakstījuši pasaules radīšanu divos dažādos veidos.

Kosmocentriskais un antropocentriskais radīšanas stāsts

Mēs esam iepazinušies ar diviem atšķirīgiem pasaules radīšanas aprakstiem, kuri tapuši dažādā laikposmā un vidē. Pirmo no tiem (1. Moz. 1:1—10) var dēvēt par kosmocentrisku, jo tas sniedz izklāstu par visa kosmosa radīšanas kārtību un savā pašreizējā formā ir izveidots 6. gadsimtā prieks Kristus. Šis apraksts uzsver, ka pasaule tikusi radīta pēc Dieva pavēles, ka viss ir radies Viņa sacīto vārdu dēļ. Vārdi "Dievs sacīja" atkārtojas daudzas reizes, kā arī tiek uzsvērts, ka Dievs savās attiecībās ar radīto pasauli ir neatkarīgs, visam zemei piederošajam pāri stāvošs.

Otrs radīšanas stāsts (1. Moz. 2:4—6) ir daudz vecāks. Iespējams, ka tas mums pazīstamajā formā izveidots jau 10. gadsimtā priekš Kristus. Šo stāstu dēvē par antropocentrisku (gr. anthropos "cilvēks"), jo tas ir koncentrēts uz cilvēka radīšanu un viņa pastāvēšanas nosacījumiem.

Mīti un uzskati par radīšanu

Radīšanas stāstu nolūks ir aprakstīt, kas noticis pirmlaikos, debesu un zemes izcelšanās laikā. Šādus nostāstus mēdz dēvēt par mītiem vai alegorijām. Mītiskos priekšstatus 1. Mozus grāmatā nepārprotami noteikusi ticība Dievam, bet ir neiespējami visos radīšanas stāstos rodamo mītisko materiālu apkopot vienotā pasaules ainā, jo īstenībā tie ir vairāku atšķirīgu pasaules skatījumu fragmenti.

Bibliskās radīšanas teoloģijas centrā ir doma par to, ka pasaule nav pastāvējusi kopš mūžības, ka tā reiz ir radusies. Radīšana ebreju valodā tiek izteikta ar darbības vārdu bara, kas nozīmē "dot kaut kam esamību" vai "izveidot kaut ko no nekā". Ja mēs sakām, ka mākslinieks "rada", tad ar to domājam, ka viņš kaut ko veido no jau eksistējoša materiāla.

Tātad Bībeles uzskats par radīšanu atšķiras no citās kultūrās sastopamajiem radīšanas mītiem, kuros viens vai vairāki dievi izveido pasauli, sakārtojot bezveida pirmmatēriju. Bībelē viss esošais norāda uz Dieva reiz izteiktu pavēli "Jo Viņš runāja, un tā notika, Viņš pavēlēja, un viss radās." (Ps. 33:9)

Pasaule nav radusies nejauši

Radīšanas stāsti nedod atbildi uz dabaszinātnes jautājumu par pasaules izcelšanās veidu, ilgumu un tā visa izteikšanu bioloģijas un fizikas terminos. Tiek uzsvērts nevis veids, kā Dievs radījis debesis un zemi, bet gan pats fakts, ka Viņš ir radītājs. Tātad pasaule, kurā mēs dzīvojam, nav nejaušības rezultāts. Bībele uzsver, ka Visuma eksistences pamatā ir dievišķā griba. Pasaule ir radusies un pastāv kāda cēloņa dēļ, kurš ir ārpus tās, un šis cēlonis ir nevis bezpersonisks spēks, bet gan personiska Dieva vara.

Modernā dabaszinātne analizē kādu attīstību no tās iesākuma līdz šai dienai, bet kristietis ir pārliecināts, ka tas ir Dieva kā Radītāja darbības cilvēcisks apraksts. Dievs ne tikai radīja kaut ko no nekā, bet deva radītajam arī attīstības iespējas, un attīstība ir radīšanas darba sastāvdaļa. Aplūkojot kosmocentrisko radīšanas stāstu, kļūst redzams, ka radīšanas notikums ir dinamisks.

"Tad Dievs sacīja: "Lai zeme izdod dzīvniekus, katru pēc savas kārtas, lopus, rāpuļus un meža zvērus, katru pēc savas kārtas." Un tā notika. Tā Dievs radīja zvērus, katru pēc savas kārtas, un lopus pēc to kārtas, un visādus rāpuļus, katru pēc savas kārtas. Un Dievs redzēja to labu esam." (1. Moz. 1:24-25)

Dievs cilvēka radītājs

"Un Dievs radīja cilvēku pēc sava tēla un līdzības… " (1. Moz. 1: 27)

Arī cilvēka radīšana 1. Mozus grāmatā aprakstīta divējādi.

♦      "Tad Dievs sacīja: "Darīsim cilvēku pēc mūsu tēla un mūsu līdzības; tas lai valda pār zivīm jūrā un pār lopiem, pār putniem apakš debess, pār visu zemi un visiem rāpuļiem, kas rāpo zemes virsū." Un Dievs radīja cilvēku pēc sava tēla un līdzības, pēc sava tēla Viņš to radīja, vīrieti un sievieti Viņš radīja." (1. Moz. 1:26 -27)

♦       "Un Dievs tas Kungs izveidoja cilvēku no zemes un iedvesa viņa nāsīs dzīvības dvašu; tā cilvēks kļuva par dzīvu būtni."

"Un Dievs tas Kungs sacīja: "Nav labi cilvēkam būt vienam; Es tam darīšu palīgu, kas būs ap viņu."

Tad Dievs tas Kungs veidoja no zemes visādus lauka zvērus un putnus gaisā un lika viņiem iet pie cilvēka, vērodams, kādā vārdā tas tos nosauks, un, kā cilvēks nosauktu ikvienu dzīvību, tā to sauktu. Un cilvēks nosauca vārdā visus mājas lopus, visus putnus gaisā un visus lauka zvērus, bet viņš neatrada palīga, kas viņam atbilstu.

Tad Dievs tas Kungs lika cietam miegam nākt pār cilvēku. Un kad tas bija aizmidzis, Viņš izņēma vienu no viņa sānkauliem, aizpildīdams vietu ar miesu. So sānkaulu, ko Viņš no cilvēka bija ņēmis, Dievs tas Kungs izveidoja par sievieti un lika tai iet pie cilvēka.

Tad cilvēks sacīja: "Sī tiešām ir kauls no mana kaula un miesa no manas miesas! Tai būs saukties par vīreni (sievu), tāpēc ka tā

no vīra ir ņemta. Tādēļ vīrs atstās tēvu un māti un pieķersies savai sievai, un tie kļūs par vienu miesu."

Un tie abi cilvēks un viņa sieva bija kaili, bet tie nekaunējās viens otra priekšā." (1. Moz. 2:7 un 18-25)

Antropologi, filozofi, dabaszinātnieki un dzejnieki dažādi atbild uz jautājumu par to, kas ir cilvēks. Arī visām reliģijām ir savs uzskats par cilvēku. Kristietības uzskata centrā ir likta doma, ka cilvēks nav radīts tāpat vien, kā nejauša būtne. Jau radīšanas stāstos tiek uzsvērts, ka cilvēks ir Dieva gribas un spēka rezultāts, un tas ir viens no iemesliem, kāpēc kristīgā ticība izceļ katra atsevišķa cilvēka vērtību. Mēs nedzīvojam tukšā telpā. Dievs ir visu cilvēku kopīgais Tēvs, un tāpēc, ka ikviens no mums ir Viņa radīts, mēs visi esam vienlīdz vērtīgi.

Kristietības uzskats par cilvēku

Kristietības uzskatā par cilvēku būtiska nozīme ir šādiem aspektiem. Cilvēka statuss

Radīšanas stāsti izvirza domu, ka cilvēks ir piederīgs visai pārējai radītajai pasaulei. "Un Dievs tas Kungs izveidoja cilvēku no zemes un iedvesa viņa nāsīs dzīvības dvašu; tā cilvēks kļuva par dzīvu būtni." (1. Moz. 2:7) Š o cilvēka piederību pauž arī vardu spele, kas atrodama ebreju oriģināltekstā: adam nozīmē "cilvēks", bet adamah — "zeme". Cilvēks ir radīts no tās pašas vielas, no kuras veidoti augi un dzīvnieki. No zemes mēs esam nākuši, un pie zemes mums būs atgriezties. Taču radīšanas stāstos var izlasīt arī to, ka cilvēkam ir uzticēts valdīt pār pārējo radību. Var apgalvot, ka cilvēks vienlaikus ir gan dabas sastāvdaļa, gan arī augstāks par dabu.

Cilvēks ir radīts pēc Dieva tēla un līdzības

Vārdi "radīts pēc Dieva tēla un līdzības" pauž domu par cilvēka īpašo vietu radītajā pasaulē. Uz cilvēku gan attiecas dabas lielās likumsakarības, taču šai pēdējai Dieva radītajai būtnei ir dotas kādas īpašas dāvanas un sevišķs uzdevums, kas to atšķir no pārējās radības. Tiek sacīts, ka Dievs radījis cilvēku aiz mīlestības, lai dalītos ar viņu šajā pasaulē, tāpēc ka cilvēks nav tikai dzīva būtne kā visas pārējās radības. Cilvēks ir persona un indivīds.

Cilvēka līdzība ar Dievu nozīmē arī to, ka viņš ir radīts, lai dzīvotu vienotībā un saskaņā ar savu Radītāju. Viņam ir dota spēja piedzīvot svētumu un piedalīties dievišķās pielūgsmes darbībās.

Cilvēks ir vienots veselums

Kristīgajā uzskatā liela nozīme ir pārliecībai, ka cilvēks nesastāv no vairākām atšķirīgām daļām, piemēram, dvēseles un miesas. Tādu uzskatu mēs sastopam, piemēram, grieķu filozofijā un Indijas reliģijās. Saskaņā ar Bībeli cilvēks ir vienots veselums, ko Dievs izveidojis un kam Viņš devis dzīvību, bet cilvēkā nekas nav nemirstīgs pats par sevi. Pasludinot cilvēka pestīšanu, kristietība akcentē, ka tiek pestīts "viss cilvēks". Ticības apliecībā kristietis atzīst, ka tic "uz miesas augšāmcelšanos un mūžīgo dzīvību".

Cilvēks ir radīts kā sabiedriska būtne

Cilvēks nav ticis radīts vienīgi kopībai jeb sadraudzībai ar Dievu. Mēs esam radīti, lai dzīvotu kopā ar citiem cilvēkiem. Gan Vecajā, gan Jaunajā Derībā uzsvērts, ka mums jāmīl citam citu, tāpat kā Dievs ir mīlējis mūs. Abi radīšanas stāsti katrs savā veidā norāda arī uz to, ka Dievs radījis divus cilvēku dzimumus, un var sacīt, ka ģimene un laulība ir daļa no radītās pasaules iekārtojuma. Šī iemesla dēļ daudzas baznīcas uzskata laulību par svētu institūciju.

Cilvēks ir Dieva palīgs radīšanā un darbā

Cilvēkiem ir tikuši doti divi uzdevumi: radīt pēcnācējus, tā nodrošinot zemes apdzīvotību, un rūpēties par pārējām Dieva radībām. Radītā pasaule pieder Dievam, taču cilvēka pienākums ir šo pasauli pārvaldīt. Šī iemesla dēļ Bībele labvēlīgi raugās uz darbu.

Cilvēka uzdevums ir īstenot pašam sevi un Dieva gribu radošā darbībā. Tā ka vēsture ir ne tikai Dieva, bet arī cilvēku veidota, jo cilvēki ir Dieva līdzstrādnieki gan radīšanā, gan Viņa pārējā darbā.

Cilvēkam pieder brīva griba

Viena no īpašajām, tikai cilvēkam vien piešķirtajām dāvanām ir spēja atšķirt labu no ļauna. Bībelē viscaur uzsvērts, ka cilvēks ir atbildīgs par savu rīcību. Taču viņš ir spējīgs arī rīkoties pret Dieva gribu, izmantojot viņam piešķirto īpašo stāvokli. Bībele šādu rīcību sauc par grēku.

Mēģinājumi raksturot Dievu

.. ko savā laikā darīs redzamu svētais un vienīgais valdnieks, ķēniņu ķēniņš un kungu Kungs, kam vienīgajam ir nemirstība, kas dzīvo nepieejamā gaismā, kuru neviens cilvēks nav redzējis, nedz arī var redzēt, — Viņam lai ir gods un mūžīga vara! Amen!" (1. Tim. 6:15-16)

Bībelē Dievs tiek aprakstīts, ne tikai raksturojot Viņa darbības veidus (Radītājs, Pestītājs), bet arī ar dažādiem izteikumiem, kas iezīmē "Dieva attēlu". Tie ir vārdi, kurus veidojuši cilvēciski priekšstati, bet kuru uzdevums ir aprakstīt to, "kas nav no šīs pasaules". Lai saprastu šos izteikumus, jāņem vērā vide un vēsturiskā situācija, kādā tie radušies. Par to varam pārliecināties, piemēram, aplūkojot šķietami vienkāršo izteikumu, ka "Dievs ir mūsu Tēvs". Tam nav nekāda sakara ar mūsdienu izpratni par dzimumu lomām. Balstoties uz zināšanām par tēva vietu tālaika ģimenes dzīvē, mēs varam secināt, ka "tēvs" apzīmē kādu, kurš mīl savus bērnus, bet ir arī noteicējs pār to dzīvi un ir tiesīgs prasīt, lai tie paklausītu viņa lūgumiem. Bībele vēstī, ka Dieva mīlestība ir bezgalīga, bet arī absolūta savās prasībās.

Mīlošais Dievs

Bībelē visbiežāk sastopamais Dieva apzīmējums ir "mīlestība". Tā ir nevis viena no Dieva īpašībām, bet gan vispārējs Viņa raksturojums, un jebkas, ko kristīgā ticība var pateikt par Dievu, ir kāda no šīs galvenās tēmas variācijām. Bībelē arī uzsvērts, ka cilvēkam nav iespējams pazīt vai mīlēt Dievu, ja viņš nemīl citus cilvēkus, tāpēc ka Dievs ir mīlestība.

Kā zināms, vārds "mīlestība" šodien tiek lietots vairākās nozīmēs. Lai saprastu, ko Bībele saka, apgalvodama, ka Dievs ir mīlestība, ir lietderīgi zināt, kādā nozīmē šis vārds tiek lietots grieķu valodā, kas ir Jaunās Derības pamatvaloda. Ir divi vārdi, kas tulkojumā no grieķu valodas nozīmē "mīlestība", eros un agape. Vārds eross ir tulkojams ka iegriba , velesanas , iekāre . Grieķu rilozofs Platons (apm. 400. g. pr. Kr.) lieto šo vārdu, apzīmēdams cilvēka tiekšanos pēc skaistā, labā, atziņas un mūžības. Platona izpratnē eross ir iekšējs aicinājums cilvēkā, tas ir apliecinājums dvēseles izcelsmei no kaut kā augstāka, kas cilvēkā izpaužas kā nepārvarama tieksme atgriezties debesu mājvietā. Eross ir mirstīgā cilvēka ilgas pēc mūžības. Var teikt, ka šis vārds apzīmē cilvēka mīlestību uz to, ko ir vērts mīlēt. (Mūsdienās jēdzienus "eross" un "erotisks" lieto šaurākā nozīmē, proti, apzīmējot mīlestību starp vīrieti un sievieti.)

Vārds "agape" savā ziņā apzīmē erosa pretstatu, un Jaunajā Derībā tas tiek lietots, runājot par Dieva iežēlas pilno, pašaizliedzīgo mīlestību uz cilvēkiem. Dieva mīlestība ir spontāna un sevi upurējoša, tā nedomā, vai cilvēki to ir "pelnījuši". Šī mīlestība nāk nevis no nabadzības, bet no bagātības un vēršas arī uz to, kas nav mīlestības vērts. Šajā izpratnē Dieva mīlestība ir paraugs kristīgajai tuvākmīlestībai. Pirmie kristieši lietoja vārdu "agape", ar to apzīmējot savas kopīgās maltītes, kuras tika pabeigtas ar Svēto Vakarēdienu.

Zviedru teologs Anderss Nlgrēns (Anders Nygren) grāmatā "Eross un Agape" ir sacījis, ka "eross" nozīmē cilvēka ceļu pie Dieva, bet "agape" Dieva ceļu pie cilvēka.

Viens no Bībelē aprakstītajiem notikumiem, kuri visskaidrāk ilustrē Dieva žēlsirdību un piedodošo mīlestību, ir stāsts par pazudušo dēlu.

Mūžīgais un svētais Dievs

Bībelē vairākkārt ir sacīts, ka Dievs ir "no mūžības uz mūžību". Viņš bija, pirms pasaule tika radīta, un Viņš vienmēr būs tas pats. "Dievs ir Dievs, kaut visas valstis izzustu, Dievs ir Dievs, kaut ļaužu dzimums izmirtu," saka norvēģu dzejnieks Pēteris Dass (.Petter Dass) kādā no savām baznīcas dziesmām.

Kad Mozus jautāja, ko sacīt tautai, kad tā vaicās, kurš viņu sūtījis uz Ēģipti atbrīvot israēļus no verdzības, Dievs viņam deva šādu atbildi: "Es Esmu, kas Es Esmu! Tā tev jārunā ar Israēla bērniem: "ES ESMU" — tas mani sūtījis pie jums." (2. Moz. 3:14) Citviet, Bībeles beidzamajā grāmatā, sacīts: "Es esmu Alfa un Omega, sākums un gals." (Jāņa. Atkl. 21:6)

Abi teksti uzsver, ka Dievs pārveido ierastos priekšstatus par laiku un telpu. Cilvēks ir pakļauts nāvei un iznīcībai, bet Dievs ir nemainīgs un nepārejošs. Mūsdienīgāk izsakoties, var apgalvot, ka Dievs nav piesaistīts četrdimensiju realitātei. Viņš nav šeit vai tur, tāpēc ka Viņš nav pasaules daļa — kā zvaigznes, puķes vai dzīvnieki. Viņš ir paaugstināts pāri pasaulei un tajā notiekošajiem procesiem, jo ir tās radītājs un pārvaldītājs.

Bībelē arī teikts, ka Dievs pretstatā cilvēkiem un pasaulei ir Svētais. Katrā reliģijā ir kāds zīmīgs vārds, kas raksturo svēto un dievišķajai sfērai piederošo. Kāds pazīstams reliģiju vēsturnieks

raksturo svēto kā kaut ko pilnīgi atšķirīgu no visa pārējā ("das ganz andere"). Svētais ir kaut kas noslēpumains un neizskaidrojams, kas cilvēku vienlaikus biedē un pievelk.

Citi Dieva apraksti

Bībele sniedz arī citus Dieva raksturojumus: Viņš ir Tēvs, Kungs, visvarens, labs, žēlīgs, taisnīgs un personisks. Katra atšķirīgā apzīmējuma pamatā ir kāda pieredze, tāpēc ka kristīgais Dievs ir vairāk nekā tikai filozofisks princips. Viņš ir persona, kas dzird cilvēku lūgšanas un pielūgsmi, un Viņš ir vēstures Dievs, kas vada pasaules gaitu pretim Viņa noliktam mērķim: Dieva valstībai.

Bībelē nav atrodama sistemātiski izstrādāta mācība par Dieva būtību un īpašībām. Daudzi kristieši apgalvo, ka visnozīmīgākais Dieva apraksts rodams Jēzū Kristū un viņa sludinātajā vēstī. Var droši sacīt, ka kristīgā ticība Dievam nav šķirama no ticības uz Kristu.

Kopš viduslaikiem pastāv uzskats, ka cilvēks var tuvoties Dievam divējādi: intelektuālā ceļā vai ticības ceļā. Tā, piemēram, Luters uzskatīja, ka cilvēks, arī nelasot Bībeli, spēj iedomāties, ka pastāv kāda absolūta vara, kas radījusi pasauli, taču šīs varas būtība viņam paliek apslēpta. Vienīgais, ko mēs droši varam zināt par Dievu, ir tas, ko mums ar savu dzīvi un sludināšanu atklājis Jēzus.

Katoļu teoloģija šai sakarā izšķir divējādu atklāsmi: vispārējo atklāsmi un īpašo atklāsmi. Ar vispārējo jeb vispārcilvēcisko atklāsmi jāsaprot tā dievatziņa, kas pieejama visiem cilvēkiem, jo Dievs atklāj sevi dabā un cilvēka reliģiskajās ilgās, bet par īpašo jeb "pārdabisko" tiek dēvēta tieši kristīgā atklāsme.

Tātad caur Dieva radīto pasauli un ar saprāta palīdzību ir gūstamas tikai netiešas zināšanas par Dievu. Pilnīgu Dieva atziņu mēs gūstam, ticībā sastopoties ar Kristu.

Dieva rūpes cilvēka atbildība

"Mans Tēvs aizvien vēl darbojas… " (Jāņa ev. 5:17)

"Kam jānotiek, notiksies", skan vecas, pazīstamas dziesmiņas piedziedājums, un šis vienkāršais teikums pauž to, ko mēs dēvējam par fatālismu jeb ticību liktenim tādu attieksmi pret dzīvi, kura noteica pasaules uzskatu, piemēram, senajā Grieķijā un Skandināvijā. Liktenis tika uzskatīts par aklu un bezpersonisku spēku, kas nosaka visu esamību, vai pa varu, kurai bija spiesti pakļauties gan dievi, gan cilvēki.

Kristietība pasaulē ienesa jaunu ticību, proti, ticību Dieva gribai jeb providencei. Bībelē mēs sastopam uzskatu, ka Dievs aizvien vēl darbojas radītajā pasaulē.

Dievs kā radītājs un spēkā uzturētājs

Kristietībā nozīmīga ir doma par to, ka Dievs uztur spēkā pasauli. Ja Viņš būtu pārtraucis darboties pēc pasaules radīšanas, visa radība būtu sabrukusi. Taču kristīgais Dievs valda pār vēsturi un vada pasauli pretī pestīšanai.

Viens no iemesliem, kāpēc kristieši tik bieži pauž pateicību Dievam, ir tas, ka tie piedzīvojuši Viņa mīlestības pilnās rūpes un vadību paši savā dzīvē. Tomēr Dieva gādības pārdzīvojums ir atkarīgs no tā, vai cilvēks ļauj savā dzīvē notikt Viņa gribai. Tāpēc Jēzus mācīja saviem mācekļiem lūgt: "Tavs prāts lai notiek virs zemes, kā tas notiek debesīs." Tas jāsaprot tā, ka Dieva griba šajā pasaulē nenotiek automātiski.

Jēzus prasa, lai cilvēki uzticētos Dieva gādībai, taču tas nenozīmē atteikšanos no atbildības un pienākumiem pret līdzcilvēkiem un sabiedrību, tāpēc ka Dievs veidojis cilvēkus tā, lai tie būtu Viņa līdzstrādnieki un līdzradītāji.

Bībele māca, ka visuvarenā Dieva pārdomātā darbošanās notiek, cīnoties ar to, kas pretojas Viņa gribai. Pilnīga Dieva valstība pieder nākotnei, kad kādu dienu notiks asa un radikāla dievišķa iejaukšanās pasaules attīstības gaitā, taču jau šodien ir vērojama Dieva darbība gan atsevišķu cilvēku dzīvē, gan visas pasaules notikumos.

Kristietība apgalvo, ka Dieva rūpes par radīto pasauli ir universālas. Tās neattiecas, piemēram, tikai uz kādām īpaši izraudzītām cilvēku grupām. Dievs var lietot ikvienu cilvēku, lai panāktu stāvokli, kādu Viņš vēlas redzēt valdām savā radītajā pasaule, — neatkarīgi no šī cilvēka attieksmes pret kristietību. Dieva gādība ir vienlīdz liela par visiem cilvēkiem.

Cilvēks kā Dieva līdzstrādnieks

Bībeles pirmajās lappusēs atrodami vārdi, kuri daudzkārt tiek uzskatīti par "kultūras noteiktiem". Proti, Dievs svētī pirmos cilvēkus, sakot tiem: "Augļojieties un vairojieties! Piepildiet zemi un pakļaujiet sev to, un valdiet pār zivīm jūrā un putniem gaisā, un visiem dzīvniekiem, kas rāpo pa zemi." (1. Moz. 1:28)

Vērojot iedzīvotāju skaita pieaugumu mūsdienās, ir jāatzīst, ka cilvēki bijuši auglīgi. Droši vien var arī apgalvot, ka cilvēki ir pakļāvuši sev zemi. Taču tas, ko mēs neesam spējuši veikt, ir valdīšana pār resursiem — Dieva minētajām zivīm jūrā, putniem gaisā un visiem dzīvniekiem, kas rāpo pa zemi. Mēs iztukšojam jūras, un ir apdraudēta arī daudzu dzīvnieku sugu pastāvēšana.

Uz Rietumu kultūras pleciem gulstas liela daļa atbildības par nopietnu iejaukšanos dabas norisēs pēdējo gadsimtu gaitā. Mums jāatzīst, ka neesam pienācīgi rūpējušies par radīto pasauli. Dabas piesārņotības problēma ir tik ļoti samilzusi, ka vajadzīgas neaptveramas naudas summas, lai glābtu cilvēci no saindēšanās ar piesārņoto gaisu, kā arī ūdens un zemes produktiem.

Mēs neesam spējuši arī taisnīgi sadalīt materiālās vērtības zemes virsū, un arī šai ziņā atbildība pirmām kārtām gulstas uz Rietumu sabiedrību. Zemes resursu nevienādā sadale ir ne tikai pārvaldītājtiesību negodīga izmantošana, bet arī kristīgās tuvākmīlestības baušļa pārkāpums. Cilvēks tika radīts, lai būtu Dieva līdzstrādnieks, taču novērsās no Viņa, līdz ar to kļūdams par pretinieku un ienaidnieku gan Dievam, gan Viņa nodomam attiecībā uz cilvēci.

Vai cilvēks ir labs vai ļauns?

"Jo tur nav nekādas starpības; jo visi ir grēkojusi, un visiem trūkst dievišķās godības. "(Rom. 3:22-23)

Iepriekš jau noskaidrojām, ka cilvēks tika radīts pēc Dieva tēla un līdzības. Tātad Dievs cilvēkam bija devis visu nepieciešamo, lai tas spētu dzīvot saskaņā ar Viņa gribu, taču kaut kas šajā pasaulē darbojas pretēji Dieva virzītajai pasaules kārtībai un Vina nodomiem.

Sis "kaut kas" kristietībā tiek saukts par grēku.

Grēka būtība

Jaunajā Derībā grēka apzīmēšanai lietots grieķu vārds hamartia. Sis lietvārds ir darināts no darbības vārda, kas nozīmē "kaut ko pazaudēt", "novirzīties no īstā ceļa", "nesasniegt mērķi" vai — pārnestā nozīmē — "atteikties no savas apņemšanās". Tāpēc var sacīt, ka grēks apzīmē to, kas izjauc Dieva nodomu cilvēka dzīves veidošanā, tātad vārds "grēks" nozīmē daudz vairāk nekā tikai sliktu rīcību.

Grēks galvenokārt ir reliģisks jēdziens. Tas, ka cilvēks ir grēcinieks, nebūt nenozīmē, ka viņš dzīvo netikumīgi. Iespējams, ka viņa dzīve ir visādā ziņā nevainojama, taču arī tas, kurš cilvēku izpratnē dzīvo pienācīgi, Dieva priekšā ir grēcīgs.

Raksturojot grēku, vispirms jāņem vērā Radītāja nodoms, proti cilvēks dzīvos saistībā ar Dievu, kurš ir viņa dzīves Kungs, un pakļausies Viņa nolikumiem. Tāpēc grēks ir cilvēkam uzskatīt sevi par pašpietiekošu un spējīgu iztikt bez Dieva klātbūtnes. Pārtraucot kopīgo dzīvi ar Dievu, tiek izraisīts viss, ko Bībele dēvē par likuma pārkāpšanu, bezdievību, netaisnību un atkrišanu. Varētu teikt, ka grēks apzīmē to, kas šķir cilvēku no Dieva, vai to, kas nelīdzinās Dievam. Dievs ir mīlestība, tāpēc grēks ietver arī tuvākmīlestības trūkumu. Grēcīga cilvēka attieksmē pret Dievu un attiecībās ar citiem cilvēkiem dominē savtīgums un egoisms, ko Luters trāpīgi apzīmējis ar latīņu izteikumu incurvatus in se, kas tulkojumā nozīmē "ievilcies sevī".

Ar grēku nav jāsaprot tikai atsevišķu Dieva likumu jeb kristīgās ētikas pārkāpums. Tas ir kaut kas nopietnāks, jo grēks sniedzas dziļāk tas sakņojas sirdī, cilvēka ļaunajā gribā. Tieši šī gribas vērstlba jeb vispārējais stāvoklis ved pie tā, ko dēvē par aktuālo grēku. No teoloģijas viedokļa — tāpēc ir svarīgi šķirt "grēku" un "grēkus". Ar to jāsaprot, ka grēks ir gan kaut kas mūsos pašos, gan arī tas, ko mēs darām.

Šinī jautājumā daudziem cilvēkiem rodas grūtības, jo viņiem nav vainas vai grēka apziņas. Viņi savu dzīvi uzskata par samērā tikumīgu, katrā ziņā ne sliktāku kā citiem. Tāda attieksme bija arī bagātajam jauneklim, par kuru stāsta evaņģēlists Matejs (Mat. ev. 19:16-26):

"Un redzi, viens piegāja pie viņa un sacīja: "Mācītāj, ko laba man būs darīt, lai es dabūtu mūžīgu dzīvību?" Un Jēzus tam sacīja: "Ko tu man jautā par to, kas labs; tik viens ir Labais. Bet ja tu gribi ieiet dzīvībā, tad turi baušļus." Tas viņam saka: "Kurus?" Un Jēzus sacīja: "Tev nebūs zagt; tev nebūs dot nepatiesu liecību; godā savu tēvu un māti; un tev būs savu tuvāku mīlēt kā sevi pašu." Jauneklis saka uz viņu: "To visu esmu turējis. Kā man vēl trūkst?" Jēzus tam sacīja: "Ja tu gribi būt pilnīgs, tad noej, pārdod visu, kas tev ir, un atdod to nabagiem; tad tev būs manta debesīs; un tad nāc un staigā man pakaļ." Bet kad jauneklis dzirdēja šos vārdus, viņš aizgāja noskumis, jo tam bija daudz mantas.

Bet Jēzus sacīja uz saviem mācekļiem: "Patiesi, es jums saku: bagātais grūti ieies debesu valstībā. Un atkal es jums saku: vieglāk kamielim iziet caur adatas aci, nekā bagātam ieiet debesu valstībā." Bet viņa mācekļi, to dzirdēdami, ļoti izbijās un sacīja: "Kas tad var tikt pestīts?" Un Jēzus tos uzlūkoja un tiem sacīja: "Cilvēkiem tas nav iespējams, bet Dievam visas lietas iespējamas.""

Raugoties no morāles viedokļa, bagātais jauneklis bija nevainojams, un Marka evaņģēlijā lasām, ka Jēzum viņš kļuva mīļš. Taču kaut kāda iemesla dēļ viņa attiecības ar Jēzu, tātad arī ar Dievu, nebija pilnīgas. Šis iemesls nebija bagātība, jo Israēlā tā nozīmēja Dieva svētību, ja vien bagātais tās iegūšanai neizmantoja citus cilvēkus. Šajā Bībeles tekstā nekas nenorāda, kā jauneklis mantu bija ieguvis, taču Jēzus viņa bagātību pretstata citu nabadzībai. Bagātā jaunekļa grēks bija viņa pārmērīgā pieķeršanās savam īpašumam, un tās dēļ viņš bija pārkāpis pamatlikumu — mīlēt Dievu un savu tuvāko.

Iedzimtais grēks

Jēdziens "iedzimtais grēks" nav atrodams Bībelē, taču teologi to lieto, lai apzīmētu grēku, kurš ir cilvēkā jau kopš piedzimšanas brīža. Tas nozīmē, ka ikvienā cilvēkā slēpjas vēlēšanās pārtraukt vienību ar Dievu.

Tomēr visu cilvēku iedzimtā nosliece uz grēku ir tikai viens no iedzimtā grēka aspektiem. No paaudzes uz paaudzi sniedzas ne vien spēja vai vēlēšanās grēkot, bet arī grēka sekas. Mēs esam pieredzējuši, ka viena cilvēka rīcība ietekmē daudzu citu cilvēku dzīvi, un plašākā apjomā tas attiecas arī uz politiķu lēmumiem un zinātnieku atklājumiem.

Modernajam cilvēkam nav grūti rast asociācijas jēdzienu "grēks" un "iedzimtais grēks" izpratnei. Piemēram, pēdējo gadu laikā mēs esam bijuši aculiecinieki tam, ka attīstība apdraud visas dzīvības pastāvēšanu — cilvēks ir spējīgs iznīcināt zemi dažu stundu laikā. Šīs nomācošās izredzes ir ne tikai grēka piemērs, bet tās arī rāda, ka grēks attiecas uz visiem cilvēkiem kopumā.

Ļaunuma problēma

Gan grēkā krišanas apraksts (1. Moz. 3), gan kristīgā mācība par iedzimto grēku izvirza jautājumu par ļaunuma izcelšanos. Bībeles pirmā nodaļa beidzas ar vārdiem: "Un Dievs pārbaudīja visu, ko Viņš bija darījis, un, lūk, viss bija ļoti labs." (1. Moz. 1:31) Taču jau neilgi pēc tam Ādams un Ieva tiek izdzīti no paradīzes, pasaulē ienāk nāve, sievietei jādzemdē sāpēs, Kains nogalina savu brāli un ļaunums zemes virsū augtin aug. Nonāk pat tik tālu, ka Dievs sāk dusmoties, ka ir radījis cilvēku (1. Moz. 6:5—8). Taču

ticības apliecībā tiek sacīts, ka Dievs ir visvarens. Kā tas izskaidrojams? Kā Dievs var būt visspēcīgs un bezgalīgi labs, ja pasaulē ir tik daudz ciešanu? Šis konflikts ir pazīstams kā ļaunuma problēma.

Jautājums par ļauno ir pastāvīgi nodarbinājis cilvēci. Par to ir domājuši jau daži Vecās Derības grāmatu autori, piemēram, ījabs un Zālamans, un teologi un domātāji ļaunuma problēmu ir risinājuši visas baznīcas vēstures gaitā. Daudzus cilvēkus šis jautājums skāris tik spēcīgi, ka radījis viņos šaubas, vai vispār ir iespējams ticēt Dievam. Viņi galējā veidā pretstata to, ka Dievs ir labs un visspēcīgs, proti, ja Dievs ir visvarens, tad Viņš nevar būt labs, un, ja Viņš ir labs, tad nevar būt visvarens.

Šī problēma var šķist neatrisināma. Taču ir jājautā: ko mēs saprotam ar "visspēcību"? Ja ar to domājam, ka Dievs ir cēlonis visam, tad jēgu zaudē gan grēkā krišanas stāsts, gan kristīgā mācība par taisnošanu. Taču Bībele neko tādu nemāca. Bībelē viscaur tiek runāts par kādu spēku mūsu esamībā, kurš ir nostājies pret Dievu.

Bībele pauž uzskatu, ka ļaunums ir pasaulē un ka tas ir arī cilvēkos. Cilvēki ir radījuši karus, naidu un ciešanas zemes virsū, viņi ir iekārtojuši koncentrācijas nometnes un kara laikā lietojuši degbumbas un gāzi. Atgriežoties pie radīšanas stāsta, mēs tajā sastopam čūskas tēlu. Ir runa ari par "pārcilvēciskiem ļaunuma spēkiem" un par Sātanu, kurš saskaņā ar leģendu reiz bijis skaistākais no visiem eņģeļiem — Lucifers (gaismas eņģelis) —, bet kuru Dievs nogāzis no debesīm, jo tas sacēlies pret Dieva gribu. l iek runāts par velnu personisku spēku, kurš stājas pretī Dievam.

Vai tas nozīmē, ka Dievs nav visspēcīgs? Kristietība atbild - kaut arī ļaunums šobrīd ir dala no mūsu esamības, tomēr tas reiz tiks uzvarēts. Tātad nav taisnība daudzu uzskatam, ka Dievs Vecās Derības laikā bijis "visspēcīgāks" nekā vēlākajos vēstures posmos. Gluži otrādi ļaunums, vai nu tas tiek uztverts kā personisks, vai kā bezpersonisks spēks, ir klātesošs jau kopš radīšanas iesākumiem. Arī čūska pasaulē ir pastāvējusi jau pirms grēkā krišanas. Tomēr kristietība pauž cerību uz "jaunām debesīm un jaunu zemi", kur "Dievs būs visā un visos". Mēs varam sacīt, ka Dieva visvarenība, kas ir unikāla un par visu augstāka vara, pilnībā atklāsies nākotnē.

Taču, neskatoties uz to, daudziem cilvēkiem ļaunuma problēma ir bijusi nozīmīgākais iemesls kristietības noraidīšanai. Ir viegli teikt, ka ļaunums reiz tiks uzvarēts, bet kur Dievs bija, kad risinājās notikumi Aušvicē vai Hirosimā?

Jēzus pie krusta jautāja tieši tāpat: "Mans Dievs, mans Dievs, kāpēc Tu esi mani atstājis?"

Ja mēs meklējam ļaunuma izcelsmi, jautājot, no kurienes tas nāk, tad kristietība nespēj sniegt skaidru atbildi. Taču, kā teicis B. Gīrcs (Bo Giertz), kristietis, iespējams, "konstatēs, ka kristietība nav iekšēji nepretrunīgu teoriju kopums, bet tā atspoguļo īstenību, ņemot vērā visus tās aspektus".

Dievs kā glābējs

"Jo tik ļoti Dievs pasauli mīlējis, ka Viņš devis savu vienpiedzimušo Dēlu, lai neviens, kas viņam tic, nepazustu, bet dabūtu mūžīgo dzīvību. " (Jāņa ev. 3:16)

Vīrs no Nācaretes

"Es esmu pasaules gaisma; kas seko man, tas patiesi nestaigās tumsībā, bet tam būs dzīvības gaisma. " (Jāņa ev. 8:12)

Kas bija Jēzus?

Iespējams, ka pasaules vēsturē nevienam cilvēkam nav bijusi lielāka nozīme kā Jēzum no Nācaretes. Jautājums par to, kas bija Jēzus, ir nodarbinājis Rietumu kultūru turpat vai divtūkstoš gadus.

Vai viņš bija reliģisks fantasts? Vai arī dievbijīgs cilvēks, kurš vēlējās mācīt citiem, kā jādzīvo? Varbūt viņš, līdzīgi daudziem citiem tālaika jūdiem, uzdevās tautai par apsolīto Mesiju? Vai arī viņš bija Dieva Dēls un cilvēku glābējs?

Lasot Bībeles stāstus par Jēzus dzīvi un studējot laikmetu, kurā viņš dzīvoja, mēs varam tuvoties šo jautājumu izpratnei, taču iespējamās atbildes lielākoties ir balstītas uz ticību. Kristietības pamatakmens ir ticība uz augšāmcēlušos Dieva Dēlu. No otras puses, mūsdienās vairs tikai retais no vēsturniekiem noliedz to, ka Jēzus ir vēsturiska persona.

1. un 2. gadsimtā tapušajās vēstures grāmatās, kuru autori ir vēstures zinātnieki, piemēram, jūds Jozefs Josephus) un romieši Tacits (Tacitus) un Svetonijs (Suetonius), atrodamas īsas norādes uz Jēzu, tātad viņš nav iedomu tēls.

Jēzus no Nācaretes

Jēzus piedzima pirms Hēroda Lielā nāves, acīmredzot 749. gadā pēc romiešu kalendāra. Dibinot šodien pastāvošo laika skaitīšanas sistēmu, tika uzskatīts, ka Jēzus dzimis 754. gadā, un tāpēc laika aprēķinā ir ieviesusies novirze vismaz par pieciem gadiem.

Jēzus bija jūds, un viņa laikā Jūdeja atradās Romas impērijas iecelta pārvaldnieka tiešā pakļautībā. Jēzus darbojās kā apkārtstaigājošs pravietis un sludināja, balstoties uz jūdu svētajiem rakstiem, taču drīz vien kļuva skaidrs, ka šeit tiek sludināta jauna un patstāvīga vēsts, jo Jēzus bieži atkārtoja šādi veidotus izteikumus: "Jūs esat dzirdējuši, ka mūsu tēviem ir sacīts (..) Bet es jums saku (..)"

29. vai 30. gadā pēc mūsu laika skaitīšanas sistēmas jūdu augstākie reliģiskie vadītāji apsūdzēja Jēzu Dieva zaimošanā. Romiešu pārvaldnieks Poncijs Pilāts uzklausīja jūdu apsūdzību un piesprieda Jēzum nāvessodu, par soda veidu nosakot piesišanu krustā. Taču Pilāts nevainoja Jēzu tā reliģiskās pārliecības dēļ, viņš to sodīja par sacelšanos pret Romas valsti.

Vēsturiskais Jēzus

Tā kā evaņģēlijos dotās liecības daudzviet atšķiras cita no citas, ir grūti izveidot sīku Jēzus biogrāfisko portretu. Jāņem arī vērā, ka evaņģēliji ataino kristīgās baznīcas izpratni par Jēzu, un tos caurstrāvo ticība, ka Jēzus ir Vecajā Derībā apsolītais Mesija.

Evaņģēliju galvenais nolūks ir nevis sniegt informāciju par vēsturiskiem notikumiem, bet gan pasludināt vēsti. Stāstot par Jēzu, tiem ir svarīgi pavēstīt nevis to, ka Jēzus mira pie krusta, bet gan to, kāpēc viņš mira.

Ir jāņem vērā atšķirība starp evaņģēliju un vēstures zinātni. Vēsturnieki var zinātniski pamatot domu, ka Jēzus bijis cilvēks, kurš acīmredzot pretendējis uz dievišķu autoritāti, un viņi var arī apgalvot, ka vēlāk izveidojās cilvēku kopiena, kura ticēja, ka Jēzus ir uzcēlies no mirušajiem. Turpretī evaņģēlijs un baznīca pasludina, ka Jēzum bija dievišķa autoritāte un ka Viņš ir augšāmcēlies. Nav iespējams ar zinātniskām metodēm pierādīt kristīgo ticību, taču šādā ceļā nav arī iespējams to noliegt.

Šī iemesla dēļ daudzi ir pētījuši evaņģēlijos pasludināto Jēzus vēsti, lai atrastu to, ko tie dēvē par "vēsturisko Jēzu". Jautājums ir šāds: vai Jēzus attēlojums evaņģēlijos viscaur saskan ar vēsturnieku pieņēmumiem, vai arī ar zinātniskām metodēm ir iespējams gūt jaunas zināšanas par "vīru no Nācaretes".

Mesija, Cilvēka Dēls, Dieva Dēls

"Un vārds tapa miesa… " (Jāņa ev. 1:14)

Jaunajā Derībā ir sastopami vairāki Jēzus apzīmējumi. Tie ir jēdzieni, kas nākuši no jūdaisma, bet ieguvuši jaunu saturu kristietībā.

Mesija

Ebreju vārds "mesija" nozīmē "svaidītais" ar eļļu tika svaidīti Israēla ķēniņi, kad viņus iesvētīja valdīšanai. Tātad sākotnēji šis apzīmējums tiek attiecināts uz valdnieku. Beidzoties kēninu Dāvida un Zālamana valdīšanas laikam, Israēla varenība mazinājās, taču jūdi joprojām cerēja un ticēja, ka nāks jauns Mesija jauns valdnieks no Dāvida nama.

"Mesija" grieķu valodā ir "hristos", tātad vārda "Jēzus Kristus" pamatnozīme ir apliecinājums, ka Jēzus ir solītais Mesija. Kaut arī pats Jēzus saskaņā ar evaņģēlijiem ne reizi vien ir apliecinājis, ka viņš ir Mesija, tomēr daudzkārt sev arī nav piedēvējis Mesijas titulu. Iespējams, ka mācekļi uzlūkoja viņu kā Mesiju, bet viņš šo titulu nekad nav attiecinājis uz sevi, visai tautai dzirdot, lai tauta viņu neuzskatītu par nacionāli politisku atbrīvotāju.

Cilvēka Dēls

Jēzus pats sevi visbiežāk dēvēja par Cilvēka Dēlu. Arī šis tituls ir radies Vecajā Derībā, kur tas tiek lietots, runājot par Dieva sūtīto glābēju, ko gaidīja jūdi. Pretstatā nacionāli un politiski izprastajam Mesijam Cilvēka Dēls ir debesu tēls, kuram jānāk "debesu padebešos", lai izglābtu taisnos. Jēzus, dēvējot sevi par Cilvēka Dēlu, apliecina savu dievišķumu.

Saskaņā ar evaņģēlijiem Jēzus tautas priekšstatus par Cilvēka Dēlu saistīja ar Jesajas pravietojumiem par "cietēju kalpu", kurš, uzņemoties ciešanas cilvēku vietā, atjauno izpostītās attiecības starp Jahvi un Viņa tautu.

Dieva Dēls

Jaunajā Derībā par Jēzu vairākkārt runāts arī kā par Dieva Dēlu. Par to, kā Jēzus pats uztvēris šīs attiecības, ir daudz diskutēts, tomēr viss norāda uz to, ka Jēzus savas attiecības ar Dievu uzskatījis par īpašām. Evaņģēlijos lasām, ka viņš uzrunājis Dievu ebreju vārdā u Aba" ("tēvs"), un tas bija kas nepieredzēts tālaika jūdu vidū.

Jēzus kā Dēla vai Dieva Dēla apzīmējums ir īpaši izcelts Jāņa evaņģēlijā. Seit tituls "Dieva Dēls" skaidri norāda uz Jēzus vienotību ar Dievu. Kādā vietā Jēzus to nepārprotami izsaka ar vārdiem: "Es un Tēvs, mēs esam viens." Evaņģēlijā pausta doma, ka Jēzus ir sūtīts pasaulē, lai ļaudīm atklātu Dievu: "Kas mani ir redzējis, tas ir redzējis Tēvu." (Jāņa ev. 14:9)

Jēzus sludināšana un kristīgā ētika

"Kas mani ir redzējis, tas ir redzējis Tēvu. " (Jāņa ev. 14:9)

Jau tagad un vēl ne

Saskaņā ar vecāko no evaņģēlijiem, Marka evaņģēliju, Jēzus savu sludināšanu sāk ar šādu vēsti: "Laiks ir piepildīts, un Dieva valstība ir tuvu atnākusi! Atgriezieties no grēkiem un ticiet uz evaņģēliju."

Arī jēdziens "Dieva valstība" jāuzlūko saistībā ar jūdu cerību uz nākotnē apsolīto ķēniņu glābēju. Dieva valstībai bija jātiek nodibinātai laiku beigās, atnākot Mesijam. Daži to izprata kā pasaulīgu, politisku valsti, kura tiks dibināta nākotnē un kuras centrā būs Jeruzaleme un Israēla tauta, turpretī citu uztverē tā bija viņpasaules valstība tur izglābtie dzīvos mūžīgi un tā nāks pēc pasaules mēroga katastrofas, kurā tiks iznīcināti Dievam naidīgie spēki. Tomēr skaidri noteikta šķirtne šo divu uzskatu starpā nepastāv, un bieži vienā un tai pašā kontekstā ir sastopami abi priekšstati reizē.

Tātad izteikums "Dieva valstība ir tuvu atnākusi" Jēzus laikā nebija nekas nepazīstams. Jau pirms Jēzus ar šo pašu vēsti bija nācis Jānis Kristītājs un viņa piekritēji, sludinot, ka tuvojas šīs pasaules gals un reiz pravietotais Dieva valdīšanas laiks. Tas, kas Jēzus vēsti darīja radikāli atšķirīgu, bija pasludinājums, ka Dieva valstības atnākšana ir saistāma ar Jēzu pašu. Jēzus ne tikai apgalvo, ka Dieva valstība reiz nāks (viņš saka arī to), bet arī vairākkārt norāda, ka šī valstība jau ir cilvēku vidū.

Šī Jēzus pasludinātā Dieva valstības divpusība (dihotomija) ir saistīta ar viņa skatījumu pašam uz sevi. Tieši viņā tiek gan atklāta, gan īstenota Dieva valstība; tā top redzama un darbojas, Jēzum sludinot un dziedinot cilvēkus. Jaunais, mesiāniskais laiks jau ir sācies.

Vienlaikus daudzi Jēzus izteikumi skaidri norāda, ka Dieva valstība ir kaut kas nākotnei piederošs. Ļaunuma spēki tiks galīgi uzvarēti tad, kad Cilvēka Dēls nāks "no debesu padebešiem ar lielu spēku un godību" (Mat. ev. 24:30).

Šī spriedze starp "jau tagad" un "vēl ne" kristietībai un kristīgajai sludināšanai ir raksturīga līdz pat mūsu dienām.

Jēzus kā mācītājs jeb skolotājs

Jēzus tika dēvēts par rabi jeb skolotāju. Daudzi cilvēki, gan kristieši, gan nekristieši, visā pasaulē ir atzinīgi novērtējuši Jēzus sludinātāja dotības. Viņa mācīšanā ir saskatāmi četri dažādi veidi.

♦    Jēzus bieži runā īsos izteikumos. Tie nereti ir veidoti kā paradoksi (šķietamas pretrunas), piemēram: "…kas savu dzīvību grib glābt, tas to zaudēs; un, kas savu dzīvību zaudē manis dēļ, tas to mantos." (Mat. ev. 16:25)

♦     Nozīmīga Jēzus sludināšanas daļa bija viņa sarunas ar mācekļiem, rakstu mācītājiem un vienkāršiem ceļā sastaptiem cilvēkiem. Viens no piemēriem ir Jēzus saruna ar bagāto jaunekli (Mat. ev. 19:16-26).

♦     Trešais Jēzus mācīšanas veids ir daudzās uzrunas mācekļiem vai lielākam cilvēku skaitam. Vienu no garākajām un nozīmīgākajām runām Jēzus sacīja saviem mācekļiem Jeruzalemē īsi pirms apcietināšanas, stāstot par "pēdējiem laikiem", kas būs jāpiedzīvo pirms Cilvēka Dēla nākšanas un tiesas dienas (Mat. ev. 24 un 25).

♦ Visraksturīgākā Jēzus mācīšanas metode ir runāšana līdzībās.

Šīs līdzības bieži vien ir iesaistītas garākās uzrunās vai sarunās.

Līdzība ir salīdzinājums vai tēls, kas lietots kādas dziļākas patiesības atainošanai.

Jēzus stāstītās līdzības var būt ļoti īsas, un bieži vien to tēli nāk no norisēm dabā (piemēram, līdzība par sējēju; Mat. ev. 13:3—9

un 18—23). Taču tikpat daudzos gadījumos tās ir veidotas kā visai gari stāstījumi, kuru motīvi rasti ikdienas dzīvē (kā līdzība par pazudušo dēlu Lūk. ev. 15:11-32, vai par strādniekiem vīna dārzā Mat. ev. 20:1-16).

Kalna sprediķis

Daudzās līdzības par Dieva valstību skaidri norāda, ka Jēzus atšķirībā no jūdiem šo valstību neizprata kā politisku veidojumu. Jēzus šajā jēdzienā ielika pavisam citu saturu, un tāpēc nopratināšanā pie Pilāta viņš varēja sacīt, ka viņa valstība "nav no šīs pasaules". Tas nenozīmē, ka Jēzus būtu bijis novērsies no pasaules, taču viņam bija skaidrs, ka Dieva valstība nenāk no pasaules. Tā nāk no Dieva. Un Jēzus vēlējās panākt tās darbošanos pasaulē.

Jēdziens, ko mēs tulkojam kā "Dieva valstība", patiesībā nozīmē "Dieva valdīšana". Citiem vārdiem, Dieva valstība ir tur, kur valda Dievs un kur ir jāatkāpjas ļaunajam. To, ko tas nozīmē praksē, Jēzus skaidro Kalna sprediķī, atainojot jauno dzīvi Dieva valstībā.

Kalna sprediķim raksturīgas augstas ētiskās prasības, it īpaši — prasība mīlēt savu tuvāko. Pretstatā visiem baušļiem un aizliegumiem, kas bija tik raksturīgi tālaika jūdaismam, Jēzus izvirza

absolūtu nepieciešamību mīlēt Dievu un savu tuvāko. Tas nenozīmē līdzšinējo baušļu atcelšanu, gluži otrādi, Jēzus saasina uzmanību uz tiem un paplašina to lietojumu. Tā, piemēram, nepietiek mīlēt tikai savu tuvāko ir jāmīl arī ienaidnieki.

Aso formulējumu un absolūto prasību dēļ Kalna sprediķis ir ticis dažādi interpretēts, un viens no tā aspektiem, kas izraisījis daudzas jo daudzas diskusijas, ir Jēzus vārdi par ļauna atdarīšanu ar labu:

"Jūs esat dzirdējuši, ka ir sacīts: aci pret aci un zobu pret zobu. Bet es jums saku: — Jums nebūs pretim stāvēt ļaunajam, bet kas tev sit labajā vaigā, tam pagriez arī otru. Un kas ar tevi grib tiesāties un ņemt tavus svārkus, tam atdod arī apmetni. Un kas tevi spiež iet vienu jūdzi, paej ar to divas. Dod tam, kas tev lūdz, un neatsakies, ja kas no tevis grib aizņemties." (Mat. ev. 5:38-42)

Daudziem šie un vēl citi Kalna sprediķa vārdi ir bijuši grūti atrisināms uzdevums. Vai vispār ir iespējams dzīvot saskaņā ar Kalna sprediķī izvirzītajām ētiskajām prasībām? Un, ja nav iespējams, tad kā tās jāsaprot?

Kalna sprediķa skaidrojumi

♦     Jau kopš pirmajām kristiešu draudzēm daudzi ir uzskatījuši, ka Kalna sprediķis izprotams burtiski. Alberts Šveicers kādā teoloģiskā pētījumā apgalvo, ka pirmkristieši gaidījuši drīzu Jēzus otrreizējo atnākšanu un uzskatījuši Kalna sprediķi par pagaidu ētiku, kas īstenojama gaidīšanas laikā. Taču, laikam ritot, ir mainījušies uzskati par Jēzus otrās atnākšanas laiku un radušies citādi Kalna sprediķa ētikas skaidrojumi. Tomēr arī jaunākajos laikos atsevišķi cilvēki Kalna sprediķa prasības ir vēlējušies īstenot burtiski. Viens no viņiem bija krievu rakstnieks Ļevs Tolstojs (1828-1910).

♦     Katoļu baznīca apgalvo, ka Kalna sprediķis galvenokārt attiecas uz izredzētajiem, dievbijīgajiem, it īpaši uz priesteriem, mūkiem un mūķenēm, no kuriem tiek pieprasīts celibāts un nabadzība.

♦     Luteriskā interpretācija balstās uz pieņēmumu, ka Kalna sprediķa baušļi ir ideāls, kas nav piepildāms šajā pasaulē. Cilvēks, redzēdams, ka nespēj sekot šīm prasībām, apzinās savu ierobežotību visspēcīgā Dieva priekšā. Viņš ir grēcinieks, kam vajadzīga Dieva piedošana un palīdzība.

Vēlākā laika luterisma teoloģijā uzsvērts, ka Kalna sprediķis ir Jēzus pasludinātās, nākotnē gaidāmās Dieva valstības sastāvdaļa. Tāpēc cilvēks var tiekties pēc Kalna sprediķa ētikas īstenošanas gan pats savā, gan sabiedrības dzīvē, tomēr visā pilnībā tā stāsies spēkā tikai līdz ar Dieva valstības atnākšanu.

♦    Protestantiskajā teoloģijā ir attīstīts uzskats, kas tiek dēvēts par gribas ētiku. Tā balstās uz domu, ka svarīgākais ir rīcības pamatā likta laba griba, labs nolūks. Šis skaidrojums ir daudzkārt ticis kritizēts, jo tas padara morāli par kaut ko uz iekšpusi vērstu.

♦    Vēl pastāv uzskats, ka Jēzus vēlas nosodīt sava laika farizejismu un līdz ar to — visos laikos sastopamo "farizejismu", arī mūsdienu kristiešu pašapmierinātību.

Galvenais bauslis

Kāds pavisam neliels Kalna sprediķa pants ir kļuvis ārkārtīgi pazīstams ar apzīmējumu "zelta likums": "…visu, ko jūs gribat, lai cilvēki jums dara, tāpat dariet arī jūs viņiem. Jo tā ir bauslība un pravieši." (Mat. ev. 7:12)

Visā Jēzus sludināšanā tuvākmīlestība tiek izcelta kā galvenais bauslis: "Tev būs savu tuvāko mīlēt kā sevi pašu." (Mat. ev. 22:39) Laiku pa laikam tiek atgādināts, ka šī mīlestība neattiecas tikai uz tiem cilvēkiem, kuri mums patīk, vai uz tiem, kas ne savas vainas dēļ nonākuši grūtībās. Tā jāvērš arī uz tiem, kuri saskaņā ar vispārējo viedokli ir pelnījuši savu likteni. Kā jau sacīts, Jēzus prasa mīlēt pat ienaidniekus.

Šai sakarā ir svarīgi precizēt, ka ar "mīlestību" Jēzus nedomā galvenokārt izjūtas vai nodomus. Tas viņa sludināšanā ir uzsvērts vairākkārt, un labākais piemērs tam ir līdzība par žēlsirdīgo samarieti.

Tātad bauslim par tuvākmīlestību ir jāizpaužas rīcībā, un no šā likuma izriet arī vairākas citas vērtības: uzticība, žēlsirdība, taisnīgums, patiesums un godīgums. Taču tie visi ir un paliek tikai abstrakti ideāli, ja netiek īstenoti konkrētās dzīves situācijās.

"Kā es jums esmu darījis…"

Jēzus ne tikai pasludināja Dieva valstības evaņģēliju, bet arī īstenoja to darbībā, ar konkrētu rīcību parādot, ko Viņš saprot kā tuvākmīlestību. Viena no šīm darbībām bija slimo dziedināšana. Dziedināšanas brīnumi bija ne tikai Jēzus žēlsirdības izpausme, bet arī apliecinājums tam, ka Dieva valstības spēki jau darbojas cilvēku vidū.

Jēzus nesavtīgā mīlestība uz cilvēkiem bija viens no iemesliem, kuru dēļ viņš nonāca konfliktā ar rakstu mācītājiem un farizejiem. Tie Jēzum uzbruka, tāpēc ka viņš ēda kopā ar "muitniekiem un grēciniekiem" un izdzina "ļaunus garus", bet vēl jo vairāk tāpēc, ka viņš deva cilvēkiem "grēku piedošanu". Kas gan viņam bija piešķīris tiesības to darīt?

Jēzus aizstāvēja savu rīcību, stāstīdams vairākas līdzības, kurās tika kritizēta rakstu mācītāju īstenotā reliģiozitāte. Pēc viņu domām, cilvēkam ar paša spēkiem jāpanāk pareizās attiecības ar Dievu. Baušļu turētājus uzskatīja par Dieva taisno tautu, bet likumu pārkāpēji ir pelnījuši Dieva sodu. Tāpēc jebkuras attiecības ar "muitniekiem un grēciniekiem" nozīmēja neievērot prasību pēc tīrības un tikumīgas dzīves. Turklāt daudzo baušļu un tīrības priekšrakstu ievērošana tika uzskatīta par Dieva valstības atnākšanas priekšnosacījumu.

Jēzus noliedza jebkura veida savtīgu dievbijību. Cilvēki nespēj paši saviem spēkiem izpelnīties glābšanu. Dievs savā mīlestībā dāvā piedošanu un vienotību ar Viņu, nejautājot, vai cilvēks to ir pelnījis.

Viena no Jaunās Derības ainām, kas attēlo, kā Jēzus pats īstenoja nesavtīgu mīlestību, ir kāju mazgāšana. Pēdējo kopīgo vakariņu laikā Jēzus nometās uz ceļiem un mazgāja savu mācekļu kājas. Tā bija nedzirdēta rīcība, jo šāda veida darbu mēdza veikt kalpi, bet Jēzus taču bija Kungs un Skolotājs.

Sis notikums parāda, ka Dieva valstība ir ne tikai Dieva dāvana cilvēkiem, bet arī mērķis, kura sasniegšanā cilvēki ir aicināti iesaistīties. Jēzus apzinājās, ka viņa uzdevums ir ne tikai atklāt cilvēkiem Dieva būtību, bet arī vadīt viņus uz kopību ar Dievu. Tāpēc, ka Dievs tik ļoti mīl cilvēkus, viņu pienākums ir īstenot tādu pašu mīlestību ikdienas dzīvē.

Arī Jāņa vēstulēs tiek uzsvērta saistība starp Dieva mīlestību pret cilvēkiem un cilvēku mīlestību citam pret citu:

"Mīlēsim, jo Viņš ir mūs pirmais mīlējis. Ja kāds saka: "Es mīlu Dievu" un ienīst savu brāli, tad viņš ir melis; jo, kas nemīl savu brāli, ko viņš ir redzējis, nevar mīlēt Dievu, ko viņš nav redzējis. Un šis bauslis mums ir no Viņa, ka tam, kas mīl Dievu, būs mīlēt arī savu brāli." (l.Jāņa 4:19-21)

Kristīgās baznīcas mācība par Jēzu

"Un viņš mums pavēlējis tautai sludināt un apliecināt, ka viņš ir Dieva iecelts soģis pār dzīviem un mirušiem. " (Apust. d. 10:42)

Jēzus vēsts un kristiešu pasludinājums par Jēzu

Pirmkristieši nevis nesa tālāk Jēzus vēsti, bet sāka sludināt par pašu Jēzu. To apliecina vēstules, ko apustulis Pāvils rakstījis pirmajām kristiešu draudzēm tikai 20—30 gadus pēc Jēzus krustā sišanas.

Jēzus sludināja Dieva valstības evaņģēliju ("labo vēsti"). Labā vēsts bija pasludinājums, ka Dieva valstība ir pienākusi tuvu. Gan Jaunās Derības Apustuļu darbu grāmatā, gan vēstulēs "evaņģēlijs" joprojām ir atslēgas vārds, taču tas jau tiek lietots citādā nozīmē. Apustuļu labā vēsts ir augšāmcēlies Kristus, un evaņģēlijs ir pats "Kristus notikums" tas, ka Dievs sūtījis savu Dēlu, lai glābtu pasauli. Apustuļu sludināšanas centrā tiek likts Jēzus kā Pestītājs un viņa nozīme cilvēku dzīvē.

Sī "smaguma centra nobīde" nekādā ziņā nenozīmē atteikšanos no Jēzus mācības un no viņa skatījuma pašam uz sevi un savu uzdevumu. Kā jau redzējām, arī Jēzus saistīja savu vēsti ar sevi pašu. Jāņa evaņģēlijā lasāms, ka viņš uz sevi attiecina šādu līdzību: "Patiesi, patiesi, es jums saku, ja kviešu grauds nekrīt zemē un nemirst, viņš paliek viens; bet, ja viņš mirst, viņš nes daudz augļu." (Jāņa ev. 12:24)

Pirmo kristiešu pasludinātais Jēzus ir dzīvais Kungs, kurš uzvarējis nāvi un kurš drīz nāks atkal, lai tiesātu dzīvos un mirušos. Pirmkristieši ne tikai kavējās atmiņās par Jēzu zemes dzīvē jeb "vīru no Nācaretes", bet ari jutās vienoti ar viņu, un izšķirošā bija ticība uz Jēzu kā Kungu un Pestītāju: "Jo, ja tu ar savu muti apliecināsi Jēzu par Kungu un savā sirdī ticēsi, ka Dievs viņu uzmodinājis no miroņiem, tu tiksi izglābts." (Rom. 10:9)

Ticības apliecība

Kaut arī visa Jaunā Derība liecina par Kristu, tomēr pirmajos gadsimtos pēc Kristus radās nepieciešamība skaidrāk formulēt ticības apliecību. Viens no šīs prasības iemesliem bija tai laikā ļoti izplatītā reliģiju sajaukšanās (sinkrētisms). Proti, Romas valsts labvēlīgā attieksme pret visām citām reliģijām bija panākusi visu Vidusjūras zemju kultūru reliģisko impulsu saplūšanu, kas savukārt izraisīja jaunu reliģiju veidošanos.

Lai novērstu kristietības iesaistīšanos šādās sajaukumreliģijās, kristiešu baznīcai bija nepieciešams noteikt savas ticības galvenos principus. Tas bija vajadzīgs arī tādēļ, lai cīnītos pret šķelšanos pašu kristīgo draudžu starpā. Turklāt šāds ticības satura apkopojums bija nepieciešams jaunkristāmo apmācībai.

Tā tika izveidotas dogmas. Vārds "dogma" nozīmē "mācības teikums", un kristīga dogma nosaka pareizās kristīgās mācības saturu. Vēlāk dogmas tika apkopotas garākās ticības apliecībās. Pati vecākā no tām ir Apustuļu ticības apliecība, kura tās sākotnējā formā tika izveidota Romas kristiešu draudzē 2. gadsimtā pēc Kristus. Vēlāk kristīgās dogmas tika izteiktas arī Nīkajas ticības apliecībā (4. gs.) un Atanasija ticības apliecībā (6. gs.). Atšķirīgas konfesijas un ticīgo kopienas šodien izmanto dažādus šo pirmbaznīcas ticības apliecību elementus, bet Nīkajas ticības apliecība tiek lietota visās lielākajās kristiešu konfesijās.

Patiess Dievs un patiess cilvēks

Dogma par Jēzu apgalvo, ka viņš vienlaikus bijis gan Dievs, gan cilvēks. Tātad Kristus nav tikai Dieva Dēls, viņš ir arī pats Dievs. Atanasija ticības apliecībā tas izteikts šādi: "Tātad šī ir īstā ticība, ka mēs ticam un atzīstam, ka mūsu Kungs Jēzus Kristus, Dieva Dēls, ir Dievs un cilvēks; (..) Pilnīgs Dievs un pilnīgs cilvēks. (..)"

Kā gan "vīrs no Nācaretes" varēja būt Dievs? Sis bija galvenais jautājums diskusijās par dogmu saturu pirmajos kristietības gadsimtos.

To, ka Jēzus bijis cilvēks, skaidri apliecina viņa attēlojums četros evaņģēlijos, kur mēs sastopam visu cilvēcisko emociju spektru: Jēzus izjuta prieku un bēdas, bija gan līdzjūtīgs un maigs, gan stingrs un bargs. Tāpat kā visi cilvēki, viņš tika pakļauts kārdinājumiem, un dzīves pēdējās stundās viņš sevī izcīnīja tik smagu cīņu ar bailēm no nāves, ka pat šaubījās par to, vai tikai Dievs viņu nav atstājis. Arī Pāvila teoloģijā tiek uzsvērts Jēzus cilvēciskums.

No otras puses, Jēzus vairākkārt norāda uz savu vienību ar Dievu. Viņš saka "Es un Tēvs, mēs esam viens" (Jāņa ev. 10:30) un "Kas mani ir redzējis, tas ir redzējis Tēvu" (Jāņa ev. 14:9). Turklāt Jāņa evaņģēlija sākumā ir runa par to, ka ".. .vārds tapa miesa un mājoja mūsu vidū" (Jāņa ev. 1:14). Ar to tiek sacīts, ka Dievs kļuva par cilvēku, vai, kā teikts tekstā, vārds kļuva par miesu. Kristīgajā teoloģijā to dēvē par inkarnāciju ("iemiesošanās" no latīņu vārda caro, kas nozīmē "miesa", "ķermenis").

Par to, kā saprotama un izskaidrojama Dieva tapšana par cilvēku, baznīcā tika diskutēts visus pirmos kristietības gadsimtus. Vieni vēlējās vairāk izcelt Jēzus cilvēcisko dabu, citi savukārt uzsvēra dievišķo.

Abi šie uzskati katrs savā veidā runā par kristietības galveno tematu — par to, ko mēs dēvējam par Jēzus dogmu, proti, ka Dievs kļuva par cilvēku. Jēzus nebija divas personas, viņš bija vienlaikus "patiess Dievs un patiess cilvēks".

Pestīšana — izlīdzināšana, atbrīvošana un dziedināšana

"Svabadībai Kristus mūs ir atsvabinājis. " (Gal. 5:1)

Kristietība māca, ka Dievs Jēzū ir kļuvis par cilvēku. Tas nozīmē, ka Dievs aktīvi iejaucas pasaulē notiekošajā cīņā starp labo un ļauno un ka Viņš izlabo to, kas ir bijis izpostīts attiecībās gan starp Viņu un cilvēku, gan pašu cilvēku starpā. Cilvēks tiek atbrīvots no važām un dziedināts no tā, kas viņu nomoka. Tāpēc Jēzus ciešanas, nāve un augšāmcelšanās dod kristietim jaunu, mūžīgu dzīvi.

Izlīdzināšana

Kristietības nozīmīgākais simbols ir krusts. Četri evaņģēlisti lielu uzmanību pievērš notikumiem, kas risinās īsi pirms un pēc Jēzus nāves, un arī Pāvila teoloģija ir koncentrēta uz Jēzus sišanu krustā un augšāmcelšanos no nāves. Tieši krustā sistais Jēzus ir cilvēces glābējs.

Ko tad kristīgajai ticībai nozīmē Jēzus ciešanas, nāve un augšāmcelšanās?

Mēs jau redzējām, ka grēks izposta cilvēka attiecības ar Dievu, radot ienaidu abu starpā. Kristietība māca, ka bezgrēcīgais Jēzus Kristus ir uzņēmies cilvēces vainu uz sevi, izciešot to sodu, ko bija pelnījuši cilvēki. Viņš cieš un mirst cilvēku vietā. Kristietībā to apzīmē ar jēdzienu vietnieciskās ciešanas. Tajās Dievs izlīdzinās ar pasauli, un cilvēku attiecības ar Dievu tiek atjaunotas.

Pāvils uzsver, ka Jēzus izlīdzinošais darbs ir Dieva dāvana, kas cilvēkiem tiek dota, kaut arī viņi to nav pelnījuši. Pretstatā tradicionālajai jūdiskajai domāšanai Pāvils norāda, ka cilvēks nespēj darīt itin neko, lai izlīdzinātos ar Dievu. Izlīdzināšanu veic pats Dievs, tātad tas, uz kuru negulstas vaina, un tāpēc Kristus izlīdzinošais darbs — dzīvības atdošana grēcīgā cilvēka dēļ — ir uzskatāms par žēlastības noteiktu rīcību. Mēs varam apgalvot, ka Dievs žēlastību liek augstāk par taisnīgumu, un tā likta arī Jēzus sludināšanas centrā ja atceramies, piemēram, līdzību par pazudušo dēlu.

Pāvils uzskatīja par svarīgu norādīt, ka cilvēks itin nekā nav spējīgs pats nopelnīt žēlastību un ka Dieva priekšā viņam nav taisnības. Taču, pieņemot Dieva žēlastību, viņš tiek taisnots. "Dievs izlīdzina bezdievīgā vainu," saka Pāvils, un tas nozīmē to pašu, ko grēku piedošana. Arī Jēzus mācīja, ka cilvēks tiek taisnots bez paša nopelniem.

Ar Jēzus Kristus augšāmcelšanos Dievs ir uzveicis nāvi un ļaunuma varu, un cilvēkam ir dota jauna iespēja, jauna cerība.

Jēzus augšāmcelšanās ir nozīmīgākais notikums kristietībā, un tāpēc Lieldienas ir baznīcas gada ievērojamākie svētki. Ļoti īsi un trāpīgi to izsaka Pāvils: "…ja Kristus nav augšāmcēlies, tad veltīga ir mūsu sludināšana, un arī veltīga jūsu ticība." (1. Kor. 15:14)

Pestīšana

Daudziem cilvēkiem vārds "pestīšana" saistās ar bēgšanu no pasaules vai ar salkanu sentimentalitāti. "Viņš ir pestīts," mēs sakām, kaut īstenībā domājam pretējo ka šis cilvēks ir pazudis.

Vārds, ar ko Jaunajā Derībā apzīmēta pestīšana, ir grieķu darbības vārds, kas nozīmē "tikt izglābtam", "tikt pasargātam" vai "tikt dziedinātam".

Kristietībā valdošais pamatuzskats ir tāds, ka cilvēks nespēj pestīt pats sevi. Pestīšana tiek par brīvu dota tam, kas tic Kristum un viņa veiktajam izlīdzināšanas darbam. "Jo no žēlastības jūs esat pestīti ticībā, un tas nav no jums, tā ir Dieva dāvana," saka apustulis Pāvils vēstulē Efezas draudzei (Efez. 2:8).

Tikai ticībā uz Jēzu cilvēks var tikt pestīts šī doma kā sarkans pavediens caurvij visas Pāvila vēstules. Arī Jēzus bieži uzsvēra ticības nozīmi pestīšanā, viņa sacītos vārdus "tava ticība ir tev palīdzējusi" mēs dzirdam daudzos gadījumos. Bet vai arī pati ticība nav cilvēka sasniegums? Saskaņā ar Jauno Derību — nē, jo arī ticība ir Dieva dāvana. Pāvils, uzsvērdams ticības nozīmi pestīšanā, ar to nedomā "pareizo ticību". Ticībai ir lielāka saistība ar sirdi nekā ar prātu. Mūsdienās daudzi vārdu "ticēt" skaidro kā "būt pārliecinātam" vai "uzskatīt kaut ko par patiesu". Taču saskaņā ar kristīgo terminoloģiju pareizāk ir runāt par paļāvību vai uzticēšanos, jo latīņu vārdam fides, kas apzīmē ticību, ir tieši šāda nozīme.

Pestīšana no kā?

No kā cilvēkam ir jātiek pestītam? Bībele uzsver, ka pestīšana nozīmē cilvēka atbrīvošanu no grēka varas. Grēku nereti pavada vainas apziņa.

Mūsdienās gan grēks, gan vaina bieži vien tiek uztverti vairāk kolektīvā, nevis individuālā nozīmē. Taču arī šī ir bibliska doma: Dieva priekšā mēs esam vainīgi ne tikai kā atsevišķi indivīdi, bet arī kā grēcīga cilts kopumā.

Daudzus cilvēkus šodien vairāk nodarbina domas par esības tukšumu un bezjēdzību, nevis par grēku un vainu. Tādas izjūtas kā piederības trūkums, atsvešinātība, bailes raksturo daudzu mūsdienu cilvēku situāciju, un tukšuma un nenozīmīguma izjūta bieži vien ir cieši saistīta ar domām par nāvi. Saskaņā ar daudzu psihologu apgalvojumiem bailēs no dzīves īstenībā izpaužas bailes no nāves. Visā kristietības vēsturē pestīšana ir tikusi izprasta arī kā glābšana no mirstīguma.

Pestīšana kam?

Pestīšana nozīmē arī atbrīvošanu. "Ja nu Dēls jūs darīs brīvus, jūs patiesi būsit brīvi," saka Jēzus (Jāņa ev. 8:36). "Svabadībai Kristus mūs ir atsvabinājis," raksta Pāvils vēstulē galatiešiem (Gal. 5:1), un kādā citā gadījumā viņš jautā: "Vai es neesmu svabads?" (1. Kor. 9:1). Vēstulē romiešiem Pāvils raksta, ka Kristus viņu ir atbrīvojis no grēka un nāves likuma (Rom. 8:2).

Saskaņā ar biblisko pārliecību dzīvei uz zemes ir vērtība, tāpēc viscaur Bībelē nāve tiek uzskatīta par kaut ko negatīvu. Pāvils nāvi dēvē par "pēdējo ienaidnieku", kristīgā cerība uz mūžīgo dzīvību ir pamatota Jēzus uzvarā pār nāvi, un šīs uzvaras izpausme ir augšāmcelšanās. Par to domājot, Pāvils var triumfējoši sacīt: "Nāve ir aprīta uzvarā! Kur, nāve, tava uzvara? Kur, elle, tavs dzelonis?"

(1. Kor. 15:54-55)

Kristīgā cerība

Kristīgā cerība ir vērsta uz nākotni, kad visu, kas šobrīd ir nepilnīgs, nomainīs tāds stāvoklis, kurā pilnīgi un neapstrīdami valdīs Dieva mīlestība. Kristietība māca, ka, līdz ar Jēzus uzvaru pār destruktīvajiem esamības spēkiem, ir atnācis jauns laikmets. Kaut arī Dievs ir guvis izšķirošo uzvaru, tā tomēr nav pēdējā. Jēzus gūs beidzamo uzvaru, kad viņš vēlreiz nāks laiku beigās.

Jēzus sludināšana atklāj, ka viņš ar Dieva valstību norāda uz kaut ko vairāk nekā individuāla pestīšana. Tātad kristīgajai cerībai ir ne tikai personisks, bet arī sociāls jeb kolektīvs raksturs. Tas nozīmē, ka tā ir vērsta uz jauna veida cilvēku kopību, jaunu sabiedrības stāvokli vai jaunu pasauli. Turklāt kristīgajai cerībai ir arī kosmisks raksturs, jo taps "jaunas debesis un jauna zeme".

Tiesa

Kam ir līdzdalība kristīgajā pestīšanā? Jaunajā Derībā ir izteiks divējāds viedoklis par iekļūšanu Dieva valstībā.

No vienas puses, ar lielu nopietnību tiek sludināts, ka cels uz dzīvību iet caur "šaurajiem vārtiem". Lai cilvēks tiktu sagatavots dzīvei jaunajā valstībā, viņam ir jāatsakās no sevis paša un jāpievēršas Dievam. Bieži Viņš nostāda cilvēku tādas izvēles priekšā, kura pieprasa atteikties no visa, kas attur no kopības ar Dievu.

Runa ir ne tikai par to, ka cilvēkam jālauž savs egoisms, bet viņam arī jāizvēlas dzīve paklausībā, pazemībā un mīlestībā. Tās ir ne tikai šauras durvis, tas ir arī loti šaurs ceļš.

Blakus šiem pamudinošajiem vārdiem atrodam arī citus, kas Dieva valstību iztēlo kā dāvanu. Jēzus Kalna sprediķī skaidri norāda uz to, ka šaurie vārti vienlaicīgi ir arī "atvērtas durvis". To pašu domu sastopam Jēzus vārdos par to, ka bērniem pieder Debesu

valstība, un uzaicinājumos tiem, kam nesama "smaga nasta". Šī doma attiecas uz cilvēkiem, kuri jūt, ka viņu pašu spēka nepietiek, kā arī uz tiem, kas ir atvērti Dieva priekšā un saņem viņiem domāto dāvanu nepretodamies un nepiedēvēdami to saviem pašu sasniegumiem.

Daži evaņģēliskie teksti tomēr piemin aizvien tuvāk nākošo "tā Kunga dienu" jeb "tiesas dienu", kad visi cilvēki tiks tiesāti pēc viņu darbiem. Viens no piemēriem ir Lielās tiesas dienas apraksts Mateja evaņģēlijā:

"Bet kad Cilvēka Dēls nāks savā godībā, un visi eņģeļi līdz ar viņu, tad viņš sēdēs uz sava godības krēsla.

Un visas tautas tiks sapulcētas viņa priekšā; un viņš tās šķirs, kā gans šķir avis no āžiem.

Un statīs avis pa savu labo, bet āžus pa kreiso roku.

Tad ķēniņš sacīs tiem, kas pa labo roku: — Nāciet šurp, jūs mana tēva svētītie, iemantojiet Valstību, kas jums ir sataisīta no pasaules iesākuma.

Jo es biju izsalcis, un jūs esat mani paēdinājuši; es biju izslāpis, un jūs esat mani dzirdinājuši; es biju svešinieks, un jūs esat mani uzņēmuši.

Es biju kails, un jūs esat mani apģērbuši; es biju slims, un jūs esat mani apmeklējuši; es biju cietumā, un jūs esat nākuši pie manis.

Tad taisnie atbildēs viņam un sacīs: Kungs, kad mēs esam tevi redzējuši izsalkušu un tevi paēdinājuši? Vai izslāpušu un tevi dzirdinājuši?

Kad mēs esam tevi redzējuši kā svešinieku un tevi uzņēmuši? Vai kailu un tevi apģērbuši?

Kad mēs esam tevi redzējuši slimu vai cietumā un nākuši pie tevis?

Tad ķēniņš tiem atbildēs un sacīs: Patiesi, es jums saku: ko jūs darījuši vienam no šiem maniem vismazākajiem brāļiem, to jūs esat man darījuši.

Tad viņš sacīs arī tiem, kas pa kreiso roku: — Eita nost no manis, jūs nolādētie, mūžīgā ugunī, kas sataisīta velnam un viņa eņģeļiem.

Jo es biju izsalcis, un jūs neesat mani paēdinājuši; es biju izslāpis, un jūs neesat mani dzirdinājuši.

Es biju svešinieks, un jūs neesat mani uzņēmuši; es biju kails, un jūs neesat mani apģērbuši; es biju slims un cietumā, un jūs neesat mani apmeklējuši.

Tad tie arīdzan viņam atbildēs un sacīs: Kungs, kad mēs tevi esam redzējuši izsalkušu vai izslāpušu, vai kā svešinieku, vai kailu, vai slimu, vai cietumā un neesam tev kalpojuši?

Tad viņš tiem atbildēs un sacīs: — Patiesi, es jums saku, ko jūs neesat darījuši vienam no šiem vismazākajiem, to jūs arīdzan man neesat darījuši.

Un tie ieies mūžīgā sodībā, bet taisnie mūžīgā dzīvē." (Mat. ev. 25:31-46)

Šī Bībeles vieta liecina, ka Dieva tiesa pār cilvēkiem ir nepielūdzama Dievs piespriež cilvēkiem vai nu mūžīgu pestīšanu, vai arī mūžīgu pazušanu. Turklāt šis teksts norāda, ka te noteicošā loma ir paša cilvēka darbiem. Šo domu mēs atrodam arī Jaunās Derības vēstulēs: "Jo, ko cilvēks sēj, to viņš arī pļaus. Tad nu nepiekusīsim labu darīdami, jo savā laikā mēs pļausim, ja nepagursim." (Gal. 6:7,9)

Citās Bībeles vietās uzsvērts, ka izšķirošā loma būs tam, kāda ir bijusi cilvēka attieksme pret Jēzu Kristu. Kā jau redzējām, viena no kristīgās teoloģijas centrālajām domām ir tāda, ka cilvēks nevar ar labajiem darbiem izpelnīties pestīšanu. Tāpēc labie darbi tiek uzlūkoti nevis kā ārēji morāliski panākumi, bet kā liecība par attieksmi pret Kristu. Jēkaba vēstulē ir teikts: "Līdzīgi kā miesa bez gara ir nedzīva, tāpat arī nedzīva ir ticība bez darbiem." (Jēk. 2:26)

Tiesas dienu pravietojumiem kopīgs Jaunajā Derībā ir apgalvojums, ka cilvēks vienmēr ir atbildīgs par savu dzīvi. Tiesas diena atklāj, cik lielā mērā cilvēks ir netaisns, un tajā tiek pieprasīts norēķins par visu, kas nav bijis saskaņā ar Dieva mīlestību. Tomēr galvenais, kas izšķir cilvēka likteni tiesas dienā, ir viņa sacītais "jā" vai "nē" Kristum un Dieva piedāvātajai pestīšanai.

Mācība par "pēdējām lietām" svešvārdā tiek saukta par eshatoloģiju. īpašais Jāņa evaņģēlijā ir "tagadnes eshatoloģija". Jāņa evaņģēlijā mēs atrodam uzskatu par to, ka tiesas diena ir šobrīd un ka mūžīgā dzīvība tiek dāvāta šai pasaulē, sastopot Kristu: "Patiesi, patiesi, es jums saku: Kas manus vārdus dzird un tic tam, kas mani sūtījis, tam ir mūžīgā dzīvība, un tas nenāk tiesā, bet no nāves ir iegājis dzīvē." (Jāņa ev. 5:24)

Pazušana

Baznīcas vēsturē un arī mūsdienu kristiešu vidū ir sastopami dažādi uzskati par tiesu, pestīšanu un pazušanu. Pastāv trīs atšķirīgi viedokli.

♦    Tiks pestīti atsevišķi cilvēki, pārējie nonāks mūžīgajā pazušanā (tā tiek tēlota vai nu kā ciešanas, vai arī atšķirtība no Dieva).

♦     Pestīti tiks tikai daļa cilvēku, bet atlikušie piedzīvos "otro nāvi", tas nozīmē, ka tie tiks iznīcināti uz mūžīgiem laikiem.

♦    Visi cilvēki tiks pestīti. Tiesas dienā visi dzīvie un mirušie locīs ceļus tā Kunga priekšā, un Dievs kļūs "viss visā".

Visi trīs uzskati ir pamatoti Bībelē.

Šajā sakarībā ir dabiski runāt par priekšstatu, kas radījis daudzus konfliktus un diskusijas, — tas ir priekšstats par elli. It īpaši viduslaikos tika sniegti detalizēti ellē esošo soda veidu apraksti, taču šī priekšstata izcelsme meklējama senajā Israēlā. Latviešu valodas vārds "elle" ir apzīmējums, ko lieto, tulkojot Jaunās Derības vārdu Gehenna, kas nozīmē "Hinoma ieleja". Sī ieleja, kas atrodas dienvidos no Jeruzalemes, bija vispārzināma elku pielūgšanas vieta. Jēzus laikā Gehennu uzskatīja par soda vietu, kur grēcinieki degs mūžīgās liesmās. Norādes Jaunajā Derībā tomēr skaidri nepasaka, vai šīs liesmas ietver mūžīgas ciešanas, vai iznīcību. Bez tam elle tiek nošķirta no Hadesa, mirušo valstības, kur dvēseles mīt līdz tiesas dienai.

Svētais Gars un kristīgā baznīca

"Bet Aizstāvis, Svētais Gars, ko Tēvs sūtīs manā vārdā, tas jums visu mācīs un atgādinās jums visu, ko es jums esmu sacījis. " (Jāņa ev.

14:26)

Dieva spēks — Svētais Gars

Kristietībā valda uzskats, ka Kristus arī šobrīd ir dzīvs un ka viņa darbi turpinās Svētajā Garā.

Visur Jaunajā Derībā par Jēzu ir sacīts, ka viņš atšķiras no Tēva, piemēram, vairākas reizes tiek minēts, ka viņš lūdz Dievu. Arī par Dieva Garu jeb Svēto Garu dažviet ir runāts kā par personīgu varu. Citur Tēvs, Dēls un Gars tiek apvienoti vienā formulā. Pāvils savu otro vēstuli Korintas draudzei nobeidz ar sveicienu: "Kunga Jēzus Kristus žēlastība un Dieva mīlestība, un Svētā Gara sadraudzība lai ir ar jums visiem!"

Vai tas nozīmē, ka kristietība nav monoteiska reliģija? Bībelē nav atrodama nekāda apmierinoša mācība par attiecībām starp Tēvu, Dēlu un Svēto Garu, bet 3. un 4. gs. pēc Kr. tika izstrādāta kristīgā mācība par Trīsvienību. Tā māca, ka Dievs ir trīs "personas" vienā un tai pašā dievības būtnē, tikai jēdziens "persona" nav indivīda apzīmējums, kā tas tiek izprasts mūsdienās. Persona nozīmē "maska" vai "loma", un šī jēdziena izcelsme meklējama antīkajā teātrī, kur viens aktieris lietoja dažādas maskas, lai varētu spēlēt vairākas lomas.

Svētais Gars ir Dieva Gars. Bībeles pirmajā nodaļā tas tiek aprakstīts kā radošs un dzīvību dodošs spēks. Jaunajā Derībā Svētais Gars saistīts ar Kristu, un pirmie kristiešu autori, aprakstot savu reliģisko dzīvi, lieto gan izteikumu "dzīve Garā", gan arī "dzīve Kristū".

Apustuļu darbu grāmatas 2. nodaļā ir aprakstīts, kā apustuļi saņēma Svēto Garu. Jēzus piekritēji bija sapulcējušies, lai svinētu Vasarsvētkus, kad Dievs sūtīja viņiem savu Garu. Sis notikums tiek uzskatīts par kristīgās baznīcas aizsākumu, un tās nozīmīgākie darbības veidi aprakstīti tai pašā 2. nodaļā:

"Un tie pastāvēja apustuļu mācībā un sadraudzībā, maizes laušanā un lūgšanās." (Apust. d. 2:42)

Lielākajā daļā kristiešu draudžu arī mūsdienās reliģiskās dzīves kodolu veido Dieva vārda pasludināšana, sakramenti, lūgšanu dzīve un kristīgā sadraudzība.

Sakramenti

Dieva mīlestība un klātbūtne atklājas ne vien Viņa vārdā, bet arī caur svētajām darbībām sakramentiem.

Vārds "sakraments" nāk no latīņu valodas, un Bībelē tas netiek minēts. Sis vārds nozīmē "līdzeklis, kas dara svētu", tātad kaut kas tāds, kas stiprina saites Dieva un cilvēku starpā. Tas ir redzams līdzeklis, ko Dievs lieto, lai dotu cilvēkiem kopību un sadraudzību ar Vinu.

Principā ar vārdu "sakraments" apzīmē vairākas darbības, kurās tiek stiprināta cilvēku sadraudzība ar Dievu, un katoļu baznīca atzīst septiņus sakramentus. Diviem no tiem ir īpaša nozīme, un tos uzskata par sakramentiem arī protestantiskajās baznīcās — tie ir kristība un Svētais Vakarēdiens, kuri tiek lietoti kā ārējas, redzamas zīmes Dieva darbībai un kuri abi ir Jēzus iedibināti.

Kristība

Saskaņā ar Mateja evaņģēliju Jēzus pats iedibinājis kristību tas notika Debesbraukšanas dienā, un tam ir saistība ar "misijas pavēli" (Mat. ev. 28:18—20). Jau kopš kristietības aizsākumiem uzņemšana kristiešu kopībā notika caur kristību, kas ir iesvētīšanas darbība. Arī pats Jēzus tika Jāņa Kristītāja kristīts, lai tādējādi taptu iesvētīts savam uzdevumam. Taču kristietim šī darbība nenozīmē tikai "ieejas biļeti baznīcā". Dievs kristība sniedz cilvēkiem pestīšanu un grēku piedošanu. Cilvēks mirst, tiek uzmodināts no nāves kopā ar Kristu un ieņem savu vietu Dieva kopībā. Kristiešu vidū ir arī parasts runāt par kristību kā "jaunu piedzimšanu".

Kristība nevar tikt atrauta no Dieva vārda. Tā nav maģiska darbība, kas darbojas pati par sevi. "Bez Dieva vārda ūdens ir tikai ūdens, nevis kristība," sacījis Mārtiņš Luters.

Tāpat kristība nevar tikt atdalīta arī no ticības. Šā iemesla dēļ jau sen risinās diskusijas par bērnu un pieaugušo kristīšanu. Pieaugušo kristības atbalstītāji uzskata, ka ticības priekšnoteikums ir personiska atgriešanās, izvēle, un ka kristība ir atzīšanas un paklausības darbība. Savukārt tie, kas atzīst bērnu kristīšanu, balstās uz pārliecību, ka tikai Dieva žēlastība un mīlestība spēj pestīt un ka cilvēks neko nespēj sasniegt pats ar saviem spēkiem. Tāpēc bērni kristībā tikpat lielā mērā kā pieaugušie var tikt uzņemti Dieva valstībā, personisku ticību pieņemot vēlāk.

Gan bērnu, gan pieaugušo kristības gadījumā ir nepieciešama kristāmo apmācība. Evaņģēliski luteriskajā baznīcā vecāki dod solījumu audzināt bērnus kristīgajā ticībā. Bērnus audzina un apmāca arī baznīcā gan svētdienas skolas nodarbībās, gan cita veida kristīgajā darbā -, kā arī ticības mācības stundās pamatskolā.

Svētais Vakarēdiens

Svētais Vakarēdiens norāda uz maltīti, kurā Jēzus bija sapulcinājis tuvākos mācekļus pēdējā vakarā pirms savas nāves.

Maltītes pamatsastāvdaļas ir maize un vīns, ko Jēzus izraudzījās, lai izskaidrotu sava uzdevuma nozīmi. Viņš atdeva pats sevi, savu miesu un asinis, lai cilvēki saņemtu piedošanu par izpostītajām attiecībām ar Dievu.

"Mūsu Kungs Jēzus Kristus tanī naktī, kad viņš tapa nodots, ņēma maizi, pateicās, pārlauza to un deva saviem mācekļiem, sacīdams: "Ņemiet un ēdiet! Tā ir mana miesa, kas par jums top dota. To dariet, mani pieminēdami."

Tāpat viņš ņēma ari kausu pēc vakarēdiena, pateicās un deva to tiem, sacīdams: "Ņemiet un dzeriet visi no tā! Šis kauss ir jaunā derība manās asinīs, kas par jums tiek izlietas grēku piedošanai. To dariet, cikkārt jūs to dzerat, mani pieminēdami.' "

Svētais Vakarēdiens vēl vairāk nekā kristība ir bijis par iemeslu strīdiem un nevienprātībai, un dažādas draudzes uzsver atšķirīgus šī sakramenta aspektus. Mēs norādīsim uz dažādiem motīviem Svētā Vakarēdiena saturā.

♦    Sabiedrības motīvs. Jēzus iedibināja līdzekli sadraudzības stiprināšanai gan cilvēka un Dieva starpā, gan arī to cilvēku starpā, kuri sapulcējušies, lai pieņemtu Svēto Vakarēdienu. Atsevišķās draudzēs Svētais Vakarēdiens tiek dēvēts par komūniju, kas tulkojumā no latīņu valodas nozīmē "sadraudzība". Svētais Vakarēdiens īpatnējā veidā apsteidz Dieva valstības īstenošanos.

♦     Piemiņas motīvs. Tas sniedz vēsturisko pamatojumu un vērš uzmanību uz to, ko Dievs ar Jēzus dzīves un darbības palīdzību reiz darījis cilvēku labā.

♦     Atzīšanas motīvs. Svētais Vakarēdiens ir apliecība ticībai uz Dievu un cilvēkiem, it īpaši situācijās, kur tas nav kļuvis par sabiedrisku paradumu.

♦    Spēka motīvs. Svētajā Vakarēdienā Dievs piedod grēkus un sniedz spēku jaunai dzīvei. Jēzus dod pats sevi maizē un vīnā.

♦    Pateicības motīvs. Svētais Vakarēdiens tiek dots kā dāvana, un tā svinēšanai jau pirmkristiešu vidū ir bijusi raksturīga pateicības un prieka izjūta.

♦    Upura motīvs. Katoļu baznīcā Svēto Vakarēdienu uzskata arī par Jēzus Golgātas upura atkārtojumu un tāpēc dēvē par Svētās Mises upuri.

Lūgšana

Svētā Gara darbība cilvēkos nav saistīta vienīgi ar Dieva vārda sludināšanu un sakramentiem. Arī lūgšanā kristietis ir kopā ar Dievu.

Evaņģēliji liecina, ka Jēzus lūdzis ļoti bieži, it īpaši saistībā ar svarīgiem notikumiem. Viņš mācīja arī mācekļus lūgt, un Jaunajā Derībā daudzviet ir sastopami mudinājumi uz lūgšanu. Lūgšanai baznīcas vēsturē arvien bijusi centrālā vieta gan dievkalpojumos, gan arī katra atsevišķa kristieša dzīvē.

Lūgšana ir cilvēka saruna ar Dievu. Tās priekšnosacījums ir "Es — Tu" vai "Mēs Tu" attiecības, tātad personiska attieksme pret Dievu. Dievs ir augstais Radītājs un Tiesnesis, bet Viņš ir arī kāds, kuru cilvēks drīkst uzrunāt ar vārdu "Tēvs".

Vai ir vērts lūgt? Šo jautājumu sev agri vai vēlu uzdod ikviens kristietis, ja nesaņem labvēlīgu atbildi uz lūgšanu.

"Lūdziet, un jums taps dots," teica Jēzus, bet viņš arī mācīja saviem mācekļiem sacīt: "Tavs prāts lai notiek." Šo divu pretstatu savstarpējās attieksmēs ir meklējama kristīgā lūgšanas izpratne. Mēs varam Dievam lūgt visu, bet Dievs neļaujas pierunāties. Lūgšana nav ne apvārdošana, ne arī maģiska formula. "Lūgšanas mērķis ir nevis mūsu savtīgo vēlmju piepildījums, bet gan Dieva gribas īstenošanās." (E. Testrups Pēdersens, E. Thestrup Pedersen)

Lūgšanas saturs

Parasti lūgšanā izsakām vēlēšanos, lūgumu pēc kaut kā. Tēvreize ir labs piemērs vēlmju dažādībai, sākot ar dienišķo maizi un beidzot ar "atpestī mūs no ļauna".

Aizlūgums ir lūgšana par citiem cilvēkiem, tā sniedzas tālāk par egocentriskajām vēlmēm un aptver ģimeni, paziņas un draugus. Taču tiek nojauktas arī šīs robežas. Jēzus pavēle skan: "Lūdziet par tiem, kas jūs vajā." Un, jau būdams pie krusta, Jēzus lūdza: "Tēvs, piedod tiem, jo tie nezina, ko tie dara."

Pateicības lūgšanā cilvēks pateicas Dievam par uzklausītu lūgšanu. Labs piemērs tam ir stāsts par Jēzus izdziedinātajiem desmit spitālīgajiem, no kuriem tikai viens atgriezās pie viņa, lai pateiktos. (Lūkas ev. 17:11-19)

Pateicības lūgšanā var pateikties arī par kaut ko tādu, kas nav lūgts, par tām dāvanām, kuras ticīgais izjūt kā Dieva mīlestības apliecinājumu: par veselību, draugiem utt. Šī veida pateicība bieži vien pārvēršas slavēšanā, kas ir viena no parastākajām lūgšanas formām Jaunajā Derībā. Apustulis Pāvils daudzas savas vēstules sāk ar pateikšanos un slavēšanu.

Lūgšana un slavēšana jau kopš kristietības pirmsākumiem bijušas nozīmīgas dievkalpojuma sastāvdaļas, un mūsdienu baznīcas liturģijā ir iesaistītas noteiktas lūgšanas un slavēšanas, ko dēvē par pastāvīgajām jeb liturģiskajām lūgšanām. Taču pastāv arī brīvas lūgšanas, kurās cilvēks lieto paša izraudzītus vārdus un formulējumus.

Lūgšana var notikt, cilvēkam esot vienatnē vai arī kopā ar citiem dievkalpojumā. Jaunā Derība stāsta, ka apustuļi sapulcējušies kopīgai lūgšanai (Apust. d. 2:42). Jēzus gan ieteic lūgt vienatnē aiz aizvērtām durvīm, taču tas galvenokārt jāsaprot kā brīdinājums nedižoties citu priekšā ar savu dievbijību (Mat. ev. 6:5-6).

Kristietībā nav noteikts ne virziens, ne poza, kāda jāieņem lūdzējam. Var nomesties ceļos, noliekt galvu, saņemt rokas vai pacelt tās augšup. Neviena no šīm kustībām neizteic dievbijības lielumu, lūdzējs pats izvēlas sev visvairāk atbilstošo stāvokli.

Baznīca kristīgo sadraudzība

Jau neilgi pēc Jēzus nāves cilvēki sāka pulcēties kopā, lai klausītos stāstus par Jēzus dzīvi un darbošanos. Tika dibinātas pirmās kristiešu draudzes, un Jaunā Derība liecina, ka šajās mazajās kopienās valdījusi neparasti liela mīlestība un sadraudzība.

Mazās draudzes ir kalpojušas kā sēkla mūsdienu baznīcai. Taču Jaunajā Derībā atrodami nevis priekšraksti, kādai jābūt baznīcas uzbūvei, bet gan priekšstats par to.

Baznīca tā Kunga īpašums

Lai izprastu priekšstatu par baznīcu, jāatgriežas pie Jēzus un viņa uzskata pašam par sevi. Jēzus identificēja sevi ar gaidīto ķēniņu, Mesiju, un ķēniņam ir vajadzīga tauta. Ar vārdiem "Seko man" Jēzus lika pamatu baznīcai par baznīcu kļūst to cilvēku kopība, kuri seko Jēzus aicinājumam.

Vārdam "baznīca" (angl. church, vāc. die Kirche, norv. kirke) ir saistība ar grieķu vārdu "kyriake", kas nozīmē "piederošs Kyrios, tam Kungam". Tas atbilst Jaunajā Derībā lietotajam jēdzienam "ekklesia" — "tauta, kas pulcināta kopā (uz dievkalpojumu)", "draudzes kopība".

Tāpēc kristieši uzskata, ka baznīca nav atsevišķu cilvēku dibināta organizācija, bet tā ir veidota, dievišķam gara spēkam darbojoties cilvēku vidū. Par tās dzimšanas dienu tiek uzskatīti Vasarsvētki, kuros saskaņā ar Jauno Derību Jēzus sūtījis savu Garu, lai vadītu cilvēkus patiesībā.

Tādējādi vārds "baznīca" izsaka gan kopību ar Kristu, gan sadraudzību cilvēku starpā. Taču tas apzīmē arī celtni, kurā ticīgie pulcējas uz dievkalpojumu.

Jaunajā Derībā vairākās līdzībās izskaidroti draudzes jeb Kristum piederošās tautas svarīgākie aspekti, it īpaši salīdzinājumā ar namu, vīna dārzu vai dzīvu organismu. Baznīca vienlaikus var tikt uztverta kā kaut kas redzams un arī neredzams. Tā ir garīga sadraudzība, kristiešu draudzes ticība, kas ir neredzama, taču tā ir arī vieta, kur tiek pasludināts evaņģēlijs un tiek lietoti dažādi sakramenti, un to var redzēt. Baznīca sastāv ne tikai no mācītājiem un draudzes darbiniekiem, bet no visiem cilvēkiem, kuri tic Jēzum Kristum.

Kristīgās konfesijas

Kristietības izplatīšanās Pirmie kristieši

Saskaņā ar Jēzus vārdiem divpadsmit apustuļi bija jaunveidojamās Dieva valstības kodols, un viņu vadītājs bija Pēteris. Nozīmīga persona bija arī Jēzus brālis Jēkabs.

Pirmās kristiešu draudzes locekļi bija jūdi. Viņi pakļāvās Mozus bauslībai, kalpoja templī un sinagogās un dzīvoja saskaņā ar visiem jūdu dievbijības priekšrakstiem. No pārējiem jūdiem viņi atšķīrās ar to, ka uzskatīja Jēzu no Nācaretes par apsolīto Mesiju. Viņi tika uzlūkoti kā atsevišķa jūdu sekta un dēvēti par "nācariešiem", lai uzsvērtu atšķirību no saduķejiem un farizejiem. Sākumā starp kristietību un jūdaismu nebija dziļas plaisas, arī "Kristus ticīgie" bija jūdi.

Izšķirošs notikums kristietības tālākās izplatīšanās procesā bija farizeja Saula (Pāvila) pievēršanās kristietībai apmēram 32. gadā pēc Kristus. Pilnīgi droši var apgalvot, ka tieši apustuļa Pāvila ilggadīgā darbošanās padarīja kristietību par pasaules reliģiju.

Pāvila ieguldījums bija divējāds pirmkārt, viņš apceļoja grieķu-romiešu pasauli, sludinot Kristus evaņģēliju nejūdiem, un, otrkārt, viņa daudzās vēstules jaunajām draudzēm ir likušas pamatakmeni kristīgajai teoloģijai. Pāvila vēstulēs kristietība tiek atainota kā patstāvīga reliģija, kurā Jēzus Kristus ir visu cilvēku Pestītājs.

Nozīmīgs jautājums pirmbaznīcā bija attiecības jūdu kristiešu un pagānu jeb nejūdu kristiešu starpā. Vai uz pagānu kristiešiem ir attiecināma Mozus bauslība? Vai, piemēram, tiekot uzņemtiem kristiešu draudzē, viņi saskaņā ar jūdu tradīciju ir jāapgraiza?

Pirmajos gadu desmitos pēc Kristus tā uzskatīja daudzi Jeruzalemes kristiešu vadītāji, arī Jēzus brālis Jēkabs. Pāvila izpratne par šo jautājumu bija atšķirīga. Viņš ceļoja apkārt, apmeklēdams "pagānus", un piedzīvoja, ka tie arī bez īpašām zināšanām jūdaismā pievēršas Kristus ticībai.

Viena baznīca daudzas konfesijas

Mūsdienu kristīgā pasaule ir sadalīta daudzās ticīgo kopienās (konfesijās) ar atšķirīgu organizāciju, mācību, dievkalpojuma formu, kā arī nostāju sabiedriskajos jautājumos.

Var teikt, ka viena un nedalīta baznīca pastāvēja līdz 1054. gadam, kad tā sašķēlās, nodibinoties Romas katoļu baznīcai un ortodoksālajai baznīcai.

īsi pēc 1500. gada izveidojās vairākas ticīgo kopienas, kurām nebija pieņemami atsevišķi elementi no katoļu baznīcas mācības un prakses. Tā tika nodibinātas anglikāņu baznīca, reformātu baznīca un Evaņģēliski luteriskā baznīca.

Vēlāk jaunas konfesijas veidojās, uzsverot dažādus Kristus evaņģēlija aspektus. Tās ir metodistu baznīca, baptistu draudzes, Vasarsvētku draudzes, Brāļu draudze jeb Draugu biedrība (kvēkeri) un Septītās dienas adventistu baznīca.

Baznīcas vēsture stāsta, kā atsevišķi cilvēki ar savu dzīvi un sludināšanu izplatījuši vēsti par Jēzu Kristu. Tāpēc mēs varam apgalvot, ka baznīcas vēsture ir misijas vēsture.

Tā kā Bībelē nav atrodami skaidri norādījumi par baznīcas uzbūvi, tad dažādas konfesijas ir izraudzījušās atšķirīgus organizācijas modeļus. Dažas baznīcas uzskata, ka noteicošais ir pati institūcija, citas turpretī pārliecinātas, ka būtiskākais ir sabiedrība, ko veido indivīdi ar līdzīgu reliģisko pārdzīvojumu un vienotu nostāju morāles un reliģiskos jautājumos. Arī jēdzieni "tautas baznīca", "brīvbaznīca" un "valsts baznīca" liecina par atšķirībām to organizācijā. Šīs daudzveidīgās formas ir noteikuši gan atšķirīgi Bībeles vēsts skaidrojumi, gan arī attiecīgais laikmets un kultūras situācija. Sava loma baznīcas šķelšanās procesā ir gan etnopsiholoģiskajiem, gan socioloģiskajiem un ģeogrāfiskajiem faktoriem.

Taču par spīti visām atšķirībām lielākajai daļai kristīgo draudžu ir kopīgs, Bībelē rasts pamatojums. Turklāt daudzas kristiešu kopienas izmanto ticības apliecības, kuras tika formulētas baznīcas sapulcēs pirmajos kristietības gadsimtos: Apustuļu, Nīkajas un Atanasija ticības apliecības.

Kristīgā pasaule

Pateicoties plaši izvērstajam un apjomīgajam misijas darbam, kristietība ir kļuvusi par pasaulē visvairāk izplatīto reliģiju. Mūsdienās var runāt par trim galvenajām grupām, kurām ir noteicoša ietekme atšķirīgos ģeogrāfiskajos apgabalos. Romas katoļu baznīca visspēcīgāk valda Dienvideiropā un Latīņamerikas zemēs un ir nozīmīga minoritāte arī ASV un Āfrikā. Grieķijā un Austrumeiropā noteicošā loma ir ortodoksālajai baznīcai, bet Ziemeļeiropā, ASV un Austrālijā galvenokārt sastopamas protestantiskās konfesijas.

Dažādi konfesiju veidi

Balstoties uz atsevišķu baznīcu mācību par centrālajiem ticības jautājumiem, ir iespējams klasificēt atšķirīgās ticīgo kopienas jeb konfesijas (lat. confessio "atzīšana", "apliecība").

Ir saskatāmi divi atšķirīgi spārni jeb novirzieni: viens — tradicionāls un izpausmēs daudzveidīgs un otrs, kurā daudzas no pirmbaznīcas un viduslaiku baznīcas tradīcijām tikušas atmestas vai pazaudētas. Tos var dēvēt par katolisko spārnu un protestantisko spārnu.

Saskaņā ar šo iedalījumu var sacīt, ka Romas katoļu baznīca atrodas pirmā spārna ārējā malā, bet baptistu draudzes otra spārna ārējā malā. Vidū ir anglikānisms, luterisms un metodisms.

Cita veida iedalījums balstīts uz nozīmi, kāda tiek piešķirta kristībai. Konfesija, kura praktizē bērnu kristību, pēc savas dabas ir ietveroša un atvērta. Tā vēlas aptvert visus. Šādām konfesijām ir sakramenti, garīdznieki un vairāk vai mazāk liturģiskas dievkalpojuma formas.

Tās draudzes, kuras neatzīst bērnu kristību, pēc savas dabas ir izslēdzošas, paredzētas vienīgi ticīgajiem. Piederība pie tām balstās uz brīvprātīgu lēmumu, kā arī uz ticību apliecinošu rīcību, pieaugušu cilvēku kristīšanu vai personisku liecību. Šī veida draudzēm bieži vien nav sakramentu un priesterības.

Vēl cits iedalījums balstās uz to, ko katra konfesija uzskata par vissvarīgāko, piemēram, uz organizāciju (baznīcas pamatnolikumu), mācību vai dievkalpojumu. Luterismā noteicošā loma ir mācībai, Romas katoļu baznīca par svarīgāko atzīst organizāciju, bet ortodoksālajā baznīcā centrālais ir dievkalpojums.

Romas katoļu baznīca Izplatība

Romas katoļu baznīca ir lielākā kristīgā konfesija. Visā pasaulē kopumā ir aptuveni miljards kristiešu, un vairāk nekā puse no tiem pieder pie Romas katoļu baznīcas.

Organizācija

Katoļu baznīca ir viena no visspēcīgāk un ciešāk veidotajām organizācijām pasaulē. Tā tiek vadīta saskaņā ar sīki izstrādātiem likumiem, un tās vadītājiem (pāvestam, kardināliem, bīskapiem, priesteriem) ir liela autoritāte.

Pāvests

Pāvesta īpašais stāvoklis, kas viņu dara par visu katoļticīgo vadītāju, balstās uz uzskatu, ka pāvests ir apustuļa Pētera pēctecis.

Jēzus vārdi Pēterim "Uz šīs klints es gribu celt savu draudzi" ar zelta burtiem ir ierakstīti Svētā Pētera baznīcas kupolā Romā. 1870. gadā par dogmu tika pasludināts uzskats, ka pāvests ir nekļūdīgs ticības jautājumu izlemšanā. Šādos gadījumos praksē

tas noticis tikai divas reizes — tiek sacīts, ka pāvests runā ex cathedra no sava krēsla. Tas nenozīmē, ka pāvests ir bezgrēcīgs, arī viņam ir regulāri jāizsūdz savi grēki. Viņš arī nedrīkst ieviest jaunas mācības, taču viņam ir tiesības noteikt, vai kāda atzina ir saskaņā ar Bībeli un baznīcas tradīciju. Šādus lēmumus pāvests pieņem nevis vienatnē, bet gan kopā ar bīskapiem. Arī pāvests pats ir bīskaps, proti, Romas bīskaps. Senāk pāvestam līdzās reliģiskajai autoritātei bija arī liela pasaulīga vara, un vēstures gaitā ir izraisījušās daudzas smagas nesaskaņas starp baznīcas varu un valsts varu. Pāvests vēl joprojām ir politiskais vadītājs Vatikānā, nelielā valstī, kurai ir sava naudas vienība, atsevišķs pasts, policija, radiostacija un ārvalstu vēstniecības.

Bīskapi un priesteri

Tāpat kā pāvests ir Pētera pēctecis, tā bīskapi ir apustuļu pēcteči. Jau kopš apustuļu laika jaunie baznīcas vadītāji tika iesvētīti, uzliekot tiem rokas, un šī tradīcija ir saglabājusies līdz pat mūsdienām (apustuliskā sukcesija).

Viens no bīskapu svarīgākajiem uzdevumiem ir priesteru iesvētīšana savā bīskapijā. Priesteru galvenais pienākums ir vadīt draudzi, pirmām kārtām dievkalpojumā un sakramentu pārvaldīšanā. Kaut arī katoļu baznīcā pēdējos gados pieaugusi laju aktivitāte, tomēr priesterim vēl joprojām ir sevišķi augsts statuss, kuram šeit tiek piešķirta lielāka nozīme nekā citās konfesijās. Tas galvenokārt saistīts ar priestera īpašajām pilnvarām Dieva vārda pasludināšanā un sakramentu (Dieva žēlastības redzamo zīmju) pārvaldīšanā tās viņam tiek piešķirtas, kad bīskaps viņu iesvētī. Tātad katoļu baznīcas stingrā organizācija nav radusies nejauši.

Tā tiek uzskatīta par paša Jēzus iedibinātu, redzamu apliecinājumu Dieva valstībai zemes virsū. Priesteriem sava dzīve jāveltī Dievam, baznīcai un cilvēkiem, tāpēc viņiem nav atļauts stāties laulībā un dibināt ģimeni.

Par priesteri katoļu baznīcā nevar kļūt sieviete. Par šo jautājumu tiek daudz diskutēts, it īpaši ASV, jo pastāv uzskats, ka šim aizliegumam ir nevis biblisks, bet gan tikai kultūras un tradīciju noteikts pamatojums.

Viena, svēta, katoliska, apustuliska baznīca

Saskaņā ar katoļu baznīcas mācību baznīcu raksturo četras iezīmes, kas piemitušas jau pirmajai kristiešu draudzei.

♦     Tā ir viena. Ticot Jēzus vārdiem par vienotību, apustuļi rūpējās, lai visi kristieši apgūtu vienu mācību un dzīvotu noteikta veida kristīgu dzīvi. Jēdziens "viena baznīca" norāda uz to, ka pastāv tikai viena patiesa baznīca, nevis vairākas.

♦     Tā ir svēta. Katoļu katehismā teikts: "Katoļu baznīca ir svēta, jo tā no Jēzus ir saņēmusi svētu mācību un līdzekļus (sakramentus), lai darītu cilvēkus svētus."

♦     Tā ir katoliska (vispārēja). Tas nozīmē, ka baznīca ir universāla, pasauli aptveroša, paredzēta visiem cilvēkiem. Pirmie kristieši sekoja Kristus pavēlei nest evaņģēliju visām tautām, un baznīca vēl joprojām veic apjomīgu misijas darbu visā pasaulē.

♦     Tā ir apustuliska. Baznīcu vada cilvēki, kuri saskaņā ar apustulisko sukcesiju ir apustuļu pēcteči un turas pie viņu mācības.

Pamats: Bībele un tradīcija

Pats par sevi saprotams, ka katoļu baznīcas dzīve un mācība lielā mērā sakņojas Bībelē, taču Bībele tiek uzlūkota saistībā ar tradīciju — doktrīnām un paražām, kuras baznīcā pārmantotas kopš apustuļu laika. Protams, tradīcija ir nevis apustuļu izteikumu mehāniska pārņemšana, bet gan evaņģēlijā atrodamo iespēju pastāvīga attīstīšana. Baznīca vēlas ar Svētā Gara palīdzību arvien skaidrāk izprast un pasludināt vēsti par Dievu. Neatkarīgi no tradīcijas veida pastāv vienots, katolisks uzskats, ka tradīcijas saturu nosaka baznīca, nevis atsevišķi ticīgie.

Ņemot to vērā, ir izprotami katoļu katehisma vārdi: "Ar Svētā Gara palīdzību baznīca uztur Svētos Rakstus un tradīciju nesagrozītus, un tajos tā rod savu mācību."

No baznīcas mācības Pestīšana un sakramenti

Daudzas nozīmīgas doktrīnas ir kopīgas katoļu baznīcai un citām kristīgajām konfesijām. Galvenie raksti, uz kuriem balstīta katoļu baznīcas mācība, ir Bībele un trīs senās kristiešu ticības apliecības.

Mēs pievērsīsimies diviem šīs mācības aspektiem, proti, pestīšanai un sakramentiem, par kuriem katoļu baznīcai ir citāds uzskats nekā pārējām konfesijām.

Pestīšana

Izejas punkts attiecībā uz pestīšanu ir katoliskais uzskats par cilvēku: cilvēks tika radīts pēc Dieva tēla un līdzības, iegūstot nemirstīgu dvēseli un brīvu gribu. Savu brīvo gribu viņš izmantoja ļaunprātīgi, nepaklausot Dievam un novirzoties ceļos, kas ved projām no Dieva un Viņa gribas. Kopš tā laika grēkā krišana iedzimtā grēka veidā ir bijusi visas cilvēces pastāvīga pavadone. Cilvēka gribas brīvība ir mazinājusies, taču nav izzudusi; pēc grēkā krišanas viņš vēl joprojām spēj darīt labus darbus, kas ir nepieciešami, lai iegūtu pestīšanu. Taču cilvēks pats sevi glābt nevar.

Cilvēks var tikt pestīts Kristus dēļ, pateicoties Kristus dzīvei paklausībā Dievam, izlīdzināšanas upurim pie krusta un augšāmcelšanās notikumam.

Tomēr Dieva pestīšana cilvēkam netiek uzspiesta ar varu. Ir nepieciešams, lai cilvēks to pieņemtu pats, ticot Dieva vārdam, ko sludina baznīca. Pestīšana tiek izprasta kā Dieva un cilvēka sadarbība: lai saņemtu Dieva žēlastību, ir vajadzīga gan ticība, gan labi darbi. Dieva žēlastības izpausme ir sakramenti, kuros katoļi gūst spēku dzīvot saskaņā ar Dieva gribu. Taču galīgu jeb pilnīgu pestīšanu cilvēks nepiedzīvo pirms nāves, šīs dzīves laikā viņš ir tikai ceļā uz pestīšanu.

Septiņi sakramenti

Sakramenti ir redzami līdzekļi, kurus Dievs lieto, lai cilvēki saņemtu Viņa žēlastību. Tos parasti pārvalda bīskaps vai priesteris, turklāt tie jāpieņem "pienācīgi", proti, ticot un apņemoties mīlēt Dievu un cilvēkus (izņēmums, protams, ir bērnu kristība). Katoļu baznīcai ir septiņi sakramenti.

1♦     Kristība. Romas katoļu baznīca kristī bērnus. Kristība ir galvenais sakraments, caur to bērns kļūst par baznīcas locekli un saņem svētdarošu žēlastību.

2♦    Iestiprināšana. Tā parasti notiek 12 gadu vecumā, un pirms tam bērns ir pamatīgi apguvis baznīcas mācību. Iestiprināšanu veic bīskaps, bieži tas notiek laikā ap Vasarsvētkiem. Svarīgākais brīdis šai notikumā ir iestiprināmā bērna iesvaidīšana ar eļļu.

3♦     Svētais Vakarēdiens (Euharistija). Tā ir viena no dievkalpojuma daļām un sastāv no maizes un vīna, taču praktisku iemeslu dēļ ilgu laiku bija parasts, ka cilvēki pieņēma tikai iesvētītu maizi. Mūsdienās arvien biežāk tiek izdalīts arī vīns. Kad priesteris lasa Svētā Vakarēdiena iedibināšanas vārdus, viņš to dara Jēzus vārdā, tā, it kā Jēzus pats būtu klātesošs. Katoļu baznīca tic, ka maize un vīns pārtop par Jēzus Kristus miesu un asinīm, tā ka Viņš kļūst patiesi klātesošs Svētajā Vakarēdienā. Maizes un vīna izskats, smarža un garša gan paliek nemainīgi, taču tiek pārvērsts tas, ko, lietojot filozofisku jēdzienu, sauc par maizes un vīna "substanci". Šo mācību dēvē par transsubstanciālismu (tulkojumā no latīņu valodas "substances pārveidošana"). Svētais Vakarēdiens ticīgajiem dod iespēju ņemt dalību Jēzus Golgātas upurī, viņi to uztver kā upurdarbību, kurā Jēzus tiek nests Dieva priekšā kā izlīdzināšanas upuris, un tāpēc tas tiek saukts arī par Svētās Mises upuri. Svētā Vakarēdiena dalībnieki saņem grēku piedošanu, kas ir Jēzus upurnāves rezultāts.

Cits Svētā Vakarēdiena apzīmējums izsaka vēl vienu šī sakramenta nozīmi vārds "komūnija" (lat. communion — "sadraudzība") -, kas uzsver Svētajā Vakarēdienā sapulcējušos draudzes locekļu savstarpējo vienotību.

Parasti Svētajā Vakarēdienā netiek izlietota visa iesvētītā maize. Tās pārpalikumu uzglabā īpašā skapī, kuru sauc par tabernākulu un pie kura ir iedegta sarkana lampiņa. Ticīgie metas ceļos pie šī skapja un izrāda godbijību dzīvajam Kristum maizes izskatā. Reizi gadā, Corpus Christi (Kristus Miesas) svētkos, tas tiek nests svinīgā procesijā.

4♦    Grēku nožēla. Grēku nožēlas sakraments sastāv no grēksūdzes, absolūcijas (grēku piedošanas) un gandarīšanas.

Ticīgais izsūdz savus grēkus priesterim, kurš pēc grēksūdzes piešķir viņam grēku piedošanu (absolūcija). Ir svarīgi zināt, ka priesteris nevis pats piedod grēkus, bet gan pasludina, ka Dievs ir piedevis nožēlotājam. Grēku nožēlas sakraments pieprasa nožēlot izdarīto un cieši apņemties to vairs neatkārtot.

Priesteris arī nosaka grēka gandarīšanas veidus, kuri senāk bija ārkārtīgi stingri. Mūsdienās grēku gandarīšanai var tikt noteikta lūgšana, gavēnis vai ziedojuma došana.

5♦     Slimnieku iesvaidīšana. Priesteris iesvaida ar ellu slimnieka pieri un plaukstas, sacīdams: "Lai Dievs Svētā Gara žēlastībā ir tev klāt caur šo svēto svaidīšanu un Viņa bagātīgo žēlsirdību. Viņš lai atbrīvo tevi no taviem grēkiem, pestī tevi un izdziedina tevi."

Svaidīšanas nolūks ir dot slimajam garīgu spēku un mierinājumu viņa slimībā. Svaidīšanu saņem tikai tie, kas ir nopietni slimi vai novājināti. Senāk to dēvēja par "pēdējo svaidījumu", jo to galvenokārt saņēma slimnieki, kas jau bija tuvu nāvei.

6♦     Ordinācija ir iesvētīšana garīdznieka darbam. Priesterus iesvēta bīskaps, un šī sakramenta sastāvdaļas ir lūgšana un roku uzlikšana, kas tā saņēmējam dod tiesības pārvaldīt baznīcas sakramentus. Saskaņā ar katoļu baznīcas mācību priesterība tika aizsākta, Jēzum iedibinot Svēto Vakarēdienu.

7♦     Laulība. Svarīgākais laulībā ir nevis priestera svētība, bet gan abu laulājamo abpusējie solījumi, kas tiek doti priestera un liecinieku klātbūtnē. Pēc katoļu baznīcas pārliecības, laulības saites ir neatraisāmas, un baznīca neatzīst šķiršanos. Taču, ja nav tikuši ievēroti baznīcas noteiktie patiesas laulības nosacījumi, laulība var tikt pasludināta par spēkā neesošu.

1968. gadā pāvests izdeva rīkojumu, kas pauda noraidošu attieksmi pret mākslīgajiem pretapaugļošanās līdzekļiem, taču šis uzskats katoļu baznīcā nav vispārēji atzīts. Parasti jautājums par mākslīgu izsargāšanos no grūtniecības tiek risināts saskaņā ar attiecīgo kultūras situāciju.

Sakramentālijas ir baznīcas iedibināti līdzekļi, ar kuriem tiek lūgta Dieva svētība to saņēmējiem vai lietotājiem. Tie ir simboli, ceremonijas, svētības un iesvētīti priekšmeti, kuru uzdevums ir modināt ticīgajos dievbijību. Šādi līdzekļi var būt, piemēram, slimnieka vai bērna svētīšana, svētīti rožukroņi, krucifiksi un medaljoni; tiek svētīti arī ūdens, pelni (Pelnu trešdienā), palmu zari (Palmu svētdienā), sveces (2. februārī), uguns (Lieldienu priekšvakarā).

Atšķirībā no sakramentiem sakramentālijas ir nevis Jēzus, bet gan baznīcas iedibinātas, un to iedarbība notiek, pateicoties nevis tajās mītošam dievišķīgam spēkam, bet gan baznīcas un ticīgo lūgšanām.

Dievkalpojums (Svētā Mise)

Dievkalpojumam katoļu baznīcā ir centrālā loma. Saskaņā ar katoļu katehismu katoļticīgo pienākums ir ik svētdienu piedalīties Svētajā Misē. Pastāv arī cita veida dievkalpojumi. Viens no tiem ir stundu lūgšanas, kuru nosaukums radies tādējādi, ka tās jau kopš seniem laikiem tikušas noturētas noteiktos diennakts laikos. Šī lūgšanu forma ir īpaši izplatīta klosteros. Stundu lūgšanās tiek lūgts pārmaiņus (dažkārt tas notiek priestera un draudzes starpā, bet parasti pašu priesteru, klostera māsu u. tml. starpā), un to saturs visbiežāk ir Dāvida psalmi, himnas un lasījumi no Bībeles.

Svētā Mise parasti tiek noturēta svētdienas priekšpusdienā un sākas, priesterim un kora zēniem ienākot baznīcā svinīgā procesijā. Svētās Mises sastāvdaļas pārsvarā ir tādas pašas kā luteriskajā dievkalpojumā, proti, grēksūdze, Gloria (Gods Dievam augstībā), priestera svētruna, ticības apliecība un, visbeidzot, Svētais Vakarēdiens kā galvenais notikums. Draudzes uzmanības centrā ir priesteris un viņa darbība pie altāra, taču tas nenozīmē, ka dievkalpojuma dalībnieki ir pasīvi. Viņi piedalās dziedājumos, metas ceļos, met krustu un ir iesaistīti daudzās citās simboliskās darbībās, kuras iedarbojas uz cilvēku maņām un izjūtām. Pie šiem elementiem pieder svētītais ūdens, kvēpināšana, miera skūpsts, liturģiskās krāsas un mūzika.

īpašas iezīmes: Dieva tauta, Jaunava Marija un svētie

Katoļi tic, ka "Dieva tauta" jeb visu ticīgo lielā draudze aptver ne tikai dzīvos, bet arī mirušos, proti, cietējus šķīstītavā un svētos, kas mīt debesīs.

Mācība par šķīstītavu, kurā jātop attīrītiem visiem mirušajiem, pirms tie var tikt pestīti, ir aizsākusies jau senbaznīcā.

Norādot uz atsevišķiem Bībeles tekstiem, tiek mācīts, ka tām dvēselēm, kuras nolemtas svētībai, bet nav bijušas pilnīgi tīras, pametot šo pasauli, ir jāiet cauri šķīstījošai ugunij.

Šī uguns jāizprot nevis burtiski, bet gan kā garīga attīrīšanās. Ticīgajiem, kas vēl ir dzīvi, ir dota iespēja aizlūgt par dvēselēm

šķīstītavā, panākot, ka tur pavadāmais laiks tām tiek saīsināts. Reizi baznīcas gadā, Visu Dvēseļu dienā (2. novembrī dienā pēc Visu Svēto dienas), tiek pieminēti mirušie.

Ticīgie savās lūgšanās par citiem vēršas ne tikai pie Kristus, bet arī pie Jaunavas Marijas un svētajiem, jo pastāv uzskats, ka tie atrodas īpaši tuvu Kristum. Tādējādi kļūst izprotama Marijas un svēto lielā nozīme katoļu baznīcā. Ticīgie nevis pielūdz svētos, bet gan godā tos un lūdz, lai svētie aizlūgtu par viņiem.

Gleznas un statujas, kurās attēloti Jaunava Marija un mazais Jēzus, ir plaši sastopamas katoļticīgajās zemēs: gan baznīcās, gan mājās pie sienas, gan ceļmalās. Otra visvairāk pazīstamā lūgšana pēc Tēvreizes ir Ave Maria (Esi sveicināta, Marija).

Esi sveicināta, Marija, žēlastības pilnā.

Tas Kungs ir ar tevi.

Tu esi svētīta starp sievietēm,

un svētīts ir tavas miesas auglis, Jēzus!

Svētā Marija, Dieva Māte,

Lūdz Dievu par mums, grēciniekiem,

tagad un mūsu nāves stundā.

Āmen!

Laika gaitā Jaunavas Marijas vieta katoļu baznīcas mācībā tikusi definēta arvien skaidrāk. Pēdējo 150 gadu laikā pāvests ir paziņojis, ka Marija ir bez iedzimtā grēka un ka viņa tikusi uzņemta debesīs ar dvēseli un miesu. Šīs mācības pamatā ir ļoti sena kristīga tradīcija.

Svētie ir cilvēki, kas veltījuši savu dzīvi Dieva godam kādā īpašā veidā, piemēram, mirstot mocekļa nāvē vai darot brīnumus. Sākotnēji tiesības pasludināt cilvēku par svēto bija visiem bīskapiem, taču kopš 1172. gada to darīt drīkst vienīgi pāvests, un pasludināšana par svēto notiek pēc ilgas, rūpīgas un visaptverošas izraudzītā cilvēka dzīves izmeklēšanas. Baznīcas un kapelas ir nosauktas svēto vārdos, kopš viduslaikiem pastāv uzskats, ka atsevišķi svētie ir konkrētu amatu aizbildņi, un svēto vārdus nes arī dažādas gada dienas.

Klosteri un ordeni

Klosteru sistēma radās senbaznīcas laikos, un tās aizsācēji bija vientuļnieki (eremīti). Mūsdienās pastāv milzīgs skaits mūku un

mūķeņu ordeņu, kuri pēc sava satura ir ļoti dažādi. Vieni no tiem ir vērsti uz iekšieni, lielu nozīmi piešķirot lūgšanai un meditācijai, citi savukārt nodarbojas ar sludināšanu un piedalīšanos atklātās debatēs, vēl citi par galveno uzdevumu uzskata misijas darbību, un ir arī tādi, kas īpaši nododas darbam sociālajā jomā. Taču visiem kopīgas ir trīs pamatprasības: nabadzība visas dzīves laikā, celibāts un paklausība ordeņa vadībai.

Katoliskā atjaunotnes kustība Vatikāna koncils

Kopš mūsu gadsimta 60. gadiem katoļu baznīcā ir sākusies plaša atjaunošanās kustība, un viens no tās iedvesmotājiem bija pāvests Jānis XXIII, kurš 1962. gadā sasauca baznīcas sapulci jeb koncilu Vatikānā.

Viens no galvenajiem koncila lēmumiem bija tāds, ka dievkalpojumi turpmāk tiks noturēti nevis latīniski, bet gan attiecīgās valsts valodā: itāliski, vāciski, norvēģiski utt.

Tika arī pasludināta prasība lasīt Bībeli ieteicams, modernā tulkojumā -, un līdz ar to tika dibinātas neskaitāmas Bībeles studiju grupas lajiem. Kopš reformācijas baznīca nebija mudinājusi tautu lasīt Bībeli, baidīdamās, ka varētu izveidoties maldu mācības un herētiķu jeb ķeceru kustības.

Pēdējos gados ir mainījusies arī attieksme pret citām konfesijām. Katoļu baznīca vairs neaizliedz jebkura veida saskarsmi ar citiem, kā arī ņem dalību daudzās starpkonfesionālās aktivitātēs. Romas katoļu baznīca gan nav Pasaules Baznīcu Padomes locekle, taču tās novērotāji piedalās šīs padomes sanāksmēs. Katoļu baznīca ir sākusi vairākus dialogus ar citām konfesijām, risinot vispārcilvēciskus jautājumus, piemēram, par laulību, viesstrādniekiem, nabadzīgajām un bagātajām valstīm.

Ortodoksālā baznīca Izplatība

Ortodoksālā baznīca bieži tiek dēvēta par Austrumu baznīcu, jo tās centrs ir atradies Tuvajos Austrumos atšķirībā no Rietumu baznīcas ar centru Romā. No Jeruzalemes un Istanbulas (Konstantinopoles) ortodoksālā baznīca izplatījās tālāk uz Bulgāriju, Rumāniju, Grieķiju, kā arī uz Krieviju, kur tagad atrodas tās centrs. Aptuveni 5 miljoni šīs baznīcas piederīgo dzīvo arī ASV, tie lielākoties ir izceļotāji no Austrumeiropas un viņu pēcnācēji.

Mūsdienu politisko apstākļu dēļ ir grūti precīzi noteikt, cik cilvēku pieder pie ortodoksālās baznīcas, taču pastāv uzskats, ka viņu ir aptuveni 150 miljoni.

Organizācija

Jau agri radās atšķirības un viedokļu nesaskaņas ar Rietumu baznīcu, un Austrumu draudzes nevēlējās atzīt pāvesta autoritāti. Galīgā atšķelšanās no Romas notika 1054. gadā. Ortodoksālajā

baznīcā nav vienota vadītāja vai vadības, šīs baznīcas konfesijas ir patstāvīgas un savstarpēji neatkarīgas. Katrai no tām ir savs vadītājs jeb patriarhs, piemēram, Jeruzalemes, Konstantinopoles, Maskavas patriarhs.

Grieķijā, kur gandrīz visi iedzīvotāji pieder pie ortodoksālās baznīcas, tā ir kļuvusi par valsts baznīcu. Arī Somijā, kur ir 75 000 ortodoksālo kristiešu, vinu baznīcai ir valsts baznīcas statuss, kuru tā dala ar luterisko baznīcu.

Krievijā ortodoksālā baznīca bija cieši saistīta ar carismu, un šī iemesla dēļ tā pēc 1917. gada revolūcijas tika pakļauta nežēlīgām vajāšanām.

Ortodoksālajā baznīcā ir šādas priesterības pakāpes: patriarhs, metropolīts, arhibīskaps, bīskaps, priesteris, diakons. Celibāts ir obligāts bīskapiem, bet ne priesteriem. Tomēr, ja topošais priesteris vēlas stāties laulībā, tad tas ir jādara pirms viņa iesvētīšanas garīdznieka amatā. Ortodoksālajā baznīcā ir mūku un mūķeņu klosteri, bet tie nav savstarpēji atšķirīgi un patstāvīgi ordeņi kā Romas katoļu baznīcā. Katram klosterim ir sava noteikta kārtība, un tas ir pakļauts sava apgabala bīskapam.

Pamats: Bībele un tradīcija

Ortodoksālās baznīcas mācības pamats ir tradīcija, kā tiek pausts Bībelē un izteikumos no pirmajām septiņām ekumeniskajām baznīcas sapulcēm (325.-789. g.). Svarīgākā ir Nīkajas ticības apliecība, kas vispilnīgāk izsaka ortodoksālo ticību.

Taču tradīcija ortodoksālajiem kristiešiem nav tikai doktrīnu kopums, tā ir, viņu pašu vārdiem runājot, "dzīvā straume, kas caurstrāvo baznīcas vēsturi un tagadni, pastāvīgi pulsējoša un atjaunojoša".

No baznīcas mācības Pestīšana

Ortodoksālā baznīca daudzkārt tiek dēvēta par augšāmcelšanās baznīcu, jo tā sevišķi uzsver Kristus augšāmcelšanos. Centrālā nozīme ir tam, ka Kristus — pilnīgs cilvēks un pilnīgs Dievs — nes pestīšanu, uzvarēdams nāvi. Kristus uzvara ir darījusi cilvēka dabu par kaut ko dievišķu. Uzskatam, ka cilvēki ir nolemti dievišķībai, tas ir, tapt Dieva piepildītiem, ir liela nozīme.

Tas iesākās, kad uz zemes atnāca Kristus, kurš "kļuva cilvēks, lai mēs varētu kļūt dievišķi" (Atanasijs, apm. 300. g.).

Sakramenti

Pastāv septiņi sakramenti, taču arī viss pārējais, ko dara baznīca, tiek uzskatīts par sakramentālu. Ir parasts kristīt bērnus, kristībām tūlīt seko iesvaidīšana (iesvētīšana). Šī iemesla dēļ arī bērni piedalās draudzes Svētā Vakarēdiena svinēšanā. Ortodoksālā baznīca uzskata, ka maize un vīns Svētā Gara spēkā tiek pārvērsti par Kristus miesu un asinīm.

Tiesa

Runājot par pēdējo tiesu, mēdz vilkt šķirtni starp pestītajiem un pazudinātajiem. Taču daļa ortodoksālās baznīcas ir atkāpusies no mācības par mūžīgo pazušanu, balstoties uz baznīcas tēva Origena mācību par "visu lietu atjaunošanu" visi cilvēki beigās tiks pestīti, ieskaitot Sātanu un viņa eņģeļus. Šī mācība tika noraidīta 553. gadā notikušajā baznīcas koncilā, taču tā no jauna parādās vairāku mūsdienu ortodoksālo teologu darbos, kurus ortodoksālā baznīca tomēr nav pasludinājusi par maldu mācībām.

Dievkalpojums

Lai izprastu ortodoksālās baznīcas dievkalpojumu, vispirms ir jāpazīst pati baznīcas celtne, kas būvēta pēc Zālamana tempļa parauga Jeruzalemē. Baznīcā cilvēks vispirms nonāk priekštelpā, kur atrodas kristāmtrauks — simbols tam, ka kristība ir ieeja baznīcā.

Iekšā atrodas baznīcas joms, kur dievkalpojuma laikā pulcējas draudze, un ar starpsienu atdalīta altārtelpa, kas Vecās Derības templī tika dēvēta par "vissvētāko". Tajā drīkst ieiet vienīgi priesteris, bet draudze tam, kas tur notiek, var sekot līdzi laikā, kad durvis uz turieni ir atvērtas.

Sienu, ar kuru atdalīts altāris, sauc par ikonostasu ("attēlu sienu"), tāpēc ka tā ir noklāta ar ortodoksālajai baznīcai raksturīgajām reliģiskajām gleznām ikonām. Tās ataino Kristu, Mariju, apustuļus un svētos.

Ortodoksālie kristieši tic, ka caur ikonām Dievs atklājas cilvēkiem, un tās atrodamas arī ticīgo mājās. Ikonas tiek izmantotas meditācijai.

Ortodoksālās baznīcas dievkalpojums uz daudziem atstāj iespaidu sava skaistuma dēļ. Tur ir procesijas ar svecēm un vīraku, vaska sveces iedegas un atkal dziest, ticīgie metas ceļos un skūpsta ikonas. Lielākā daļa dziedājumu tiek izpildīti korī, tiek dziedāts senā tautas valodā un bez mūzikas instrumentu pavadījuma.

Tomēr svarīgākais ir nevis šīs krāšņās ārējās darbības, bet gan

saturs, ko tās ietver. Dievkalpojums ir visas pestīšanas vēstures simbolisks atkārtojums, kas sākas ar pasaules radīšanu un ved uz Kristus dzimšanu, nāvi un augšāmcelšanos.

Baznīcas diennakts sākas pulksten 18, un to piepilda dievkalpojumu cikls: vakara dievkalpojums, rīta dievkalpojums un liturģija. Vakara dievkalpojuma sākumā simboliski tiek atainota pasaules radīšana, priesterim ienākot baznīcas jomā, kas tiek pilnīgi apgaismots, un visiem dziedot fragmentus no Dāvida psalmiem. Tad priesteris dodas atpakaļ uz vissvētāko telpu un aizver ikonostasa durvis, sveces tiek izdzēstas, un tas viss kopumā simbolizē grēkā krišanu un paradīzes aizslēgtos vārtus.

Vēlāk priesteris un viņa palīgs liturģijas sākumā no jauna dodas cauri baznīcai, nesot sveces un kvēpināmo trauku, un tas nozīmē, ka Kristus ir piedzimis un ka Viņa gaisma spīd cilvēkiem.

Liturģijas svarīgākais brīdis ir Svētais Vakarēdiens. Vispirms altārtelpā tiek iesvētīti maize un vīns, un priesteris un diakons pieņem sakramentu pie altāra. Pēc tam tiek atvērtas ikonostasa centrālās durvis, kas tiek dēvētas par Karaliskajiem vārtiem. Draudze dodas uz priekšu un, kājās stāvot, pieņem Kristus miesu un asinis.

Tā kā ortodoksālā baznīca īpaši uzsver Kristus augšāmcelšanās nozīmi, tad gada ievērojamākais dievkalpojums ir Lieldienu nakts dievkalpojums.

Dievkalpojuma lielā nozīme ir saistīta ar ortodoksālās baznīcas uzskatu par ticību — to īpaši iespaidojis Jāņa evaņģēlijs. Ticība nerodas prātošanas vai studiju ceļā, bet gan izdzīvojot kristietības lielo mistēriju, un šis pārdzīvojums pirmām kārtām ir rodams ortodoksālās baznīcas dievkalpojumā.

Reformācija

16. gadsimtā Rietumeiropas baznīcu satricināja apvērsums, kas radīja lielas pārmaiņas apgabalos, kur viduslaikos bija dominējusi katoliskā baznīca. Šis apvērsums sākās gan reliģisku, gan politisku motīvu dēļ. Daudzus monarhus neapmierināja pāvesta visaptverošā pasaulīgā vara, savukārt daudzi teologi kritizēja baznīcas mācību, attieksmi pret ticību un draudzes uzbūvi. Atšķirīgās domas un motīvi radīja vairākus jaunus baznīcas virzienus.

♦     Anglijas karalis Henrijs VIII pārtrauca attiecības ar pāvestu pēc tam, kad nesaņēma no tā atļauju šķirties, un padarīja sevi pašu par baznīcas galvu. Šo nevar dēvēt par ticības šķelšanos, taču Anglijas baznīca (The Church of England) vēlāk pārņēma daudzas reformācijas idejas. Mūsdienās anglikāņi ir plaša konfesija, kas ietver gan tos, kuru izpratne par dievkalpojumu ir gandrīz katoliska, gan tādus cilvēkus, kurus saista puritānisms un jaunākās atmodas kustības.

♦    Teoloģisko domstarpību aizsācējs bija vācu mūks Mārtiņš Luters, kurš centrā izvirzīja ticību un vārdu (Bībeli). Vairāki vācu firsti, kas nebija apmierināti ar pāvesta varu, atbalstīja Luteru un savās valstiņās ieviesa valsts baznīcu, kur reliģiju noteica firsti.

♦     Daudz radikālāk saites ar katolismu sarāva šveiciešu reformatori Cvinglijs un Kalvins. Atšķirībā no katoļiem un luterāņiem viņi daudz mazāku lomu ierādīja kristībām un Svētajam Vakarēdienam, centrā izvirzot baznīcas kārtību (uzbūvi). Viņi vēlējās sekot tam, kas, pēc viņu domām, bija Jaunās Derības priekšraksti. Šajā jaundibinātajā baznīcā draudzes vadība tika uzticēta izvēlētām personām, kas kopā ar mācītājiem veido vecajo padomi. Draudzes mācītāju sauc par prezbiteri (no grieķu vai.), līdz ar to arī reformēto baznīcu sauc par prezbiteriāņu baznīcu. Šī baznīca kļuva par protestantisma pārstāvi valstīs, kur firsti nepasludināja kristietību par valsts reliģiju, Nīderlandē, Šveicē, Skotijā u. c.

Luteriska baznīca

Izplatība

Luteriskās baznīcas pamatlicējs Mārtiņš Luters (1483—1546) bija vācietis, tāpēc mūsdienu Vācijā luterisko baznīcu līdzās katoļiem var uzskatīt par visietekmīgo konfesiju. Šobrīd vienīgi Skandināvijas valstīs luteriskajai baznīcai ir gandrīz pilnīga ietekme (vairāk nekā 90% iedzīvotāju ir šīs konfesijas locekļi). Izceļojot uz Ameriku, skandināvi un vācieši saglabāja savu ticību, un ASV luterāņi ir ceturtā lielākā ticīgo kopiena (6 miljoni locekļu). 150 gadu ilgā luterāņu misionāru darbība ir radījusi daudzas misionāru baznīcas visā pasaulē. Lielākā no tām ir Batakas baznīca Indonēzijā.

Organizācija

"Baznīca ir svēto sadraudzība, kur tiek sludināts patiesais evaņģēlijs un sakramenti tiek pareizi pārvaldīti."

Šī luteriskās baznīcas definīcija lielāku nozīmi piešķir baznīcas uzdevumam, nevis tās organizācijai.

Kristus baznīca ir neredzama un var sastāvēt no dažādu konfesiju pārstāvjiem. Svarīgi ir nevis tas, ka kopā sapulcējušies cilvēki ar līdzīgiem viedokļiem, bet gan tas, ka Kristus pats runā un darbojas "caur savu Vārdu un Sakramentiem". Līdz ar to dievkalpojums kļūst patiesais un vienīgais baznīcas centrs.

Luterāņu mācītājam baznīcā netiek ierādīta tā īpašā vieta, kāda ir katoļu mācītājam. Luters šķīra vispārējo priesterību no īpašās baznīcas garīdzniecības.

Vispārējā priesterība nozīmē, ka ikviens kristietis caur kristībām un ticību ir kļuvis pats sev priesteris un viņam nav nepieciešams starpnieks, lai vērstos pie Dieva savās lūgšanās.

Baznīcas garīdzniecība ir pilnīgi kaut kas cits. Tā ir Dieva nodibināta, un tās mērķis ir sludināt evaņģēliju un izdalīt sakramentus.

Ordinacija mācītājs neiegūst nekādās īpašas spējas vai īpašības. Viņš ir parasts kristietis, kas ieguvis īpašu amatu baznīcā.

Sievietes mācītājas

Līdz pat mūsu gadsimtam par mācītājiem varēja kļūt tikai vīrieši. Atsevišķās vācu luterāņu baznīcās sievietes ir kalpojušas kā palīgmācītājas jau 20. gados. Zviedrijā likums, kas aizliedza sievietēm kļūt par mācītājām, tika atcelts 1945. gadā, Dānijā 1947. gadā, bet Norvēģijā — jau 1938. gadā, taču ar piebildi, ka draudzes drīkst nepieņemt darbā par mācītāju sievieti, ja tām ir kādi principiāli iebildumi. Šī klauzula tika atcelta 1956. gadā.

Sievietes draudzē

Sievietēm vienmēr ir bijusi nozīmīga vieta gan oficiālās baznīcas ikdienā, gan daudzās brīvprātīgajās organizācijās, piemēram, misionāru apvienībās. Bet līdz pat šim brīdim sievietēm baznīcā ir bijusi pakārtota loma, vadošajos amatos vienmēr ir atradušies vīrieši. Atsevišķās organizācijās vēl aizvien valda princips, ka vadībā var atrasties tikai vīrieši un ka vienīgi vīrieši drīkst sludināt evaņģēliju.

Šā uzskata pamatā ir patriarhālā sistēma, kas valdījusi baznīcā līdz pat mūsu dienām. Šai kontekstā īpaši tiek minēts apustulis Pāvils (Ef. 5:22-24; Kol. 3:18).

Valsts baznīca

Luterāņu baznīcas bija pirmās valsts baznīcas. Firsts bija baznīcas galva un ieceltais varas pārstāvis tās vadīšanai. Dažās valstīs, piemēram, Norvēģijā, līdz pat mūsdienām ir saglabātas šīs sistēmas galvenās iezīmes. Vācijā baznīca tika atšķirta no valsts 1919. gadā, ASV luteriskā baznīca bija neatkarīga jau kopš pirmsākumiem, tāpat kā visas citas konfesijas. Norvēģijā karalim, t. i., valdībai, pieder augstākā baznīcas vara, un tā ieceļ mācītājus un bīskapus. Pēdējos gados praktisku iemeslu dēļ Bīskapu sapulcei, Bīskapiju padomei un Sinodei ir piešķirtas lielākas pašnoteikšanās tiesības.

Tā, piemeram, baznīcas uzdevumos ar laiku ir iekļauta mācītāju pieņemšana darbā.

Bībele kā vienīgais pamats

Katoļu baznīcas pamats ir Bībele un tradīcija, bet luteriskā baznīca turas pie principa, ka vienīgi Bībele ir uzskatāma par autoritāti. Kad Luters sacēlās pret katoļu baznīcas kārtību, viņa padomdevējs bija sirdsapziņa. Bet Luters uzskatīja, ka sirdsapziņas padomdevējs ir Dieva vārds, tātad Bībele

Jau Luters saprata, ka nepietiek vienīgi norādīt uz Bībeli, jo katrs cilvēks Bībeles vārdu izprot citādi. Viņš uzskatīja, ka ir svarīgi studēt Bībeli tās pamatvalodās ebreju un grieķu -, tāpēc šīs studijas vēl aizvien ir daļa no luterāņu mācītāju izglītības.

Šīs studijas palīdz atrast būtisko un centrālo kristietībā pestīšanu, ko dod ticība Kristum. Viss pārējais Bībelē ir jāvērtē šī pamatprincipa gaismā. Tāpēc nepietiek pamatot mācību vai baznīcas tradīcijas, tikai norādot uz dažām Bībeles vietām, bet tas jādara saskaņā ar centrālo principu. Tātad visas Bībeles vietas nav vienādi nozīmīgas.

Pamazām baznīcas vadītāji saskaņā ar šo luterisko pamatprincipu mēģināja izvirzīt mācības svarīgākās doktrīnas, šādi iegūstot vairākus ticības apliecību tekstus, kas ietver luterisko ticības mācību. Viens no piemēriem ir Augsburgas ticības apliecība (Augustāna).

Ieskats baznīcas mācībā Pestīšana vienīgi ticībā

Svarīgākais paragrāfs Augustānā skan šādi: "Cilvēks tiek taisnots bez sava nopelna Kristus dēļ un caur ticību."

Sis ir luteriskās baznīcas pamatprincips par pestīšanu jeb taisnošanu vienīgi ticībā. -<• Cilvēks ir grēcīgs un nevar atbrīvot pats sevi no grēka. Lai gan cilvēks veic labus darbus un seko baznīcas likumiem, tomēr ar šiem sasniegumiem viņš nevar izpelnīties pestīšanu.

Sava grēka dēļ cilvēks ir pelnījis sodu, bet Dievs šo sodu atlaiž. Sī Dieva darbība tiek saukta par taisnošanu. Taisnošana notiek tā, ka Kristus uzņemas visus cilvēku grēkus un izcieš sodu viņu vietā.

Dievs piedāvā pestīšanu, ko cilvēks var ticībā pieņemt. Bet arī ticība nav sasniegums. Nepietiek vienīgi atkārtot doktrīnas, bet ir jāpaļaujas uz Dieva žēlastību, t. i., Dieva žēlsirdību.

Sakramenti

Luterāņu izpratnē Sakraments ir "darbība, kuras aizsācējs ir Kristus un kurā Dievs ar redzamu zīmi sniedz neredzamu žēlastību". Vārdu savienojums "Vārds un Sakraments" ir parasts luterāņu sludināšanā, un tajā uzsvērta abu nozīmība gan baznīcai kopumā, gan katram cilvēkam atsevišķi. Luterāņu baznīcā ir divi sakramenti: kristība un Svētais Vakarēdiens.

Kristība izveido cilvēka un Dieva kopību, padarot cilvēku par "Dieva bērnu". Luters atšķirībā no citiem reformatoriem saglabāja bērnu kristības, jo tās uzsver, ka Dievs pasniedz cilvēkiem dāvanu nepelnīti. "Tas, kurš tic un top kristīts, taps glābts." (Marka ev. 16:16)

Sī iemesla dēļ baznīca iegulda daudz pūļu, lai audzinātu kristītos ticībā (svētdienas skolas, kristietības mācība skolās, iesvētes mācība u. tml.).

Svētais Vakarēdiens. Attieksmē pret Svēto Vakarēdienu luterāņu baznīca atrodas kaut kur vidū starp citiem protestantiem un katoļu baznīcu. Tā nepiekrīt katoļiem, ka maize un vīns pārvēršas Kristus miesā un asinīs, bet tai pat laikā tā neatbalsta arī tos, kas uztver maizi un vīnu tikai kā simbolus. Luters apgalvo, ka Kristus miesa un asinis ir patiesi klātesoši, vienlaicīgi maizei un vīnam paliekot Svētā Vakarēdiena sastāvdaļām.

Svarīgākais Lutera izpratnē ir grēku piedošana, ko Dievs sniedz Svētajā Vakarēdienā, un tas arī tiek uzsvērts Svētā Vakarēdiena iestādīšanas vārdos.

Dzīve dāvana un uzdevums

Luteram dzīve ir Dieva dāvana. Pasaules labumi ir daļa no tā, ko radījis vienīgais Dievs, kas ar savu pestījošo darbību ir apliecinājis cilvēkiem mīlestību. Tāpēc Luters noraidīja askētisku dzīvesveidu. Pēc viņa domām, kristieša dzīvei jābūt pildītai ar pateicību un prieku par viņam dāvāto eksistenci. Luterismu raksturo tas, ka mājas un ģimenes dzīve tiek augstu vērtētas.

Bet dzīve ir arī uzdevums. Balstoties uz to, Luters attīsta savu mācību par aicinājuma ētiku. Aicinājums viņa izpratnē ir tas pats, kas amats un darbs. Ja cilvēks pilda savus pasaulīgos pienākumus pēc labākās sirdsapziņas, lietojot visas sev dāvātās spējas, viņš kalpo Dievam. Baznīca ir sekojusi Lutera priekšzīmei, sludinot, ka pasaulīgais aicinājums ir dievkalpojums.

Dievkalpojums

Vārdam luteriskajā dievkalpojumā vienmēr ir bijusi centrālā vieta, tāpēc sprediķis tiek uzskatīts par visnozīmīgāko dievkalpojuma sastāvdaļu, kurā Dieva vārds tiek skaidrots draudzei. Liela nozīme piešķirta tam, lai baznīcas dziesmas varētu dziedāt tautas valodā (nevis latīniski), tāpēc daudzas no tām Luters pats tulkoja un sacerēja. Arī pats dievkalpojums kopš Lutera laikiem notiek tajā valodā, kādā runā tauta. Tomēr luterāņu dievkalpojums daudzējādā ziņā daudz vairāk nekā citu protestantu dievkalpojumi atgādina seno katoļu dievkalpojumu. Arī baznīcas tiek rotātas ļoti līdzīgi, vienīgi izvairoties no Marijas un svēto attēliem, un baznīcas gads ir būvēts pēc tiem pašiem principiem.

Jaunākās kristīgās kustības

Galvenās protestantiskās konfesijas, kas izauga no reformācijas kustības, bija luterāņu un reformātu baznīcas. Bet jau 16. gs. izveidojās vēl viens, daudz radikālāks novirziens, kas vēlējās dibināt atsevišķas, "tīras" draudzes.

Bērnu vai pieaugušo kristība

Šī novirziena galvenā pazīme bija tāda, ka tā piekritēji vēlējās atzīt nevis bērnu kristību, bet tikai pieaugušu, ticīgu cilvēku kristīšanu. Par šās konfesijas locekli varēja kļūt vienīgi caur kristībām, un, tā kā daudzi jau bija kristīti iepriekš, tad kustības pretinieki tos sāka dēvēt par "pārkristītajiem" (anabaptistiem). Šī kustība izveidojās Šveicē, Vācijā un Nīderlandē, bet katoļu un luterāņu varas iestādes to lielākoties apspieda. Nīderlandē no vajāšanām paglābās neliela šo ticīgo grupiņa, un tieši šeit angļu reformātu bēgļi sastapa jaunās idejas un ar Džonu Smitu priekšgalā 1609. gadā nodibināja pirmo moderno baptistu draudzi.

17. gs. izauga vairākas kustības, kas vēlāk izkristalizējās jaunās konfesijās ar daudzām kopīgām iezīmēm. Gan baptisti, gan adventisti, gan arī Vasarsvētku draudzes atmeta bērnu kristības, to vietā praktizējot pieaugušo kristīšanu, kas notiek, kristāmo pilnīgi iegremdējot ūdenī. Metodisti ir saglabājuši bērnu kristības, taču neatzīst bērnus par pilnvērtīgiem draudzes locekļiem, pirms tie nav pieauguši un neapliecina, ka seko kristībās dotajam solījumam un ir vienisprātis ar baznīcas mācību.

Atdzimšana un atgriešanās ticībā

Jaunākajās baznīcas kustībās bieži lieto vārdus "atdzimšana" un "atgriešanās ticībā". Dievkalpojumos un sapulcēs valda daudz lielāka brīvība. Tas nozīmē, ka tajos nepastāv stingra liturģiska kārtība kā, piemēram, katoļu un luterāņu dievkalpojumos, tomēr tiem ir noteiktas sastāvdaļas dziesmas, rakstu lasījumi, brīvā lūgšana, sprediķis, personīgās liecības. Arī baznīcas telpa un mācītāja tērps ir vienkāršoti, it īpaši Vasarsvētku draudzēs, kur vienīgā dekorācija nereti ir krusts un viens pie sienas piestiprināts Bībeles citāts. Draudzes vadītāja tērps ne ar ko neatšķiras no pārējo draudzes locekļu apģērba.

Arī šo baznīcu uzbūve nav tik cieši noteikta, daudzos gadījumos atsevišķas draudzes pastāv pilnīgi neatkarīgi cita no citas, un tās pašas izvēlas savus vadītājus.

Dievbijība un pieticība

Vēl viena kopīga iezīme lielākajai daļai šo kustību ir kalvinisma puritāniskais mantojums. īpaša nozīme tiek piešķirta dzīvei nopietnībā, dievbijībā un pieticībā, noraidot ārējās ērtības un izpriecas. Šeit tomēr liela ietekme bijusi modernajai pēckara labklājības sabiedrībai.

Dažās draudzēs, it īpaši tas attiecas uz metodistiem un Pestīšanas Armiju, pieticība tiek apvienota ar sociālu darbību sabiedrības nabadzīgo grupu labā.

Atdzimšanas kustības un personīgās atgriešanās uzsvēršana ir pazīstams fenomens visās jaunākajās konfesijās. Pamazām tas ir ienācis arī luterāņu baznīcā, kur to reprezentē laju kustības un misijas organizācijas.

Mēs esam izveidojuši shematisku pārskatu, kas sniedz daļu svarīgas informācijas par atsevišķām konfesijām. Vēlāk aplūkosim tās dziļāk.

Izcelšanas

Izplatība

Metodisti

Anglikāņu mācītājs Džons Veslijs (1703-1791) piedzīvoja garīgu atklāsmi un aizsāka piētisku atdzimšanas kustību. Tā patiesībā nebija sacelšanās pret angļu baznīcas mācību, bet vairāk gan uzskatu sadursme ar baznīcas vadību un no tā izrietošā šķelšanās.

īpaši spēcīga Lielbritānijā un agrākajās angļu kolonijās (ASV, Kanādā un Austrālijā).

Baptisti

Cēlušies no 16. gs. visradikālākā reformatoru novirziena, kas noraidīja bērnu kristības. Vēlāk šo kustību ietekmējušas jaunākās atdzimšanas kustības Anglijā un ASV.

Konfesija īpaši spēcīgi izplatījās 19. gs. ASV, tostarp arī melnādaino vidū. Apmēram 90% visu pasaules baptistu mīt ASV.

Vasarsvētku draudzes

Radušās 20. gs. ASV kā atdzimšanas kustība, iesakņojušajās metodistu un baptistu draudzēs.

Vasarsvētku draudžu kustība ir izplatījusies no ASV uz Eiropu, tās misionārā darbība ir izvērsusies par spēcīgu kustību Brazīlijā un Čīlē.

Pestīšanas Armija

Viljams un Ketrina Būti to nodibināja 1878. gadā Londonas nabadzīgo kvartālā, lai palīdzētu "sabiedrības padibenēm" ar "zupu, ziepēm un pestīšanu".

Pēc dibināšanas ir strauji izplatījusies pa visu pasauli.

Kvēkeri

Džordžs Fokss (1624-1691) sludināja garīgu kristietību un nosodīja organizētās Anglijas baznīcas ārišķību. Viņš un viņa piekritēji dēvēja sevi par "Draugiem" ("The Friends"), bet tie ieguva nosaukumu "Kvēkeri", jo Fokss, stāvēdams tiesas priekšā, ir lūdzis tiesnesi trīcēt ("quake") dzīvā Dieva priekšā.

Kvēkeri Anglijā tika vajāti. Izplatījās Ziemeļamerikā, kur Viljams Penns nodibināja kvēkeru koloniju (tagadējais Pensilvānijas štats ASV). Lielākā daļa pasaules kvēkeru mīt ASV.

Adventisti

Kādreizējais baptistu mācītājs Viljams Millers (1782-1849) vadīja atdzimšanas kustību 19. gs. 30. un 40. gados ASV. Vārds "adventisti" (no latīņu ad = klāt, pie, venire = nākt) norāda uz to, ka viņi lielu nozīmi piešķīra Jēzus drīzajai atnākšanai. 40. gados vairākas reizes tika pat minēts konkrēts datums, kad tas notiks.

Kustība izplatījās no ASV uz Eiropu un tagad ir izsūtījusi misionārus uz daudzām pasaules malām.

Organizacija

Svetie Raksti

Pastāvīga organizācija ar bīskapiem un mācītājiem, bet balstīta uz demokrātiju. Draudžu ievēlētas padomes (konferences) ievēlē bīskapus, kas ieceļ mācītājus.

Blakus Bībelei atrodami "skaidrojošie raksti": 1) Pirmbaznīcas ticības apliecība; 2) Veslija 25 reliģiskie raksti (1784), pārstrādāta 39 anglikāņu rakstu versija; 3) Veslija runas un Jaunās Derības skaidrojumi.

Metodisti

Patstāvīgas draudzes ar vadītājiem, ko draudze ievēlē no savu locekļu vidus. Ir vairākas lielākas baptistu draudžu apvienības, bet tām nav nekādas īpašas varas pār draudzēm.

Bībele.

Baptisti

To varētu saukt vairāk par kustību nekā par konfesiju. Visa vadība ir atsevišķu draudžu rokās, bet ir sastopamas arī Vasarsvētku draudžu apvienības.

Bībele, kas tiek tulkota fundamentālistiski.

Vasarsvētku draudzes

Stingra organizācija pēc militāra parauga. Nekonkurē ar citām konfesijām tās locekļiem ir ļauts apmeklēt savas baznīcas un draudzes.

Bībele, vairāk uzsverot pārdzīvojumu un praktisko kristietību nekā teoloģiju. Savdabīga ticības mācība ir formulēta "Kara saucienā".

Pestīšanas Armija

Daudzējādā ziņā atšķiras no visām citām konfesijām. Lai gan kvēkeriem ir sava organizācija, tiem nav baznīcu, mācītāju un liturģijas.

Nepastāv formulēta ticības apliecība, bet daudzi kvēkeri piekrīt kristietības pamatdogmām. Kvēkeri ir pārstāvēti arī Pasaules Baznīcu Padomē.

Kvēkeri

Visa pamatā ir draudzes. Tās izvēlas pārstāvjus, kas piedalās apgabalu konferencēs, kuras savukārt izvēl pārstāvjus reģionālajām, Eiropas un vispasaules konferencēm.

Bībele. Ellenas Vaitas grāmata "Steps to Christ" (Pakāpieni uz Kristu) ir nozīmīga, bet tiek uzlūkota vienīgi kā palīgliteratūra.

Adventisti

Metodisti

Metodistu vidū valdošā pamatdoma ir tāda, ka Kristus ir miris par visiem cilvēkiem un ka Dieva pestīšanas piedāvājums attiecas uz ikvienu, kas to grib pieņemt. Parasts izteiciens metodistu sprediķos un baznīcas dziesmās ir "the free grace" (brīvā, bezmaksas žēlastība).

Metodisti ļoti uzsver pestīšanas apziņu — tas nozīmē, ka pestīšana tiek izjusta kā garīgs pārdzīvojums. Tas bieži notiek caur pēkšņu atgriešanos un atdzimšanu.

Metodismā tiek uzsvērta arī svētdarīšana. Kristības un atgriešanās ved pie atdzimšanas un cilvēka dabas pārveidošanās.

Cilvēka mērķis ir kļūt pilnīgam, tas ir, pieaugt mīlestībā un svētumā, mīlot savu tuvāko kā sevi pašu. Metodisti tomēr netic, ka cilvēks tādējādi varētu atbrīvoties no visiem grēkiem, bet viņš var izvairīties no apzināta grēka.

Metodismam ir puritānisma iezīmes — tas pieprasa, lai kristieši dzīvotu disciplinētu dzīvi bez laicīgām izpriecām. Šāds dzīvesveids tiek apvienots ar visaptverošu labdarību, kas sākotnēji aptvēra nabadzīgos Anglijas darbaļaudis. Bērnunami, veco ļaužu nami un palīdzība alkoholiķiem bija un ir daļa no šīs labdarības, kas turpinās arī metodistu misijas darbā dažādās pasaules malās.

r Baptisms

Bībele, it īpaši Jaunā Derība, ir baptistu mācības un darbības pamatā. Runājot par kristību vai draudzes pašpārvaldi, baptisti vienmēr norāda uz piemēriem Jaunajā Derībā. Viņi ir izveidojuši vairākas ticības apliecības, bet tās nav jāuzskata par saistošām visai konfesijai. Šo ticības apliecību uzdevums ir izteikt, kādu mācības daļu baptisti apgūst noteiktā laikā un vietā.

Baptistiem centrālā ir draudze, bet, raugoties uz tās izpratni, liela nozīme tiek piešķirta arī kristībai. Kristības priekšnosacījums ir personīga ticība uz Kristu, un tā nāk caur atgriešanos. "Tas, kurš tic un top kristīts, taps glābts." (Marka ev. 16:16)

Bērnu kristība nav iedomājama, tāpēc ka zīdainim nevar būt apzināta ticība. Tā vietā bērni top svētīti, gluži tāpat, kā to reiz darīja Jēzus.

Kristība notiek, kristāmo pilnīgi iegremdējot ūdenī (vārda "kristība" sākotnējā nozīme ir bijusi "iegremdēšana") pēc tam, kad tas ir apliecinājis savu kristīgo ticību.

Baptistiem, tāpat kā visām citām protestantu konfesijām, ir divi sakramenti, un attieksme pret Svēto Vakarēdienu ir tuva kalviniskajam uzskatam, proti, ka Jēzus ir garīgi klātesošs.

Vasarsvētku draudzes

Vasarsvētku draudzes, tāpat kā citas evaņģēliskās kristiešu draudzes, lieto Apustuļu ticības apliecību, kurā izteiktas kristīgās ticības pamatpatiesības. Vasarsvētku draudzes uzsver, ka ikvienam, kas tiecas sasniegt Kristu ticībā, ir iespējams piedzīvot gluži personīgas pestīšanas pārpilnību un garīgo spēku. Ticības ceļa ideālu viņu izpratnē ir izteicis Pēteris pirmajā Vasarsvētku dienā: "Atgriezieties no grēkiem un liecieties kristīties ikviens Jēzus Kristus vārdā, lai jūs dabūtu grēku piedošanu un saņemtu Svētā Gara dāvanu." (Apust. d. 2:38)

Pirmais posms šajā pestīšanas procesā ir atgriešanās no grēkiem. Otrais posms ir ticīgā kristība ar ūdeni. Uzskats par kristību ir tāds pats kā baptistiem, t. i., kristība notiek caur pilnīgu iegremdēšanu un bērnu kristība tiek noraidīta. Trešais posms tas īpaši raksturīgs Vasarsvētku draudzēm ir garīgā kristība, t. i., Svētā Gara pilnības un spēka piedzīvojums, gluži tāpat kā mācekļi to piedzīvoja pirmajos Vasarsvētkos (Apust. d. 2). Tam, kurš piedzīvojis Gara kristību, tāpat kā pirmajiem kristiešiem, parasti ir viena vai vairākas Gara dāvanas (žēlastības dāvanas), piemēram,

dāvana runāt citās mēlēs vai tulkot mēles, pravieša dāvanas, dāvana palīdzēt un dāvana dziedināt slimos. Tomēr tas, ka Vasarsvētku draudžu locekļi tic dziedināšanai caur lūgšanu, vēl nenozīmē, ka tie noraida ārstu un medicīniskā personāla palīdzību.

Pestīšanas Armija

Pestīšanas Armija ir stingri organizēta pēc militāra parauga, tajā ir virsnieki un ierindnieki, un pakļaušanās augstāk stāvošajiem ir svarīgs noteikums. Virsnieki strādā pilnu slodzi. Laulība ir atļauta, bet ar noteikumu, ka arī laulātais draugs ir virsnieks. "Ierindnieki" parasti strādā pastāvīgi kādā citā vietā un velta Pestīšanas Armijai savu brīvo laiku, piemēram, pārdodami žurnālu "Kara sauciens". Reizēm gadās, ka pieredzējuši ierindnieki tiek pieņemti darbā ar pilnu slodzi, iegūstot seržanta vai apakšvirsnieka pakāpi.

Sieviešu un vīriešu starpā valda pilnīga līdztiesība visu amatu sadalē. Pestīšanas Armija ne vienmēr tiek reģistrēta kā atsevišķa konfesija, kaut gan kā tāda tā funkcionē ikdienā. No Pestīšanas Armijas karavīra netiek sagaidīts, lai viņš izstātos no savas draudzes vai konfesijas.

Sociālais darbs ir daļa no evaņģelizācijas, un Pestīšanas Armijai pieder liels daudzums sociālo institūciju bāreņiem un alkoholiķiem, tās locekļi apmeklē cietumus un palīdz no cietuma iznākušajiem, kā arī izsniedz ēdienu un apģērbu nabadzīgajiem. Tieši šī ieguldījuma dēļ Pestīšanas Armija ir kļuvusi plaši pazīstama un cienīta. Pestīšanas Armijas sanāksmes ir raksturīgas atdzimšanas kustībai, un tām nav noteiktas uzbūves. Līdzās sprediķim nozīmīga vieta ierādīta personīgajām liecībām par Dieva darbību ticīgo dzīvē. Milzīga loma tiek piešķirta arī dziesmām un mūzikai, un melodijām bieži vien ir viegla un priecīga toņkārta un ritms. Pestīšanas Armijas sanāksmju telpu raksturo grēku nožēlas sols, kur cilvēks nāk, lai nodotu sevi Dieva rokās un uzsvērtu atgriešanos no grēkiem. Šo solu lieto arī, lūdzot spēku un žēlastību svētākai un noderīgākai dzīvei, vai arī aizlūdzot par citiem.

Daudzas Pestīšanas Armijas sanāksmes notiek brīvā dabā, laukumos vai ielu stūros. To mērķis ir sastapt cilvēkus tur, kur viņi ir, lai paziņotu viņiem savu vēsti.

Adventisti

Adventisti pilnā vārdā Septītās dienas adventisti svētī sestdienu svētdienas vietā, balstoties gan uz Vecās Derības rakstiem, gan arī Jēzus darbību, kā arī uz to, ka pirmie kristieši svētīja sabatu.

Adventisma raksturīga iezīme ir "praviešu dāvanas" uzsvēršana. Atsevišķiem cilvēkiem ir piešķirta spēja paredzēt nākotni. Adventisti uzskata, ka tie var norādīt uz piemēriem Bībelē, un jaunākajos laikos sastopamais piemērs, pēc viņu apgalvojumiem, ir amerikāniete Ellena G. Vaita (Ellen G. White, 1827-1915). Viņas raksti pavisam 53 grāmatas — ir plaši izplatīti, un tiem piemīt liela autoritāte šīs kustības locekļu vidū. Viņas grāmata "Steps to Christ" ir tulkota 78 valodās un pārdota vairāk nekā piecos miljonos eksemplāru. Taču svarīgākā ir Bībele un tas, ko tā par nākotni pasaka cilvēkam, kurš, pēc adventistu domām, prot lasīt un pareizi tulkot Rakstus. Viņu rakstītā literatūra līdz ar to bieži tiek veltīta "pierādījumiem", ka daudzi Bībeles pravietojumi ir piepildīti un ka mūsu laikmets ir skaidri ierakstīts Svētajos Rakstos. Mēs dzīvojam "laiku beigās", īsu brīdi pirms Tā Kunga atnākšanas, tūkstoš gadu valstības un pēdējās tiesas. Konfesijas nosaukums norāda uz to, ka tā tic Kristus otrreizējai nākšanai zemes virsū (advent = nākt). Šī ticība viņus vieno ar citiem kristiešiem, tomēr divas nianses vinu adventes gaidās ir īpašas. Viņi tic uz Jēzus drīzu atnākšanu un tic, ka paši var tuvināt šo lielo notikumu.

Adventistu izpratne par morāli lielā mērā saskan ar citu kristiešu

uzskatiem, bet viena zina vinu viedoklis atšķiras — attiecība uz veselības priekšrakstiem. Viņi atsakās ne tikai no alkohola un tabakas, bet arī no tējas, kafijas un citiem dzērieniem, kas satur veselībai kaitīgas vielas. Ēšanas priekšraksti ir patapināti no Vecās Derības. Ideāls ir veģetārs ēdiens. Pēc viņu uzskatiem, šie veselības priekšraksti mums ir paša Dieva doti.

Kvēkeri

Kvēkeri uzskata, ka ārējā forma vai noteiktu dogmu pieņemšana nav priekšnosacījums, lai piedzīvotu kopību ar Dievu. Katrs cilvēks, kas dvēseles dziļumos godīgi tiecas klausīties Dieva balsi, var sastapt Dievu kā dzīvu īstenību un atrast dzīves dziļāko jēgu. Tāpēc kvēkeri bieži piemin "To, kas no Dieva ielikts visos cilvēkos" un "Iekšējo gaismu".

Dievkalpojums ir kluss svētbrīdis, kas ilgst apmēram stundu. Tā laikā parasti viens vai vairāki jūt aicinājumu sacīt dažus vārdus, varbūt atgādināt kādu Rakstu vietu, lūgt vai dalīties savas ticības dzīves pieredzē ar citiem klātesošajiem.

Mīlestība, pēc kvēkeru domām, ir dzīves iekšējais princips un attiecas uz visām dzīves jomām. No šā pamatuzskata izriet atbildība par citu cilvēku labklājību gan garīgo, gan ķermenisko -, un tā izpaužas kā dažāda veida kalpošana un ieguldījumi sociālajās reformās un tautu savstarpējā sapratnē. Kvēkeriem pieder liela daļa nopelnu verdzības atcelšanā 19. gs. un cietuma apstākļu uzlabošanā. Mūsu gadsimtā tie ir snieguši humānu ieguldījumu abu pasaules karu laikā un pēc tiem. Par to kvēkeri 1947. gadā saņēma Nobela miera prēmiju. Kvēkeri ir konsekventi pacifisti.

Ekumeniskā kustība

Draudžu sadarbība un sadraudzība

Kristieši pēdējos 100—150 gados ir izvirzījuši jautājumu: vai milzum daudzās šķelšanās baznīcā nav asā pretrunā ar Jēzus vārdiem un Jaunajā Derībā aprakstīto kristīgās draudzes vienotību? Vai šai vienībai Jēzū Kristū nevajadzētu izpausties sadarbībā un sadraudzībā ar citiem kristiešiem? Rezultātā ir radusies kustība, kas tiek dēvēta par ekumenismu. Šis vārds nāk no grieķu vārda oikumenē, kas nozīmē "visa apdzīvotā pasaule", un mūsdienās to lieto, lai apzīmētu darbu, kurš tiek veikts visu baznīcu un konfesiju savstarpējās sadraudzības un vienotības labā, bet plašākā nozīmē ekumeniska ir jebkura lieta vai rīcība, kas saistīta ar "svēto, vispārējo baznīcu".

Dažādos laikos ir mēģināts atkalapvienot sašķelto baznīcu vai radīt kontaktu starp kristīgajiem indivīdiem un grupām, kas pieder pie dažādiem "atzariem". Taču tikai 19. un 20. gs. ir radīti priekšnosacījumi lielāka apjoma sadarbībai. Visupirms tas attiecas uz baznīcas iekšējām attiecībām. Vairākas atdzimšanas kustības, it īpaši iepriekšējā gadu simtenī, ir izplatījušās, laužot nacionālās un konfesionālās robežas, un to uzmanība bieži tikusi pievērsta būtiskajiem kristietības aspektiem. Arī jaunākie teoloģiskie pētījumi sniedz savu ieguldījumu, lai dzēstu robežas. Tas īpaši attiecas uz vēsturisko Bībeles pētniecību un dogmu vēstures studijām.

Tieksmi uz sadarbību stiprina arī vispārējā kultūras situācija. Tehniskā un ekonomiskā attīstība ir novedusi pie starptautiskas sadarbības, par kuru liecina, piemēram, tas, ka arvien vairāk tiek rīkoti internacionālie kongresi un rodas vairāk dažāda veida starptautisko organizāciju.

Sadarbības rezultātā daudzi kristieši ir nākuši pie pārliecības, ka, par spīti visam, kristietībā tomēr ir vairāk vienojošā nekā atšķirīgā.

Lai gan kristiešu draudzēm varbūt nav kopīgas ticības apliecības, līdzīga dievkalpojuma vai salīdzināmas uzbūves, tomēr pastāv kopējās iezīmes, kas tās atšķir no citām reliģijām un citiem pasaules uzskatiem. Tās visas balsta savu ticību Bībelē, visas par savu galveno lūgšanu uzskata Tēvreizi un par savu uzdevumu darīt Dieva prātu. Bet izšķirīgā ir attieksme pret Jēzu Kristu.

Visus kristiešus vieno piederība vienam un tam pašam Kungam. Tas nozīmē, ka vienotība reāli ir klātesama un ir vienmēr pastāvējusi.

Mūsu Tēvs debesīs,

Svētīts lai top Tavs vārds.

(Tavs vārds lai top turēts svēts.)

Lai nāk Tava Valstība.

Tavs prāts (griba) lai notiek

kā debesīs, tā arī virs zemes.

Mūsu dienišķu maizi dod mums šodien.

Un piedod mums mūsu parādus,

kā arī mēs piedodam saviem parādniekiem.

Un neieved mūs kārdināšanā (pārbaudījumos),

bet atpestī mūs no ļauna.

Jo Tev pieder Valstība un spēks un godība mūžīgi. Amen.

Ekumenisma celmlauži

Pirmie modernās ekumeniskās kustības aizmetņi radās 19. gadsimtā. Gan toreiz, gan tagad var izšķirt trīs dažāda veida sadarbību.

1.    Sadarbība dažādās internacionālajās organizācijās. Tāda ir, piemēram, Jauniešu kristīgā apvienība, kas tika nodibināta jau 1855. gadā. Līdzīga ir internacionālā studentu kustība, kas kļuva pa savdabīgu izglītotāju tiem, kuri uzņēmušies mūsdienu ekumeniskās kustības vadību.

2.     Oficiālā baznīcu sadarbība, kuras mērķis ir panākt tādu vai citādu organizatorisku vienību starp draudzēm un konfesijām. Tiek rīkotas gan starptautiskas, gan starpkonfesionālas sanāksmes. Viena no pazīstamākajām organizācijām ir Pasaules luterāņu apvienība.

3. Praktiska sadarbība. To aizsāka Bībeles biedrības, kas radās 19. gs. sākumā. Vēl lielāku nozīmi ieguva misijas kustība, kas izvērsās ne tikai pasaulē, bet arī pašu mājās.

Pasaules Baznīcu Padome

Pasaules Baznīcu Padome tika dibināta Amsterdamā 1948. gadā. Dibināšanas konferencē piedalījās 147 baznīcas no 44 valstīm, tā radot visreprezentatīvāko baznīcu apvienību pēdējos gadsimtos. Sanāksmē risinātajās debatēs izveidojās šīs pasaules organizācijas pamats, kas saglabājies līdz mūsdienām. Visa tās pastāvēšana un darbība balstās uz vienu mērķa paragrāfu, kurš, papildināts 1954. gada sanāksmē Evanstonā, skan šādi: "Pasaules Baznīcu Padome ir baznīcu kopība, kas saskaņā ar Svētajiem Rakstiem atzīst Kungu Jēzu Kristu par Dievu un Pestītāju un tāpēc vēlas sekot savam kopīgajam aicinājumam par godu vienīgajam Dievam — Tēvam, Dēlam un Svētajam Garam". Padome nevēlas kļūt par "pārbaznīcu", bet tās uzdevums ir sniegt "padomus un iespējas kopējam ieguldījumam jautājumos, kas interesē visus," kā apliecināts 1948. g. konstitūcijā.

Padomes locekļu vidū ir apmēram 230 pārstāvju no lielākās daļas ortodoksālo un protestantisko baznīcu. Tomēr vēl arvien ir daži, kas atrodas ārpusē, tostarp atsevišķas draudzes ASV un lielākā dala Vasarsvētku draudžu. Jāmin arī Romas katoļu baznīca, > j > '

kas atteicās no ielūguma piedalīties 1948. gada konferencē. Vēlāk katoļu baznīcas attieksme mainījās, it īpaši Vatikāna 2. koncils ir pavēris ceļu jaunai citu baznīcu izpratnei.

Pasaules Baznīcu Padome ir apjomīga organizācija ar centru Zenēvā.

īpašās kopienas

Turpmāk aplūkosim dažas reliģiskās kopienas, kas sevi uzskata par kristiešiem, bet ir ārpus jebkuras kopības ar citām kristiešu draudzēm, un ko lielākā daļa kristīgo konfesiju uzskata par reliģiskām kopienām ar kristīgiem elementiem.

Jehovas liecinieki

Jehovas liecinieki ir starptautiska ticīgo kopiena. 1980. gadā tajā bija 2,2 miljoni locekļu, kas apvienojušies 43 tūkstošos draudžu 205 valstīs.

Jehovas lieciniekiem ir raksturīgi tas, ka viņi visi kā viens aktīvi darbojas, lai izplatītu savu ticību, sludinot no nama uz namu, izplatot Bībeles, žurnālu "Sargtornis" un biblisku literatūru.

Jehovas lieciniekiem nav ticības apliecības, bet tie pamato savu mācību Bībelē. Tie piešķir lielu nozīmi Dieva vārdam — Jehova (Jahve) -, kas tiek lietots ebreju rakstos, un kustības nosaukums — Jehovas liecinieki ir patapināts no Jesajas grāmatas 43:10. Tie netic mācībai par trīsvienību, bet tic, ka Jehova viens pats ir varenais Dievs. Viņa vienpiedzimušais Dēls ir Dieva pirmā debesu radība, kas tapa par Jēzu Kristu, un Svētais Gars ir Dieva neredzamais, iedarbīgais spēks. Tie noraida atziņu, ka Jēzus ir Dievs, bet pūlas izplatīt savu mācību, lai iegūtu "Dieva labvēlību" un uzvarētu armagedonā. Mirušie ir bez apziņas, bet tiem ir cerība uz augšāmcelšanos. Ļaunie tiks pazudināti uz mūžīgiem laikiem.

Pamattēma Jehovas liecinieku sludināšanā ir Dieva valstība kā cilvēces vienīgā cerība. Tie tic, ka Dieva valstība ir debesu valdība, kuras sastāvā ir Kristus un 144 000 izredzēto. Šie 144 000 izredzēto tiks pēc nāves uzcelti dzīvei debesīs. Visi citi ticīgie varēs iegūt mūžīgu dzīvību uz zemes kā Valstības pavalstnieki. Jehovas liecinieki apgalvo: Bībeles pravietojumi un pasaules notikumi rāda, ka Dieva valstības atnākšana vairs nav tālu, un mūsu paaudze kļūs par lieciniekiem Sātana un visa ļaunā pazudināšanai, kā arī tam, ka pasaule tiks pārvērsta par paradīzi mūžīgu mājvietu ticīgajiem.

Jehovas liecinieku ētika ir puritāniska un uzsver godīgumu, tīrību, atturību un vēlmi upurēt, kā arī pieprasa izvairīties no alkohola un tabakas. Taču viņi atšķiras no citiem puritāņiem ar nevēlēšanos iesaistīties politikā un sabiedriskās debatēs. Tās iemesls ir viņu pārliecība, ka kādu dienu notiks lielas pārmaiņas, kad viss, kas pieder šai pasaulei, izzudīs. Viņi atsakās dienēt armijā un neatzīst, ka žēlsirdības darbi var sniegt pestīšanu. Vienīgais, kas var sniegt pestīšanu, ir viņu mācība, un tās izplatīšanai jāveltī visi spēki. Ikviena pretestība viņiem sniedz tikai pārliecību, ka viņi ir Dieva izraudzītie.

Jēzus Kristus Pēdējās dienas svēto baznīca (mormoņi)

Šīs baznīcas dibinātājs ir Džozefs Smits Joseph Smith, 1805—1844) no ASV. Pēc viņa paša liecības, viņš kā atbildi saviem meklējumiem pēc Jēzus Kristus patiesās baznīcas 1820. gadā esot saņēmis atklāsmi no Dieva Tēva un Jēzus Kristus, kas viņu brīdinājuši neiesaistīties nevienā no esošajām baznīcām. 1823. gadā viņam parādījies eņģelis Moroni un sniedzis zināšanas par zelta plāksnēm, kas bija paslēptas zemē. Pēc četriem gadiem Smits izraka šīs plāksnes un tām blakus atrada divus īpašus akmeņus sudraba ietvarā, kuri viņam palīdzēja izprast uz zelta plāksnēm rakstīto. Pēc tam, kad viņš kādu laiku bija ar tām strādājis, eņģelis Moroni paņēma zelta plāksnes atpakaļ. Smits izdeva savu atšifrējumu grāmatā, kas iznāca 1830. gadā ar nosaukumu "Mormoņu grāmata" ("The Book of Mormon"). Grāmatas sākumā ir ievietotas 11 personu liecības — tie ir cilvēki, kas savām acīm redzējuši zelta plāksnes.

"Mormoņu grāmata" ir iedalīta vairākās mazākās grāmatās "Pirmā Nepfi grāmata", "Enosa grāmata" u. c. Tā ir uz pusi plānāka nekā Vecā Derība. Grāmata stāsta par Amerikas pamatiedzīvotājiem un par to, kā Kristus pēc augšāmcelšanās atklājies kādai vēlākajos gados iznīcinātai Amerikas ciltij. Vairākas nodaļas stāsta par atklāsmēm un pravietojumiem, dogmām un mācību, arī par kariem un vēsturiskiem notikumiem.

1830. gadā Džozefs Smits un viņa pirmie piekritēji noorganizēja Atjaunoto Jēzus Kristus baznīcu, un dažos gados tā strauji paplašinājās. Pret to vērstās nepatikas un vajāšanu dēļ viņi vairākas reizes pārcēlās rietumu virzienā, līdz beidzot apmetās pie Lielā Sālsezera tagadējā Jūtas štatā. Tur viņi uzcēla Soltleiksitiju Salt Lake City) Sālsezera pilsētu un nodibināja teokrātisku sabiedrību. Tā strauji auga, galvenokārt iedzīvotāju čakluma un kārtības dēļ. Taču drīz kļuva neiespējami saglabāt pilsētu kā tīru mormoņu valsti. Kad Jūta kļuva par vienu no ASV štatiem, mormoņu kopienai bija jāatsakās no dažiem īpašiem paradumiem (viens no tiem bija poligāmija). Šobrīd pasaulē ir 4,8 miljoni šīs baznīcas piekritēju.

Svētie Raksti mormoņiem neaprobežojas ar Bībeli. Arī "Mormoņu grāmata", "Doktrīnas un līgumi" un "Dārgā pērle" tiek uzskatīti par Svētajiem Rakstiem ar visu tiem piemītošo autoritāti. Mormoņu izpratni par Dievu raksturo pretrunīgs apgalvojums: "Tēvam ir ķermenis no miesas un kauliem, tikpat jutīgs kā cilvēka ķermenis."

Jēzus ir Pestītājs, kas atgriezīsies uz Zemes dibināt miera valstību Ciānu. Cilvēks var tikt pestīts, pakļaujoties Kristum un paklausot evaņģēlija likumiem un noteikumiem.

Bībele "Grāmatu grāmata"

Ir viegli pakļauties kārdinājumam dēvēt Bībeli par "bestselleru". Bībele bija pirmā iespiestā grāmata, un vēlāk tā visā pilnībā tulkota aptuveni 270 valodās, bet atsevišķas tās daļas vairāk nekā 1600 valodās. Vēl joprojām tā tiek iespiesta miljonos eksemplāru. Neviena cita grāmata pasaules literatūrā nav sasniegusi Bībeles izplatības līmeni. Tomēr apzīmējums "bestsellers" neizteic visu, jo šis vārds parasti saistās ar kaut ko virspusīgu, mazliet piegludinātu, vienkāršu, garāmslīdošu. Tādus vārdus mēs nevaram sacīt par Bībeli. Gan kristieši, gan nekristieši ir vienisprātis, ka Bībelē sastopama pasaules līmeņa literatūra.

Šis apjomīgais grāmatu kopums sastāv no 66 dažādiem rakstiem, kuri tapuši vairāk nekā tūkstoš gadu laikā, un tajā ir gan leģendas un vēsturisku notikumu apraksti, gan dzeja un stāsti,

gan runas, likumi, teoloģiskas tēzes, vēstules un, protams, četri vēstījumi par Jēzus dzīvi. Bībelē atainota unikāla personu galerija, kurā sastopam gan varenus ķēniņus, gan skaistas sievietes, gan ciniskus politiķus, gan nabadzīgus aitu ganus. Te aprakstīti prieks un bēdas, mīlestība un naids, karš un miers, ticība un šaubas. Pateicoties šai bagātībai, no Bībeles rakstiem iedvesmu guvuši daudzi mākslinieki, domātāji un dzejnieki, un Bībeles kultūras aspekts ir viens no cēloņiem, kāpēc šī grāmata kļuvusi par vienu no Rietumu civilizācijas pamatakmeņiem.

Tomēr daudzi cilvēki visā pasaulē uzskata, ka Bībeles nozīme kultūrā ir tikai viena šīs grāmatas šķautne. Siem cilvēkiem Bībele ir pati svarīgākā grāmata, jo viņi tic, ka tā ataino Dieva darbību pasaules vēsturē.

Vecā Derība un Jaunā Derība

Kristiešu Bībelē ir divas daļas: Vecā Derība un Jaunā Derība. Vārds "derība" (Testament) ir cēlies no latīņu valodas, un tā nozīme ir "pakts" jeb "līgums". Vecā Derība vēstī par līgumu, ko Dievs noslēdza ar Israēla tautu, un tās saturs atbilst jūdu Svētajiem Rakstiem. Jaunā Derība runā par līgumu, ko Dievs noslēdzis ar visiem cilvēkiem Jēzū Kristū, un tā ietver vēstījumus par Jēzus dzīvi un nāvi, pirmās kristīgās draudzes vēstures atainojumu, kā arī vēstules, kurās skaidrots kristīgās ticības saturs.

Vecā Derība bija Jēzus Bībele

Būdams jūds, Jēzus uzauga ar ebreju Svētajiem Rakstiem, kuru fragmenti regulāri tika lasīti sinagogās un templī. Caur tiem Viņš apguva jūdu ticības un morāles saturu, un Viņam arī nācās sastapties ar to, cik dažādi bauslību un rakstus interpretē jūdu rakstu

mācītāji. Jaunajā Derībā stāstīts par to, ka Jēzus pats ir sinagogā un lasa jūdu tekstus. Viņa uzskati daudzkārt neatbilda tam, ko mācīja rakstu mācītāji un it īpaši farizeji, tomēr Viņš nekad neatkāpās no Svētajiem Rakstiem. Gluži otrādi, Viņš sacīja: "Nedomājiet, ka es esmu nācis atcelt bauslību vai praviešus! Es esmu nācis nevis atcelt rakstus, bet gan tos piepildīt." Saistībā ar šiem Jēzus vārdiem ir izprotami Viņa izteikumi "Jūs esat dzirdējuši…, bet es jums saku…". Jēzus interpretācija bija atšķirīga, taču tas nemazināja Viņa uzticību bauslībai.

Jēzus daudzkārt norāda uz vecajiem Rakstiem, Viņš lieto citātus no tiem, diskutējot ar saviem pretiniekiem un arī tiekot velna kārdināts. Mirstot pie krusta, Viņš izrunā psalmu vārdus: "Mans Dievs, mans Dievs, kāpēc tu mani esi atstājis?"

Veids, kādā Jēzus lieto jūdu Svētos Rakstus, apliecina, ka tiem ir svarīga nozīme kristietības un tās pamatu izpratnē.

Kristīgais uzskats par Veco Derību

Vecās Derības tekstu iedala 24 rakstos, bet kristīgās baznīcas Vecā Derība sastāv no 39 rakstiem jeb grāmatām, taču tas ir gluži praktisks jautājums, un viens no šīs parādības cēloņiem ir tas, ka jūdi divpadsmit "mazos" praviešus uzskata par vienu grāmatu. Sie 39 raksti savukārt tiek iedalīti četrās lielās grupās: Mozus grāmatas, vēstures grāmatas, praviešu grāmatas un dzejas grāmatas.

Kristieši, līdzīgi jūdiem, uzskata, ka Vecās Derības rakstu galvenais temats ir Dieva attiecības ar cilvēkiem kopš pasaules iesākumiem. Tiešos vārdos vai netiešos norādījumos Vecajā Derībā viscaur tiek runāts par vēstures Dievu. Tomēr kristiešiem Vecā Derība ir tikai pasaules vēstures pirmā daļa. Līdz ar Jēzu sākas pilnīgi jauns vēstures posms, un Vecā Derība tiek izprasta Jaunās Derības gaismā.

īpaši labi tas redzams saistībā ar tā sauktajiem "pestīšanas praviešiem", kuru apsolījuma vai mierinājuma vārdos tiek pasludināts, ka Dievs sūtīs Miera ķēniņu vai valdnieku no Dāvida cilts. Pestīšanas pravietojumi īpaši skaidri izskan Jesajas grāmatas 7., 9. un 11. nodaļā: "Jo mums ir piedzimis Bērns, mums ir dots Dēls, valdība guļ uz Viņa kamiešiem. Viņa vārds ir: "Brīnišķais padoma devējs, Varenais Dievs, Mūžīgais tēvs un Miera lielskungs."" (Jes. 9:5)

Šie pravietojumi ir viens no tiem nosacījumiem, kuri radījuši jūdu Mesijas gaidas, bet kristieši tos izskaidro kā zīmi gaidāmajai Jēzus piedzimšanai.

Evaņģēliji

Vēstījumi par Jēzus dzīvi atrodami Jaunās Derības četros evaņģēlijos. Vārds "evaņģēlijs" nozīmē "labā vēsts", un ikdienas valodā tas bieži tiek lietots daudzskaitlī, runājot par četriem kanoniskajiem evaņģēlijiem. Pareizāk būtu sacīt "evaņģēlijs no Mateja" vai "saskaņā ar Mateju", nevis "Mateja evaņģēlijs".

Marka evaņģēlijs

Marka evaņģēlijs ir īsākais un vecākais no četriem evaņģēlijiem, un tā nosaukums cēlies no Marka, kurš atbilstoši tradīcijai bijis Pētera tulks un sarakstījis evaņģēliju, balstoties uz Pētera stāstīto. Marka evaņģēlijs ietver tikai nelielu daļu no Jēzus runātajiem vārdiem, daudz vairāk vēstot par Viņa darbību. Tā stils ir vienkāršs, tiek lietoti daudzi vārdi un izteicieni no tautas valodas. Marka galvenais nolūks ir pavēstīt, ka Jēzus ir apsolītais Mesija un Dieva Dēls. Jēzus tiek arī saistīts ar "cietēja kalpa" jēdzienu, par kuru runāts Jesajas grāmatas otrajā daļā (Deuterojesaja). Evaņģēlijs vēstī par daudziem Jēzus darītiem brīnumiem un vareniem darbiem, kā arī to, ka Jēzus sludinājis savu mācību "ar spēku".

Marka evaņģēlijs ir adresēts pagāniem un tiem, kuri no pagāniem kļuvuši par kristiešiem. Pētnieki uzskata, ka tas radies Romā īsi pirms Jeruzalemes izpostīšanas 70. gadā.

Mateja evaņģēlijs

Mateja evaņģēlija nosaukums radies no muitnieka Mateja, saukta arī par Leviju, kurš bija viens no Jēzus apustuļiem. Tomēr nav droši zināms, kurš ir šī evaņģēlija sarakstītājs, un tas pats attiecas arī uz pārējo evaņģēliju autoriem. Mateja evaņģēlijs stāsta par Jēzu kā lielo Skolotāju, kurš māca par debesu valstību, par Dieva gribu un jauno taisnību, kas pārspēj farizeju un rakstu mācītāju taisnīgumu. l iek arī uzsvērts, ka Jēzus piepilda Vecās Derības pravietojumus. Iesākot savu vēstījumu ar Jēzus Kristus, Dāvida dēla un Ābrahāma dēla, ciltskoka izklāstu, evaņģēlists vēlas parādīt, ka Jēzus ir apsolītais Mesija no Dāvida cilts. Atkal un atkal tiek atkārtoti izteikumi "lai piepildītos pravieša Jesajas runātais vārds", "tad piepildījās pravieša Jeremijas runātie vārdi" u. tml. Mateja evaņģēlijs arī norāda, ka Jēzus iedibināja jaunu derību starp Dievu un cilvēkiem, tādu derību, kas stājās vecās, Dieva un Israēla starpā slēgtās derības vietā. Visas šīs, kā arī daudzas citas raksturīgas iezīmes norāda, ka evaņģēlijs ir rakstīts cilvēkiem, kuri pazinuši Veco Derību, tātad jūdiem. Mateja evaņģēlijs ir radies laikā no 80. līdz 100. gadam.

Lūkas evaņģēlijs

Lūkas evaņģēlijs savu nosaukumu ieguvis, pateicoties ārstam Lūkam, kurš bijis viens no Pāvila līdzstrādniekiem un vairākkārt pieminēts Pāvila vēstulēs. Šis pats cilvēks ir arī Apustuļu darbu grāmatas autors. Lūkas evaņģēlijs salīdzinājumā ar Mateja evaņģēliju ir aptverošāks. Tas attēlo Jēzu kā visas pasaules Pestītāju, aprakstot Viņa ciltskoku līdz pat cilvēces pirmtēvam Ādamam. Lūkas evaņģēlija autors ir nejūds, un evaņģēlijs adresēts pagānu kristiešiem. Turklāt Lūkas evaņģēlijam raksturīgi, ka tas lielākā mērā nekā pārējie evaņģēliji uzsver Jēzus mīlestību uz grēciniekiem, muitniekiem, nabadzīgajiem un sabiedrības noniecinātajiem cilvēkiem. Sī perspektīva tiek izcelta vairākās pazīstamās Lūkas evaņģēlija līdzībās (par žēlsirdīgo samarieti, par pazudušo dēlu, par bagāto vīru un nabaga Lācaru). Lūkas evaņģēlijs sarakstīts aptuveni 80. gadā.

Jāņa evaņģēlijs

Trīs iepriekš aprakstītie evaņģēliji ir savstarpēji līdzīgi, bet Jāņa evaņģēlijs no tiem atšķiras, un šī atšķirība atklājas, runājot par Jēzus darbības vietu un laiku. Proti, pārējie evaņģēliji galveno uzmanību pievērš Jēzus darbībai Galilejā, bet Jānis runā par Jēzus darbošanos Jeruzalemē, Jūdejā un Samarijā. Saskaņā ar pārējiem evaņģēlijiem Jēzus sabiedriskās darbības laiks neilga vairāk par gadu, turpretī Jāņa evaņģēlijā aptvertais laika posms pārsniedz trīs gadus.

Atšķirība izpaužas arī stila un satura ziņā. Pārējos evaņģēlijos Jēzus parasti runā vienkāršos tēlos un līdzībās, bet Jāņa evaņģēlijā sastopamas garas runas ar sarežģītu saturu. Tajā arī atrodami daudzi izteikumi, kuri uzsver Jēzus dievišķību un vienotību ar Dievu: "Es un Tēvs, mēs esam viens", "Es esmu Tēvā, un Tēvs ir manī". Turklāt Jāņa evaņģēlijam raksturīgi daudzie "es esmu" izteicieni, kas attiecināmi uz Jēzu: "Es esmu dzīvības maize", "Es esmu ceļš, patiesība un dzīvība" u. c.

Visu evaņģēliju caurstrāvo pretstatu tēli gaisma un tumsa, patiesība un meli, dzīvība un nāve. Evaņģēlija tapšanas laikā šāds reliģisks duālisms bija sastopams gan jūdu vidē, gan ārpus tās.

Saskaņā ar tradīciju Jāņa evaņģēlija autors ir apustulis Jānis. Šis evaņģēlijs ir jaunākais no visiem un sarakstīts 1. gadsimta beigās.

Kā radušies evaņģēliji?

Evaņģēlijiem pasaules literatūrā nav līdzinieku. Atšķirībā no pārējiem Jaunās Derības rakstiem evaņģēliji ir pavisam īpašs literārs žanrs. Tie sarakstīti laikā no 40. gada līdz 65. gadam pēc Jēzus nāves un, visticamāk, radušies, pierakstot Jēzus darbības aculiecinieku mutvārdu nostāstus.

Pirmajos gadu desmitos pēc Jēzus nāves droši vien ir bijis bagātīgs klāsts vēstījumu par Jēzus dzīvi, Viņa runām un daudzajām sarunām ar sastaptajiem cilvēkiem. Balstoties uz šiem avotiem, evaņģēliju autori izraudzījušies to, kam, pēc viņu domām, ir svarīgākā nozīme. Kaut arī ir grūti pateikt, ko evaņģēlisti atmetuši, tomēr ir skaidrs, kādā nolūkā viņi rakstveidā apkopojuši vēstījumus par Jēzu. Evaņģēlisti ir vēlējušies modināt cilvēkos ticību uz Jēzu Kristu kā Dieva Dēlu un cilvēku Pestītāju, viņu mērķis ir "evaņģelizācija". Iespējams, ka līdzās misijas nolūkam evaņģēliji domāti arī lietošanai dievkalpojumos un draudzes locekļu apmācībai.

Sinoptiskā problēma

Kā jau minēts, pirmie trīs evaņģēliji (Marka, Mateja un Lūkas) satur daudzas līdzīgas ziņas, kuru nav Jāņa evaņģēlijā. Šī līdzība ir tik uzkrītoša, ka gandrīz visi mūsdienu Bībeles pētnieki uzskata ir jābūt kādai tos vienojošai saitei.

Lielās līdzības dēļ šie trīs evaņģēliji tiek dēvēti par sinoptiskajiem evaņģēlijiem. Vārds "sinoptisks" nozīmē "vienots uzskatā", "kopīgs uzskatā" vai "pārskata-". Mēs runājam par sinopsi, ja šo trīs evaņģēliju teksti tiek rakstīti līdzās cits citam trīs slejās.

Lielākā daļa Bībeles pētnieku ir vienisprātis, ka sinoptisko evaņģēliju savstarpējās līdzības ticamākais izskaidrojums ir šāds: gan Matejs, gan Lūka par pamatu izmantojuši Marka evaņģēliju, turklāt abiem bijis vēl kāds cits kopīgs informācijas avots, kas apzīmēts ar "Q" (angl. Qsource) un tiek dēvēts par "runu avotu", jo galvenokārt ietver Jēzus sacītās runas. Ļoti iespējams, ka tas bijis sastopams rakstveidā, taču laika gaitā gājis zudumā. Mateja un Lūkas evaņģēlijos ir atrodami arī tādi teksti, kuri liecina, ka abi evaņģēlisti izmantojuši arī katrs savus avotus.

Šī sinoptisko evaņģēliju izcelsmes teorija tiek dēvēta par "divu avotu hipotēzi".

Kaut ari šo četru evaņģēliju formā un saturā ir atšķirības, tomēr tie visi runā par ticību tam, ka līdz ar Jēzu Kristu ir noticis izšķirošs pagrieziens pasaules vēsturē. Jēzū Dievs ir radījis cita veida nosacījumus savai valstībai. Viņš ir slēdzis jaunu līgumu jeb jaunu derību ar cilvēkiem, un cilvēkam radikālā veidā ir dotas jaunas iespējas.

Apustuļu darbi

Apustuļu darbu grāmatas autors ir tas pats cilvēks, kurš sarakstījis Lūkas evaņģēliju, taču tā ir radusies vēlāk un var tikt uzskatīta par evaņģēlija turpinājumu. (Skat. Apust. d. 1:1)

Sī grāmata sākas ar Kristus debesīs uzņemšanas atainojumu (šis stāsts sastopams arī Lūkas evaņģēlija nobeigumā), jauna apustuļa izraudzīšanu Jūdas vietā un Vasarsvētku brīnumu, kad apustuļi tika piepildīti ar Svēto Garu. Apustuļu darbi stāsta par kristietības izplatīšanos pašos tās aizsākumos, sevišķi izceļot Pāvilu un viņa misijas ceļojumus. Mēs gūstam daudz interesantas informācijas par attiecībām pirmbaznīcā, un daudzās runas, kuru saturu šeit iepazīstam, dod ieskatu par apustuļu un pirmo kristiešu sludināšanas veidu un saturu.

Vēstules

Jaunās Derības vēstules ir uzskatāmas par kaut ko vidēju starp privātām vēstulēm un tā saucamajām literārajām vēstulēm. Par literārām vēstulēm tiek uzskatītas vēstules, kuras ir domātas ne tikai noteiktiem adresātiem, bet kuru forma ir vairāk vispārēja jeb traktātveidīga.

Runājot par Pāvila vēstulēm, jāteic, ka tās ir reālas vēstules, kas tika nosūtītas noteiktām draudzēm vai personām, bieži vien arī kādā noteiktā sakarā. Satura ziņā tās tomēr nevar uzskatīt par mirkļa iedvesmā sarakstītiem vēstījumiem. Tās liecina par apzinātu uzbūves plānojumu un satur pārdomātus formulējumus. Tāpēc ir maz ticams, ka tās rakstītas, domājot vienīgi par draudzēm Romā, Korintā un citur.

Jaunajā Derībā ir 21 vēstule, un 13 no tām nes Pāvila vārdu. Tās ir sarakstītas 50. un 60. gados, tātad tikai 20-30 gadus pēc Jēzus nāves, un tāpēc ir uzskatāmas par Jaunās Derības vecākajiem tekstiem.

Pāvils atklājas kā visnozīmīgākā pirmbaznīcas personība. Rakstot vēstules, viņš uztur kontaktus ar draudzēm, ko pats ir dibinājis, atbild uz jautājumiem, ko ir saņēmis, un visumā turpina izglītot jaunos kristiešus. Šādi viņš tos iepazīstina ar kristīgās vēsts galvenajām līnijām. Viņš izskaidro un apskata Jēzus dzīvi, nāvi un augšāmcelšanos un to konsekvences, formulēdams savas domas tā laika reliģiskajā valodā. Viņa vēstules guva ievērību kā jaunizveidotās baznīcas mācības pamats un daudzējādā ziņā kļuva par visas turpmākās kristietības pamatu.

Pirmajā vēstulē tirdzniecības un ostas pilsētas Korintas draudzei Peloponēsā ir skaidri saskatāma atbilde uz ziņojumiem par attiecībām šai draudzē. Kā viens no sāpīgajiem punktiem jāmin morāles deģenerācija. Lai gan Pāvila padomi attiecas uz aktuālām attiecībām konkrētā draudzē, tie veido arī vispārīgu pamatojumu, kas sniedzas pāri laika un telpas robežām. Šajā vēstulē tāpēc tiek apskatīta liela daļa kristīgās ētikas. īpaši tiek uzsvērta mīlestība kā galvenais princips visās dzīves situācijās. (Skat. tā saucamo "mīlestības evaņģēliju" 1. Kor. 13. nodaļā.)

Vēstulē romiešiem Pāvils iepazīstina ar Dieva pestīšanas piedāvājumu, kas nāk caur Jēzu kristīgai draudzei, kura nav viņa paša dibināta. Ir skaidri redzams, ka Pāvils plāno izvērst savu misionāra darbību rietumu virzienā, un vēstulei ir jākalpo kā atbalsta punktam kristietības tālākai izplatībai. Pāvils sniedz diezgan izstrādātu kristīgas ticības kodolu. Viņš uzsver, ka cilvēki var tikt pestīti vienīgi caur Dieva žēlastību.

Jāņa Atklāsmes grāmata

Jaunā Derība beidzas ar Jāņa Atklāsmi, kas, tāpat kā Daniēla grāmata Vecajā Derībā, pieskaitāma pie apokaliptiskās literatūras, tolaik plaši pazīstama literatūras veida. Grāmata sastāv no vīzijām, kas uzbur drāmas beidzamās ainas. Divos būtiskos punktos vērojama atšķirība no radniecīgās jūdu apokalipses. Pirmkārt, tā ir kristīga grāmata, kuras centrā ir Kristus, kas pārņems vadību un uzvarēs ļauno. Otrkārt, Jāņa Atklāsmi raksturo tas, ka beigu laiki jau ir sākušies. Tie neattiecas uz tālu nākotni. Caur Jēzus pestīšanas darbu izšķirošā kauja starp labo un ļauno ir kļuvusi par realitāti.

Jāņa Atklāsmes grāmata tātad ir kaut kas vairāk nekā pravietiski raksti. Tā ir radusies kristiešu lielo vajāšanu laikā, kad valdīja imperators Domitiāns (51-96), un apraksta tā laika kristiešu situāciju — viņi pastāvīgi dzīvoja mocekļu nāves draudos. Līdz ar to šī grāmata ir iedrošinājuma raksti tiem daudzajiem kristiešiem, kas dzīvoja šajos nemierīgajos laikos. Šeit Romas valsts tiek attēlota kā "zvērs", "lielā netikle" vai "pūķis". Visbeidzot Jērs, t. i., Kristus, uzvarēs visas ļaunās varas. Grāmata izvēršas vīzijā par "jaunu debesi un jaunu zemi".

Sava laikmeta tēlu lietojums Jāņa Atklāsmē liekas svešāds mūsdienu lasītājam, un laika gaitā tā ir tikusi dažādi tulkota. Bībelē nav otras grāmatas, kas būtu tikusi tik bieži pakļauta spekulatīviem skaidrojumiem. Tomēr ar skaidri izteikto ticību, ka Dievs vada savu rīcību pretī galīgai uzvarai pār ļauno, tā ir dabisks noslēgums Bībelē attēlotajai pasaules gaitai.

Bībeles pētniecība un attieksme pret Bībeli

Bībeles studijas un Bībeles rakstu satura interpretācija notikusi vairāk nekā 2000 gadu garumā. Jūdu rakstu mācītāju pamatuzdevums bija izprast un izskaidrot likumus un praviešus sava laika cilvēkiem. Kristīgajai baznīcai jau agri bija jāizveido attieksme pret to, kuri raksti uzskatāmi par autoritatīviem un kuri no kanona jāizmet. Tika izvirzīti trīs kritēriji:

1)    rakstu autoram bija jābūt apustulim vai vienam no apustuļu

tuvākajiem mācekļiem,

2)   saturam bija jāsaskan ar pasludinājumu par Jēzu kā Dieva Dēlu,

3)    tiem bija jābūt rakstiem, ko lietojusi lielākā daļa iepriekš pastāvējušo draudžu.

Pirms tika izlemta šo rakstu kanoniskā piederība, tos rūpīgi studēja. Bībeles pētniecībai un rakstu interpretācijai tika pievērsta liela uzmanība jau viduslaikos, taču, balstoties tikai uz latīņu tulkojumu.

Jauns un svarīgs solis Bībeles pētniecībā tika sperts renesanses laikā, kad humānisms, kas vēlējās atgriezties pie pirmavotiem, pavēra ceļu Bībeles studijām grieķu un ebreju valodā. Tam lielu nozīmi piešķīra gan Mārtiņš Luters, gan citi reformatori, kas uzskatīja, ka Bībele ir baznīcas vienīgais pamats. Taču Luters, studējot Bībeli, arī kritizēja atsevišķus rakstus. Viņš, piemēram, uzskatīja, ka Jēkaba vēstulei nevajadzētu būt iekļautai kanonā. Lai izprastu šo Lutera nostāju, mums tuvāk jāiepazīst viņa uzskats par Bībeli, t. i., viņa izpratne par Bībeli kā veselumu. Luters vērsās pret katoļu baznīcas oficiālo mācību, kura apgalvoja, ka baznīcas skolotāji ar pāvestu priekšgalā ir vienīgie, kas sniedz pareizo Bībeles tulkojumu, tādējādi piesaistot tam visus kristiešus. Luters uzskatīja, ka ikvienam cilvēkam ir jādod iespēja pašam iepazīties ar Bībeli un ka tā ir vienīgā autoritāte. Taču Bībele nevar tikt uzskatīta par autoritāti visās jomās, bet vienīgi tur, kur tā liecina par Kristu un izceļ Viņa dievišķumu.

Jauns posms Bībeles pētniecībā sākās 18. un 19. gs., kad daudzi sāka uzlūkot Bībeli kā grāmatu, kas, līdzīgi daudzām citām, ir cilvēku sarakstīta. Tika norādīts uz visām Bībelē sastopamajām pretrunām un nekonsekventumu. Viens no piemēriem ir divi atšķirīgie radīšanas stāsti. Sākās vēsturiski kritiska Bībeles pētniecība, kas ar parastu zinātnisko metožu palīdzību mēģina iegūt pēc iespējas lielākas zināšanas par Bībeli. Notiek grieķu un ebreju valodas studijas, iedziļināšanās vecos rokrakstos, avotu izpēte un arheoloģiskie izrakumi, lai rekonstruētu vidi, kāda tā bija rakstu tapšanas laikā. Tas viss palīdz veikt ekseģēzi rakstu satura izskaidrošanu.

Šādu Bībeles izpēti galīgi noliedz fundamentālisti, kas uzlūko Bībeli kā pilnīgu un nedalītu Dieva vārdu, kuram nepiemīt nekādi trūkumi, arī attiecībā uz faktiem par pasaules un vēstures attīstību. Dievs caur Svēto Garu ir diktējis Bībeles saturu tās autoriem vārds vārdā. Fundamentālisms tādējādi noved pie konfrontācijas ar dabaszinātni, piemēram, evolūcijas teoriju.

Mūsdienās daudzi kristieši atzīst vēsturiski kritisko pētniecības metodi, tomēr neuzskata, ka Bībele ir tīri cilvēcisks produkts. Viņuprāt, modernais zinātniskais pasaules edzējums var tikt apvienots ar uzskatu, ka Bībele ietver dievišķu atklāsmi.

CITAS RELIĢIJAS

.

Tālo Austrumu reliģijas

Ķīnas un Japānas reliģiskās dzīves raksturīga iezīme ir senču pielūgšana. Tas ir viens no pamatelementiem gan konfūcismā, gan sintoismā.

Vēl viena kopīga iezīme ir reliģiju daudzveidība. Dažādās reliģijas ne tikai pastāv cita citai līdzās, bet ari savstarpēji saplūst, tāpēc Tālajos Austrumos nav nekas neparasts vienlaikus sekot vairākām reliģijām vai gūt no tām iedvesmu.

Kopš seniem laikiem Ķīnā tiek runāts par reliģijas "trim ceļiem": tie ir daoisms, konfiūcisms un budisms. No Indijas nākušais budisms izplatījās arī Japānā, kur tam bija liela ietekme uz nacionālo reliģiju sinto.

Japāna bieži tiek dēvēta par reliģiju laboratoriju. Kopš kara beigām šai zemē ir izveidojušās neskaitāmas sektas un ticīgo kopienas, kuru izcelsme meklējama sinto, budismā un kristietībā.

Savukārt Ķīnā pēckara gados reliģijas nozīme ir pastāvīgi mazinājusies. Reliģiskā brīvība tika stingri ierobežota 1949. gadā, kad varu pārņēma komunisti un Mao Dzeduns. Tempļi tika sagrauti un reliģisko kopienu īpašumi konfiscēti. Pēc Mao nāves 1976. gadā sākās liberalizācijas process, kurš noteica lielāku brīvību gan reliģiskajā, gan sabiedriskajā dzīvē.

Konfūcisms Vēsturiskais fons

Ķīna līdz pat 1911. gadam bija ķeizarvalsts, kur augstākā vara piederēja imperatoram. Imperators tika uzskatīts par visas valsts pārstāvi augstākā dieva Debesu priekšā un vienlaikus arī par šī dieva dēlu zemes virsū. Viņš pats veica upurēšanu Debesu templī valsts galvaspilsētā Pekinā, kā arī upurēja Ķīnas svētajiem kalniem un upēm.

Ķīnas valsts bija sistemātiski sakārtota sabiedrība ar stingri noteiktu vadības uzbūvi, kur birokrātijas augšgalā atradās izglītota ierēdņu elite. Valsts ideoloģija bija konfūcisms — filozofa Kundzi jeb Konfucija (lat. Confucius, 551.—479. g. pr. Kr.) izstrādātās idejas par sabiedriskās dzīves noteikumiem un iekārtojumu. Šī mācība noteica Ķīnas valsts vadību līdz pat monarhijas krišanai. Konfūcijs savas darbības laikā bija izveidojis arī reliģiskās dzīves, upurēšanas un rituālu noteikumus. Proti, pastāvēja valsts reliģija, ko praktizēja elite, bet kas nekad nebija pilnīgi sasniedzama plašākiem vienkāršās tautas slāņiem. Tāpat kā imperators savā Pekinas pilī nebija pieejams tautai, tā arī debesu dievs bija tāls un svešs nabadzīgo ķīniešu laukstrādnieku un zemnieku miljoniem. Tauta pielūdza senčus un dažādus garus, lai gan šo ticību vēlāk ietekmēja dažādas citas reliģijas. Varenās Eiropas valstis tika uzskatītas par draudu Ķīnas ekonomiskajai un politiskajai patstāvībai, un tas bija viens no iemesliem, kāpēc radās norobežošanās tendence, kā arī skeptiska attieksme pret jebkuru ietekmi no ārpuses. Inteliģences aprindās reliģija tika kritizēta, uzskatot, ka tā kavē modernās zinātnes un politisko ideju attīstību. Dažkārt tas noveda pie mēģinājumiem atjaunot un modernizēt vecās reliģijas, citos gadījumos pastiprinājās interese par Rietumu nereliģiskajām idejām.

1911. gadā novecojusī impērijas valdība tika gāzta, un Ķīna kļuva par republiku, tomēr politiskās norises saspringtas uzturēja gan pilsoņu karš pašu zemē, gan karš ar Japānu. 1949. gadā varu pārņēma komunisti.

Konfūcijs

Jautājumā par Konfūcija izcelsmi valda daļēja neskaidrība, tomēr pastāv uzskats, ka filozofs cēlies no nabadzīgas aristokrātu ģime

nes. Viņš ieguvis labu izglītību un bijis pazīstams kā izcils domātājs, kurš pulcējis ap sevi daudzus skolniekus. Konfūcijs sniedza jaunu skatījumu uz lielu daļu seno ideju un tradīciju, it īpaši ētikas un sabiedrības filozofijas jautājumos. Viņš ticēja, ka debesis viņu izredzējušas atjaunot kultūru un morāli, ko senos laikos iedibinājuši svētie imperatori. Konfūcijs savu mācību netika sakārtojis pārskatāmā sistēmā, tāpēc viņa uzskati ir pazīstami vienīgi no filozofa paša izteikumiem, ko pierakstījuši viņa skolnieki.

Konfūciskā tradīcija

Konfūcijam ir izšķiroša nozīme Ķīnas valsts attīstībā. Pēc filozofa nāves viņa skolnieki izplatīja tālāk sava skolotāja idejas, līdz beidzot konfūcisms kļuva par īpatnēju Ķīnas valsts reliģiju, kas bieži cīnījās ar citām reliģijām, piemēram, budismu un daoismu. Par godu Konfūcijam tika celti tempļi, un rudeņos un pavasaros viņam tika upurēts gluži kā debesu dievam. Tomēr arvien tiek uzsvērts, ka konfūcisms nekad nav bijis patstāvīga reliģija. Pareizāk būtu sacīt, ka tas ir visaptverošs apzīmējums tiem filozofiskajiem un politiskajiem ideāliem, kas bija noteicošie Ķīnas impērijā un tās birokrātiskajā sistēmā, kaut arī konfūcisma ētika daudzos gadījumos ir kļuvusi par vienkāršās tautas pasaules uzskatu. Šai tradīcijai ir raksturīga praktiski politiska ievirze, kā arī interese par aktuāliem sabiedriskajiem jautājumiem audzināšanu, indivīda lomu sabiedrības dzīvē, pareiziem dzīves likumiem utt. Reliģiskajiem un metafiziskajiem jautājumiem tiek piešķirta nesalīdzināmi mazāka nozīme.

Uzskats par sabiedrību un cilvēku

Konfūcija pamatuzskats ir tāds, ka dabu un Visumu saista harmonija un savstarpēja saskaņa un šim likumam jāattiecas arī uz cilvēku. Šeit Konfūcijs pārņem dažus senus ķīniešu jēdzienus un tos lieto jaunā, paša radītā nozīmē. Dao ir Visuma lielā harmonija, labas un līdzsvarotas attiecības visu lietu starpā. Sī saskaņa ir paraugs sabiedrībai, kur atsevišķiem cilvēkiem tieši tāpat jācenšas dzīvot savstarpējā sapratnē un harmonijā. Tas ir iespējams, ja cilvēku iekšējā pasaule ir saskaņā ar dao, jo tad viņi iegūst nepieciešamo virzītājspēku — de jeb pareizo rīcības veidu.

Lai nonāktu saskaņā ar dao, cilvēkam ir vajadzīgs sakārtots prāts un zināšanas, un tie ir iegūstami, studējot tradīciju pagātnes pieredzi. Tā tiek apgūti likumi, kas nosaka gan pareizu rīcību, gan reliģisko rituālu un ceremoniju korektu izpildi, gan cilvēka vietu sabiedrībā.

Konfūcijs uzskatīja, ka cilvēks savā būtībā ir labs un ka ļaunumu rada cilvēku nepietiekamās zināšanas. Novērst zināšanu trūkumu ir audzināšanas uzdevums.

Indivīda vietu sabiedrībā nosaka piecas dažādas attiecības:

starp kungu un kalpu, starp tēvu un dēlu, starp vecākajiem un jaunākajiem, starp vīrieti un sievieti, starp draugu un draugu. Tas nozīmē, ka valdniekam jābūt labam, savukārt viņa padotajam uzticamam. Šīs attiecības noteikušas konfūcisma politiski konservatīvo raksturu un palīdzējušas novērst sacelšanos pret augstāko varu. Tāpat tēvam jābūt laipnam, bet dēlam godbijīgam (saistībā ar senču godināšanu). Tiek prasīts, lai vīrietis būtu taisnīgs, sieviete — paklausīga; šādas attiecības liecina par sievietes vietu konfūciskajā sabiedrībā. Visu cilvēku ideāls ir pietāte, cieņa un godbijība — Konfūcijam visnozīmīgākie jēdzieni.

Konfūcijs un reliģija

Konfūcijs nebija reliģijas noliedzējs un nešaubījās par dievu un garu eksistenci. Viņš ticēja kādai pārdabiskai būtnei, kas viņu iedvesmojusi: "Debesis ir radījušas manī mītošo tikumu." Taču Konfūcijam šis debesu dievs nebija personiska būtne, un, kaut arī viņš no tā tika saņēmis gan iedvesmu, gan vadību, tomēr savu ētiku veidoja, nebalstoties uz šī dieva dotajiem morāles likumiem.

Konfūcijs uzskatīja, ka ir nepieciešams gan pareizi pielūgt dievus, gan pienācīgi veikt rituālus, ceremonijas un upurēšanu, jo tas liecina par pietāti. Taču viņš neiedziļinājās reliģijas un metafizikas tematikā. "Izrādi gariem cieņu, bet turi tos atstatus no sevis," tie ir viņa vārdi, un Konfūcija attieksmi pret dzīvi pēc nāves raksturo cits viņa izteikums: "Ja vēl nav iepazīta dzīve, kā lai tad būtu pazīstama nāve?"

Daoisms

Daoisma pamats ir grāmata "Daodedzin", kas tulkojumā nozīmē "Grāmata par dao un de". "Dao" (ceļš) un "de" (tikums, spēks) ir seni ķīniešu jēdzieni, kuriem Konfūcijs savā skaidrojumā piešķīra mazliet citādu nozīmi.

"Daodedzin" ir neliela, 20-25 lappuses bieza grāmatiņa, un tajā ir 81 nodaļa. Nav īsti zināms, kurš ir grāmatas autors, taču leģenda vēstī, ka to sarakstījis filozofs Laodzi, kurš dzīvojis 6. gadsimtā priekš Kristus un tātad ir bijis Konfūcija laikabiedrs. Pastāv daudzi atšķirīgi nostāsti par šī filozofa dzīvi, un zinātnieki nav īsti pārliecināti, vai viņš ir vēsturiska persona. To visu ņemot vērā, turpmākajā izklāstā mēs tomēr atsauksimies uz Laodzi kā "Daodedzin" autoru.

Dao augstākais princips

Konfūcija izpratnē dao ir Visuma kārtība un harmonija, un saskaņā ar to cilvēkiem jāiekārto sava dzīve. Arī Laodzi šo jēdzienu interpretē kā pasaulē un it īpaši dabā pastāvošo harmoniju, taču viņa skaidrojums sniedzas vēl dziļāk. Proti, dao ir pamats, no kura radīts vai izcēlies itin viss pasaulē esošais. Dažkārt dao tiek dēvēts arī par "Debesīm", tātad to uzskata par kaut ko dievišķu, tomēr tas nav personisks dievs.

Atšķirībā no visiem pārējiem dao skaidrotājiem Laodzi uzskatīja, ka šis jēdziens nav aprakstāms vienkāršā, racionālā veidā. "Tas dao, kurš ir izskaidrojams, nav īstenais dao," saka filozofs. Tas nozīmē, ka nav iespējams pētīt vai studiju ceļā noskaidrot dao būtību, jo tas nav aptverams ar saprāta palīdzību. Vienīgais ceļš ir meditācija, tāpēc cilvēkam jāiegremdējas pasīvā miera stāvoklī, atmetot domas par ārējām lietām, atalgojumu un tiekšanos uz priekšu. Tādā veidā ir sasniedzama vienotība ar dao, un cilvēks tiek piepildīts ar dzīvības spēku de.

Sabiedriskā dzīve

Daoisms par ideālu izvirza pasivitāti, un gudra daoista svarīgākais rīcības veids ir "ne-rīcība". Pats par sevi saprotams, ka šis princips lielā mērā ietekmēja uzskatu par sabiedrisko dzīvi. Konfūcijs vēlējās audzināt sabiedrības locekļus ar zināšanu palīdzību, bet Laodzi gribēja, lai cilvēki būtu nesamaitāti un vienkārši kā bērni. Konfūcijam šķita nepieciešams izstrādāt pastāvīgus noteikumus un kārtību politikā, turpretī Laodzi uzskatīja, ka cilvēkam pēc iespējas mazāk jāiejaucas lietu dabiskajā kārtībā. Konfūcijs norādīja uz sistemātiskas valsts vadības nepieciešamību, bet Laodzi bija pārliecināts, ka jebkura vadība ir ļauna. "Jo vairāk likumu un pavēļu tiek izdots, jo vairāk zagļu un laupītāju rodas," sacīts grāmatā "Daodedzin".

Laodzi ideālās valsts modelis bija mazā sabiedrība (pilsēta, ciems), kāda, pēc viņa domām, pastāvējusi senos laikos. Tur tauta dzīvoja mierā un laimē, un to nenodarbināja domas par karo-

sanu, kas vēlāk kļuva par parastu parādību Ķīnas provincēs. Ideālās sabiedrības vadītājs bija filozofs, kura vienīgais uzdevums bija ar savu pasivitāti un ne-rīkošanos būt par paraugu pārējiem.

Daoismā nevar būt ne runas par aktīvu žēlsirdības darbu, taču daoistam raksturīga bezgala liela labvēlība pret visiem cilvēkiem — kā pret labajiem, tā arī pret ļaunajiem.

Daoisms kā tautas reliģija

Daži no Laodzi skolniekiem turpināja dabas misticisma attīstīšanu, arvien vairāk apvijot to ar maģiju, un tieši šie maģiskie elementi iesakņojās tautā, saplūstot ar jau pastāvošo māņticību un šamanismu. Minēsim vienu piemēru. Laodzi uzskatīja, ka pasīvs cilvēks ilgāk uztur savu dzīvības spēku, saglabājot to veselu un nenolietotu. Vēlāk daži to izprata kā nepieciešamību paildzināt dzīvi un tāpēc sāka meklēt iespēju, kā cilvēkam kļūt nemirstīgam. Daoistu filozofi līdztekus meditācijām veica arī maģiskus vingrinājumus, pūloties atklāt nemirstības dzēriena formulu. Rezultātā līdzās filozofiskajam daoismam attīstījās jauna veida tautas reliģija, kuras pamatā bija Laodzi uzskati, bet kurai bija arī savas dievības, tempļi, priesteri un mūki. Tempļos, daļēji budisma iespaidā, tika veikti dažādi rituāli ar procesijām, ēdiena upuriem un aizlūgumiem par dzīvajiem un mirušajiem.

Sinto jeb sintoisms

Sintoisms ir Japānas senā nacionālā reliģija, taču aptuveni kopš 6. gadsimta tai līdzās nostājies budisms, un abas reliģijas ir spēcīgi iespaidojušas viena otru. Mūsdienu Japānā abas tiek praktizētas kā līdzvērtīgas. Nav nekas neparasts, ka cilvēks piedzimstot tiek svētīts pēc sinto tradīcijām, bet pēc nāves viņu apglabā

saskaņā ar budistu rituāliem. Šis pats cilvēks var tikt laulāts kristiešu baznīcā. Reliģijām šādi sajaucoties, ir izveidojušās daudzas jaunas sektas un ticīgo kopienas, un Japāna bieži tiek dēvēta par reliģiju laboratoriju.

Sintoisma raksturojums

Sintoismam nav neviena pamatlicēja. Tā ir tipiska nacionālā reliģija, kura daudzu gadsimtu gaitā ir apvienojusi dažādas reliģiskas tradīcijas. Sinto nav izstrādātas nedz ticības doktrīnas, ne arī ētikas normas. Galvenais šai reliģijā ir ceremonijas un rituāli, kam jāuztur spēkā cilvēku kontakts ar dievišķo.

Bieži tiek sacīts, ka sinto ir daudzi miljoni dievu jeb kami, kuri atklāj sevi kokos, kalnos, upēs, dzīvniekos un cilvēkos. Taču japāņu vārds "kami" var tikt tulkots arī kā "gars". Dabas un senču garu kults ir sintoisma centrā kopš tiem laikiem, kad Japānā pastāvēja zemkopju sabiedrība, un senču kults vēl vairāk pastiprinājās ķīniešu konfūcisma ietekmē.

Japāņu dievišķā izcelsme

Viens no japāņu mītiem vēstī, ka pirmlaikos uz zemes apmeties dzīvot debesu dievu pāris Idzanagi un Idzanami. Viņu pirmdzimtie bērni ir Japānas salas, pēc tam šis dievu pāris radījis pārējo pasauli un visu, kas tajā atrodams, un visbeidzot arī neskaitāmi daudzus kami, no kuriem visievērojamākā ir Saules dieviete Amaterasu. Pārējie kami apmetušies dzīvot uz zemes un radījuši pirmos cilvēkus. Cilvēku sabiedrībai bijis vajadzīgs vadonis, tāpēc uz zemi ticis sūtīts Amaterasu dēladēls, un viens no viņa pēcnācējiem kļuvis par Japānas pirmo imperatoru. Tātad visiem japāņiem ir dievišķa izcelsme, bet galvenokārt tas attiecināms uz imperatoru, kurš cēlies no pašas Saules dievietes.

Valsts reliģija un imperatora kults

Laika gaitā mirušo imperatoru kami pielūgšanu nomainīja kults, kurā pielūgts tika pats imperators. Imperators tika uzskatīts par dzīvu kami.

Viens no cēloņiem, kas radīja imperatora kultu, ir konkrēti vēsturiskie notikumi pagājušajā gadsimtā. Proti, Japānai arvien vairāk draudēja Rietumu ekspansija, tāpēc valstī sāka just nepieciešamību uzsvērt savu nacionālo identitāti. Vienlaikus militāristu vadītāji sjoguni, kuru rokās bija īstenā valsts vara, pamazām atvirzīja imperatoru otrajā plānā.

1867. gadā imperators Meidži izdarīja valsts apvērsumu, tādējādi nodrošinot sev varu visā zemē, un viņa valdīšanas laikā valstī notika gan politiska, gan reliģiska atjaunotne. Sintoisms kļuva par valsts reliģiju. Budisma tempļus nojauca, un sinto kultūra tika attīrīta no budisma elementiem.

Imperatora attēlu novietoja visās sabiedriskajās iestādēs, skolās un fabrikās, un cilvēkiem vajadzēja noliekties attēla priekšā, apliecinot godbijību.

Vienlaikus valstī pastāvēja arī izteikti nacionālistisks noskaņojums, kas lika pamatus japāņu ekspansijas politikai līdz pat Otrajam pasaules karam, kad Japāna nostājās Vācijas pusē.

Reliģiskais bija cieši saistīts ar nacionālo, tā, piemēram, sintoisms bija japāņu pilotu pašnāvnieku ideoloģiskais pamats (kamikadze nozīmē "dievišķs vējš").

Ikvienu kaujas laukā kritušo japāņu karavīru nekavējoties pasludināja par kami, un tam par godu sinto tempļos tika veiktas dažādas ceremonijas.

Pēc Japānas sagrāves 1945. gada augustā imperators pasludināja, ka

atsakās no savas dievišķības. Sintoisma kā valsts reliģijas statuss tika atcelts, bet tautas sintoisms, kurš nepārtraukti bija pastāvējis līdzās imperatora kultam, turpinājās un piedzīvoja savdabīgu renesansi.

Kults tiek piekopts gan mājās, gan arī tempļos, kuru kopskaits sasniedz 20 tūkstošus. Tempļi, kuru kārtību agrāk noteica imperatora ierēdņi, mūsdienās ir organizēti dažādā veidā ar īpaši izraudzītiem vadītājiem.

Templis kami mājvieta

Sinto templis nav vieta, kur notiek mācības pasludināšana. Tas ir kami jeb gara mājoklis, kurā šis gars tiek pielūgts saskaņā ar noteiktiem rituāliem.

Tempļa vissvētākajā telpā atrodas tēls, kas simbolizē kami klātbūtni, un tieši šis simbols dara templi par svētvietu. Trīs nozīmīgākie simboli ir spogulis, rotaslieta un zobens, un tie tiek glabāti trīs visslavenākajos Japānas sinto tempļos. Spogulis, rotaslieta un zobens ir saistīti ar mītu par Saules dievieti Amaterasu un Japānas pirmo imperatoru. Saskaņā ar senu leģendu kāds reiz pazobojies par Amaterasu, un viņa tāpēc paslēpusies kalnu alā. No turienes Saules dieviete tika izvilināta ar spoguļa palīdzību, lai no jauna būtu redzama viņas gaisma.

Priesterība

Sākotnēji reliģiskās ceremonijas vadīja ģimenes galva vai klana vadonis, kā arī augstāku sabiedrības kārtu vadītāji provinču vecākie vai pats imperators.

Vēlāk izveidojās īpašas priesteru funkcijas, ko bieži pildīja noteiktas ģimenes. Priesterības mantošana tika atcelta, kad imperators pasludināja sinto par valsts reliģiju un priesteri kļuva par sabiedriskiem ierēdņiem.

Mūsdienās priesterus izraugās tempļu vadība, nosakot tiem vai nu pilnu, vai daļēju darba laiku. Lielākā daļa no viņiem ir precējušies, un viņiem līdztekus priestera pienākumiem ir vēl kāda cita nodarbošanās. Pēc kara par priesterienēm atļāva kļūt arī sievietēm.

Priestera galvenais uzdevums ir vadīt rituālus. Viņam jāzina, kā veicamas ikdienišķās ceremonijas un kā vadāmi lielie reliģiskie svētki.

Kulta četras galvenās sastāvdaļas

Sinto centrālais notikums ir ceremonija. Ar rituālu palīdzību tiek novērstas nelaimes, nodrošinātas labas attiecības un sadarbība ar kami, tiek nesta laime un miers gan atsevišķiem cilvēkiem, gan sabiedrībai kopumā.

Ceremonijas ir ļoti dažādas, sākot ar visvienkāršākajām, kas notiek mājās, un beidzot ar lielajiem ikgadējiem tempļa svētkiem. Tomēr pastāv četri kulta elementi, kas visās ceremonijās ir kopīgi: attīrīšanās, upuris, lūgšana un svētā maltīte.

Attīrīšanās

Attīrīšanās nolūks ir atbrīvoties no ļaunuma un netaisnības, kas var apdraudēt attiecības ar kami. Cilvēks visvairāk tiek aptraipīts sakarā ar slimību vai nāvi, taču netīru viņu dara arī parastās dzīves funkcijas.

Ikviens dievkalpojums sākas ar šķīstīšanos. Tā var būt pavisam vienkārša, kā, piemēram, mutes izskalošana un pirkstu galu apmērcēšana ūdenī. Templī attīrīšanās notiek, priesterim vēcinot īpašu zizli attīrāmo cilvēku vai lietu priekšā. Zizlim ir piestiprinātas papīra strēmeles vai linu pavedieni, kas dara to līdzīgu slotai.

Upuris

Neveicot nākamo kulta elementu upurēšanu, cilvēks riskē zaudēt attiecības ar kami un tikt pakļauts dažādām nelaimēm. Upuris var būt nauda, kā arī ēdiens un dzēriens. Arī dažādajām mākslas un sporta aktivitātēm saistībā ar tempļa svētkiem ir reliģisks pamatojums, un tās ir uzskatāmas par zināmu upuri. Dieviem par godu notiek dejas, teātra izrādes, laušanās cīņas un šaušana ar loku.

Lūgšana

Lūgšana bieži sākas ar kami slavinājumu, pielūdzot to un pateicoties par tā labajiem darbiem. Bieži lūgšanā iesaistīta arī norāde, kā izcēlies rits, uz kuru šī lūgšana attiecas, tātad tiek skaidrots rita mītiskais pamatojums. Pēc tam priesteris paziņo, kas tiek upurēts, kas ir upurētājs, un daudzreiz tiek arī aizlūgts par to, ko upurētājs ar savu velti vēlas panākt.

Svētā maltīte

Ceremonijas beigu daļā notiek naorai jeb maltīte kopā ar kami. Klātesošie nogaršo rīsu vīnu, ko tiem piedāvā priesteris.

Kults mājās

Gandrīz visās japāņu mājās atrodas neliels altāris vai altārplaukts, ko dēvē par kamidana. Uz tā novietoti simboliski priekšmeti, kami amulets, mazs spogulis, svece un vāze ar sakaki koka zariem.

Rituāla sākumā tiek mazgātas rokas un izskalota mute. Tad altāra priekšā novieto upuri tas var būt kaut kas pavisam vienkāršs, piemēram, mazliet rīsu un bļodiņa ūdens. Rituāla dalībnieki stāv vai sēž uz paklājiņiem un godbijībā noliec galvu altāra priekšā. Pēc īsas lūgšanas no jauna divreiz tiek noliekta galva, ar augšup paceltām rokām divreiz tiek sasistas plaukstas, un visbeidzot ticīgais vēlreiz noliec galvu. Ēdiens, kas iepriekš upurēts, vēlāk tiek noņemts no altāra un kopīgi apēsts.

Tenrikjo

Tenrikjo saknes meklējamas japāņu nacionālajā reliģijā sinto, bet to ietekmējušas arī vairākas citas reliģijas. Tenrikjo 1838. gadā dibinājusi Miki Nakajama. Dievs Ojagami bija sniedzis viņai vairākas dievišķas atklāsmes, kā arī iemājojis viņā.

Šīs atklāsmes ir pierakstītas, un vienā no tām teikts: "Savas domas es tagad izsaku ar viņas muti. Tā gan ir cilvēka mute, kas runā, bet vārdus veido dieva doma."

Tenrikjo ir monoteistiska reliģija, kurā Ojagami ir vienīgais un patiesais dievs, pasaules un visu lietu radītājs. Cilvēki ir radīti priekam un dzīves pilnībai, grēks nozīmē nepateicību par dieva dāvanām, bet pestīšana tiek dota, priecājoties par dzīvi šeit un tagad. Atklāsmēs teikts: "Radītājs dievs veidojis cilvēku, lai varētu priecāties par tā laimīgo dzīvi."

Radīšana šai reliģijā ir centrālais aspekts. Tas redzams dievkalpojumā, kur radīšana tiek attēlota kulta dejā. Ar šo deju tiek lūgta dieva svētība visai radībai. Tāpat kā sintoismā, arī šeit ir svarīgi, ka dievs rūpējas par dzīvības atjaunošanu gan dabā, gan cilvēku vidū.

Saskaņā ar dzīves baudīšanas principu īpaši tiek uzsvērta nepieciešamība dziedināt cilvēku no slimībām un ciešanām. To pauž ikdienas dievkalpojuma svētīšanas vārdi: "Esi dedzīgs katru dienu būt dievkalpojumā, jo tas pasargā tevi no ikvienas nelaimes. Tavas aktīvās līdzdalības dēļ tu tiksi dziedināts pat no visnopietnākās slimības."

Tenrikjo mērķis ir panākt, lai tās vēsti dzirdētu visi cilvēki, jo tad pasaule kļūšot par absolūtas laimes valstību.

Tenri, pilsētā, kur Miki Nakajama saņēma savas atklāsmes, atrodas arī šīs reliģijas administratīvais centrs — milzīga celtne, kas spēj uzņemt kopumā 25 tūkstošus cilvēku. Šādi centri, kam daudzviet ir skaists arhitektoniskais veidojums, mēdz būt arī pārējām Japānas jaunajām reliģijām. Tenrikjo veic aktīvu misijas darbu arī ASV un daudzās Āzijas valstīs.

Āfrikas reliģijas

Mūsdienu Āfrikā valda trīs reliģijas — kristietība, ko lielākoties sastopam Āfrikas dienvidos un gar rietumu un austrumu piekrasti; islāms, kurš galvenokārt koncentrēts arābiskajā Ziemeļāfrikā, bet jau no seniem laikiem atstājis pēdas arī reģionā uz dienvidiem no Sahāras; un, visbeidzot, senās pirmatnējās reliģijas, kas bija valdošās pirms Rietumu un arābu kultūru invāzijas. Modernajā Āfrikā tiek noārdīta tradicionālā lauku ciemu struktūra, un līdz ar to apdraudēta ir arī pirmatnējo reliģiju pastāvēšana, kas balstās dzimtas un cilts ikdienā.

Tradicionālajās afrikāņu reliģijās nepastāv rakstīti teksti, tāpēc reliģiju pētniekiem ir grūti tās studēt. Daudz kas par šīm reliģijām pēdējos gadsimtos ir uzzināts no eiropiešu tirgotāju, kolonizatoru un misionāru nostāstiem. Viņu apraksti, protams, ir veidoti, vērtējot vietējo reliģisko un kultūras dzīvi kristietības un Rietumu kultūras gaismā. Tuvāk mūsdienām, studējot afrikāņu reliģijas, sociālantropologi un reliģiju pētnieki lietojuši modernas zinātniskas metodes, tomēr arī viņi aplūko šīs reliģijas tikai "no ārpuses".

Mēģinot aprakstīt Āfrikas reliģijas kā vienotu veselumu, vispirms jāatzīmē, ka patiesībā pastāv tikpat daudz reliģiju, cik tautu un cilšu. Katra no tām dēvē dievu citā vārdā, piekopj atšķirīgu kultu, un katrai ir savas īpašas iezīmes. Tomēr šais reliģijās atrodams daudz kas kopīgs, jo afrikāņi nav dzīvojuši cits no cita izolēti. Vēsture stāsta par daudzkārtēju tautu pārceļošanu, kontaktiem cilšu starpā, kā arī lielāku valstu dibināšanu. Ir arī svarīgi apzināties, ka afrikāņi, kas nedzīvo pilsētās, pārsvarā nodarbojas ar zemkopību un lopkopību, un tikai neliela to daļa ir mednieki un vācēji.

Cilts un dzimtas nozīmīgā loma

Jēdziens "cilšu reliģijas" dod pamatu Āfrikas reliģiju izpratnei.

Cilts klans, dzimta, radniecība ietver afrikāņu ikdienas dzīvi. Piederība pie šādas kopības tiek vērtēta daudz augstāk nekā katra atsevišķa indivīda vajadzības.

Afrikāņu uzskatā par dzimtu (vai cilti) īpatnēja ir pārliecība, ka tā sastāv ne tikai no tās dzīvajiem, bet arī mirušajiem locekļiem. Senči aizvien ir cilts tuvumā, tie ir kļuvuši par gariem, kas mīt pazemes valstībā vai arī lidinās ap mājvietu, uzraugot, lai pēcteči ievērotu dzimtas paražas.

Paražas, kas ir sabiedrības kārtības pamats (varētu sacīt, "pamatlikums"), tika noteiktas, jau ciltij rodoties mītos aprakstītajos pirmlaikos. Dzīvo cilts locekļu uzdevums ir rūpēties par šīs kārtības saglabāšanu, sekojot visiem priekšrakstiem un pats svarīgākais — upurējot senču gariem.

Svarīgi pieminēt, ka dzimtu veido ne tikai dzīvie un mirušie, bet arī vēl nedzimušie pēcnācēji. Cilvēka uzdevums ir dzimtas turpināšana, tāpēc viena no lielākajām nelaimēm, kas viņu var piemeklēt, ir aiziešana no šīs pasaules, neatstājot pēcnācējus.

Ja dzimta izmirst, tas nozīmē, ka senču gariem tiek liegta iespēja apmeklēt Zemi, jo nav neviena, kas ar tiem uzturētu sakarus. Tāpēc, ja vīrietim ir vairāk par vienu sievu un daudz bērnu, viņa sirds var būt mierīga, jo viņš zina, ka dvēselei pēc nāves, kad tā zaudēs jebkurus sakarus ar Zemi, nevajadzēs klīst apkārt tuksnešainā apvidū — vienmēr būs kāds, ar ko būt kontaktā. Viens no cilvēka svarīgākajiem uzdevumiem ir rūpēties par apvidu, ko senči atstājuši ciltij un kas tiks nodots tālāk pēctečiem. Tāpēc neeksistē privātās zemes tiesības, kas ļautu pirkt un pārdot tās daļas.

Cilts vadītājs

Cilti pārvalda virsaitis vai karalis. Karaļa loma un vara vēstures gaitā ir ļoti mainījusies un katrā ciltī atšķirīga.

Karalis ir ne tikai politiskais vadītājs, bet arī likuma un taisnības sargs, tātad savā ziņā — tiesnesis. Daudzos gadījumos karaļa uzdevums ir veikt arī cilts upurpriestera pienākumus.

Visas šīs dažādās karaļa funkcijas saistītas ar to, ka politika, reliģija, likums un morāle netiek nošķirti cits no cita, bet sakņojas paražā, kas ir cilts sabiedrības balsts.

Karalis ir šīs paražas pastāvīgais sargs, viņš uztur sakarus ar senčiem un glabā tradīciju. Viņš ir dievu pārstāvis cilvēku vidū un vienlaikus arī cilvēku vēstnesis dievu priekšā.

Dievi un gari

Pētot mītus, kas nav pierakstīti, bet ir saglabājušies mutvārdos no paaudzes uz paaudzi, zinātnieki cenšas atrast afrikāņu ticībai raksturīgās iezīmes.

Lai gan dieviem ir daudz vārdu, lielākā daļa afrikāņu tic vienam augstākajam dievam, kurš bieži tiek saistīts ar debesu velvi un kura uzdevums ir rūpēties par auglību. Noteikti mīti viņu mēdz attēlot kopā ar Zemes dievieti.

Augstākais dievs ir radījis visas augstākās būtnes, dzīvniekus un cilvēkus, kā arī iedibinājis to kārtību, kas ir sabiedrības virzības pamatā, — viņš ir ciltī valdošo paražu iedibinātājs. Augstāko dievu bieži uzskata arī par likteņa dievu, kas valda pār cilvēka dzīves gaitu un nosaka cilts veiksmi un neveiksmi.

Lai apzīmētu augstāko dievu, tiek lietots jēdziens "Dievs, kas atpūšas" (lat. Deus otiosus), jo viņš ir attālinājies no ikdienas dzīves. Daži mīti vēstī, ka pirmlaikos, kad viss bija labs, dievu un cilvēku starpā valdījusi ļoti cieša saikne, bet domstarpību dēļ Dievs no pasaules novērsies. Tikai izņēmuma gadījumos, kad ļaudis nonāk ļoti lielās grūtībās, tie vēršas pie augstākā dieva. Ikdienā tiem nav nepieciešamības viņu traucēt, jo eksistē vairāki zemākie dievi un garir

Šie dievi un gari uzturas mežos, laukos, kalnos, upēs vai ezeros un ir īpaši saistīti ar dabas fenomeniem, piemēram, tie iemājo zibeni un pērkonā, milzīgā ūdenskritumā, siltā avotā, lielā kokā vai īpatnēji veidotā akmeni. Ugandā dzīvojošās bagandu tautas reliģijā galvenais dievs ir augstākais radītājs Katonda, taču vairāk tiek pielūgti sīkākie dievi, piemēram, ūdens dievs Mukass, kas atbild par auglību un veselību, vai kara dievs Kibuks, kurš pieprasa cilvēku upurus. Svarīgi ir arī cienīt un respektēt mirušo garus, un senču kults ir viena no raksturīgākajām Āfrikas reliģiju iezīmēm.

Senču kults

Senču gari ir neredzami, bet tiek uzskatīts, ka tie saglabājuši to pašu izskatu, kāds cilvēkiem bijis, dzīviem esot, vienīgi, iespējams, kļuvuši nedaudz mazāki.

Āfrikas reliģijās nepastāv šķirtne starp miesu un dvēseli, un neviens neuzskata, ka tā ir dvēsele, kas turpina dzīvot pēc nāves. Gari tiek uztverti kā ēnas vai mirušo dubultnieki, kas vienlaicīgi var atrasties vairākās vietās kapā, mirušo valstībā un cilvēku tuvumā esošos fenomenos.

Parasti tiek uzskatīts, ka aizgājēji apmetas mirušo valstībā, kur tie turpina savai šīs pasaules dzīvei līdzīgu eksistenci, saglabājot arī to pašu sociālo statusu. Dzīvajiem šie gari atklājas sapņos ar dzīvnieku vai dabas fenomenu starpniecību.

Ikvienu mirušu pieaugušo cilvēku palicēji uzskata par senču garu vai dievību, tomēr ne visiem gariem kultā tiek piešķirta vienāda nozīme. Galveno vietu tajā ieņem mirušā ģimenes tēva, dzimtas galvas un cilts virsaiša gars. Virsaišu dzimtas pirmais ciltstēvs bieži ir dievs pāri visiem dieviem.

Senču pielūgšana ir jēdziens, kas ietver mirušo un dzīvo abpusēju iedarbību. Dzīvie saņem spēku un palīdzību no senčiem, bet mirušie ir atkarīgi no pēcteču upuriem, jo caur upuri tie iegūst spēku un varu. Ja tiem netiek upurēts, tie "mirst", t. i., galīgi izbeidz eksistenci.

Upurēšana senčiem var būt ļoti vienkārša, piemēram, cilts loceklis, līdzi ņemot nedaudz ēdiena un dzēriena, dodas pie sava tēva kapa, lai izlūgtos palīdzību grūtībās.

Visbiežāk ģimene veic kopīgu upurēšanu. Ceremoniju vada ģimenes galva, vēršoties pie mirušajiem ģimenes galvām, kas tiek uzskatīti par vissvarīgākajiem gariem. Sabiedriskajam stāvoklim šeit ir liela nozīme — ģimenes galva ir vienīgais, kam ir tiesības upurēt, tomēr viņš pārstāv visu ģimeni.

Visaptverošāko upurēšanu veic cilts virsaitis, kurš cilts vārdā vēršas pie iepriekšējo virsaišu gariem un lūdz, lai tie rūpētos par veiksmi medībās vai arī nodrošinātu auglību un labu ražu. Ražas novākšanas laikā virsaišu gariem tiek piedāvāts pirmais vākums jeb "pirmie augļi". Gara godināšanai izraugās labāko ražas daļu, un ar dziesmām, lūgšanām un bieži vien arī dejām, kurās lieto maskas un citus palīglīdzekļus, ļaudis pateicas par palīdzību un lūdz tālāku aizgādnību.

Reliģiskie eksperti

Virsaitis vai karalis bieži apvieno savu vadošo posteni ar priestera pienākumiem, bet viņam blakus ir arī citi reliģiskie speciālisti: šamaņi, zīlnieki, orākuli, zīmju tulki, pareģi un lietus piesaucēji.

Šamanis

Tauta, kas pieder pie bantu valodu grupas un apdzīvo Āfrikas dienvidu daļu, lieto vārdu nganga, ko visprecīzāk varētu tulkot kā "šamanis" vai arī "ārsts". Nganga labi pārzina slimību cēloņus un to dziedniecībā izmanto tautas medicīnā pazīstamus ārstniecības augus, vienlaicīgi lietojot arī amuletus un maģiskas formulas, kuru uzdevums ir atbaidīt ļaunos garus. Afrikāņi tic, ka eksistē ļaunas personas raganas un burvji -, kas mēģina uzsūtīt cilvēkiem nelaimi, piemēram, ar melnās maģijas palīdzību.

Šamaņa uzdevums ir novērst vai mazināt šīs maģijas iedarbību, bieži vien lietojot līdzīgas metodes.

Maģija

Maģiju definē kā "spēju iedarboties uz notikumu gaitu, piesaistot garīgu būtņu palīdzību vai aktivizējot noteiktus apslēptus dabas spēkus". Daudzās afrikāņu ciltīs sastopami, piemēram, lietus piesaucēji, kas, lietojot tā saucamo līdzību maģiju, mēģina ataicināt vai apturēt lietu. Tie, piemēram, attēlo lietu, lejot ūdeni caur sietu. Lēkādami pietupienā un kurkstēdami līdzīgi vardēm, vai arī staigādami apkārt ar palmas lapu virs galvas, lietus piesaucēji mēģina attēlot situāciju lietus laikā un cer, ka tad arī sāks līt. Ja ļaudis turpretī vēlas apturēt lietusgāzi, tiek iedegts ugunskurs, kas simbolizē sauli. Līdzību maģija pamatojas uz principu par līdzīgā savstarpējo pievilkšanos.

Cita maģijas forma ir daļas maģija, kas balstās uz saistību starp daļu un veselo. Iegūstot īpašumā kaut ko, kas piederējis ienaidniekam, tiek iegūta vara pār visu personu. Tas var būt apģērba gabals, matu šķipsna, naga šķēpele vai jebkurš cits šai personai piederošs priekšmets, ko iznīcinot vai sabojājot tiek kaitēts arī pašam īpašniekam. Daudzi izvairās nosaukt savu vārdu bailēs, ka tas varētu tikt vērsts pret viņiem.

Zīmju tulkošana un zīlēšana

Zīmju tulki ir speciālisti senču garu vēstījumu skaidrošanā. Daži šamaņi reizē ir arī zīmju tulki un diagnožu noteikšanā lieto īpašus paņēmienus. Zīmju tulki var arī sniegt padomus, kā jārīkojas noteiktā situācijā, lai gūtu vēlamo rezultātu, vai kas jādara, lai novērstu dievu dusmas.

Paņēmienu ir ļoti daudz. Zīmju tulki var, piemēram, lietot grozu ar dažādiem priekšmetiem. Katrs priekšmets simbolizē noteiktu cilvēka situāciju vai īpašību. Grozu sakratot, priekšmeti maina vietu, un zīmju tulks vēro to izvietojumu attiecībā citam pret citu, kā arī atzīmē, kuri no tiem atrodas virspusē.

Ir parasts arī sviest priekšmetus gaisā un vērot, kur un kā tie nokrīt. Šonu tautā Zimbabvē parasti tika lietoti četri koka vai kaula gabali, kas simbolizēja vecu vīru un vecu sievu, kā arī jaunu vīrieti un jaunu sievieti. Tika iezīmēta to augša un apakša, un atkarībā no tā, kā šie koka vai kaula gabali izkārtojās pēc kritiena, zīmju tulks varēja izdarīt savus secinājumus.

Sī rīcība nav ne ložu vilkšana, nedz arī līdzinās "cipara vai ērgļa" mešanai. Zīmju tulks raugās uz to kā uz garu jeb dievu vēstījumu. Taču gari var sevi parādīt arī tieši, izvēloties īpašu personu, kas, nonākot transā ar mūzikas un dejas palīdzību, kļūst gara "apsēsta" un tad var šo garu izvaicāt. Dažas šādas personas sabiedrībā tiek uzlūkotas par svarīgiem padomdevējiem, un tām saistībā ar kultu ir augsts statuss. Citi nav saistīti ar oficiālo kultu un darbojas kā pravieši.

Pārejas rituāli

Daži reliģiskie speciālisti atbild par rituālo dzīvi, īpaši rūpējoties par pārejas ritiem, kas saistīti ar dzimšanu un nāvi, briedumu un laulību. Kad cilts vīriešu kārtas pārstāvji no bērniem kļūst par pieaugušajiem, tiem jāpiedalās tā saucamajos pubertātes rituālos. Viena no bantu tautām, balubi, vispirms zēnus izolē no pārējās sabiedrības daļas, īpaši sargājot viņus no sastapšanās ar sievietēm, to vidū arī ar māti. Tad viņi tiek apgraizīti un pēc tam izcieš vairākas nedēļas ilgus smagus pārbaudījumus mūžamežos, kur tiek apmācīti senču dzīves gudrībā un paražās. Atgriezušies ciematā, viņi tiek uzskatīti par pieaugušiem vīriešiem, kas var precēties un kļūt par tēvu.

Modernas reliģijas un pasaules uzskati

Sekularizācija un jaunā reliģiozitāte

Pēdējos simts gados līdz ar industrializāciju un dabaszinātnes attīstību ir radušies arī jauni, nereliģiski pasaules virzības skaidrojumi. Lai gan reliģijas vēl pastāv, tomēr arvien lielāka kļūst tā sabiedrības un kultūras dzīves daļa, kas nav pakļauta reliģijas ietekmei. Reliģiskie grupējumi ne tikai ir zaudējuši ietekmi uz sabiedrisko dzīvi, bet arī to ētika ir attālinājusies no visa, kas saistīts ar sabiedrību. So procesu dēvē par sekularizāciju.

Sekularizācijas gaitā cilvēki nonākuši pie dažādiem secinājumiem. Daži ir saglabājuši savu reliģisko ticību, atdalot to no zinātnes. Citi ir noraidījuši jebkuru reliģiju un kļuvuši par ateistiem vai agnostiķiem. Vēl citi savā reliģiskajā ticībā ir ievijuši zinātnes atklājumus.

Baznīca šobrīd cīnās ne tikai ar dekristianizāciju, bet arī ar dažādiem reliģiskiem strāvojumiem un tā saucamo okultismu (lat. occultus — "apslēpts", "noslēpumains").

Apzīmējums "jaunās reliģijas" ir kļuvis par parastu jēdzienu. Tā, piemēram, Dānijā dažādu jauno reliģiju grupējumu vadoņu ir vairāk nekā mācītāju baznīcās.

Jēdziens "jaunās reliģijas" ir ārkārtīgi aptverošs. Tas ietver:

♦   jaunas seno reliģiju — piemēram, hinduisma un budisma misijas kampaņas,

♦     jaunas kristiešu sektas,

♦    jaunas reliģiskas sektas, kas aizgūst idejas no vairākām lielajām pasaules reliģijām,

♦     senos okultisma priekštatus,

♦    jaunās "zinības", kas bieži ir modernās zinātnes un seno reliģisko priekšstatu sajaukums.

Līdzās šiem vairāk vai mazāk organizētajiem ticības priekšstatiem pastāv arī vairākas jaunas iezīmes cilvēku dzīves orientācijā, lai gan tās uzreiz vēl nenorāda uz jauna veida reliģiozitāti.

Šajā jauno virzienu daudzveidībā jāizšķir:

1)  jaunie reliģiskie strāvojumi,

2)    okultie strāvojumi,

3)    dažādas alternatīvās kustības.

Par jauno kustību vēsturisko fonu varētu dēvēt sešdesmito gadu "jauniešu sacelšanos", kas lika pamatu daudziem jauniem reliģiskajiem grupējumiem, kā arī atjaunoja interesi par okultismu un tā saucamajām alternatīvajām kustībām.

1. Jaunie reliģiskie strāvojumi

Sinkrētisms

Harē Krišna, mūnieši (the Unification Church), Dieva bērni (the Children of God). Tās ir tikai dažas no jaunajām pasaules mēroga reliģiskajām kustībām jeb sektām, kas radušās pēdējos gadu desmitos.

Vēsturiskajā kontekstā jaunu reliģiju veidošanās ir labi pazīstama parādība. Šajā grāmatā aprakstītās iesakņojušās pasaules reliģijas gadsimtu gaitā ir piedzīvojušas daudzas šķelšanās: dažos gadījumos izveidojušās pilnīgi jaunas reliģijas, bet citos jaunas konfesijas, sektas vai ticības virzieni, kas saglabājuši saistību ar senajām tradīcijām.

Parasta jauno reliģiju iezīme ir tā saucamais sinkrētisms. Tas nozīmē, ka vienas sektas vai konfesijas ietvaros ir atrodamas daudzu atšķirīgu reliģiju iezīmes. Arī šī parādība nav nekas jauns.

Spožs piemērs reliģiju sajaukumam ir seno romiešu kultūra. Romas valstī valdīja no Āfrikas, Āzijas un Eiropas nākušu domu sajaukums, un galu galā nenovēršami izveidojās vairākas jaunas reliģiskās kustības, kuru priekštati sakņojās gan ēģiptiešu, gan persiešu, babiloniešu, jūdu, grieķu un romiešu reliģijās.

Pēdējos simts gados vairāki Indijas reliģiskie vadītāji ir sludinājuši, ka visas lielās pasaules reliģijas savā būtībā izsaka vienu un to pašu un tāpēc ir apvienojamas. Arī šādu domu gaitu dēvē par sinkrētismu.

Jauno reliģisko kustību kopīgās pazīmes

Visām reliģijām ir kaut kas kopīgs priekštatos, pārdzīvojumā, kultā un organizācijā. Arī jaunajām reliģiskajām kustībām ir līdzība ar lielajām pasaules reliģijām. Bet kas tad šajās kustībās ir īpašs? Kas tās atšķir no kopējās masas? Mēģināsim aprakstīt dažas pazīmes, kas raksturīgas lielākajai daļai jauno reliģisko kustību.

♦    Tās bieži vien ir dibinājusi spēcīga personība, kas saņēmusi atklāsmi no kādas dievības un jūtas izraudzīta vadīt savu draudzi. Tas var būt mesijas tēls, kam cilvēki pieslejas garīgas, kulturālas vai politiskas krīzes situācijā. Bet, kā bieži notiek hinduisma iedvesmotajās reliģiskajās kustībās, tas var būt arī "guru" (reliģiskais skolotājs), kas no saviem mācekļiem prasa pilnīgu pakļaušanos un uzticību. Ne vienmēr pats guru ir dievišķs, taču viņš ir dievišķā pārstāvis un tāpēc ir cienīgs no saviem sekotājiem pieņemt upuri.

♦     Ikviena jaunā reliģija tiecas būt universāla un vispārlietojama un uzskata, ka tā ir "reliģiju reliģija". Bieži šīs reliģijas pretendē būt par visu lielo pasaules reliģiju sintēzi, kur gan Mozus, gan Jēzus, gan arī Muhameds, Krišna un Buda tiek uzskatīti par praviešiem. Tādējādi tiek apliecināts, ka vecās reliģijas savu lomu ir nospēlējušas, jo ikviena no tām ietver tikai daļu patiesības. Turpretī jaunā reliģija tiek uzskatīta par beidzot saņemto atklāsmi, galīgo atbildi, pilnīgo un visaptverošo patiesību. Parasti agrākās reliģijas netiek atmestas pilnīgi, bet tās tiek uzskatītas par ilgi pastāvējušu un būtisku tradīciju, kuras noslēgums jeb piepildījums ir jaunā reliģija.

♦     Iekšējam pārdzīvojumam tiek piešķirta lielāka nozīme nekā dogmām un ārējām formām. Reliģiskās kustības parasti ietver savdabīgu sacelšanos pret pastāvošo sabiedrību un reliģisko vadību. Tās atsakās pakļauties valdošajām normām un pastāvošajai reliģiskajai praksei, ekstrēmos gadījumos pat pārkāpjot sabiedrības likumus. Tiek apgalvots, ka iekšējais pārdzīvojums nozīmē pilnīgu atbrīvošanos, kas sniedz mieru, saskaņu un laimi. Cilvēks atrod pats sevi. Tieši tas ir nepieciešams šodienas pasaulei, lai atrisinātu visas ārējās un iekšējās problēmas. Daļa grupējumu mēdz uzsvērt, ka tas saistīts nevis ar reliģiju, bet gan ar zināšanām vai atziņu. Pats galvenais ir nonākt pie īstās iekšējās pieredzes.

♦ Kustības locekļiem ir raksturīga degsme un reliģiska aizrautība, kas noved viņus pie pilnīgas upurēšanās sektas labā. Bieži, kļūstot par sektas locekli, ticīgajam ir jāatsakās no ģimenes, jāpārceļas uz jaunu dzīves vietu, piemēram, ticīgo kolektīvu, jāpieņem jauns vārds un jāaiziet no agrākās darbavietas vai izglītības iestādes utt.

Pārliecināšana vai smadzeņu skalošana?

Regulāri varam lasīt plašas publikācijas, kurās apgalvots, ka noteiktas reliģiskās kustības veic jauno sektas locekļu smadzeņu skalošanu. Šādām sektām parasti pieslejas jauni, identitāti meklējoši cilvēki.

Svarīga jauno reliģisko sektu pazīme ir prasība pilnīgi iesaistīties sektā, saraujot visus sakarus ar agrāko dzīvi. Cilvēks "nomirst" savai iepriekšējai dzīvei un "piedzimst no jauna" sektā. Tātad sekta neapmierinās tikai ar to, ka cilvēks piekrīt tās mācībai. Bieži viņam sektas rīcībā jānodod viss savs īpašums. Daudzi, kas iesaistījušies šajās kustībās, ir palikuši bešā bez naudas un īpašuma.

Sektas veidošanās pamatā parasti ir daudzi no tiem eksistenciālajiem jautājumiem, kas cilvēku nodarbina, viņam kļūstot pieaugušam. Tā uzstāda izsmeļošu diagnozi, norādot, ka daudz kas mūsu sabiedrībā ir nepareizi mēs nedzīvojam "patiesi" un "pilnīgi", tāpēc izjūtam tukšumu un bezjēdzību. Tiek norādīts, ka daudzi sektas locekļi agrāk atradušies alkohola un narkotiku atkarībā. Bet ir kaut kas tāds, kas pārvērš visas lietas, jaunā reliģiskā sekta. Vienīgais, kas tiek prasīts, ir izšķiršanās kļūt par šīs sektas locekli. Ja cilvēks vēlāk vēlas atgriezties agrākajā dzīvē, sektas izraudzītie "aizbildņi" šo procesu ārkārtīgi apgrūtina.

ASV ir izveidotas īpašas apvienības vecākiem, kas mēģina atgūt savus bērnus. Atsevišķos gadījumos bērni pat tiek nolaupīti, lai tos vēlāk "pārprogrammētu". Tiek veikta it kā apgriezta smadzeņu skalošana, kurā piedalās kādreizējie sektas locekļi. Sāda rīcība, protams, rada daudzas ētiskas un juridiskas problēmas, lai gan daudzi jauno reliģisko grupējumu "upuri" vēlāk ir pateicīgi par iespēju atgriezties savā iepriekšējā vidē. Tomēr šāds "atpakaļkritiens" tiek aprakstīts kā sarežģīts un darbietilpīgs process, kurā bieži jāiesaistītās psihologam vai psihiatram.

2. Okultie strāvojumi

Jēdziens "okultisms" ir gandrīz tikpat plašs kā "reliģija". Tas ietver sevī tādas "zinātnes" kā astroloģija, spiritisms, ufoloģija, parapsiholoģija, dažādas maģijas un buršanās mākslas formas, teozofija un antropozofija.

Pēdējos gadu desmitos gandrīz visā pasaulē okultisms ir piedzīvojis milzīgu augšupeju. Viens no šī procesa iemesliem neapšaubāmi ir vispārējā sekularizācija. Lai gan okultie strāvojumi ne vienmēr noved pie jaunu ticības kopienu veidošanās, tomēr tiem ir tik liela nozīme daudzu cilvēku dzīvē, ka tie uzskatāmi par viņu pasaules uzskata būtisku sastāvdaļu.

Okultisms nekādā ziņā nav jauna parādība. Okultā tradīcija ir pastāvējusi gan antīkajā pasaulē, gan viduslaikos un saglabājusies nemainīga līdz pat mūsu dienām.

Astroloģija

Astroloģija ir nešaubīgi uzskatāma par Eiropas vēstures svarīgāko okulto tradīciju, un tai ir vislielākā ietekme arī mūsdienās.

1969. gadā desmit tūkstoši ASV iedzīvotāju astroloģijai veltīja pilnu darba dienu un vēl 175 tūkstoši nepilnu darba laiku. Lielākā daļa Amerikas avīžu publicē astroloģiskās prognozes, un daudz kas norāda uz to, ka interese par astroloģiju pēdējos gadu desmitos pastāvīgi pieaug.

Astroloģijas saknes meklējamas Mezopotāmijā apm. 2000. g. pr. Kristus. Tā attīstījās tālāk Babilonas, kā arī grieķu un romiešu kultūrās un piedzīvoja savu zelta laikmetu no 14. līdz 16. gadsimtam.

īsi varētu sacīt tā: astroloģijas pamatpīlārs ir ticība tam, ka pastāv saistība starp zvaigžņu novietojumu debesjumā un cilvēka dzīvi uz Zemes. Tāpat kā viduslaikos un senajos laikos, arī mūsdienās daudzi tic, ka viņu dzīve un personība, kā arī visas pasaules gaita atrodas zvaigžņu un planētu kustības ietekmē. īpaši nozīmīgs ir zvaigžņu stāvoklis cilvēka piedzimšanas brīdī.

Ne visi, kas lasa astroloģiskos pareģojumus vai arī nosaka savu horoskopu (šis vārds nozīmē "ieskats nākotnē"), tic tam, ko viņi izlasa. Taču dažu cilvēku ticība "zvaigžņu teiktajam" ir tik spēcīga, ka tā nosaka viņu pasaules uzskatu.

Astrologi apgalvo, ka viņi esot senu zinību glabātāji, taču šim apgalvojumam nav nekāda zinātniska seguma. Šeit, tāpat kā citās kopsakarībās, ir jāšķir ticība no zinātnes.

Spiritisms

Spiritisms (lat. spiritus — "gars") ir ticība tam, ka pastāv garu pasaule un ka cilvēks var sazināties ar mirušo gariem. Tas notiek seansu laikā, kad tā saucamie mediji paziņo garu vēstīto. Viens šādas saziņas veids ir "automātiskā rakstība" gars vada medija pildspalvu, tādējādi paziņojot cilvēkiem savu vēsti.

Doma par pēcnāves dzīvi un iespēju sazināties ar mirušo gariem ir mūžveca un īpaši skaidri saskatāma tā saucamajās dabas reliģijās. Šādi priekštati bieži ir piedzīvojuši ziedu laikus pēc kariem, kad daudzi sēro pēc zaudētajiem tuviniekiem.

Modernā spiritisma atdzimšana sākās Amerikā pagājušā gadsimta vidū. Tiek uzskatīts, ka šodien pasaulē ir apmēram 70 miljoni vairāk vai mazāk organizētu spiritistu.

Spiritistu apgalvojumiem nav nekāda zinātniska pamata, un, zinātniski kontrolējot spiritistu seansus, ir atklājies daudz krāpšanas gadījumu. Viens pieņēmums ir tāds, ka, iespējams, spiritisma medijs rīkojas ticībā savām spējām, taču bieži vien "gars", kas runā caur mediju, ir viņa paša zemapziņa. Tāpēc spiritisma seansiem ir zināma radniecība ar hipnozi vai personības dalīšanos.

Krievu spiritiste Helēna Blavatska 1875. gadā Ņujorkā nodibināja Teozofu apvienību. Blavatskas teozofija ietvēra okultisma elementus, kas bija sajaukti ar indiešu mācību par karmu un atdzimšanu.

Vēlākajos gados spiritisma priekštati ir piedzīvojuši augšupeju saistībā ar tā saucamajiem pēcnāves pārdzīvojumiem. Daudzi, kas atradušies tuvu nāvei, apgalvo, ka viņu dvēsele ir atdalījusies no ķermeņa (tā saucamā ārpusķermeņa pieredze). Šie cilvēki, piemēram, ir redzējuši savu ķermeni guļam uz operāciju galda un tikuši vilkti pretī kādai garīgai eksistencei, bet saņēmuši pavēli atgriezties ķermenī. Šādi stāsti ir nostiprinājuši spiritisma pamatus.

Ufoloģija

Moderns okultisma virziens ir ticība inteliģentu būtņu eksistencei citās sauļu sistēmās un viņu pastāvīgajiem mūsu planētas apmeklējumiem "lidojošajos šķīvīšos" jeb NLO ("Neidentificētie lidojošie objekti" jēdziens, kas radies amerikāņu lidotāju sarunvalodā). Daudzi apgalvo, ka redzējuši NLO, daži pat ir redzējuši un sastapuši citplanētiešus un piedzīvojuši trešās pakāpes kontaktu. Citi ir sastapuši citplanētiešus spiritisma seansu laikā. Šie priekšstati ir sevišķi spēcīgi ASV, kur to jau varētu dēvēt par jaunu reliģisku kustību. Šeit arī ir nodibinātas vairākas "NLO draudzes". Svarīgs šīs kustības pravietis ir Džordžs Adamskis (George Adamski), kas, ceļodams apkārt, stāsta par savām sarunām ar Veneras iedzīvotājiem. Viņš uzskata, ka Zeme drīzumā piedzīvošot atomkaru, bet daži tikšot izglābti un kosmosa kuģī Noasa šķirsta modernā variantā — pārvesti uz kādu citu Visuma zvaigzni. Ēriks fon Dēnikens (Erich von Dāniken) vienā no savām daudzajām grāmatām pievēršas pagātnei. Viņš uzskata, ka vairākas vēsturiskās mīklas izskaidrojamas vienīgi ar to, ka Zemi apciemojuši augstākattīstītu Visuma civilizāciju pārstāvji.

Lai gan daudzi astronomi un fiziķi uzskata, ka dzīvība uz citām planētām ir pilnīgi iespējama, pagaidām tas nav pierādīts. Tātad ufologu apgalvojumiem nav lielāks zinātniskais pamats kā citiem reliģiskajiem priekšstatiem. Mums atkal ir jāatšķir ticība no zinātnes.

3. Alternatīvās kustības

Pēdējos gadu desmitos kā reakcija pret iesakņojušos baznīcu, zinātni un sabiedrību ir izveidojušās dažādas "antikultūras" un "alternatīvās kustības", kurām bieži vien ir tik ārkārtīgi atšķirīga dzīves orientācija, ka tās nešaubīgi jāierindo starp jaunajiem (modernajiem) pasaules uzskatu strāvojumiem.

Šīm daudzajām alternatīvajām kustībām ir tik atšķirīgi uzskati, ka tās grūti ievietojamas vienā "aizgaldā", tomēr daļa iezīmju ir raksturīgas visiem strāvojumiem.

♦     Tiem raksturīga dziļa neuzticība materiālismam. Tas attiecas gan uz materiālistisku dzīves orientāciju, gan zinātni un tehnoloģiju, kuras novedušas pie atomieroču izplatības un tāda vides piesārņojuma, kas apdraud dzīvību uz Zemes. Materiālisms ir graujošs gan miesai un dvēselei, gan mūsu fiziskajai videi un kultūrai.

♦     Tiek uzsvērtas garīgās vērtības. Daudzi pievēršas Austrumu filozofijai un apliecina ticību karmai un reinkarnācijai vai arī studē Iņ (Yin) un Jan (Yang) savstarpējo ietekmi, nepieslejoties reliģijām, kas ir šo priekšstatu veidotājas. Pēdējos gadu desmitos ir augusi arī interese par jogu un dažādām meditācijas formām, un arī tas ir noticis atrauti no reliģiskās vides. Astrologi uzskata, ka mēs ieejam jaunā laikmetā (Ūdensvīra laikmetā), kam būs raksturīga pastiprināta garīgā orientācija. Šie priekšstati, kas sākotnēji sakņojas reliģijā, ļauj mums runāt par jaunu "vispārējo reliģiozitāti".

♦     Daudzi aizraujas ar jaunajām zinībām. Daudzas senās zinātnes 20. gadsimtā ir piedzīvojušas dziļu krīzi. īpaša uzmanība tiek pievērsta jaunajai atomfizikai, kas daudzējādā ziņā atšķiras no klasiskās mehāniski materiālistiskās fizikas. Tomēr nereti šo zinātņu apgalvojumi sniedzas tālāk par to, ko spēj atzīt profesionālā ekspertīze. Tā saucamā "New Age" kustība, kas radusies ASV (Kalifornijā) uzskata, ka viss pastāvošais zinātniskais domāšanas veids atrodas "paradigmas maiņas" priekšā, tas nozīmē, ka gaidāms lūzums zinātniskā domāšanas veida būtībā.

Jaunu risinājumu meklējumi ir kļuvuši raksturīgi arī veselības un medicīnas laukā. "Augstskolu medicīna" vismaz daļēji esot jāaizstāj ar homeopātiju vai "dabas dziedniecību". Pēdējā laikā ievērojami augusi arī interese par akupunktūru, alternatīvo dziedniecību, auru analīzi utt.

♦    Alternatīvajām kustībām raksturīga arī kopīga interese par parapsiholoģiju. Parapsiholoģija ir mācība par "pārdabiskām" vai ekstrasensorām parādībām, piemēram, telepātiju (domu pārvadīšana), pareģošanu un leviatāciju jeb ^elekinēzi (spēja pārvietot fiziskus priekšmetus ar psihiskās enerģijas palīdzību). Daudzviet pasaulē parapsiholoģija ir nopietna pētniecības zinātne, taču mēs zinām, ka šai laukā notiek arī liela krāpšana. Daudzi cilvēki ir tik ļoti nodarbināti ar parapsiholoģiju, ka tā nosaka viņu pasaules uzskata izveidi.

♦    Daudzas alternatīvās kustības apgalvo, ka to piedāvātajam jaunajam zinātniskās domāšanas veidam ir raksturīgs holisms (gr. holos— "vesels"; domāšanas veids, kas ietver veselumu). Tiek norādīts, ka loti daudzās sakarībās veselums būtiski ietekmē daļu indivīds kā veselums ietekmē ķermeņa atsevišķos orgānus, pats savukārt būdams ekoloģiskās sistēmas daļa, un mūsu planēta ir organiski saistīta ar visu universu. Arī šī doma ir pastāvējusi un attīstījusies vēstures gaitā.

♦    Alternatīvās kustības vēlas ne tikai pārveidot mūsu domāšanas veidu, bet arī panākt, lai izšķiramies par jaunu dzīves veidu, jo pastāvošajā Rietumu civilizācijā neapšaubāmi kaut kas ir fundamentāli nepareizi.

PASAULES UZSKATS FILOZOFIJA UN IDEOLOĢIJA

.

Nereliģiskie pasaules uzskati

Pasaules uzskats nav tas pats, kas piederība reliģijai. Šai grāmatas daļā mēs iepazīstināsim ar trim atšķirīgiem ideju strāvojumiem, kas visi ir nereliģiski pamatoti.

Humānisms ir ideju strāvojums, kam pēdējos gadsimtos bijusi liela ietekme uz Eiropas garīgo dzīvi. Mūsdienās daudzi apgalvo, ka viņi turas pie humānistiskā pasaules uzskata. Humānisms ir pasaules uzskats, kas balstīts uz filozofiju.

Materiālisms ir ideju strāvojums, kas cieši saistīts ar zinātni. Tāpat kā humānisma, arī materiālisma saknes iesniedzas agrāko laiku filozofijās.

Marksisms ir tāda pasaules uzskata piemērs, kas attīstījies no politiskas teorijas. Šajā ziņā marksismam ir īpaša vieta citu politisko ideoloģiju vidū. Konservatīvisms un liberālisms savā morāles skatījumā balstās uz humānisma un kristietības elementiem, bet marksismam daudzējādā ziņā ir pašam sava izpratne par ētiku un morāli. Pretstatā citām politiskajām ideoloģijām marksisms bieži tiek uzlūkots kā ideoloģija ar visaptverošu skatījumu uz esamību. Liela cilvēces daļa varētu apgalvot, ka tai ir marksistisks pasaules uzskats.

Daudzējādā ziņā šiem trim ideju strāvojumiem ir pilnīgi atšķirīgi izejas punkti, kas apgrūtina to salīdzināšanu. Lielos vilcienos varētu apgalvot, ka humānisma izejas punkts ir atsevišķs cilvēks, materiālisms sakņojas dabaszinātniskā pieejā pasaulei, bet marksisms pamatojas uz sabiedrību.

Tas nozīmē, ka šiem trim pasaules uzskatiem nav citam citu jāizslēdz. Daudzi veido savu pasaules uzskatu, smejoties no visiem trim strāvojumiem.

Esamības izpratne, uzskats par cilvēku un vērtības

Kā jau redzējām, katra pasaules uzskata pamatā ir eksistenciālu jautājumu kopa, un tos varētu apvienot trīs grupās:

Kā radusies pasaule? Kādi spēki virza pasaules gaitu? Vai ir Dievs?

Atbildes uz šiem jautājumiem rada esamības izpratni. Mēs paši esam šīs esamības daļa. Bet kā mēs par to esam kļuvuši? Vai cilvēks ir kaut kas vairāk par augsti attīstītu dzīvnieku? Vai cilvēks ir labs vai ļauns? Kas cilvēka dzīvei piešķir jēgu? Kas ar mums notiek pēc nāves?

Šādi veidojas mūsu cilvēka redzējums.

Mēs neesam izvēlējušies dzīvot. Bet noteiktās robežās mēs izvēlamies, kā dzīvosim. Kas ir visvērtīgākais šai dzīvē? Nauda, draudzība, dabas pārdzīvojums, brīvība? Ko mēs gribam aizsargāt un par ko cīnīties?

Visiem cilvēkiem ir savas vērtības jeb ētika. Pēc vēsturiska ievada mēs iepazīstināsim ar trīs minēto pasaules uzskatu esamības izpratni, uzskatu par cilvēku un vērtībām.

Humānisms

Humānisms ir jēdziens, kas balstās uz daudzu dažādu filozofu un domātāju uzskatiem un viedokļiem.

Vārda "humānisms" pamatā ir latīņu vārds humānus, kas tulkojumā nozīmē "cilvēcīgs". īsi raksturojot humānisma kodolu, varētu sacīt, ka tas sava pasaules uzskata centrā liek cilvēku, cilvēka dzīvi un cilvēka vērtību. Humānisms uzsver ikviena indivīda brīvību, saprātu, iespējas un tiesības.

Tāpat kā ikviens cits pasaules uzskats, arī humānisms sakņojas vēsturē, un dažus laikmetus humānisma idejas iespaidojušas vairak neka citus. Te īpaši jāmin antīka kultura, renesanse un apgaismības laikmets.

Vēsturiskais fons

Humānisms antīkās kultūras laikmetā

Daudzi humānisma ideāli pirmoreiz saules gaismu ieraudzīja antīkajā grieķu—romiešu pasaulē. Sai pašā laikā filozofi pirmoreiz formulēja uzskatu par cilvēku un priekšstatu par pasauli, nesaistīdami tos ar reliģiju.

Sokrāts

339. g. pr. Kr. Atēnās uz apsūdzēto sola atrodas kāds cilvēks. Viņš tiek apsūdzēts neticībā valsts dieviem un jauniešu maldināšanā. Ar nelielu balsu pārsvaru tiesa, kuras sastāvā ir 500 vīru, viņu atzīst par vainīgu. Kad viņš nelūdz pēc apžēlošanas, bet gan vēlreiz apliecina tiesas priekšā, ka ir rīkojies vienīgi valsts labā un saskaņā ar savu sirdsapziņu, viņam tiek piespriests nāvessods. Mazliet vēlāk viņš savu tuvāko draugu klātbūtnē iztukšo indes kausu un, sabrucis uz grīdas, mirst.

Sī cilvēka vārds ir Sokrāts. Iespējams, viņu var uzskatīt par personu, kam bijusi vislielākā nozīme humānistiskās filozofijas attīstībā.

Sokrāts novērsās no tā, kas, pēc viņa domām, bija bezjēdzīga filozofiska spekulācija. Viņa izejas punkts bija cilvēciskas problēmas. Par Sokrātu sacīts, ka "viņš nocēla filozofiju no debesīm uz zemes, ļaujot tai apmesties uz dzīvi pilsētās un ievedot to namos, un piespieda cilvēkus domāt par dzīvi un paražām, par labo un ļauno". Viņa mērķis bija studēt cilvēku, lai izprastu, kāds dzīvesveids tam ir vispiemērotākais.

Sokrāts ir racionālists tas nozīmē, ka viņš uzticējās cilvēka saprātam. Viņam arī pieder doma par to, ka pareizs ieskats noved

pie pareizas rīcības. Tas, kurš zina, kas ir labs, arī darīs labu. Un vienīgi tas, kurš darīs labu, kļūs laimīgs. Sokrāts uzskatīja: ja cilvēks rīkojas aplam, tad tikai tādēļ, ka nezina, ka var rīkoties arī citādi. Tāpēc ir svarīgi padziļināt mūsu zināšanas.

Sokrāts uzskatīja, ka viņā pašā ir kāda dievišķa būtne, kas viņam māca, kas ir pareizi un kas nepareizi. Noteicošajiem faktoriem, šķirot pareizo no nepareizā, ir jābūt mūsu iekšējai pārliecībai un nemantotiem baušļiem un likumiem. Ar savu nelokāmo gribu mirt par to, ko viņš uzskatīja par patiesību, Sokrāts uzsvēra, ka vērtē patiesību augstāk nekā dzīvību. "Es paklausu dieviem vairāk nekā jums," viņš sacīja tiesas priekšā.

Balstoties uz saprātu kā ceļa rādītāju, Sokrāts tomēr atzīmēja, ka pastāv robežas tam, ko cilvēks var zināt. Patiesā gudrība ir zināt, ko tu nezini.

Stoiķi

Būtisku ieguldījumu humānisma vēstures attīstībā ir snieguši stoiķi.

Stoicisms ir filozofijas skola, kas radusies Atēnās apmēram 300. g. pr. Kr., bet atstājusi īpašu ietekmi uz romiešu kultūru laika posmā no apmēram 150. g. pr. Kr. līdz 2. gs. pēc Kristus.

Stoiķi uzskatīja, ka pamats labā un ļaunā atšķiršanai ir atrodams dabā. Viņi apgalvoja, ka ikviens cilvēks ir vienota pasaules saprāta daļa. Tāpēc ir jāpastāv kādai vispārīgai tiesai, tā saucamajai dabīgajai tiesai jeb dabas likumam. Dabas likuma pamatā ir cilvēka saprāts, kas stāv pāri visiem laikmetiem, tāpēc tas nemainās, mainoties vietai un laikam, bet attiecas uz visiem cilvēkiem, jā, pat uz vergiem.

Stoiķi bija kosmopolīti. Viņi norādīja uz cilvēces kopību, viņu interešu lokā bija sabiedrības norises, un daudzi no viņiem aktīvi darbojās valsts amatos. Viņi izplatīja grieķu kultūru un filozofiju Romā un izveidoja jēdzienu "humanitas", ko iespējams izprast gan kā humanitāti, gan humānismu. Viens no stoiķu visbiežāk lietotajiem vārdiem ir "sirdsapziņa".

Daudzi humānismā ideāli un saukļi ir patapināti no stoiķiem. Viens no piemēriem: "Cilvēks cilvēkam ir svēts."

Antīkās pasaules humānisti

♦    deva priekšroku cilvēkam, nevis filozofiskām spekulācijām par pasaules pamatvielu un tās rašanos,

♦    norādīja uz cilvēka saprātu kā visas atziņas pamatu,

♦     uzskatīja, ka pastāv dabīgais likums, kas attiecas uz visiem cilvēkiem.

Renesanses laikmeta humānisms

Mūsdienu humānisma saknes pirmām kārtām meklējamas renesanses laikmeta humānismā. No 14. gs. vidus Eiropas māksla, kultūra, zinātne un tehnika ieguva jaunu virzienu. Šī attīstība sākās Itālijas vidusdaļas pilsētās, bet jau tuvākajos simts gados strauji izplatījās uz ziemeļiem.

Leonardo da Vinči

1469. gadā no neliela ciemata Vinči renesanses centrā Florencē ieradās septiņpadsmit gadus vecais Leonardo. Ar nepacietīgu degsmi viņš metās visos mākslas, kultūras un zinātnes laukos. Viņš bija kaislīgi ieinteresēts dabas un tās procesu studijās — no ūdens kustības dabā līdz cilvēka asinsrinkojumam, no augļa mātes klēpī līdz augu šķiedrām un puķu ziedlapiņām.

Viņš neapmierinājās ar dabas procesu novērošanu, bet veica arī zinātniskus eksperimentus un izmēģināja spēkus kā izgudrotājs. Leonardo vienam pašam pieder daudzi atklājumi un izgudrojumi, kas ieguvuši nemirstīgu vērtību. Viss tika izmeklēts ar paša maņām, viss bija jāpieredz pašam, visas idejas bija jāiemūžina uz rasējamā dēļa. Bija tā, it kā pasaule būtu tikko radīta.

Pāri visam Leonardo nodarbināja cilvēka — dabas lielākās mistērijas izpēte. Viņa plašās studijas, skices un gleznas atklāj dziļu cilvēka ķermeņa skaistuma izjūtu. Tieši Leonardo laikā atkal — pēc tūkstoš gadu kautrības laikmeta — bija kļuvis parasts attēlot cilvēku kailu. Tā izpaudās jaunais cilvēka redzējums cilvēks vairs netika izprasts, balstoties uz kaut ko citu, bet tika uztverts pats par sevi, kā neatkarīga būtne. Cilvēks uzdrīkstējās būt tas, kas viņš ir, nejūtot par to kaunu.

Leonardo saistīja ne tikai cilvēku suga, bet arī cilvēks kā indivīds. Viņa zīmējumos un gleznās redzam cilvēku personību, kam piemīt stingrs raksturs. Viņa pazīstamākais portrets ir "Mona Liza". Visos nākamajos gadsimtos ir pārspriesta viņas mīklainā sejas izteiksme. Tas daudz ko liecina par meistara psiholoģisko izjūtu.

Leonardo daudzpusība, viņa intensīvās dabas studijas, viņa aizrautīgā attieksme pret zinātni un tehniku, kā arī spēcīgā cilvēka un indivīda izjūta tas viss bija raksturīgs renesanses laikmeta cilvēkam. Leonardo da Vinči ir visas renesanses iemiesojums.

Renesanses laikmeta humānisma idejiskais saturs

Vārds "renesanse" nozīmē "atdzimšana". Tas, kam bija jāatdzimst, bija antīkās pasaules humānisms. Viduslaiku Eiropā nedalīti bija valdījusi kristīgā filozofija un morāle. Renesanses humānisti meklēja ceļu atpakaļ uz pirmskristīgo grieķu un romiešu kultūru, un viduslaiki tika uzlūkoti kā tumšs un barbarisks laiks starp diviem zelta laikmetiem.

Par moto kļuva sauklis "Meklējiet avotos!", t. i. , antīkajā mākslā un kultūrā. Tam bija arī pedagoģisks mērķis. Antīkās pasaules

humānisma priekšmeta (humaniora) studijas sniedza "klasisku izglītību" un attīstīja "cilvēcisko" (humanitas). "Zirgi tiek dzemdēti," tika sacīts, "bet cilvēki netiek dzemdēti, tie tiek izveidoti."

Renesanses laikmeta humānisti neredzēja nekādas pretrunas starp klasisko kultūru un kristietību. Jaunā Derība taču arī bija pierakstīta grieķu valodā. Lai gan renesanses laikmeta humānismam daudzējādā ziņā bija kristīgas iezīmes, tas tomēr ir devis lielu ieguldījumu turpmākajā humānisma attīstībā. Renesanses humānisms aizsāka sekularizācijas (dekristianizācijas) procesu, kas ir iespaidojis pēdējos gadsimtus.

Renesanse patiesībā bija cilvēka vērtības atkalapzināšanās. Tā radīja pilnīgi jaunu ticību cilvēkam. Cilvēks tagad tika aplūkots kā kaut kas liels un vērtīgs. "Pazīsti pats sevi, tu — dievu dzimums cilvēka veidolā!" — izsaucas viena no renesanses laika izcilākajām personībām.

Renesanses laika humānisti jutās labi savā ikdienā un priecājās par dzīvi tās pilnībā. Jaunajai dzīves noskaņai bija raksturīgs optimisms. Ja vien cilvēks iegūst pilnīgu brīvību, viņam ir bezgalīgi daudz iespēju.

Arī daba tagad tika uzlūkota kā kaut kas pozitīvs. Pavērās iespēja atjaunotām pasaules studijām. Humānisti atbrīvojās no vecajām autoritātēm un sāka uzlūkot pasauli paši ar savām acīm. Pavērās arī jaunas iespējas zinātnes attīstībai. Tika izveidota empīriskā metode, kurā katram pētījumam jābūt balstītam uz novērojumiem, pieredzi un eksperimentu.

Renesanses laikmeta humānisms sniedza

♦     jaunu cilvēka izpratni,

♦     jaunu dzīves noskaņu,

♦     jaunu dabas izpratni,

♦     jaunu zinātnisku metodi,

♦     jaunu pasaules redzējumu.

Apgaismības laikmets

18. gs. humānisma vēsturē jaunu nodaļu ierakstīja apgaismības laikmets humānistiska kustība, kas sākās Anglijā, bet drīz vien izplatījās arī Francijā, kur ātri vien uzplauka pilnos ziedos. Apgaismības laikmets nozīmēja daudzu renesanses laikmeta ideju atdzimšanu, bet vienlaikus sniedza ieguldījumu humānisma idejiskajā saturā.

Voltērs

Franču apgaismības laikmeta humānisms lielā mērā ir saistīts ar Voltēru (1694-1778). Tēvs viņu mēģināja piespiest studēt tieslietas, bet viņš pats bija pārliecināts par savu uzdevumu: "Es gribu tikai vienu — kļūt par rakstnieku!"

Voltēra rakstnieka karjera sākās dramatiski. Jau 23 gadu vecumā viņš tika apcietināts savu satīrisko pantu dēļ: tie bija vērsti pret pastāvošo varu. Pēc kārtējā apcietinājuma viņš tika atbrīvots ar noteikumu, ka atstās valsti. Voltērs devās uz Angliju, kur uz viņu lielu iespaidu atstāja šajā valstī pastāvošā izteiksmes un reliģijas brīvība, kā arī filozofija un zinātne, kas lielu nozīmi piešķīra pieredzei un saprātam.

Visu mūžu Voltērs bēguļoja no cenzūras. Visu mūžu viņš cīnījās pret fanātismu, neiecietību un varas ļaunprātīgu izmantošanu. īpaši dedzīga bija viņa cīņa pret baznīcas kundzību un aklu ticību dogmai.

Nebūdams ateists, viņš cīnījās pret dogmatisku dievticību un reliģisku apspiestību. Viņaprāt, likumīgo pasaules kārtību — tādu, kā to aprakstīja Ņūtons, ir izdomājis kāds saprātīgs radītājs. Bet mēs neko par šo radītāju nezinām, tas nav sevi atklājis pasaulei kādā pārdabiskā veidā, kā māca kristieši, jūdi un musulmaņi. Dievs ir vienīgi ļāvis cilvēkiem sevi saskatīt dabā un tās likumos.

Šāds redzējums, kas apgaismības laikmetā piedzīvoja milzīgu atzinību, tiek dēvēts par deismu. Voltērs uzskatīja, ka Dievs ir, taču reliģijas dogmas un priekšstatus par Dievu izgudrojis cilvēks. Tam, ka cilvēki nogalina un vajā cits citu reliģijas vārdā, iemesls ir muļķība un aklums. Tikpat muļķīgi ir ticēt, ka mēs varam ietekmēt Dievu un pasaules ritumu caur lūgšanām. Pasauli vada nemainīgi likumi.

Voltērs nenogurstoši ticēja apgaismības un saprāta uzvarai. Šīs jaunās idejas un jaunais pasaules redzējums bija jādara zināms plašākai publikai. Voltērs pats bija izcilākais apgaismības laikmeta autors, un viņam izdevās izplatīt sava laika zinības viegli saprotamā valodā.

Apgaismības laikmeta humānisma idejiskais saturs

Tāpat kā antīkie humānisti, apgaismības laikmeta filozofi nesatricināmi ticēja cilvēka saprātam. Apgaismības laikmets tiek dēvēts arī par racionālisma laikmetu (lat. ratio "saprāts"). Mērķis bija radīt morālei, reliģijai un politikai tādu pamatu, kas ir saskaņā ar cilvēka mūžīgo saprātu.

Jaunā uzticība saprātam radīja pašu apgaismības ideju. Tagad bija jātop apgaismotai plašai cilvēces daļai, jo tas bija priekšnosacījums labākai sabiedrībai. Apgaismības laikmeta filozofi par trūkuma un apspiestības iemeslu uzskatīja neziņu un māņticību. Viņu interešu lokā nokļuva pedagoģija, un tika pievērsta liela uzmanība gan bērnu audzināšanai, gan tautas izglītošanai. Apgaismības laikmeta filozofi uzskatīja, ka, izplatoties saprātam un zināšanām, cilvēce strauji attīstīsies. Apgaismotā cilvēka uzvara pār nesaprātīgumu un neziņu ir tikai laika jautājums.

Raksturīgi, ka svarīgākā apgaismības laikmeta publikācija bija leksikons Lielā franču enciklopēdija (vārds "enciklopēdija" nozīmē "zināšanas, kas veido nobeigtu veselumu"), kura tika izdota 28 sējumos laikā no 1751. gada līdz 1772. gadam, piedaloties visiem lielajiem apgaismības laikmeta filozofiem. "Šeit ir viss,"

bija teikts, "sākot no paskaidrojuma, kā izkalt adatu, līdz aprakstam, kā tiek izliets lielgabals."

Turklāt apgaismības laikmeta filozofi bija sabiedrības iekarotāji, kas cīnījās par indivīda neievainojamību un pilsoņu "dabiskajām tiesībām". Pirmām kārtām tas attiecās uz cīņu par drukātā vārda brīvību. Gan attiecībā uz reliģiju, gan morāli un politiku katram atsevišķam pilsonim bija jātiek nodrošinātai izteiksmes brīvībai. Centrālie ideāli bija tolerance un cilvēkmīlestība.

Princips par indivīda neievainojamību tika formulēts "Deklarācijā par cilvēku un pilsoņu tiesībām", ko pieņēma franču nacionālā sapulce 1789. gadā. Sī deklarācija izveidoja pamatu arī ANO Cilvēktiesību deklarācijai, kuru pieņēma 1948. gadā.

Apgaismības laikmeta humānisti

♦    sacēlās pret iesīkstējušām autoritātēm baznīcu un dižciltīgajiem,

♦     vēlējās, lai visās jomās valdītu veselais saprāts,

♦     strādāja tautas apgaismības labā,

♦     ticēja kultūras un tehnikas attīstībai,

♦     vēlējās attīrīt reliģiju no fanātisma un ticības dogmām,

♦    cīnījās par indivīda neievainojamību, izteiksmes brīvību, taisnīgumu, cilvēcību un toleranci.

Kristīgais un profānais humānisms

Lielākā daļa renesanses laikmeta humānistu bija pārliecināti kristieši. Arī daudzi apgaismības laikmeta humānisti sevi sauca par kristiešiem, jo uzskatīja, ka humānisms ir pareizi izprasta kristietība. Sādu humānistisku kristietības izpratni jeb kristīgo humānismu mēs aizvien vēl varam sastapt gan ārpus dažādām kristīgajām konfesijām, gan arī to iekšienē.

Kristīgais humānisms nešaubās, ka cilvēks ir radīts pēc Dieva līdzības. Cilvēks ir tā radības dala, kas visvairāk "līdzinās" Dievam.

Tas izskaidro cilvēka vērtību un neievainojamību. Līdzībai ar Dievu arī jānozīmē, ka cilvēks nav galīgi samaitāts pēc grēkā krišanas un viņam piemīt spējas darīt labu.

Daudzi humānisma ideāli ir formulēti Bībelē, piemēram, doma par visu cilvēku vienlīdzīgu vērtību. "Tur nav ne jūda, ne grieķa, nav ne kalpa, nedz svabadā, tur nav ne vīrieša, nedz sievietes," saka Pāvils, "jo jūs visi esat viens Kristū Jēzū." (Gal. 3:28) Jaunā Derība izceļ gan cilvēces vienību, gan to, ka ikkatrs cilvēks ir Dieva radošās rokas īpaši veidots.

Humānisma ideāli — tuvākmīlestība un žēlsirdība ir arī kristietības galvenās vērtības.

Kristīgie humānisti visos laikos ir kritizējuši baznīcas varas lietošanu un reliģisko intoleranci, bet vienlaikus uzsvēruši cilvēka reliģiskās vajadzības. Gan cilvēka saprāts, gan arī reliģiskās uztveres spējas ir kritēriji, kas cilvēku paceļ augstāk par dzīvnieku.

Tieši ar šo pēdējo aspektu kristīgais humānisms atšķiras no tā, ko dēvējam par profāno humānismu. "Profāns" nozīmē "nesvēts", "ārpus svētā", un par profāno humānismu sauc tādu humānismu, kas nesakņojas nevienā reliģijā.

Profānā humānisma tendences varēja vērot jau renesansē, taču tikai pagājušajā gadsimtā šie humānisti atdalījās no kristīgās humānisma tradīcijas. Viens no profānā humānisma pamatojumiem bija jaunie zinātniskie atklājumi, sākot ar Čārlza Darvina teoriju par cilvēku izcelšanos (evolūcijas teoriju).

Humānisms no šī brīža kļuva par parastu apzīmējumu pasaules uzskatam, kas noraidīja ikvienu reliģijas formu. Jau kopš renesanses laikiem cilvēka spēja brīvi domāt ir viens no humānisma stūrakmeņiem. Tagad daudzi humānisti kļuva par brīvdomātājiem, t. i., tiem bija nesaistīta attieksme pret baznīcu un kristietību. Saprāts un zinātne tika pretstatīti kristietībai, un par svarīgām humānisma iezīmēm kļuva ateisms un agnosticisms.

Tuvāk aplūkojot humānisma raksturīgākās iezīmes, balstīsimies uz profāno humānismu.

Humānisma pamatiezīmes Esamības izpratne

Humānismam raksturīga liela uzticība cilvēciskajam saprātam. Taču saprāts ir tikai viens no ieročiem, mums sastopot pasauli. Jāliek lietā arī mūsu spēja apkopot iespaidus. Ikvienam uzskatam ir jāsakņojas pieredzē. Saprāts un pieredze kopā veido pamatu mūsu zināšanām par pasauli.

Cilvēks, balstoties uz saprātu un pieredzi, nevar sacīt, ka eksistē kāds dievs. Taču nav arī iespējams pilnīgi droši apgalvot, ka dieva nav. Humānists tāpēc visbiežāk sevi sauks par agnostiķi (gr. a — "ne"; gnosis "ieskats", "zināšanas" — filozofisks uzskats: ja kaut kas nav pieejams mūsu pieredzei, tad mēs nevaram nedz būt pārliecināti par tā eksistenci, nedz arī, ja tas tomēr pastāvētu, zināt kaut ko par tā īpašībām).

Humānisms atzīst, ka cilvēka iespējas ir ierobežotas. Ir jautājumi, uz kuriem mēs nevaram atbildēt, un ir mīklas, ko nevaram atrisināt, tomēr ir cilvēcīgi radīt sev priekšstatu par nezināmo. Mums tikai nevajadzētu šos priekšstatus pārvērst par absolūtām ticības dogmām. Tieši tā, pēc humānistu domām, rīkojas reliģijas. Tāpēc praksē humānisti pieslejas ateistiskajam (gr. — "bez dieva") uzskatam. Viņi dzīvo tā, it kā nekāda dieva nebūtu, un neatzīst nekādu pārdabisku esamību, jo neredz nekādu pamatu šādai esamībai ticēt. Humānisti apgalvo, ka eksistē tikai viena esamība, kam ir nozīme cilvēka dzīvē.

Tā kā humānisti netic liktenim vai dievišķai gribai, kas vada cilvēku dzīvi, tad viņi uzsver, ka cilvēkam jāuzticas pašam sev. Cilvēks ir pats sev pavēlnieks, un tāpēc viņam jātic sev un savām iespējām.

Skatījums uz cilvēku

Humānisma uzskats par cilvēku ir pozitīvs un optimistisks. Cilvēkam piemīt liela vērtība, un viņam ir daudz iespēju. Un cilvēks no dabas ir labs.

Humānisti bieži norāda uz cilvēku kā garīgu būtni, kuras spējas un iespējas ir lielākas nekā visai citai radībai. Viņam pieder pavisam citāda brīvība, kas izpaužas, piemēram, spējā kaut ko radīt ar darbu un māksliniecisku darbību.

Taču cilvēks ir arī dabas daļa un pakļauts dabas likumiem. Cilvēka dvēsele ir pilnīgi saistīta ar smadzeņu funkcijām. Humānisms tāpēc noraida uzskatu, ka cilvēkam ir nemirstīga dvēsele, un apgalvo, ka mums pēc nāves nav nekādas apziņas.

Ikviens atsevišķs cilvēks, pēc humānistu domām, ir īpaša radība, taču, lai gan mēs esam atšķirīgi, tomēr visi esam vienlīdz vērtīgi. Tolerance pret savdabīgo katrā cilvēkā ir viens no humānisma galvenajiem ideāliem.

Ir svarīgi, lai neviens cilvēks netiktu lietots kā līdzeklis citu cilvēku mērķu sasniegšanai, kaut arī par iemeslu būtu minēta "vēsturiskā nepieciešamība", augstākstāvoši mērķi u. tml. Cilvēks bieži var atrast dzīves jēgu, upurējoties kaut kā labā, bet tas nekad nedrīkst notikt piespiedu kārtā, lai kalpotu citu cilvēku mērķu sasniegšanai. Ikviens cilvēks ir mērķis pats sevī. Viņu nekad nedrīkst uztvert ka pūļa daļu.

Galvenais humānisma mērķis ir sniegt ikvienam cilvēkam tādus apstākļus, kuros viņš var brīvi realizēt sevi, savas ieceres un savus mērķus. Humānismā ir svarīga katra atsevišķa cilvēka laime un savu spēju izmantošana.

Ar savu attieksmi pret cilvēka unikalitāti humānisms pārstāv individuālistisku cilvēka izpratni. Tomēr cilvēks nedzīvo tikai sev vien. Humānisti sevi labprāt identificē ar cilvēci kopumā un optimistiski uzlūko cilvēces attīstību. Dažos tūkstošos gadu mēs esam attīstījušies no akmens laikmeta līdz atomlaikmetam. Un cilvēce turpina attīstīties, gan tehniskā ziņā, gan arī vairojot humanitāti, t. i., spēju rūpēties citam par citu.

Ētika

Humānisms uzskata, ka cilvēks, balstoties uz saprātu, spēj atšķirt labo no ļaunā. Cilvēkam nav vajadzīgi nekādi baušļi vai likumi, kas doti no ārpuses. Balstoties uz tīri cilvēcisku saprātu, viņš var izvirzīt noteiktas pamatvērtības un normas. To sauc par humānisma ētiku.

Humānisma ētiskais pamatprincips ir tā saucamais zelta likums — nedari otram to, ko tu negribi, lai citi dara tev. Sis likums vislabāk pazīstams no Jaunās Derības, bet daudzi humānisti norāda, ka šī doma līdzīgā veidā ir formulēta arī citās kultūrās. Tāpēc tie sauc šo likumu par abpusējības principu. Tiek uzsvērts, ka šo principu ir iespējams formulēt, balstoties uz tīri cilvēcisku attiecību pamata.

Svarīgi humānisma principi ir arī cilvēka vērtības respektēšana un indivīda neaizskaramība. Par humānisma ētikas centrālo aspektu līdz ar to tiek uzskatītas cilvēktiesības, tā kā tās tiek definētas cilvēktiesību deklarācijās: mans pienākums ir cīnīties par brīvību, līdztiesību un taisnīgumu cilvēku starpā gan manis paša zemē, gan visā pasaulē.

Uzsverot zemes dzīvi jeb šobrīd eksistējošo realitāti, humānisms cīnās arī par materiālā stāvokļa uzlabošanu. Tomēr šis mērķis pastāvīgi jāsaskaņo ar dzīves vērtību un dzīves kvalitāti plašākā

nozīmē. Mērķis nav akla efektivizācija vai arī pašpietiekošs materiālisms. Šajā ziņā humānisms nostājas pret vienpusīgu materiālo un tehnisko attīstību vienalga, vai tai ir sociālistiska vai kapitālistiska nokrāsa.

Materiālisms

Dzīves uzskats un zinātne

Mūsdienās zinātne var sniegt atbildes uz jautājumiem, kas agrāk bija atstāti cilvēka fantāzijas ziņā. Modernās dabaszinātnes sniedz arvien izsmeļošākus skaidrojumus par to, kā radies Visums un kā aizsākusies dzīve uz Zemes. Tāpēc daudzi cilvēki šodien apgalvo, ka viņiem esot zinātnisks pasaules uzskats. Viņi sevi sauc par materiālistiem jeb naturālistiem.

Bet vai tiešām zinātne var sniegt atbildes pilnīgi uz visiem jautājumiem? Materiālistu atbilde ir jā! Daudzus jautājumus, uz kuriem nav iespējams atbildēt šodien, varēšot atrisināt, kad zinātne būs attīstījusi jaunas metodes un instrumentus.

Kas ir materiālisms?

Iedomāsimies, ka visa esamība ir tikai viela. Vienīgais, kas eksistē, ir atomi un elementu daļiņas. Pasaule ir lieta jeb daudzu mazmazītinu būvklucīšu summa. Visas pārmaiņas Visuma telpā un uz Zemes ir atkarīgas no šo būvklucīšu kustības. Dieva nav. Nav arī nekāda garīga spēka vai varas. Cilvēka apziņa ir tikai un vienīgi smadzeņu produkts, un smadzenes nav nekas cits kā ārkārtīgi sarežģīta mašīna. Tāds ir materiālistiskais pasaules redzējums.

Kad runājam par materiālismu kā pasaules uzskatu, īstenībā ir jāatšķir filozofiskais materiālisms no ētiskā materiālisma.

Filozofiskais materiālisms jāsaprot kā pārliecība, ka pilnīgi visi pasaules fenomeni ir izskaidrojami ar fiziskām attiecībām.

Neeksistē nekādi garīgi spēki, kas darbotos neatkarīgi no fiziskajiem dabas likumiem. Īstenība sastāv no matērijas jeb, citiem vārdiem, no dabas.

Ētiskais materiālisms ir pasaules uzskats jeb dzīves uztvere, kas uzsver materiālās vērtības un dzīves baudīšanu.

Vārds "materiālisms" cēlies no latīņu vārda materia, kas nozīmē "viela". Sis vārds savukārt ir cēlies no latīņu vārda mater (māte).

Vēsturiskais fons Antīkās pasaules atomisms

Pirmie grieķu filozofi (no apm. 580. g. pr. Kr. ) bieži tiek saukti par dabas filozofiem, jo tie studēja dabu (gr. -fysis). Viņu mērķis bija izvilināt dabas noslēpumus, neizmantojot mistiku vai reliģiskus skaidrojumus. Sie filozofi vēlējās atrast dabisku izskaidrojumu lielajai pasaules mīklai. Ar to viņi uzcēla balstus visai vēlākajai dabaszinātnei.

Galvenā grieķu filozofu doma balstījās uz to, ka visu fenomenu pamatā ir jābūt kādai pirmvielai, no kā viss ir cēlies un pie kā viss atkal atgriežas. Kā ūdens var pārvērsties ledū vai tvaikos, lai pēcāk atkal atgrieztos savā pirmatnējā stāvoklī, tāpat arī aiz visām pārmaiņām ir jābūt kādai pirmvielai.

Viens no dabas filozofiem bija Dēmokrits (apm. 460.—370. g. pr. Kr.). Viņš izveidoja konsekventi materiālistisku pasaules skaidrojumu: vienīgais, kas eksistē, ir atomi un tukša telpa. Atomi ir nedalāmi (grieķu vārds atomos nozīmē "nedalāms"). Ja atomi nebūtu nedalāmi, tie nevarētu kalpot par būvklucīšiem visam, kas ir mums apkārt. Tādā gadījumā viss būtu kā šķidrs buljons. Turklāt atomiem ir jābūt mūžīgiem un neradītiem, jo nekas nevar rasties no nekā. Un nekas nevar kļūt par neko.

Dēmokrits uzskatīja, ka atomi var saistīties cits ar citu un veidot saliktus ķermeņus. Viss rodas un izzūd tāpēc, ka atomi sajaucas cits ar citu un atkal atdalās cits no cita, jo tie ir nepārtrauktā kustībā. Tie pastāvīgi saduras cits ar citu, mainot virzienu un ātrumu. Nekas cits uz tiem neiedarbojas. Viss tātad notiek pilnīgi mehāniski (no gr. mekhane "mašīna"). Pārmaiņas nerada nekāds nolūks vai spēks. Pasaule funkcionē kā liela mašīna.

Atomu teorija izskaidro arī mūsu sajūtas. To iemesls ir atomu kustība tukšā telpā. Piemēram, ja es redzu mēnesi, tas notiek tāpēc, ka "mēness atomi" skar manu aci.

Bet kā tad ar apziņu? Tā taču nevar sastāvēt no atomiem materiālām daļiņām! Tomēr tas tā ir atomisti uzskatīja, ka dvēsele sastāv no īpašiem apaļiem un gludiem "dvēseles atomiem". Tas nozīmē, ka cilvēkam nevar būt nemirstīga dvēsele, kā tika uzskatīts antīkajā pasaulē. Kad cilvēks mirst, dvēseles atomi pajūk uz visām pusēm, lai vēlāk kļūtu par jaunas dvēseles sastāvdaļām.

Epikūra ētiskais materiālisms

Filozofs Epikūrs pieslējās Dēmokrita atomismam un vienlaikus izveidoja pamatus ētiskajam materiālismam. Epikūrs un viņa mācekļi uzturējās kādā dārzā un tāpēc tika dēvēti par "dārza filozofiem". Virs ieejas dārzā viņi esot pakāruši šādu uzrakstu: "Svešiniek, šeit tev klāsies labi. Šeit visaugstākais labums ir bauda."

Epikūriešu ētika un dzīves māksla ietvēra vēlmi sasniegt iespējami lielāku baudu un izvairīties no visa nepatīkamā. Taču Epikūrs uzsvēra, ka mums dažreiz ir īslaicīgi jāpieņem nepatīkamais, lai vēlāk piedzīvotu lielāku un noturīgāku baudu. Proti, pretstatā dzīvniekiem cilvēks spēj plānot savas dzīves gaitu. Epikūrs arī uzsver, ka "bauda" šai gadījumā nav tas pats, kas sensuāls baudījums. Tās daļas ir arī māksla un draudzība.

Priekšnosacījums dzīves baudīšanai bija arī tā laika grieķu ideāli savaldība, mērenība un nosvērtība.

Epikūrs uzskatīja: lai dzīvotu labu dzīvi, ir arī svarīgi pārvarēt bailes no nāves. Šeit viņš pievērsās Dēmokrita mācībai par "dvēseles atomiem". "Nāve uz mums neattiecas," viņš apgalvoja. "Kamēr mēs dzīvojam, nāves nav. Un, kad tā pienāk, tad mūsu vairs nav."

17. un 18. gs. mehāniskais materiālisms

Jaunākajos laikos materiālisms neatraujami sekoja jaunajam pasaules redzējumam — Zeme ir viena no daudzām planētām, kas riņķo ap Sauli. Izaks Ņūtons (1643-1727) norādīja, ka vieni un

tie paši kustības likumi attiecas uz visu izplatījumu. Visas pārmaiņas dabā gan uz Zemes, gan Visumā pakļaujas smaguma spēka likumam un likumiem par ķermeņu kustību. Visu vada tā pati nesalaužamā likumība jeb tā pati mehānika. Tāpēc principā iespējams ar matemātisku precizitāti aprēķināt ikvienu pārmaiņu dabā. Mēs varam sacīt, ka Ņūtona fizika ir bijusi pēdējais otas vilciens tā dēvētajā mehāniskajā materiālismā vai mehāniskajā pasaules redzējumā.

Mehāniskais materiālisms ietekmēja arī skatījumu uz cilvēku. 18. gadsimtā Francijā tika izdota grāmata ar nosaukumu "L'homme

machine" "Cilvēks mašīna". Tāpat kā kājai ir muskuļi, kas tai palīdz pārvietoties uz priekšu, tā arī smadzenēm ir muskuļi, ar ko domāt. Arī vācu materiālisti formulēja līdzīgu domu: "Domāšanas process piederas smadzenēm gluži tāpat, kā urīns piederas nierēm un žults aknām."

19. gadsimta naturālisms

19. gadsimtā mehāniskais materiālisms atkāpās, lai dotu vietu organiskai dabas procesu izpratnei. Priekšplānā izvirzījās tādi jēdzieni kā "daba", "attīstība" un "izaugsme". Arī šis "naturālisms" ir ietekmējis mūsdienu materiālismu kā pasaules uzskatu.

Čārlzs Darvins (1809-1882) savos bioloģiskajos pētījumos konsekventi turējās pie dzīvības attīstības naturālistiska skaidrojuma. Viņš izteica domu, ka augi un dzīvnieki ir attīstījušies pakāpeniski, mūžīgā eksistences cīņā, kur izdzīvo stiprākais un dzīves apstākļiem vislabāk piemērotais. Darvins to sauca par dabisko izlasi.

Tā sauktie "sociāldarvinisti" centās piemērot dabiskās izlases principu sabiedrībai. Tie uzskatīja, ka dabas likumam par stiprākā tiesībām ir jāattiecas arī uz attiecībām cilvēku starpā. Radniecīgu domu sastopam Fridriha Nīčes (1844-1900) filozofijā. Viņš uzskatīja kristietību par "vājajiem domātu reliģiju". Cilvēkam, kas ir spēcīgs un dzīvības pilns, ir jāļauj realizēt pašam sevi.

"Pārcilvēks" nedrīkst ļaut sevi pakļaut "vergu mentalitātei", kas piemīt vājajiem. "Dievs ir miris," Nīče apgalvoja, un, ja jau Dievs ir miris, tad viss atļauts. Neviena ētiska norma

nedrīkst kavēt indivīdu ceļā uz pašpiepildīšanos. Sāds morāles uzskats tiek dēvēts par nihilismu (no latīņu vārda nihil, kas nozīmē "nekas").

Šī gadsimta pirmajā pusē naturālisma uzskati sāka dominēt arī psiholoģijā. Zigmunds Freids uzskatīja, ka cilvēka dvēseles dzīve ir pakļauta dzimumdziņas principam. Ja cilvēkam neļauj izdzīvot savu pamatdziņu dzīvi jeb savas "dabiskās vajadzības", var pat rasties psihiski traucējumi.

Materiālisma pamatpazīmes Esamības izpratne

Mūsdienu materiālisti uzskata, ka tie aizstāv zinātnisku esamības izpratni. Pasaule jāskaidro, balstoties tikai uz redzamo realitāti, nevis uz cilvēku iedomām. Ir atmetama gan ticība dieviem, gan visas cilvēciskās idejas.

Pasaule ir tieši tāda, kādu mēs to sajūtam. Par to, ka cilvēkam piemīt daudz niansētāka pasaules izpratne nekā dzīvniekiem, jāpateicas vienīgi viņa augsti attīstītajai nervu sistēmai un maņu orgāniem. Savas zināšanas par pasauli cilvēks iegūst tikai un vienīgi ar pieredzi un sajūtām. Materiālisms tādējādi ir caurcaurēm empīrisks. Tas atmet racionālisma ticību tam, ka cilvēka saprāts pats sevī var būt atziņas avots. Saprāta vienīgais uzdevums ir sakārtot pieredzēto.

Cilvēkam ir raksturīgi radīt idejas par nezināmo, piemēram, par Dievu. Taču šādas idejas nebalstās uz pieredzi un tātad ir atmetamas. Nekāda Dieva nav. Pasaule pastāv pati par sevi. Tātad materiālismam ir raksturīga ateistiska esamības izpratne.

Saskaņā ar moderno astronomiju materiālisti uzskata, ka Visums ir radies apmēram pirms 15 miljardiem gadu no viena milzīga vielas blāķa, kas eksplodējis sava lielā blīvuma dēļ. Galaktikas, zvaigznes un planētas tātad ir šī sprādziena rezultāts.

Mūsu planēta radusies pirms 4,6 miljardiem gadu. Pirmās dzīvības formas radušās jūras dzīlēs, atomiem izveidojot sarežģītas molekulas, kas spēja pašas sevi reproducēt. Attīstības gaitā ir radušās aizvien sarežģītākas dzīvības formas.

Materiālisms uzskata par neiespējamu, ka mūsu zemeslode milzīgajā Visumā būtu kaut kas īpašs. Varbūt Visums ir dzīvības pilns? Var būt, ka arī kaut kur uz citām planētām eksistē inteliģentas būtnes, un nav neiespējams, ka cilvēks reiz varētu ar tām sazināties. Tomēr pašreiz mūsu planēta ir vienīgais zināmais tādas kosmiskās matērijas piemērs, kurai piemīt dzīvība un apziņa.

Daudzi kristieši un humānisti piekrīt šim zinātniski pamatotajam pasaules skaidrojumam. Materiālismam zīmīga ir pārliecība, ka modernā pasaules izpratne izslēdz jebkuru reliģisku pasaules skaidrojumu. Konsekvents materiālists ne tikai piekrīt zinātnes sniegtajam pasaules un Visuma skaidrojumam, bet arī uzskata, ka ar to ir pateikts viss.

Arī kristīgo zinātnieku pasaules pētījumi pamatojas uz tā saucamo metodisko ateismu. Tas nozīmē, ka viņi pēta pasauli tā, it kā nekāda Dieva nebūtu. Filozofiskais materiālists iet daudz tālāk. Viņš jau sākumā noraida Dieva eksistenci, un šāda nostāja tiek dēvēta par teorētisko ateismu.

Uzskats par cilvēku

Materiālisms nesaskata nekādu principiālu atšķirību starp cilvēkiem un citiem dzīvajiem organismiem.

Tie paši ķīmiskie likumi, kas ir visu dzīvības formu pamatā, darbojas arī nedzīvajā dabā.

Daudzi materiālisti tāpēc noraida domu par cilvēka brīvību. Viņi apgalvo, ka dabā nepastāvot brīvība. Viss ir pakļauts nemainīgiem likumiem, un teiktais attiecas arī uz cilvēka apziņu.

18. gs. cilvēks parasti tika salīdzināts ar sarežģītu mašīnu vai automātu. Mūsdienās piemērotāks šķiet salīdzinājums ar datoru. Cilvēka smadzenes, kas sastāv no 10 miljardiem šūniņu, funkcionē kā bezgala sarežģīts dators un tāpēc ir uzskatāmas par vissarežģītāko matērijas formu uz zemeslodes. Taču visi smadzeņu procesi pakļaujas tieši tiem pašiem bioķīmiskajiem likumiem, kas darbojas dabā. Apziņa ir pilnīgi pakļauta molekulārajai fizikai. No tā, protams, izriet, ka cilvēkam pēc nāves nav apziņas.

Ētika

Bieži vien materiālistiskajai esamības izpratnei piemīt materiālistiskas vērtības. Taču šeit nepastāv nekādas nemainīgas sakarības. Materiālistisku esamības izpratni ir iespējams savienot ar pieticīgu dzīvesveidu. Filozofiskais materiālists automātiski nav "dzīves baudītājs", viņa pamatinterese ir zinātniska atziņa.

Nav teikts, ka jāpastāv pretrunām starp materiālistisku esamības izpratni un tuvākmīlestību vai cilvēka vērtības respektēšanu. Tomēr var gadīties, ka konsekvents materiālists arī nepiešķir tik lielu vērtību dzīvības svētumam jeb neaizskaramībai. Materiālists reti kad iebildīs pret abortu, eitanāziju, transplantāciju vai modernajiem medicīniskajiem pētījumiem. Piemēram, materiālistam liekas dabīgi lietot gēnu inženieriju cīņā pret iedzimtajām slimībām.

Materiālisms atmet ticību dabas likumam. Nepastāv nekādas mūžīgas vai vispārīgas vērtības un normas. Gan vērtības, gan normas ir sabiedrības produkts, un tās mainās, mainoties sabiedrībai un kultūrai. Tāpēc, studējot cilvēka dabu vai cilvēka saprātu, mēs nevaram nonākt pie morāliski labā jeb pareizā. Sādu uzskatu dēvē par morālrelatīvismu.

Saskaņā ar iepriekšminēto cilvēka sirdsapziņa tiek uzskatīta par refleksu uz sabiedrības un apkārtnes prasībām pret indivīdu. Sirdsapziņa nepasaka, kas ir labs vai ļauns, bet atklāj vides uzskatu par labo un ļauno.

Marksisms

Marksisms balstās uz vācu filozofa un politiķa Kārļa Marksa (1818-1883) idejām. Marksismam ir bijusi liela ietekme uz vēlāko laiku sabiedrisko domu, un tas veido daudzu politisko partiju un valstu ideoloģijas pamatus. Daudzās nesaskaņas jautājumā par to, kā marksistiskās idejas realizējamas praksē, ir radījušas vairākus marksisma virzienus.

Vēsturiskais fons Sociālisms pirms Marksa

Sociālistisko domu rašanās iemesls bija kapitālisma attīstība Eiropā. Zemnieku un amatnieku sabiedrība attīstījās par industriālu sabiedrību, kurā ir bagāti rūpnieki un pieaug nabadzīgo strādnieku skaits.

Šajā situācijā sociālistu interešu lokā nonāca jautājums par īpašuma tiesībām un pasaulīgo labumu sadali. Franču revolūcija pēc 1789. gada izvirzīja jautājumu par politisko vienlīdzību, bet sociālisti būtisku nozīmi piešķīra ekonomiskajai līdztiesībai.

Sociālisti cīnījās par zemes un fabriku kolektivizāciju. Viņu idejas centrā bija kopība kopībā ar citiem cilvēks var attīstīt savas spējas un atbrīvoties no kapitālisma apspiestības. TieŠi šajā kontekstā 1832. gadā pirmoreiz tika minēts jēdziens "sociālisms".

Socius ir latīņu vārds, kas nozīmē "biedrs" vai "sabiedrotais".

Pirmie sociālisti uzskatīja, ka nepieciešams atgriezties pie vienkāršām, lokālām kopības formām, kur valdītu miers, harmonija un taisnīgums. Daudzviet uzsāka eksperimentus, kuru gaitā darbnīcas, veikali un mītnes tika pārvērstas par kopīpašumu. Tas bija sākums modernajai kooperatīvu kustībai, tomēr neveiksmīgs mēģinājums pārveidot sabiedrību sociālisma virzienā.

Kārlis Markss pirmos sociālistus sauca par utopiskajiem sociālistiem. Viņš uzskatīja, ka tie ir pārāk lieli optimisti un romantiķi attiecībā uz sociālisma mērķa sasniegšanu. Viņi ticēja tam, ka sociālisms uzvarēs un ka cilvēki sapratīs un atzīs, ka tā saturs ir saprātīgs. Viņiem nebija nekādas politiskas teorijas par to, kā izveidot nepieciešamo varu, lai ieviestu sociālismu, nedz arī teorijas par sabiedrības ekonomisko attīstību.

Tieši šādu teoriju Markss vēlējās uzbūvēt. Un viņš gribēja, lai tā būtu zinātniski pamatota.

Kārlis Markss

Kārlis Markss uzauga Vācijas jūdu ģimenē, viņa tēvs bija pārgājis protestantismā. Markss studēja tiesību zinības un Filozofiju vairākās Vācijas universitātēs un izstrādāja doktora disertāciju par grieķu materiālistiem Dēmokritu un Epikūru.

Sākumā viņš strādāja par žurnālistu un 1843. gadā devās uz Parīzi, kur nonāca kontaktā ar sociālistu grupām. Tai pašā gadā viņš apprecējās ar Ženiju fon Vestfāleni, un viņu ģimenē piedzima seši bērni.

Parīzē Markss iepazinās ar savu tautieti Fridrihu Engelsu, kāda Mančesteras tekstilfabrikanta un fabrikas direktora dēlu. Markss un Engelss 1848. gadā publicēja "Komunistisko manifestu", vienu no pasaules pazīstamākajiem politiskās propagandas rakstiem. Markss arī piedalījās darbā ar pirmo Internacionāli 1864. gadā. No 1848. gada līdz pat savai nāvei viņš dzīvoja Londonā, mokoties ar politiskām un ekonomiskām problēmām un sarežģītu veselības stāvokli. Līdzekļus iztikai viņš saņēma no sava drauga Engelsa.

Marksa idejas par sabiedrības attīstību

Markss piekrita utopiskajiem sociālistiem, ka kapitālisms ir ekonomiska sistēma, kas izmanto strādniekus savā labā, un ka ir nepieciešams izveidot sistēmu, kur valdītu princips "no katra pēc viņa spējām, katram pēc viņa vajadzībām". Tomēr vienlaicīgi viņš raudzījās uz kapitālismu kā svarīgu vēsturiskās attīstības posmu. Lai to saprastu, jābalstās uz "Komunistiskā manifesta" ievadfrāzi, kas ir uzskatāma par vienu no centrālajām Marksa domām: "Visa mūsdienu sabiedrības vēsture ir šķiru cīnās vēsture."

Kad Markss analizē vēsturi, viņš raugās uz to, kā cilvēki ražo dažādus produktus un kā viņi tos sadala savā starpā.

Viduslaikos valdīja feodālisma ekonomiskā sistēma. Tas nozīmēja, ka dižciltīgajiem piederēja lieli īpašumi, kuros strādāja liels

skaits dzimtļaužu. Taču muižu īpašniekiem bija nepieciešams vairāk preču, nekā viņu dzimtļaudis spēja saražot, un tās viņi iegādājās no tirgotājiem un amatniekiem. Sie brīvie pilsoņi ieguva aizvien lielāku nozīmi sabiedrībā. Daudzi no tiem kļuva bagāti un nodibināja bankas un fabrikas. Radās pretrunas, un cīņa par ietekmi muižnieku un pilsoņu starpā beidzās ar to, ka vara nonāca pilsoņu rokās (pilsoņu revolūcija).

Kapitālisms bija tā ekonomiskā sistēma, kas nāca feodālisma vietā. Bet pamazām, kapitālismam attīstoties, vairojās arī algoto strādnieku skaits. Pretrunas starp pilsoņiem un darbaļaudīm radīja jaunu šķiru cīņu, kam, pēc Marksa domām, bija jābeidzas ar to, ka strādnieku šķira sociālistiskas revolūcijas ceļā pārņems varu savās rokās. Uzvarot sociālismam, zeme un fabrikas tiks atņemtas privātīpašniekiem un atdotas sabiedrībai. Kad viss kļūs kopīgs (iestāsies komunisms), tad izzudīs pamats šķiru atšķirībām un šķiru cīņai. Tiks radīta bezšķiru sabiedrība, kas ir marksisma galīgais mērķis.

Pārejas posmā ir nepieciešams, lai strādnieku šķira pilnīgi pārņem varu valsts aparātā (proletariāta diktatūra), bet bezšķiru sabiedrībā centrāla valsts vara vairs nebūs nepieciešama. Tieši tad, pēc Marksa domām, iestāsies situācija, kurā valdīs miers, brīvība un laime katram indivīdam.

Marksisms pēc Marksa

Pēc Marksa nāves sociālisti sāka attīstīt tālāk marksistiskās domas. Rezultāts ir divi sociālistiskās kustības pamatstrāvojumi: sociāldemokrātija un ļeņinisms.

Sociāldemokrāti saglabājuši ticību tam, ka sabiedrības attīstības galvenais faktors ir ekonomiskās attiecības un ka obligāts priekšnosacījums ir noteikta daļa centralizētas industrijas. Kapitālisms ir jāatceļ nevis ar revolūciju, bet mierīgā ceļā. Viņi apgalvo: pieredze liecina, ka strādnieki ir ieguvuši varu, veicot ekonomiskas reformas un ņemot dalību Rietumeiropas lielajās sociāldemokrātiskajās partijās.

Ļeņinisma ietekme ir bijusi vēl daudz lielāka, un dažādā veidā tas ir valdījis gan bijušajā Padomju Savienībā un Austrumeiropā, gan Ķīnā, Kubā un daudzās Āfrikas valstīs.

Markss bija iedomājies, ka sociālisms pirmām kārtām valdīs tur, kur būs pilnīgi attīstījies kapitālisms, t. i., Rietumeiropā, nevis Krievijā, kur 80% iedzīvotāju bija laukstrādnieki. Kad 1917. gadā Februāra revolūcijas laikā tika gāzta cara valdība, daudzi krievu marksisti uzskatīja, ka vajadzētu nogaidīt, līdz pilsoņi izvērš aptverošu industrializāciju, lai valsts iegūtu spēcīgu strādnieku šķiru. Taču Ļeņins vēlējās pārņemt varu tūlīt pat, un to viņš, savas partijas atbalstīts, arī panāca 1917. gada Oktobra revolūcijas laikā.

Padomju valsts tālākās attīstības gaitu noteica Josifs Staļins, kas vienpersoniski valdīja no 1930. gada līdz 1953. gadam. Viņš pakļāva zemi kolektivizācijai un izvērsa industriālo celtniecību. Zemei un fabrikām bija jābūt kopīpašumā, taču īstenībā visa vara piederēja nelielai cilvēku grupai. Valsts aparāts, kas bezšķiru sabiedrībā būtu jāatmet, bija vismaz tikpat spēcīgs kā agrāk, un valstī valdīja totāla diktatūra.

Ļeņina uzskatus jau revolūcijas laikā spēcīgi kritizēja sociāldemokrāti, piemēram, vācu marksiste Roza Luksemburga. Jau 1917. gadā viņa uzbruka ļeņinismam un boļševiku revolūcijai, apgalvodama, ka sabiedriskā dzīve iznīkst, ja neeksistē parastas tautas vēlēšanas, necenzēta prese, kā arī sapulču un runas brīvība. Pretējā gadījumā sabiedrību vada un pārvalda tikai neliela grupiņa valsts vadoņu, un tāda situācija vairāk atgādina diktatūru nekā proletārismu, līdzīgi jakobīņu diktatūrai Franču revolūcijas laikā. Savu pārdomu rezultātus viņa apkopoja īsā apgalvojumā: "Brīvība vienmēr un izslēdzoši ir brīvība tam, kas domā atšķirīgi."

Marksismam ir pievērsušies ne tikai sociāldemokrāti un ļeņinisti. Pēdējo simts gadu laikā vairāki politiķi ir analizējuši un tālāk attīstījuši Marksa teorijas. Balstoties uz tām, viņi kritizē gan sociāldemokrātiju, kura vēl joprojām nav galīgi izrēķinājusies ar kapitālismu, gan arī tāda veida sociālismu, kas, neņemot vērā cilvēktiesības, pastāvēja Padomju Savienībā. Viņi ir mēģinājuši atrast marksistisku teoriju, kas būtu piemērota kapitālistiskajai sabiedrībai, kurā strādnieki vairs nav dominējošā šķira.

Marksisma pamatiezīmes Esamības izpratne

"Mēs vienmēr propagandēsim zinātnisko pasaules uzskatu. Mūsu programma ir pilnīgi balstīta uz zinātnisko un materiālistisko pasaules uzskatu," raksta Kārlis Markss un Fridrihs Engelss. Viņi nepielīdzina savas domas patstāvīgam pasaules uzskatam, bet mēģina zinātniski aprakstīt esošās attiecības cilvēku starpā, apgalvodami, ka viņu teorētiskās dogmas "nav balstītas uz idejām un principiem, kurus sacerējis viens no daudzajiem pasaules uzlabotājiem."

Markss un Engelss salīdzināja savas sabiedrisko attiecību studijas ar Čārlza Darvina dabas pētījumiem. Sava drauga bēru runā Engelss sacīja: "Gluži tāpat kā Darvins atklāja organiskās dabas attīstības likumus, tā arī Markss atklāja cilvēces vēsturiskās attīstības sakarības."

Marksismam raksturīga materiālistiska vēstures attīstības izpratne. Tas nozīmē, ka vēsturi nevirza nekāds dievišķs vai garīgs spēks. Arī cilvēku idejas un domas nav tās, kas galīgi izlemj vēstures attīstības gaitu. Marksisti uzskata, ka ne idejas un domas, ne morāle un reliģija, ne arī māksla un filozofija nerodas tukšā telpā, bet ir atkarīgas no valdošajām sabiedriskajām un ekonomiskajām attiecībām. Tās ir kā velve pār ekonomikas pamatiem.

Ekonomikas pamatu vidū Markss visupirms ierindo darbaspēku un darbarīkus, kas nepieciešami ražošanai. Otrkārt, viņš vēlas noskaidrot, kam pieder darbnīcas un fabrikas, tātad kurš gūst ienākumus.

Kapitālisma laikmetam ir raksturīgas lielas fabrikas ar mašīnām un daudziem strādniekiem. Nelielai tautas daļai kapitālistiem — pieder ražošanas līdzekļi un ienākumi, ko dod strādnieku saražotais produkts. Marksa aprakstītā šķiru cīņa ir cīņa starp tiem, kam pieder viss (pilsoņi, kapitālistu šķira), un tiem, kuriem nepieder nekas (strādnieku šķira).

Markss uzskata, ka vēsture nenovēršami tuvojas galamērķim: bezšķiru sabiedrībai, kurā viss ir kopīgs. Sī attīstība noris nevis pakāpeniski, bet, virzoties caur lielām pretrunām, t. i., dialektiski. Noteikta situācija (tēze) vispirms rada pretējo situāciju (antitēzi), un rezultātā izveidojas pilnīgi jauna situācija (sintēze), kurā ir saskatāmi abu iepriekšējo situāciju elementi.

Šķiru cīņas gaita ir dialektiskas attīstības piemērs. Pilsonībai kapitālistiskajā sabiedrībā pieder visa vara (tēze), strādnieku šķira pārņem varu revolūcijas ceļā (antitēze), un rezultāts ir bezšķiru sabiedrība (sintēze). Bezšķiru sabiedrībā izzudīs algotu strādnieku izmantošana, taču Markss uzskata, ka tiks saglabātas noteiktas pozitīvas vērtības no kapitālisma laikiem, piemēram, augsta tehnoloģija un politiskās tiesības.

Uzskats par cilvēku

Markss apbrīno Darvinu, taču nevēlas attiecināt uz cilvēkiem tos pašus likumus, kas darbojas dabā. Tas, ka cilvēki izcēlušies tāpat kā dzīvnieki, nenozīmē, ka viņi ir pielīdzināmi dzīvniekiem.

Cilvēks un daba atrodas pretrunu pilnās attiecībās. Atšķirībā no dzīvniekiem cilvēks pats rada savu vidi. Cilvēku no dzīvnieka atšķir nevis tas, ka viņš ir domājoša būtne, bet gan tas, ka viņš ir radoša būtne. Cilvēks strādā dabā ar pašdarinātiem darbarīkiem, tādējādi saražojot sev dzīvei nepieciešamo.

Darbs, materiālā produkcija, ir pamats visām cilvēciskās dzīves formām. Arī kulturālā, politiskā, morālā un reliģiskā joma balstās uz materiālo produkciju, t. i., uz ekonomiskajiem pamatiem. Tas nav jāsaprot mehāniski, jo vienmēr pastāv savstarpēja ietekme. Līdz ar to domām un idejām var būt iedarbība atpakaļ uz produkcijas un darba organizāciju.

Cilvēks ir ne tikai radoša, bet arī sociāla (t. i., sabiedriska) būtne. Cilvēkam nepieciešama sabiedrība, jo tā viņam sniedz iespēju attīstīt radošās dotības un apmierināt savas vajadzības.

Ētika

Marksisms uzskata, ka ekonomiskās attiecības rada pamatus visai cilvēku darbībai. Tas nozīmē, ka arī ētika, pareizas sabiedriskās morāles pamatprincipi, ir atkarīga no valdošajām ekonomiskajām attiecībām. Mainoties ekonomiskajai sistēmai, mainās arī ētiskie principi. Morāles normas un izpratne par pareizo un nepareizo ir mainījušās no verdzības iekārtas līdz feodālajai sabiedrībai un no feodālās sabiedrības līdz kapitālisma laikmetam.

Feodālisma laikā, kad dižciltīgie veidoja sabiedrības valdošo šķiru, viena no morāles prasībām bija uzticība, jo feodāļi bija atkarīgi no sev pakļauto uzticības. Kapitālismā par ideālu kļuva brīvība, t. i., pilsoņu brīvība netraucēti izvērst kapitālistisku darbību.

Marksam šķiet svarīgi, ka ētika ir ne tikai noteiktu sabiedrisko attiecību atspoguļojums, bet arī līdzeklis noteiktas sabiedrības šķiras interešu aizstāvībai. Ētika kalpo tai šrirai, kam attiecīgajā laika posmā pieder vara. Citiem vārdiem, to, kas ir pareizā morāle, nosaka valdošā šķira. Balstoties uz šādu .zpratni, Ļeņins izsakās: "Morālais, labais un pareizais ir tas, kas kalpo strādnieku šķiras interesēm."

Līdz ar to marksisms atmet dabiskās tiesības. Tādas ētikas normas, kas ir dabiskas visiem cilvēkiem, neeksistē. Tas nozīmē, ka neeksistē arī vispārīgi ētikas principi. Taču marksisti uzsver, ka šis uzskats nav pielīdzināms morālrelatīvismam, kas uzskata, ka jebkura morāle ir vienlīdz laba. Vini uzskata, ka ikvienā vēsturiskā situācijā pareizas ir tās morāles normas, kas veicina attīstību bezškiru sabiedrības virzienā.

Lai gan marksistiskā teorija bieži vien morāli un ētiku atstāj novārtā, tomēr daudzi marksisti ir loti aktīvi un ar lielu morālu interesi iesaistījušies praktiskajā politikā.

ĒTIKA

.

Dzīve un mācība

Šajā grāmatā esam apskatījuši vairākus pasaules uzskatus, kas veidojušies kā cilvēku atbilde uz eksistenciālajiem jautājumiem. Te iekļaujamas gan lielās pasaules reliģijas, gan arī pasaules uzskati, kam nav reliģiska pamatojuma, piemēram, humānisms, marksisms un materiālisms. Šajā kontekstā esam aplūkojuši arī atsevišķu pasaules uzskatu vērtības jeb ētiku.

Tagad pievērsīsimies dažiem svarīgiem ētikas jēdzieniem.

Lai gan reliģijas vai kultūras fons var būt ļoti atšķirīgs, mēs bieži atrodam piemērus tam, ka ir iespējams vienoties gan par individuālā dzīvesveida, gan sabiedriskās dzīves praktiskajām pusēm.

Bieži vien tieši cilvēki ar reliģisku pārliecību vai kādu citu nostiprinājušos pasaules uzskatu visdedzīgāk iesaistās diskusijās par sabiedriski nozīmīgiem jautājumiem, piemēram, atbruņošanos, dabas piesārņotību vai starptautiskajām attiecībām.

Svarīgi ir ne tikai tas, kādu pasaules uzskatu mēs izvēlamies, bet arī tas, ka mums vispār ir pasaules uzskats. Pasaules uzskata pretstats ir vienaldzība un attieksmes trūkums. Arī valsts budžets un partiju programmas atspoguļo attieksmi pret eksistenciālajiem jautājumiem. Diez vai kāda politiska partija varētu apgalvot, ka tai raksturīgs neitrāls pasaules uzskats.

Glābt pasauli no globālas katastrofas ir ne tikai saprātīgi daudziem tas ir viens no dzīves pamatjautājumiem. Kad 1987. gada aprīlī ANO Vides aizsardzības komisija nāca klajā ar ziņojumu, no tā bija redzams, ka cilvēki ar pilnīgi atšķirīgiem pasaules

uzskatiem ir nonākuši pie kopīgas attieksmes jautājumā par zemeslodes nākotni. Dažādo pasaules uzskatu ētikā bieži vien daudz uzkrītošāka ir līdzība, nevis atšķirības. Cilvēku dzīvē teorija un prakse var atrasties tālu viena no otras. Vēsture stāsta par apspiešanām un zvērībām, piemēram, kristietības un marksisma vārdā. Baznīcas inkvizīcija Eiropā un staļiniskās vajāšanas Padomju Savienībā ir tikai divi no daudzajiem piemēriem. Ir grūti atrast sakarību starp šiem notikumiem un tuvākmīlestības un taisnīguma idejām.

Jautājums par teoriju un praksi ir svarīgs arī, raugoties no cita aspekta. Ar labām idejām vēl nepietiek, ir svarīgi šīs idejas arī iedzīvināt praksē. Dzejnieks Nūrdāls Grīgs (.Nordahl Grieg) uzbruka labu domājošiem humānistiem, kas nevēlas atbalstīt netaisnību, bet arī necīnās par taisnību.

Ētika un morāle

"Tas ir amorāli!" bieži mēdz sacīt. Varbūt arī mēs paši lietojam šo teicienu. Sarunās un avīžu virsrakstos bieži atkārtojas tādi apzīmējumi kā nodokļu morāle, darījumu morāle, seksuālā morāle un dubultmorāle. Bet varbūt mēs lietojam vārdu "ētika"? "Vai tas ir ētiski?" mēs jautājam. Ir darba ētika un kopdzīves ētika. Runājot par notikumu atspoguļojumu laikrakstos, tiek minēts jēdziens "preses ētika".

Vārdi "ētika" un "morāle" ikdienā bieži tiek jaukti, tomēr to nozīme mazliet atšķiras. Mana morāle ir saistīta ar manu rīcību, t. i., faktisko dzīves gaitu, bet mana ētika ir vērtējumi un spriedumi, kas veido manas rīcības pamatus.

Varētu sacīt, ka ētika un morāle ir kā teorija un prakse. Ētika ir morāles teorija jeb morāles filozofija.

Visiem cilvēkiem ir morāle, jo ikviena viņu rīcība var tikt ētiski pamatota un novērtēta. Taču ne vienmēr cilvēku ētika ir pārdomāta. Pārdomājot ētikas jautājumus, mēs parasti veidojam savu morāli.

Deskriptīvā un normatīvā ētika

Deskriptīvā (aprakstošā) ētika apraksta dažādās sabiedrībās un iedzīvotāju grupās valdošos ētiskos priekštatus, kā arī parasto rīcību un tās argumentus.

Deskriptīvās ētikas uzdevums ir ar zinātniskām metodēm un zinātnisku objektivitāti aprakstīt īstenību, neizsakot attieksmi un nevērtējot, vai attiecīgais fenomens ir labs vai slikts. Tātad deskriptīvā ētika nebalstās uz vērtību un normu kopumu, bet mēģina tās atrast un lokalizēt sabiedrībā.

Deskriptīvās ētikas piemēri ir iedzīvotāju aptaujas par attieksmi pret aizsardzības jautājumiem, meliem un patiesību, seksuālo morāli, abortiem, automobiļu aplaupīšanu, sociālās sistēmas krāpšanu vai arī izvairīšanos no nodokļu maksāšanas u. tml. Gandrīz ik dienas mēs sastopam deskriptīvo ētiku statistikā un iedzīvotāju uzskatu apkopojumos.

Šādu pētījumu rezultātā var attīstīties "statistiskā morāle", t. i., uzskats — pareizi ir darīt tā, kā dara vairākums. Citu normu trūkuma dēļ statistika tiek lietota kā atskaites punkts. Taču atbilde uz to, kas ir pareizi vai nepareizi, var atšķirties no atbildes uz to, kā ir pieņemts rīkoties. Deskriptīvā ētika nedrīkst veidot normas. Teiksim, lai gan pētījumi liecina, ka tautā ir izplatīti rasistiski aizspriedumi, tas tomēr nenozīmē, ka tāpēc tie ir ētiski akceptējami. Un, kaut arī visi citi izvairās maksāt nodokļus, tas vēl nav morāls attaisnojums tavai paša rīcībai.

Normatīvā ētika mēģina parādīt, kāda rīcība ir pareiza un kāda ētiski neattaisnojama. Tā argumentē noteiktas vērtības un normas, tātad ir "normatīva" jeb tāda, kas nosaka normas. Tās uzdevums ir parādīt nevis to, kāda ir cilvēku morāle, bet gan to, kādai tai vajadzētu būt.

Vai mums, piemēram, vajadzētu paturēt vai atmest tās normas, kas šobrīd valda sabiedrībā? Uz kādām vērtībām balstās mūsu izvēle?

Klasisks normatīvās ētikas piemērs ir Desmit baušļi un "abpusējības princips".

Ētikas pamatjēdzieni Vērtības

Parasti mēdz jautāt, ko mēs vēlamies sasniegt ar savu rīcību. Kādas vērtības uzskatām par vissvarīgākajām? Kas mums ir pats vērtīgākais?

Nauda? Automašīna? Atpūta? Veselība? Brīvība? Draudzība? Mīlestība?

Dažas vērtības pastāv, lai kalpotu citu vērtību sasniegšanai. Pazīstamākais piemērs ir nauda. Tā nav vērtība pati par sevi, bet var tikt lietota, lai iegūtu citas vērtības, piemēram, jaunu automašīnu. Bet vai arī šī automašīna ir vērtība pati par sevi? Varbūt arī tā ir tikai līdzeklis, lai, piemēram, pārvietotos ātri un ērti no vienas vietas uz citu, lai gūtu baudījumu, lielā ātrumā traucoties pa ceļu, vai arī izsauktu apbrīnu savos draugos un paziņās?

Grieķu eposos ir stāstīts par valdnieku Mīdaju, kuru dievs Dionīss apbalvoja, sniegdams iespēju piepildīt viņa lielāko vēlēšanos. Mīdajs vēlējās, lai viss, kam viņš pieskaras, pārvērstos zeltā. Sī viņa vēlēšanās piepildījās tik burtiski, ka viss, kam valdnieks tuvojās, tiešām pārtapa zeltā. Tas notika arī ar ēdienu, un valdniekam nācās griezties pie dieva ar lūgumu ņemt savu dāvanu atpakaļ viņš nespēja pārtikt no zelta.

Lielākā daļa cilvēku varētu izveidot garu sarakstu, uzskaitot visas tās vērtības, kam vinu dzīvē ir liela nozīme:

♦      dzīvība, veselība,

♦      miers, brīvība, patiesība, taisnīgums,

♦     zināšanas, pārdzīvojums, personības attīstība,

♦      draudzība, kopība, mīlestība, ģimenes dzīve,

♦     juteklisks un estētisks baudījums.

Šis saraksts var būt daudz garāks, tomēr allaž aktuāls būs jautājums par to, kuras vērtības mēs liekam pirmajā vietā. Bieži mums ir jānostāda vērtības viena otrai pretī. Mums nākas izvēlēties.

Nereti, pašiem nemaz neapzinoties, mums jāizdara izvēle vairākas reizes dienā. Viens no parastiem gadījumiem ir naudas izlietojums. Vai lai lietojam savu naudu, pirkdami apģērbu un tehniku, kas uzlabo noskaņojumu? Vai arī grāmatas, kas paplašina mūsu zināšanas? Varbūt ieguldīt naudu ceļojumos un vērtīgos pārdzīvojumos? Varbūt mēs izvēlamies neiztērēt visu naudu savām vajadzībām, bet, piemēram, pasniegt kādu dāvanu savai vecajai radiniecei? Varbūt būtu pareizi ziedot mazliet naudas palīdzībai nabadzīgajiem trešās pasaules valstīs?

"Interešu konflikts" ir jēdziens, kas precīzi raksturo ar šo izvēli saistītās grūtības. Atšķirīgas intereses bieži vien velk katra uz savu pusi, un vienai no tām ir jāpadodas. Vissarežģītākais interešu konflikts saistīts ar pretrunām starp mums pašiem un citiem cilvēkiem. Mums nepārtraukti jāsalīdzina mūsu pašu labums un ērtības ar to, kas ir labs citiem. Mana laime var būt citu nelaime. Nodarbinātība tikai un vienīgi ar paša labumu tiek dēvēta par ētisku egoismu.

Sirdsapziņa

Sirdsapziņa ir spēja atšķirt labo no sliktā (reaģēt uz to, kas ir labs un slikts). Varētu sacīt, ka sirdsapziņa ir normu sargsuns. Pārkāpjot kādu no mūsu normām, ierunājas sirdsapziņa. Nopietnos gadījumos tā mūs var pat mocīt. Vai arī piespiest mūs nožēlot izdarīto un rīkoties citādi vai lūgt kādam cilvēkam piedošanu.

Daudzi cilvēki uzskata sirdsapziņu par bezkompromisu autoritāti, ar ko nav jēgas kaulēties. Mēs varam piekrāpt savus līdzcilvēkus, bet sirdsapziņu nekad. Iespējams, mums izdodas noslēpties no policijas un tiesas iestādēm vai arī izvairīties no cilvēku nosodījuma, taču sirdsapziņa mūs atradīs vienmēr. Mēs nevaram no tās aizbēgt, jo tā ir daļa no mums pašiem. Vēl ilgi pēc tam, kad esam izdarījuši kaut ko nosodāmu, sirdsapziņa pieprasa atbildību par to, ko mēs esam izdarījuši. Vai par to, ko tā arī neizdarījām.

Daudzi uzskata sirdsapziņu par absolūtu autoritāti. Bet no kurienes tā radusies? Vai visiem cilvēkiem ir vienāda sirdsapziņa? Lielos vilcienos var izšķirt divus viedokļus.

1.   Sirdsapziņa ir iedzimta

Šim uzskatam var izsekot no Sokrātā laika cauri visai vēsturei. Tam ierādīta centrālā vieta arī kristīgajā teoloģijā. Pāvils raksta, "likuma prasība ierakstīta viņu sirdīs." (Skat. Rom. 2:15) Reiz ir sacīts, ka sirdsapziņa ir "auss, kas dzird Dieva balsi". Arī nereliģiskajos pasaules uzskatos norādīts, ka sirdsapziņa ir "dabiska", t. i., iedzimta un universāla cilvēkā esoša autoritāte.

2.    Sirdsapziņa veidojas vides ietekmē

Šis uzskats guvis īpašu ievērību pēdējo gadu psiholoģijā un sabiedrības zinātnē. Jau kopš bērnības mēs tiekam pakļauti noteiktām prasībām, noteiktām vērtībām un normām, kuru pārkāpšana mums rada "sliktu sirdsapziņu". Tās prasības, ko bērnam ir izvirzījusi apkārtējā vide, tā vai citādi saglabājas pieaugušā cilvēka sirdsapziņā. Tātad sirdsapziņa nav mūžīga un nemainīga autoritāte, kas ielikta cilvēka dabā, bet tā veidojas ārējo apstākļu ietekmē. Sirdsapziņa ir to vērtību un normu "atbalss", kuras valda sabiedrībā un vidē, kurā mēs uzaugam.

Savā ziņā taisnība ir abiem uzskatiem. Mums ir iedzimta spēja runāt, taču neviens jau piedzimstot nerunā kādā noteiktā valodā. Tā mums ir jāapgūst. Tieši tāpat ir ar sirdsapziņu. Mēs piedzimstam ar spēju kļūt par atbildīgiem cilvēkiem, taču izpratne par šo jēdzienu dažādās kultūrās var ļoti atšķirties.

Tāpat kā valoda ir līdzeklis saziņai ar citiem cilvēkiem, tā arī sirdsapziņa ir līdzeklis, kas norāda, ka mēs kaut ko darām nepareizi. Nelietojot savu mātes valodu, mēs varam to aizmirst, un nepārtraukti rīkojoties pretrunā ar sirdsapziņu, to ir iespējams nonivelēt vai pat pilnīgi izdzēst. Dažkārt mēs par kādu cilvēku sakām, ka tam "nav sirdsapziņas".

Kristieši uzskata, ka sirdsapziņa cilvēkā ir Dieva ielikta. Taču tā ir pastāvīgi jāpieskaņo Jēzus sludinātajai vēstij un Bībeles morāles baušļiem. Tātad ne jau sirdsapziņa cilvēkam norāda, kas ir pareizi un kas — nepareizi. Tā ir vienīgi līdzeklis, kas palīdz atklāt, ka cilvēks pārkāpj ētikas normas. Varētu teikt, ka sirdsapziņa ir tiesnesis, kas nošķir pareizo no nepareizā un tiesā normu pārkāpējus, taču tā nav normu veidotāja.

Pozitīvais likums un taisnības izjūta

Ikvienas sabiedrības pamatā ir noteikta ētika. To pierāda likumi, noteikumi un norunas. Ikviens kontrakts vai vienošanās ietver dalu no zelta likuma. Pārkāpt likumu, lauzt norunu vai vienošanos tāpēc parasti ir tas pats, kas pārkāpt vispārpieņemtos morāles likumus. Godīgums un abpusīgums ir pamats ne tikai pareizai rīcībai, bet visai sabiedrības gaitai.

Taču ne vienmēr ir tā, ka atsevišķa cilvēka izpratne par to, kas ir pareizi vai nepareizi, saskan ar valsts likumiem. Atsevišķa cilvēka taisnības izjūta tāpēc ir jāšķir no pozitīvā likuma. Pozitīvais likums ir noteiktā laika brīdī funkcionējošais sabiedrības likums.

Mēs pastāvīgi redzam, ka indivīda vai kādas iedzīvotāju grupas taisnīguma izjūta nonāk konfliktā ar pozitīvo likumu. Tas nozīmē, ka pozitīvais likums nostājas pret taisnīguma izjūtu. Atsevišķos gadījumos tas var novest pie civilās nepaklausības, kas nozīmē, ka cilvēks vai vesela iedzīvotāju grupa intensīvi pretojas pozitīvajam likumam.

Šāda konflikta piemēri ir atsacīšanās dienēt armijā, slepkavība žēlsirdības vārdā, apzināta klusēšanas zvēresta pārkāpšana — piemēram, armijā -, nelikumīgi streiki un demonstrācijas, dažādas sabotāžas akcijas, teiksim, pret spēkstaciju izbūvi vai atomieroču izvietošanu. Vairākos gadījumos cilvēki, paklausot savai sirdsapziņai un normām, ir sacēlušies pret valsts likumiem. It īpaši totalitārā režīma valstīs tautas taisnīguma izpratne bieži saduras ar pozitīvo likumu attiecībā uz aizliegumiem pret reliģiju, politisko cenzūru un ārkārtējās situācijas likumiem ("sirdsapziņas gūstekņi").

Gadās, ka cilvēki izvairās no pilnīgi likumīgas rīcības. Piemēram, ar likumu ir atļauts izdarīt abortu, lai pārtrauktu nevēlamu grūtniecību. Taču daļai medicīnas darbinieku sirdsapziņa to neļauj pieņemt. Aborts ir pretrunā ar viņu taisnīguma izjūtu.

Norvēģijas parlaments var pieņemt vai atcelt likumu vienas dienas laikā. Tas nozīmē to, ka pozitīvajā likumā var notikt acumirklīgas pārmaiņas. Citādi ir ar tautas taisnīguma izjūtu. Uzskats par to, kas ir pareizi vai nepareizi, mainās pamazām.

1972. gadā tika atcelts tā saucamais "konkubīnisma likums", kas aizliedza seksuālās attiecības ārpus laulības. Par šī likuma pārkāpšanu tika piespriests naudassods vai līdz pat trim mēnešiem cietumsoda. Jau 1953. gadā parlaments izteica priekšlikumu atcelt šo likumu, taču neguva atbalstu. Likums tika mainīts tad, kad cilvēku taisnīguma izjūta pieprasīja tā maiņu. Tāpat arī aizliegums stāties "amorālos sakaros vīriešu dzimuma personu starpā" tika atcelts tikai 1972. gadā. Pirms tam homoseksuālā kopdzīve varēja tikt sodīta ar cietumsodu līdz pat vienam gadam.

Atbildība un solidaritāte

Visas ētikas pamatā ir atbildības izjūta. Par ko mēs jūtamies atbildīgi? Pret ko mēs jūtamies atbildīgi?

Var runāt par individuālu atbildību, t. i., atsevišķa cilvēka atbildību pašam par sevi un savu tuvāko apkārtni, kā arī kolektīvo atbildību jeb sabiedrības atbildību par tiem uzdevumiem, ar kuriem cilvēks viens pats nevar tikt galā. Kolektīvās atbildības piemērs ir vides un dabas aizsardzības jautājumi, cīņa pret vides piesārņošanu, darbs miera un atbruņošanās labā, kā arī resursu taisnīga sadale.

Taču arī kolektīvā atbildība ir katra atsevišķa cilvēka atbildība. Ja internacionālās institūcijas un organizācijas nerūpējas par trešās pasaules valstu iedzīvotāju labklājību, tad man jāuzņemas atbildība un rūpes, lai kaut kas tiktu darīts. Arī es kā indivīds esmu atbildīgs, ja sabiedrība nepilda savus uzdevumus. Es tātad nevaru aizslēpties aiz kolektīvās atbildības, jo es esmu sabiedrības daļa, un mans pienākums ir tajā piedalīties.

Mēdz runāt arī par atbildības izplūšanu, tas nozīmē, ka neviens neuzņemas atbildību par notiekošo. Gan valsts, gan pasaules līmenī sabiedrības attiecības ir tik sarežģītas, ka daudzos gadījumos ir grūti pareizi sadalīt atbildību.

Bīstamību rada tas, ka daļa no svarīgiem lēmumiem ir jāpieņem datoriem, jo cilvēks nespēj pietiekami īsā laikā iegūt pārskatu par milzīgajiem datu kalniem. Kas ir atbildīgs par šādu lēmumu sekām?

Senajā zemnieku un amatnieku sabiedrībā atbildības sadalījums bija daudz pārskatāmāks un acīmredzamāks. Ja maize bija negaršīga, tā bija maiznieka kļūda. Ja zirgs bija nepareizi apkalts un sevi savainoja, atbildība bija jāuzņemas kalējam.

Šodien situācija ir pilnīgi atšķirīga. Tā, piemēram, kāds starptautisks koncerns pēdējos gados ir ieguldījis daudz pūļu, lai attīstītu mātes piena aizvietotāja tirdzniecību trešās pasaules valstīs. Apjomīgas reklāmas kampaņas ir attēlojušas, cik "moderni" un "eiropeiski" ir nebarot zīdaiņus ar krūti. Taču tā visa rezultātā lielāks zīdaiņu daudzums mirst ar infekcijām un saindēšanos. It īpaši siltajās zemēs, kur ir slikti higiēniskie apstākļi, zīdainim nevar būt nekas veselīgāks par mātes pienu. Kas šai gadījumā ir atbildīgs? Koncerna direktors? Akcionāri? Darbinieki? Bet varbūt atbildīgs esmu arī es, kas iegādājas šī koncerna ražojumus?

Vārds "solidaritāte" ir jēdziens, kas ietver abpusēju atbildību. Solidarizēties ar kādu nozīmē just atbildību, kopību un vienprātību, strādāt kopā ar cilvēkiem, kas ir nonākuši grūtībās. To praktiski darot, mēs piedalāmies solidaritātes darbā.

Ģimenē solidaritāte ir visa pamats. Taču, ja neizjūtam solidaritāti ar cilvēkiem ārpus ģimenes, var uzskatīt, ka mums ir sašaurināts ētiskais horizonts.

Vai cilvēkam ir brīva griba?

Mēs daudzreiz esam runājuši par izvēli. Izvēles priekšnosacījums ir tāds, ka cilvēkam tiek piedāvāta iespēja brīvi izvēlēties starp vairākām alternatīvām. Bet vai cilvēkam ir brīva griba?

Filozofijas vēsturē par šo jautājumu pastāv divi pretēji viedokļi, kas apzīmēti ar diviem svešvārdiem: determinisms un indeterminisms. Šie vārdi cēlušies no latīņu darbības vārda determinare un nozīmē "noteikt" vai "izlemt".

Determinisms apgalvo, ka viss, kas notiek, ir zināmu cēloņu sekas. Gan mūsu attieksmi, gan rīcību, mūsu izvēli un mūsu gribu nosaka ārēji apstākļi, piemēram, iedzimtība un vide, kurā esam uzauguši. Tāpēc mums nav nekādas brīvās gribas. Sajūta, ka varam izvēlēties brīvi, ir tikai ilūzija.

Nē! protestē indeterministi mums ir brīva griba. Mēs esam kaut kas vairāk par ieprogrammētiem robotiem. Mēs spējam atšķirt pareizo no nepareizā. Ja mums nebūtu brīvības, mums nebūtu arī atbildības. Bet mēs esam atbildīgi par to, ko darām.

Kuram no šiem uzskatiem ir taisnība?

Nav šaubu, ka deterministi saviem apgalvojumiem rod apstiprinājumu pēdējo 150 gadu zinātniskajos atklājumos. Darvinisms norāda uz iedzimtības un vides ietekmes nozīmi. Psihiatrs Zigmunds Freids atklāja, ka cilvēka dvēseles dzīvi nosaka vēlmes, vajadzības un pārdzīvojumi, ko mēs glabājam zemapziņā. Viņš apgalvoja, ka mūsu izvēle nemaz nav tik brīva, kā mēs domājam, bet gan atrodas zemapziņas spēku ietekmē.

Franču zinātnieks Zans Pols Sartrs Jean Paul Sartre) apgrieza determinismu ar kājām gaisā, apgalvodams, ka mūsu izvēli nosaka nevis tas, kas mēs esam, bet gan tas, kādi mēs esam. Mēs kļūstam par to, ko mēs izvēlamies. Cilvēks, kas rīkojas ļauni un zemiski, to dara nevis tāpēc, ka viņš noteikti pēc dabas ir ļauns un zemisks, bet gan tāpēc, ka viņa ļaunā un zemiskā rīcība viņu padara ļaunu un zemisku.

Sartrs uzskata, ka cilvēks ir pilnīgi atbildīgs par visu, ko viņš dara, un par visu, ko viņš nedara. Pasaki man, ko tu izvēlies, un es tev pateikšu, kas tu esi!

Abos uzskatos ir daļa taisnības. Kad mēs rīkojamies, mums šķiet, ka rīkojamies brīvi. Taču, paraugoties atpakaļ uz savu rīcību, bieži vien varam atrast iemeslus, kāpēc rīkojāmies tieši tā un nevis citādi. Kad cilvēks ir rīkojies nepareizi, mēs, iespējams, varam norādīt uz vainu mīkstinošiem apstākļiem. Taču mēs nevaram balstīties uz Šiem vainu mīkstinošajiem apstākļiem ētiskas izvēles situācijās.

Pareizais un nepareizais Ētiskas rīcības likumi

Tātad mēs rīkojamies, balstoties uz noteiktām vērtībām. Bet ētika nerodas tikai no tā, ka mēs noskaidrojam, kas ir vērtīgs vai labs. Ir jājautā, kas ir labs konkrētai personai un kas ir pareizs.

Bet vai ir iespējams noteikt, kas ir pareizs un kas — nepareizs? Vai pastāv tādi kritēriji, ko visi varētu pieņemt? Jaunā Derība sniedz divus pareizas rīcības kritērijus.

1.   Mīli savu tuvāko kā sevi pašu

So likumu mēs dēvējam par "tuvākmīlestības bausli". Kaut arī ne vienmēr spējam dzīvot saskaņā ar šo likumu, tomēr lielākā daļa cilvēku piekritīs, ka uz to ir jātiecas.

2.   Nedari citam to, ko tu negribi, lai dara tev

To sauc par "zelta likumu" jeb "abpusējības principu". Morāles filozofi vēstures gaitā ir centušies formulēt pareizas rīcības likumus, un daži no šiem likumiem ir kļuvuši par vispārpieņemtām ētiskām mērauklām.

Tā saucamā laimes ētika (utilitārisms) uzskata, ka pareiza ir tāda rīcība, kas ved pie iespējami lielāka labuma. Ar labumu tiek izprasti ne tikai prieks un dzīves baudīšana, bet arī zināšanas, draudzība, sevis pilnveidošana utt. Visi cilvēki tiecas pēc šādas laimes.

Tāpēc ētikas uzdevums ir ar saprāta palīdzību atklāt, kādā veidā šī laime sasniedzama iespējami daudziem cilvēkiem.

Rīkojies tā, lai tava rīcība radītu jo lielāku apmierinājumu pēc iespējas vairākiem cilvēkiem.

Laimes ētika uzskata, ka svarīgākais ir jautājums par "labo" un "ļauno". Tā saucamā pienākuma ētika daudzkārt jautā, kas ir "pareizi" un kas "nepareizi". Šeit noteicošais ir uzskats, ka cilvēkam jārīkojas, paklausot autoritātei vai likumdevējam. Par tiem var tikt uzskatīti gan Dievs, gan sabiedrība, gan arī cilvēks pats. Vācu filozofs Imanuels Kants (1724—1804) domāja, ka cilvēka pienākums ir rīkoties saskaņā ar iekšējo morāles likumu, kas ir ikvienā cilvēkā. Viņš izvirzīja šādu pareizas rīcības prasību: "Vienmēr rīkojies tā, lai likums, kas nosaka tavu rīcību, varētu kļūt par vispārēju likumu."

Tas nozīmē, ka, pirms mēs kaut ko darām, mums jābūt pārliecinātiem, ka patiesi vēlamies, lai atbilstošā situācijā šādi rīkotos ikviens cilvēks. Kantam tas bija ne tikai saprātīgs likums, bet arī "kategorisks imperatīvs". Pirmkārt, tas bija imperatīvs, tātad kaut kas pavēlošs vai saistošs, no kā nav iespējams izvairīties un kas nav arī apspriežams. Un, otrkārt, tas bija kategorisks, tātad attiecināms absolūti uz visām situācijām. Līdz ar to nebija pieļaujami pat visniecīgākie "nepieciešamības meli", jo vai tad mēs vēlamies, lai cilvēki mums visapkārt pastāvīgi melotu?

Atšķirībā no laimes ētikas Kanta "kategoriskais imperatīvs" pieprasa rīcību, nejautādams, vai tā ir piemērota, vai ar to ir sasniedzams kāds labums vai kas tamlīdzīgs. Morāles likums ir tikpat absolūts kā dabas likumi.

Kants formulēja kategorisko imperatīvu arī citādā veidā: "Vienmēr izturies pret cilvēku kā pret mērķi, nevis kā pret līdzekli kaut kā cita sasniegšanai."

Mēs esam norādījuši uz dažām vispārējām normām jeb rīcības likumiem, taču ikviens no tiem ietver daudzas atsevišķas normas.

Piemēram, "zelta likums" paredz, ka nedrīkst zagt vai iespraukties kaut kur ārpus rindas. Saskaņā ar Kanta kategorisko imperatīvu nedrīkst nemaksāt nodokļus vai neievērot satiksmes noteikumus.

Ētiska argumentācija

Ētiska izvēles situācija jeb dilemma nozīmē, ka pastāv divas vai vairākas rīcības alternatīvas, no kurām jāizvēlas viena. Balstoties uz vērtību un normu kopumu, ir iespējams izraudzīties pareizo rīcības veidu.

Nonākot izvēles situācijā, ir iespējams izveidot tā saucamo pro et contra pārskatu balstoties uz noteiktām vērtībām un normām, tiek argumentēts par un pret, izvērtējot katru no rīcības alternatīvām. Tādējādi var vieglāk saskatīt, kura rīcība ir pareiza, tātad kura no alternatīvām visvairāk atbilst attiecīgajām vērtībām un normām.

Kaut arī ētika nevar kļūt par zinātnes nozari tādā līmenī kā matemātika un fizika, tomēr tā var palīdzēt izdarīt izvēli. Mēs nevaram pierādīt, kas ir pareizi un kas ir nepareizi, taču spējam apzināties savas vērtības un normas, pārdomāt tās, apspriest, pārbaudīt, vai tās nav pretrunā cita ar citu vai pašas ar sevi utt., vārdu sakot, loģiski un saprātīgi pamatot mūsu ētisko izvēli.

Daudzkārt nākas izdarīt izvēli dažās sekundēs. Ne vienmēr ir dots laiks apsēsties un paņemt rokās papīru un zīmuli. Mums tiek uzdots jautājums, un tai pašā mirklī ir jāizšķiras, vai mēs melosim vai sacīsim patiesību. Sādā situācijā ļoti noderīga ir apzināta attieksme pret vērtībām un normām, kuras mēs vēlamies ievērot.

Turklāt mums daudzos gadījumos nākas paskaidrot, ko esam izdarījuši vai vēlamies darīt. īpaši tas attiecas uz politiku un sabiedrisko dzīvi, kur bieži ir nepieciešams pamatot savu izvēli, norādot uz ētiskiem pamatprincipiem.

Nolūks, mērķis un līdzekļi

Ir pazīstams izteiciens "godīgums ir vislielākā gudrība". Taču mēs daudzkārt piedzīvojam situācijas, kurās, domājot par to, kas būtu labākais līdzcilvēkiem, nešķiet pareizi sacīt patiesību. Vai ārstam vienmēr jāsaka patiesība savam pacientam? Vai ir pareizi skaļi izteikt savu viedokli par dāvanu, kura mums nepatīk? Ir pazīstams jēdziens "svētie meli". Tas raksturo melus, kurus attaisno kādas vērtības, kas šajā situācijā tiek vērtētas augstāk nekā patiesība.

Saka arī, ka "mērķis attaisno līdzekļus". Protams, pastāv situācijas, kurās nākas upurēt viena cilvēka labumu daudzu citu cilvēku labuma dēļ. Tā, piemēram, vai vilcienam vai lidmašīnai ir jāgaida viens novēlojies pasažieris, ja līdz ar to tiek aizkavēti vairāki simti citu?

Daudzi dramatiski piemēri šādai vērtību prioritātes noteikšanai rodami saistībā ar karu un cilvēku apspiešanu. Vai ir pareizi nogalināt cilvēku, lai panāktu savas tautas brīvību? Lielākā daļa norvēģu uz šo jautājumu atbild apstiprinoši, bet daži saka nē. Lai kāda būtu situācija, ir nepareizi atņemt dzīvību.

Visa militārā aizsardzība ir balstīta uz domu, ka var izveidoties situācijas, kurās mērķis attaisno līdzekļus. Taču arī jebkura politiska vai militāra apspiešana ir šādas domāšanas noteikta. Gan vācu koncentrācijas nometnes, gan atombumbu nomešana uz Hirosimu un Nagasaki bija šāda ētiskā modeļa sekas.

Principa "mērķis attaisno līdzekļus" ekstrēms paveids ir politiskais terorisms. Mērķis, par kuru cīnās teroristi, var būt taisnīgs, taču viņu lietotie līdzekļi ir nepieņemami. Ir jābūt robežai, kas nosaka, kādi līdzekļi lietojami labuma vārdā. Skaidrs, ka princips "mērķis attaisno līdzekļus" ir jāīsteno ar vislielāko piesardzību.

Saskaņā ar kādu citu izteikumu "svarīgs ir nolūks". Ja nopērkam dzimšanas dienas dāvanu, kas neatbilst jubilāra gaumei, tad tomēr jāņem vērā mūsu labais nodoms. Taču pastāv bīstamība, ka domāsim vienīgi par savu paša noskaņojumu, pietiekami neņemot vērā rīcības iespējamās sekas.

Bagāts uzņēmējs, kam ir laba sirds un mīlestība pret tuvāko, izdala savu naudu labdarīgiem mērķiem, bet neņem vērā, vai līdzekļi patiešām nonāk tur, kur tie vajadzīgi. Rezultātā viņa uzņēmums cieš bankrotu, un daudzi darbinieki zaudē darbu.

Kāds cits uzņēmējs dod lielus ziedojumus spēcīgām palīdzības organizācijām, kuras rūpējas, lai šie līdzekļi tiešām nonāktu vietās, kur tie nepieciešami. Taču šī uzņēmēja nolūks ir kļūt pazīstamam un cienītam. Viņš vēlas nodrošināt sev izdevīgu vietu sabiedrībā par labu savam uzņēmumam un tā darbiniekiem. Kā vērtējama šo divu cilvēku rīcība?

Kāda rīcība ir uzskatāma par labu?

Ne vienmēr ir viegli noteikt, kas ir pareizi. Vai galvenā nozīme ir rīcības nolūkam, pašai rīcībai vai tās rezultātam un sekām?

Ja galvenā vērtība tiek piešķirta nolūkam vai noskaņojumam, kas ir rīcības pamatā, mēs to dēvējam par nolūka ētiku. Lai kāda rīcība būtu uzskatāma par labu, nedrīkst domāt par paša ieguvumu. Uzmanība tātad tiek vērsta uz nolūku, motīvu vai gribu, *kas nosaka rīcību.

Ja uzmanības centrā ir pati rīcība, to sauc par likumu ētiku. Daudzi kādreiz ir domājuši: "To es nevaru darīt", " Tur es nevaru piedalīties" u. tml., kaut gan rīcības mērķis ir labs un tās rezultāts varētu būt bijis pozitīvs.

Dažkārt uzmanība tiek vērsta nevis uz pašu rīcību vai darītāju, bet gan uz rīcības faktisko iznākumu. To sauc par seku ētiku. Pastāv situācijas, kurās ir jāmelo. Vai iespējami gadījumi, kad ir pareizi zagt? Vai pastāv situācijas, kurās ir pareizi atņemt dzīvību?

Visbiežāk rīcības nolūks, pati rīcība un tās rezultāts vai sekas tiek vērtēti kā vienots veselums. Taču dažkārt jāatzīst, ka izšķirošais ir rīcības nolūks. Citos gadījumos mēs nekad nepiekristu kādai rīcībai, lai cik pozitīvas varētu būt sekas. Un ir gadījumi, kad to, vai esam rīkojušies pareizi, nosaka mūsu rīcības rezultāts.

Četri svarīgi ētikas elementi (ētiskais horizonts, sirds, galva, rīcība)

Mēs esam noskaidrojuši, ka ētikas pamats ir atbildības izjūta, sirdsapziņa un vērtību un normu kopums. Visbeidzot, mūsu spriedumiem par ētiku ir jāizpaužas praktiskā rīcībā. Tie ir četri ētikas pamatprincipi. Ja kāds no tiem netiek ievērots, tad pastāv iespēja nonākt grūtībās. Savukārt, ja kaut kas nav kārtībā, iemesls bieži vien ir kāda ētiskā pamatprincipa trūkums.

Ētiskais horizonts. Mūsu ētiskais horizonts ir vērs ārieni, un tam ir saistība ar atbildību. Vai cilvēka atbilc izjūta sniedzas tālāk par ģimeni un draugiem? Cik pls mūsu ētiskais horizonts? Vai tas ietver tos, kam paties pieciešama mūsu solidaritāte? Vai arī mūsu redzeslo pārāk šaurs?

Sirds. Ar sirdi ir domāta sirdsapziņa. Tā ir vērsta uz n iekšieni. Cik dziļi sniedzas mūsu sirdsapziņa? Nekāda v ētika nevar pastāvēt bez siltas sirds. Mēs varam norūd pret aukstumu. Tāpat ir iespējams norūdīties ari pret s apziņu.

Galva. Ar atbildības izjūtu vai sliktu sirdsapziņu vi< par maz. Nepietiek tikai "būt labiem". Ir nepieciešams lietā galvu, lai pārdomātu, kādas vērtības un normas 1 mies likt savas izturēšanās pamatā. Un ir nepieciešams lizēt situāciju, lai redzētu, kur vislabāk ieguldīt spēkus, drīkstam būt vientiesīgi, lai mūsu rīcība nenestu nevēla rezultātus. Mēs nedrīkstam rīkoties muļķīgi vai uz laimi. Ētiski atbildīgam cilvēkam ir nepieciešamas zinā spriešanas spējas.

Rīcība. Ar ētisku redzesloku, siltu sirdi un gudru g vien nepietiek. Mēs nevaram izdomāt labu morāli. Ir ne ciešams rīkoties, ir vajadzīga ētiska prakse. Ētikas jautājt apspriešana nedrīkst izbeigties, taču mēs nevaram visu 1; tikai sēdēt un domāt. Mums ik brīdi ir jāizvēlas kāds rīcības alternatīvām. Mēs arvien atrodamies krustcelēs

[1] Šeit un turpmāk korana un lugšanu teksti tulkoti no norvēģu valodas tulk. piez.).

Content

Gorders Justeins, et al Reliģiju grāmata

CILVĒKS UN PIENA CELŠ

ZINĀŠANAS PAR RELIĢIJU

Kas ir reliģija?

Kāpēc zināšanas par reliģiju ir nepieciešamas?

Tolerance

Misticisms

Reliģiju veidi

HINDUISMS

Kas ir hinduisms?

Vēdiskā reliģija

Trīs glābšanas ceļi

Ticība dieviem

BUDISMS

Būdas dzīve

Princis Sidhārtha

Tibetas budisms

Dzenbudisms

JŪDAISMS

Dieva līgums ar izredzēto tautu

No Ābrahāma līdz Mozum

Svētie Raksti

ISLAMS

Ko nozīmē vārds "islāms"?

KRISTIETĪBA

Dievs kā radītājs

Kosmocentriskais un antropocentriskais radīšanas stāsts

Mīti un uzskati par radīšanu

Dievs kā glābējs

Galvenais bauslis

Lūgšana

Kristīgās konfesijas

Ortodoksālā baznīca Izplatība

Reformācija

Luteriska baznīca

Vasarsvētku draudzes

Pestīšanas Armija

Adventisti

Kvēkeri

Ekumeniskā kustība

īpašās kopienas

Jehovas liecinieki

Jēzus Kristus Pēdējās dienas svēto baznīca (mormoņi)

Bībele "Grāmatu grāmata"

Evaņģēliji

Apustuļu darbi

CITAS RELIĢIJAS

Tālo Austrumu reliģijas

Daoisms

Sinto jeb sintoisms

Āfrikas reliģijas

Modernas reliģijas un pasaules uzskati

1. Jaunie reliģiskie strāvojumi

PASAULES UZSKATS FILOZOFIJA UN IDEOLOĢIJA

Materiālisms

Marksisms

ĒTIKA

Dzīve un mācība