Reliģiski nepareiza mistiķa autobiogrāfija

Osho: to, kas es esmu, uzzināsiet, tikai tad, kad noskaidrosiet, kas esat jūs.

Ošo daudzkārt tika jautāts, kāpēc viņš neraksta autobiogrāfiju vai vismaz nepiekrīt intervijām, lai kāds cits varētu radīt viņa dzīves vēsturisko bilanci. Šādus jautājumus viņš vienmēr atvairīja ar rokas mājienu. Svarīgas ir mūžīgās patiesības, viņš mēdza teikt, nevis laikrakstu izgriezumi, ko mēs krājam un saucam par “vēsturi”. Ošo arī teicis, ka viņa biogrāfija būs atrodama viņa darbos - simtiem publicēto runu sējumos, kā arī to cilvēku izmainītajās dzīvēs, ar kuriem viņš saskāries.

Angļu izdevēja priekšvārds

Tomēr cilvēka prāts vēlas saprast notikumus laika secībā. Mēs vēlamies aptvert kontekstu, kura ietvaros varam pārliecināt sevi, ka saprotam, kas notiek, - it īpaši tad, ja šie notikumi šķiet pretrunīgi, pārsteidzoši, neparasti. Šī grāmata ir mēģinājums sniegt šādu kontekstu, lai saprastu Ošo un viņa veikumu.

Ir pagājuši daudzi gadi, kopš Ošo gatavojās pamest savu ķermeni, kurš bija kalpojis viņam 59 gadus. Viņa ārstējošā ārsta vārdiem runājot, Ošo to darīja “tik mierīgi, it kā kārtotu somas nedēļas nogalei laukos”. Kopš tā laika notikušas būtiskas pārmaiņas, kas turpina atklāties arvien straujākā tempā. Ar katru dienu kļūst aizvien skaidrāks, ka vīzija, par ko Ošo tik bieži runāja, - pasaule, kurā valstis nešķir robežas, kurā nepastāv dalījums pēc rasēm vai reliģiskās piederības, dzimuma un ticības, - ir tā, uz kuru mums jātiecas, ja gribam izdzīvot.

Piezīme par to, kā ir tapusi šī grāmata: ja neskaita kādu laiku pa laikam uzrakstītu vēstuli, Ošo neko nav rakstījis. Viņš runāja. Vairāk nekā 35 gadus viņa pārlaičīgās runas ir ierakstītas, atšifrētas un publicētas grāmatās. Pilns oriģinālo runu arhīvs ir pieejams Ošo Starptautiskā fonda internēta vietnē www.osho.com.

Grāmatas izdevēju pirmais uzdevums bija izpētīt šos materiālus un apkopot visus gadījumus, kad Ošo runāja tieši par savu dzīvi. Šim uzdevumam tika veltīti trīs darba gadi, un bez šīm pūlēm grāmata nevarētu iznākt. Visbeidzot, mūsu uzdevums bija izveidot autobiogrāfiju, vadoties no pieejamiem materiāliem, - pretstatīt Ošo izpratni par patiesības relatīvo nozīmību un faktus, pretstatīt mūžīgo un mirklīgo. Tas prasīja diezgan pārdrošu apņēmību paveikt neiespējamo.

Piemērs. Vairākus gadus pēc universitātes beigšanas Ošo pasniedza filozofiju. Uz faktiem orientētais prāts dēvē viņu par “bijušo filozofijas profesoru”, tādējādi apmierinot sevi ar to, ka zina kaut ko svarīgu par to, kas Ošo ir. Bet, kas attiecas uz Ošo, viņš tikpat labi varētu būt kurpnieks vai galdnieks. Svarīgākais ir nevis tas, ko viņš dara, bet kas viņš ir. Uz faktiem orientētais prāts vēlas definēt cilvēkus pēc tā, ko viņi dara un kādus īpašumus dzīvē ir ieguvuši, nevis pēc tā, kādas zināšanas un atziņas viņi ņem līdzi miršanas brīdī. Taču tieši “esamības” dimensija, nevis “darīšanas” vai “piederēšanas” dimensija ir tā, kas Ošo interesē visvairāk. Tik lielā mērā, cik mēs piedēvējam nozīmību ārējiem viņa dzīves notikumiem, balstoties uz savām “darīšanas” un “piederēšanas” vērtībām, mēs viņu noteikti pārpratīsim.

Taču, noliekot malā mūžīgās patiesības, fakts ir tāds, ka Ošo bija apguvis nevis kurpju vai mēbeļu izgatavošanu, bet sevis izpaušanu vārdos. Gan viņa draugi, gan nelabvēļi atzīst, ka viņš to darīja ar neparastu daiļrunību, vērīgumu un humoru. Atrast “pareizos” vārdus, lai pastāstītu par viņa dzīvi, varētu būt iespējams un pat viegli izdarāms, ja Ošo būtu bijusi konsekventa filozofija, ko viņš mēģinātu nodot citiem. Tomēr viņam tādas nebija. Tas būtu iespējams, ja viņš būtu iekļāvies kādā tradīcijā, ko mēģinātu turpināt, vai ja viņš būtu pasludinājis sevi par pārdabisku vēstnesi vai pravieti, kurš ir nācis, lai iedibinātu jaunu tradīciju. Nekas nevar būt tālāk no patiesības. Gluži pretēji - Ošo vairākkārt uzsvēris, ka viņš ne tikai neseko nevienai tradīcijai, bet ir darījis visu, kas ir cilvēka spēkos, lai nepieļautu, ka tad, kad viņa vairs nebūs, ap viņa personību tiktu izveidota kāda tradīcija.

Līdz ar to vārdi šajā grāmatā nav domāti - un saskaņā ar aprakstāmā būtību nemaz nevar būt - galīgā atbilde uz jautājumu: “Kas ir Ošo?” Tie drīzāk ir ceļvedis šajā joprojām atvērtajā jautājumā mūžības un laicīguma kontekstā, “esamības” un “darīšanas” kontekstā. Visbeidzot, kā Ošo pats teicis, to, kas viņš ir, mēs uzzināsim tikai tad, kad uzzināsim, kas esam mēs. Nododot mums šo izaicinājumu, viņš aicina mūs mācīties no viņa dzīves to, ko varam, bet atzīt, ka tas ir jēgpilni tikai tik lielā mērā, cik palīdz mums vairāk iepazīt pašiem sevi.

Sarito Kerola Neimane (Sarito Carol Neiman)

Saturs

Angļu izdevēja priekšvārds

Ievads

PIRMĀ DAĻA. Vienkārši cilvēks. Kas slēpjas aiz leģendas?

Mirkļi no zelta bērnības

1939: Kučvada, Madhja Pradēša, Indija

Dumpīgais gars

1939-1951, Gādarvāra, Madhja Pradēša, Indija

Nemirstības meklējumos

Apskaidrība: pagātnes pārrāvums

Zobena asināšana

1953—1956: universitātes students

1957—1966: profesors

Ceļā

Izteikt neizsakāmo: klusumi starp vārdiem

OTRĀ DAĻA. Atspulgi tukšā spogulī: nekad nebijuša cilvēka

daudzās sejas

Seksa guru

Kulta līderis

Krāpnieks

“Pašpasludinātais bhagavāns”

Bagātnieku guru

Jokdaris

Rolsroisu guru

Pūna, Indija,

Oregona, 1981-1985

Meistars

TREŠĀ DAĻA. Mantojums

Reliģiozitāte bez reliģijas

Meditācija 21. gadsimtam

1972: meditāciju nometne, Abu kalns, Radžastāna, Indija

...

Trešā psiholoģija: Budu psiholoģija

Zorba Buda: pilnīgs, nedalīts cilvēks

Pielikums: svarīgākie Ošo dzīves fakti un darbi

1931. gada 11. decembris

1939: Kučvada

1938-1951: Gādarvāra

1953. gada 21. marts: apgaismība 1951-1956: universitātes students

1957-1970: profesors un publisku runu teicējs

1970-1974: Bombeja (Mumbaja)

Vēlāk, 1985. gadā Ošo sacīja:

1986. gadā viņš atkal uzsvēra, ka sanjasas ārējie simboli ir maznozīmīgi

1974-1981: “Pūna I”

Lielais Dubļu rančo: 1981-1985

1985-1986: “Pasaules turneja”

21. janvārī Ošo nāca klajā ar paziņojumu

Ceļā uz Urugvaju: Šveice, Zviedrija,

Londona, Īrija, Spānija, Senegāla

1987: “Pūna II”

Pēdējos publiskos vārdus Ošo sacīja meditācijas

noslēgumā 1989. gada 10. aprīļa vakarā

Epilogs: 1990-patlaban

Avoti

Grāmatas turpmākai lasīšanai

Ošo Starptautiskais meditācijas centrs

Pirmais, kas jums jāsaprot, ir atšķirība starp faktu un patiesību. Parastajai vēsturei rūp tikai fakti - tas, kas patiešām notiek materiālajā pasaulē, notikumi. Tai neinteresē patiesība, jo patiesība nenotiek materiālajā pasaulē, tā ir apziņā. Un cilvēks pagaidām vēl nav pietiekami nobriedis, lai interesētos par apziņā notiekošo.

Ievads

Protams, viņš seko līdzi notikumiem laikā un telpā. Tie ir fakti. Bet viņš nav pietiekami nobriedis, pietiekami izprotošs, lai vērotu, kas notiek ārpus laika un telpas, citiem vārdiem sakot - kas notiek ārpus prāta, kas notiek apziņā. Kādu dienu mums būs jāpārraksta visa vēsture ar pilnīgi citu orientāciju, jo fakti ir sīkums - lai gan tie ir materiāli, tie nav svarīgi. Patiesības ir nemateriālas, taču svarīgas.

Jaunā nākotnes vēstures orientācija ietvers interesi par to, kas notika Gautamā Budā, kad viņš tapa apskaidrots, un kas norisinājās laikā, kamēr viņš bija savā ķermenī četrdesmit divus gadus pēc apskaidrības. Un tas, kas notika šajos četrdesmit divos gados, nebeidzās tikai ķermeņa nāves dēļ. Tam nav nekādas saistības ar ķermeni, tas bija apziņas fenomens - un apziņa turpinās. Apziņas svētceļojums ir nebeidzams. Līdz ar to tas, kas notika apziņā, atrodoties ķermenī, turpināsies arī ārpus ķermeņa. Tā ir vienkārša atskārsme.

Šis ir stāsts par iekšējām norisēm.

PIRMĀ DALA

Vienkārši cilvēks. Kas slēpjas aiz leģendas?

J.: Kas jūs esat?

A.: Esmu vienkārši es pats. Ne pravietis, ne mesija, ne Kristus. Vienkārši cilvēks... tāpat kā jūs.

J.: Nu, tā gluži nav!

A.:Taisnība... ne gluži. Jūs vēl arvien esat aizmidzis - taču tā nav liela atšķirība. Reiz arī es biju aizmidzis; kādu dienu arī jūs varēsiet pamosties. Jūs varat pamosties šajā mirklī, nekas tam netraucē. Tāpēc atšķirība starp mums ir pavisam nenozīmīga.

No intervijas ar Robertu Grīnu (Roberta Green), Santa Ana Register, Orindžas apgabalā Kalifornijā

Mirkļi no zelta bērnības

E nekad neesmu bijis garīgs vai reliģiozs tādā nozīmē, kā jūs S saprotat šo vārdu. Es nekad neesmu gājis uz tempļiem vai baznīcām, neesmu lasījis Svētos rakstus vai nodarbojies ar kādām patiesības meklēšanas praksēm, neesmu pielūdzis Dievu vai skaitījis Dievam lūgšanas. Tas nekādā ziņā nav bijis mans ceļš. Līdz ar to pavisam droši var teikt, ka es nenodarbojos ne ar ko garīgu. Bet manā skatījumā garīgumam ir pilnīgi cita nozīme. Tam vajadzīga godīga individualitāte. Tas nepieļauj nekādu atkarību. Tas rada brīvību pats sev, lai ko tas maksātu. Tas nekad nav pūlī, bet gan vienatnē, jo pūlis nekad nav atradis nekādu patiesību. Patiesība ir atrasta vienīgi cilvēku vienatnībā.

Līdz ar to mana izpratne par garīgumu jeb reliģiozitāti atšķiras no jūsu izpratnes par garīgumu. Mani bērnības stāsti, ja spēsiet tos saprast, tādā vai citādā veidā norādīs uz visām šīm īpašībām. Neviens tās nevarētu saukt par garīgām. Es tās saucu par garīgām, jo man tās ir devušas visu, uz ko cilvēks var tiekties.

Klausoties manus bērnības stāstus, jums jāmēģina atrast kādu vērtību - nevis vienkārši stāstu, bet kādu iekšēju kvalitāti, kas kā smalks pavediens vijas cauri visām manām atmiņām. Un šis smalkais pavediens ir garīgs.

Būt garīgam manā izpratnē vienkārši nozīmē atrast pašam sevi. Es nekad neesmu ļāvis kādam to darīt manā vārdā - jo neviens nevar izdarīt šo darbu jūsu vietā, jums tas jādara pašam.

1931-1939: Kučvada, Madhja Pradēsa, Indija

MAN ATAUST PRĀTĀ MAZAIS CIEMS, KURĀ ESMU DZIMIS. Kādēļ esamībai bija jāizvēlas šis mazais ciems? Nav izskaidrojams. Ir tā, kā tam jābūt. Ciems bija skaists. Esmu daudz ceļojis, bet nekad neesmu redzējis līdzīgu skaistumu. To pašu piedzīvot vēlreiz nav iespējams. Viss nāk un iet, un nekas nav tāds pats.

Es redzu šo rāmo, mazo ciemu. Tikai dažas būdas pie dīķa un daži gari koki - tur es mēdzu spēlēties. Ciemā nebija skolas. Tas ir ļoti svarīgi, jo es paliku neizglītots gandrīz deviņus gadus, un tie bija gadi, kas mani visvairāk ietekmēja. Pēc tam, pat pūloties, tu nevari kļūt izglītots. Tāpēc kaut kādā ziņā es joprojām esmu neizglītots, lai gan man ir daudzi zinātniskie grādi - turklāt nevis šādi tādi: man ir pirmklasīgs maģistra diploms. Jebkurš muļķis to var dabūt, un katru gadu to dabū tik daudzi muļķi, ka tam nav nozīmes. Nozīme ir tam, ka savus pirmos dzīves gadus es paliku neizglītots. Nebija ne skolas, ne ceļa, ne dzelzceļa, ne pasta. Kāda svētība! Tas mazais ciems bija pasaule pati par sevi. Pat laikā, kad biju prom no šī ciema, es paliku šajā pasaulē — neizglītots.

Un es esmu saticis miljoniem cilvēku, tomēr tā ciema ļaudis bija šķīstāki par visiem, jo viņi bija ļoti primitīvi. Viņi neko nezināja par pasauli. Tajā ciemā nenokļuva pat neviens vienīgs laikraksts -tagad jūs saprotat, kāpēc tur nebija nevienas skolas. Pat ne sākumskola - kāda svētība! Neviens mūsdienu bērns to nevar atļauties.

SENĀK BĒRNUS APPRECINĀJA, pirms viņi sasniedza desmit gadu vecumu. Reizēm bērni tika apprecināti vēl mātes miesās. Divi draugi vienkārši nolēma: “Mūsu sievas ir gaidībās, tāpēc, ja viena laidīs pasaulē zēnu, bet otra - meiteni, tad laulības ir norunātas, apsolītas.” Jautājums par paša zēna un meitenes gribu pat neparādās, viņi nav pat vēl piedzimuši! Bet, ja viens būs zēns un otrs — meitene, tad laulības ir norunātas. Un cilvēki turēja savu vārdu.

Mana māte tika apprecināta, kad viņai bija septiņi gadi. Mans tēvs tad bija ne vecāks par desmit gadiem, un viņiem nebija nekādas sajēgas par notiekošo. Es mēdzu viņam jautāt: “Kas tev savās kāzās patika vislabāk?” Viņš teica: “Jāt ar zirgu.” Dabiski! Pirmo reizi viņš bija saģērbts kā karalis, ar nazi pie sāniem, viņš sēdēja uz zirga, un visi staigāja viņam apkārt. Viņam tas ārkārtīgi patika. Tas viņam savās kāzās patika vairāk par visu. Par medusmēnesi vispār nav ko runāt. Kur gan jūs sūtitu desmit gadus vecu zēnu un septiņus gadus vecu meiteni medusmēnesī? Līdz ar to Indijā medusmēnešu nekad nav bijis, un agrāk tādu nebija arī nekur citur pasaulē.

Kad manam tēvam bija desmit gadu un mātei - septiņi, nomira tēva māte. Pēc kāzām — varbūt gadu vai divus vēlāk - visa atbildība gūlās uz manas mātes pleciem; viņa bija tikai deviņus gadus veca. Mana tēva māte atstāja divas mazas meitas un divus mazus dēlus. Tātad bija četri bērni, un atbildība un rūpes par viņiem bija jāuzņemas deviņus gadus vecai meitenei un divpadsmit gadus vecam zēnam. Mana tēva tēvam nekad nav paticis dzīvot pilsētā, kur viņam bija veikals. Viņam patika lauki, un, kad viņa sieva nomira, viņš bija pilnīgi brīvs. Valdība mēdza cilvēkiem piešķirt zemi par brīvu, jo zemes bija daudz, bet trūka cilvēku, kas to apstrādātu. Tāpēc mans vectēvs dabūja no valdības piecdesmit akru zemes un atstāja veikalu savu bērnu — mana tēva un mātes - rokās. Tobrīd viņi bija divpadsmit un deviņus gadus veci. Vevtēcs ar prieku iekopa dārzu, izveidoja saimniecību, un viņam patika dzīvot svaigā gaisā. Viņš necieta pilsētu.

Līdz ar to mans tēvs nepieredzēja neko no tās brīvības, kāda jauniešiem ir šobrīd. Šajā ziņā viņš nekad nekļuva par jaunieti. Pirms viņš varēja kļūt par jaunieti, viņš jau bija vecs, uzņēmies rūpes par jaunākajiem brāļiem un māsām un veikalu. Un ap to laiku, kad viņam bija divdesmit gadu, viņam bija jāorganizē laulības savām māsām, kā arī laulības un izglītība saviem brāļiem.

Savu māti es nekad neesmu saucis par mammu. Jo, pirms es piedzimu, viņa jau rūpējās par četriem bērniem, kuri viņu mēdza saukt par bhabhi. Bhabhi nozīmē “brāļa sieva”. Un, tā kā četri bērni manu māti jau dēvēja par bhabhi, arī es sāku viņu saukt par bhabhi. Es to iemācījos jau agrā bērnībā, dzirdot, ka četri bērni viņu tā dēvē.

MANI UZAUDZINĀJA VECTĒVS UN VECĀMĀTE NO MĀTES PUSES. Šie divi vecīši bija vieni un vēlējās bērnu, kas kļūtu par viņu dzīves nogales prieku. Tā nu mans tēvs un māte nolēma: es esmu viņu vecākais bērns, pirmdzimtais, tāpēc viņi sūtīs mani.

Neatceros, ka agrīnās bērnības gados man būtu bijušas jebkādas attiecības ar tēva ģimeni. Savas dzīves pirmos gadus es pavadīju kopā ar diviem veciem vīriešiem - vectēvu un viņa veco kalpu, kurš bija patiešām skaists vīrietis, - un savu veco vecomāti. Šie trīs cilvēki... vecuma atšķirība bija tik liela, un es jutos pilnīgi viens. Šie vecie cilvēki nebija un nevarēja but man īstā kompānija. Taču neviena cita man nebija, jo tajā mazajā ciemā mana ģimene bija visbagātākā. Un tas bija mazs ciems - tajā bija ne vairāk kā divsimt iedzīvotāju, turklāt tik nabadzīgi, ka mani vecvecāki neļāva man saieties ar ciema bērniem. Viņi bija netīri, un, protams, viņi bija teju ubagi. Tāpēc man nebija nekādu iespēju ar kādu sadraudzēties. Tas atstāja uz mani lielu ietekmi. Nekad mūžā man nav bijis neviena drauga. Jā, paziņas gan man ir bijuši.

Šajos pirmajos agrīnajos gados es biju tik vientuļš, ka man tas sāka iepatikties - un tas patiešām ir prieks. Līdz ar to vientulība nebija mans posts - tā izrādījās svētība. Man tā sāka patikt, un es sāku justies pašpietiekams. Es nebiju ne no viena atkarīgs.

Mani nekad nav interesējušas spēles tā vienkāršā iemesla dēļ, ka kopš agras bērnības man nebija iespēju spēlēties. Nebija neviena, kas ar mani spēlētos. Es joprojām redzu sevi šajos agrīnajos gados vienkārši sēžam. Mūsu māja bija brīnišķīgā vietā, tieši blakus ezeram. Jūdzēm tālu - ezers... un tur bija tik skaisti un klusi. Tikai reizi pa reizei varēja redzēt baltu dzērvju svītru lidojam vai izkliedzam mīlas saucienus, un klusums bija iztraucēts. Citādi tā bija ideāla vieta meditācijai. Un, kad putna mīlas sauciens iztraucēja mieru... pēc šī sauciena miers kļuva vēl dziļāks.

Ezers bija pilns ar lotosa ziediem, un es stundām sēdēju tik apmierināts, it kā apkārtējai pasaulei nebūtu nekādas nozīmes. Lotosi, baltās dzērves un klusums...

Mani vecvecāki skaidri apzinājās, ka man patika mana vientulība. Viņi redzēja, ka man nav nekādas vēlēšanās doties uz ciemu, lai kādu satiktu vai ar kādu runātu. Pat tad, kad viņi paši vēlējās aprunāties, manas atbildes bija^ž vai nē. Ari runāšana mani neinteresēja. Viņi skaidri saprata - man patik mana vientulība, un viņu svēts pienākums ir mani netraucēt.

Līdz ar to septiņus gadus no vietas neviens nemēģināja sabojāt manu nevainību. Jo neviena jau nebija. Tie trīs vecie cilvēki, kas dzīvoja mājā, - kalps un mani vecvecāki - visādi centās mani aizsargāt un rūpējās, lai neviens mani netraucētu. Patiesībā, kad paaugos, es sāku just nelielu mulsumu, ka manis dēj viņi nevarēja runāt, nevarēja būt kā visi citi. Ar bērniem mēdz notikt tā, ka jūs viņiem sakāt: “Esi kluss, jo tavs tēvs domā, tavs vectēvs atpūšas. Esi rāms, sēdi klusu.” Manā bērnībā bija pretēji. Tagad es nevaru pateikt, kāpēc un kā. Tā vienkārši bija. Bet nopelni nepienākas man.

Visi šie trīs cilvēki nemitīgi rādīja cits citam ar zīmēm: “Netraucē viņu - viņš tik labi jūtas.” Un viņiem sāka patikt mans klusums.

Klusumam ir sava vibrācija. Tas ir lipīgs - īpaši bērna klusums, kas nav radies piespiedu kārtā, kas nav radies tāpēc, ka sakāt: “Es tevi nopēršu, ja traucēsi vai trokšņosi.” Nē, tas nav klusums. Tas neradīs līksmu vibrāciju, par kādu es runāju, kad bērns pats no sevis ir kluss, priecīgs bez iemesla. Viņa laimei nav iemesla. Tas rada lielu viļņošanos visapkārt.

Tātad tā bija tikai sakritība, ka septiņus gadus mani neviens netraucēja — neviens man neuzmācās, negatavoja biznesa, politikas vai diplomātijas pasaulei. Mani vecvecāki bija ieinteresēti, lai es palieku tik dabisks, cik vien iespējams, - īpaši mana vecāmāte. Viņa ir viens no iemesliem... šie sīkumi ietekmē visus dzīves modeļus... viņa ir viens no iemesliem, kāpēc jūtu cieņu pret visu sieviešu dzimumu. Viņa bija vienkārša sieviete, neizglītota, bet ārkārtīgi jūtīga. Viņa skaidri un gaiši pateica manam vectēvam un kalpotājam: “Mēs visi esam dzīvojuši dzīvi, kas mūs nekur nav aizvedusi. Kā bijām tukši, tā palikām, un nu tuvojas nāve.” Viņa uzstāja: “Lai šis bērns paliek mūsu neietekmēts. Kā mēs varam viņu ietekmēt? Mēs varam vienīgi padarīt viņu līdzīgu mums, bet mēs neesam nekas. Dosim viņam iespēju būt pašam.”

Mans vectēvs (es dzirdēju viņus naktī sarunājamies, domājot, ka esmu aizmidzis) mēdza viņai teikt: “Tu man saki, lai es tā daru, un es tā daru. Bet viņš ir cita vīra dēls, un agrāk vai vēlāk viņam būs jāiet pie saviem vecākiem. Ko viņi sacīs? Ka mēs neesam iemācījuši viņam ne labas manieres, ne uzvedības normas, ka viņš ir pilnīgs mežonis.”

Viņa atbildēja: “Par to neuztraucies. Šajā pasaulē visi ir civilizēti, tiem ir manieres, tie zina uzvedības normas, bet kāds no tā labums? Tu esi civilizēts - kas tev no tā ticis? Trakākais, kas var notikt, ir tas, ka viņa vecāki uz mums dusmosies. Nu un tad? Lai viņi dusmojas! Viņi nevar nodarīt mums ļaunu, un līdz tam laikam šis bērns būs pietiekami stiprs, lai viņi nevarētu mainīt viņa dzīves gaitu.”

Esmu ārkārtīgi pateicīgs šai vecajai sievietei. Mans vectēvs atkal un atkal raizējās, ka agrāk vai vēlāk viņu kāds vainos: “Viņi teiks: mēs atstājām savu bērnu pie jums, bet jūs viņam nekā neesat iemācījusi.

Mana vecāmāte pat liedza man mājskolotāju. Ciemā bija viens cilvēks, kurš varēja iemācīt vismaz valodas pamatus, matemātiku, kaut ko no ģeogrāfijas. Viņš bija mācījies tikai līdz ceturtajai klasei -pabeidzis četras zemākās klases, ko Indijā dēvē par pamatizglītību, - bet viņš bija izglītotākais cilvēks visā ciemā. Mans vectēvs mēģināja vecomāti pierunāt: “Viņš var nākt un pamācīt puiku. Tad viņš vismaz zinās alfabētu, kaut ko no matemātikas, un, kad viņš atgriezīsies pie saviem vecākiem, viņi neteiks, ka esam pilnībā izniekojuši septiņus gadus.”

Mana vecāmāte sacīja: “Lai pēc septiņiem gadiem viņi dara, ko vēlas. Septiņus gadus viņš būs vienīgi tāds, kāds ir no dabas, un mēs neiejauksimies.” Viņas arguments vienmēr bija tāds: “Tu zini alfabētu, nu un tad? Tu kaut ko saproti matemātikas, nu un tad? Tu esi nopelnījis mazliet naudas. Vai tu gribi, lai arī viņš nopelna nedaudz naudas un dzīvo tāpat kā tu?”

Ar to pietika, lai vecais vīrs apklustu. Ko darīt? Viņš bija sarežģītā situācijā, jo nevarēja iebilst, bet zināja, ka tieši viņu, nevis vecomāti, uzskatīs par vainīgu, jo mans tēvs viņam prasīs: “Ko gan jūs esat izdarījuši?” Un patiesībā tā arī, visticamāk, notiktu, taču, par laimi, viņš nomira, pirms mans tēvs varēja to pajautāt.

Vēlāk mans tēvs vienmēr teica: “Tas vecais vīrs ir vainīgs, viņš ir bērnu izlutinājis.” Bet tad jau es biju pietiekami stiprs un viņam skaidri un gaiši pateicu: “Manā klātbūtnē nekad nesaki neko sliktu par vectēvu no mātes puses. Viņš pasargāja mani no tā, ka tu mani sabojā, - un tieši par to tu dusmojies. Bet tev taču ir vēl citi bērni — izlutini viņus, un beigu beigās redzēsi, kurš te ir sabojāts.”

Viņam bija citi bērni, un dzima vēl un vēl. Es mēdzu viņu zobot: “Tu, lūdzu, sagādā vēl vienu bērnu, lai ir ducis. Vienpadsmit? Ļaudis vaicā: cik bērnu? Vienpadsmit kaut kā šķiet par maz; ducis izklausās iespaidīgāk.” Un vēlākos gados es mēdzu viņam teikt: “Turpini vien lutināt savus pārējos bērnus. Es esmu mežonis un tāds palikšu.” Kaut kā es tomēr izspruku no civilizācijas tvēriena.

MANS VECTĒVS - MĀTES TĒVS - BIJA DĀSNS UN CĒLSIRDĪGS VlRS. Viņš bija nabadzīgs, bet bagāts savā dāsnumā. Viņš ikvienam deva to, kas viņam bija. Es no viņa iemācījos došanas mākslu. Nekad neredzēju vectēvu atsakām nevienam lūdzējam, nevienam.

Mātes tēvu es saucu par Nana. Tā Indijā dēvē mātes tēvus. Mātes māti sauc par Nani. Es mēdzu vectēvam jautāt: “Nana, kur tu dabūji tik skaistu sievu?” Vecāsmātes sejas vaibsti nebija raksturīgi indiešiem, viņa izskatījās kā grieķiete, un viņa bija stipra sieviete, ļoti stipra. Mans Nana nomira, kad viņam bija ne vairāk kā piecdesmit gadu. Mana vecāmāte nodzīvoja līdz astoņdesmit, un viņa bija pilnīgi vesela. Pat tad neviens nedomāja, ka viņa mirs. Es viņai apsolīju - kad viņa nomirs, es atnākšu. Un tā bija mana pēdējā viesošanās šajā ģimenē — 1970. gadā viņa nomira. Man bija jāpilda solījums.

Dzīves pirmajos gados Nani man bija kā māte. Tie ir gadi, kad cilvēks aug. Manis paša māti iepazinu pēc tam. Es jau biju izaudzis, jau izveidojies. Un mana vecāmāte man ārkārtīgi daudz palīdzēja.

Mans vectēvs mani mīlēja, bet nevarēja īpaši palīdzēt. Viņš bija tik mīlošs, taču, lai kaut ko dotu, ir vajadzīgs kas vairāk - zināma veida spēks. Viņam vienmēr bija bail no manas vecāsmātes. Savā ziņā viņš bija zem sievas tupeles. Bet viņš mīlēja mani, palīdzēja man... ko es tur varu darīt, ka viņš bija zem sievas tupeles? Tādi ir deviņdesmit deviņi, komats, deviņi procenti vīru, tāpēc viss ir kārtībā.

ES VARU SAPRAST VECO VĪRU, SAVU VECTĒVU, un nepatikšanas, ko izraisīju ar savām palaidnībām. Visu dienu viņš sēdēja uz sava gaddi — tā Indijā dēvē bagātnieku sēžamos —, uzklausot ne tik daudz klientu, cik cilvēku, kas sūdzējās par mani! Viņš mēdza tiem sacīt: “Esmu gatavs samaksāt par jebkuru skādi, ko viņš ir nodarījis, bet atcerieties, ka es viņu nesodīšu.”

Viņa lielā pacietība ar mani, nerātnu bērnu... pat es nevarētu tādu uzvedību izturēt. Ja man tāds bērns būtu uzticēts uz vairākiem gadiem... ak Dievs! Pat ja uz minūtēm — es to bērnu izmestu pa durvīm uz visiem laikiem. Varbūt šie gadi manam vectēvam bija kā brīnums; viņa milzīgā pacietība atmaksājās. Viņš kļuva arvien klusāks un klusāks. Es redzēju šo klusumu augam ar katru dienu. Reizi pa reizei es teicu: “Nana, tu vari mani sodīt. Tev nav jābūt tik pacietīgam.” Un - vai spējat noticēt? - viņš sāka raudāt! Asaras saskrēja viņam acīs, un viņš teica: “Sodīt tevi? Es to nevaru. Es varu sodīt sevi, bet ne tevi.”

Nevienu mirkli es nemanīju viņa acīs pret sevi vērstu dusmu ēnu - un, ticiet man, es darīju visu to, ko mēdz darīt tūkstošiem bērnu. No rīta, vēl pirms brokastīm, es sāku darīt blēņas, un tā līdz vēlam vakaram. Dažreiz es pārnācu mājās ļoti vēlu - pat trijos no rīta -, bet kas viņš bija par cilvēku! Viņš nekad neteica: “Tu nāc pārāk vēlu. Tas nav īstais laiks, kad bērnam būtu jāpārrodas mājās.” Nē, ne reizi. Patiesībā manā klātbūtnē viņš izvairījās pat skatīties pulkstenī, kas karājās pie sienas.

Viņš nekad neveda mani uz templi, uz kuru mēdza iet. Es arī mēdzu aiziet uz to templi, bet tikai tad, kad tas bija slēgts, un tikai lai nozagtu piekariņu no kādas lustras, jo tajā templī bija daudz lustru ar skaistām prizmām. Šķiet, ar laiku es nozagu gandrīz visas. Kad kāds to pastāstīja manam vectēvam, viņš teica: “Tas nekas! Es ziedoju tās lustras un varu ziedot vēl citas. Viņš nezog. Tas ir viņa Nanas īpašums. Es to templi izveidoju.” Priesteris vairs nesūdzējās. Kāda jēga to darīt? Viņš bija tikai Nanas kalps.

Nana gāja uz templi katru rītu, tomēr nekad neaicināja: “Nāc man līdzi!” Viņš nekad nemēģināja pievērst mani kādai doktrīnai vai ideoloģijai. Un tas ir lieliski... viņš neideoloģizēja mani. Ir tik cilvēcīgi piespiest nevarīgu bērnu sekot tavai pārliecībai. Bet vectēvs neļāvās kārdinājumam. Jā, es to saucu par lielāko kārdinājumu. Brīdī, kad jūti - kāds ir atkarīgs no tevis -, tu sāc pievērst viņu savai doktrīnai jeb ideoloģijai. Viņš man nekad neteica: “Tu esi džains.”

Es skaidri atceros - tas bija laiks, kad notika tautas skaitīšana. Mūsu mājās ieradās oficiālais pārstāvis. Viņš uzdeva jautājumus par daudz ko. Kad atskanēja jautājums par mana vectēva reliģisko piederību, viņš teica: “Džainisms.” Tad tautas skaitītājs jautāja par manas vecāsmātes reliģisko piederību. Nana sacīja: “Varat pajautāt viņai pašai. Reliģija ir privāta lieta. Nekad neesmu viņai to jautājis.” Kas par cilvēku!

Mana vecāmāte atbildēja: “Es neticu nevienai reliģijai, nekādai. Visas reliģijas man šķiet bērnišķīgas.” Tautas skaitītājs bija šokēts. Pat man bija mute vaļā. Viņa netic nevienai pašai reliģijai! Indijā atrast sievieti, kura nepieder ne pie vienas reliģijas, ir neiespējami. Bet viņa bija dzimusi Khadžuraho, iespējams, tantristu ģimenē, kas nekad nav ticējusi nevienai reliģijai. Viņi praktizējuši meditāciju, bet nav piederējuši ne pie vienas reliģijas.

Rietumu prātam tas šķiet ļoti neloģiski: meditācija bez reliģijas? Jā... Patiesībā, ja tu tici kādai reliģijai, tu nevari meditēt. Reliģija ir iejaukšanās meditācijā. Meditācijai nevajag ne Dieva, ne debesu, ne elles, ne baiļu no soda, ne laimes vilinājuma. Meditācijai nav nekādas saistības ar prātu; meditācija stāv tam pāri; kamēr reliģija ir tikai prāts, tā atrodas prātā.

Zinu, ka Nani nekad negāja uz templi, bet viņa man iemācīja vienu mantru, kuru atklāšu pirmo reizi. Tā ir džainu mantra, bet tai nav nekādas saistības ar džainiem kā tādiem. Tā ir vistīrākā nejaušība, ka tā ir saistīta ar džainismu...

Šī mantra ir tik skaista. Būs grūti to pārtulkot, bet es darīšu visu, kas manos spēkos... vai nav manos spēkos. Vispirms noklausieties šo mantru tās sākotnējā skaistumā.

Nāmo arihantanām nāmo nāmo / Nāmo siddhanām nāmo nāmo / Nāmo uvadždžhajanām nāmo nāmo / Nāmo loje savva sahūnam nāmo nāmo / Ēso panč nammukaro / Savva pavappanasano / Man-galām ča savvesam padhanām havai mangalām / Ārihantē saranām pavadždžhami / sahu saranām pavadždžhami / Nāmo arihantanām nāmo nāmo / nāmo siddhanām nāmo nāmo / nāmo uvadždžhajanām nāmo nāmo / Om, šānti, šānti šānti

Un, lūk, mans mēģinājums to pārtulkot: “Es noliecos pie arihantu kājām, es paklanos...” Arihanta džainismā ir vārds, tāpat kā arahats budismā, ar ko apzīmē cilvēku, kurš ir sasniedzis maksimālo pilnību, bet kuru vairs nekas un neviens neinteresē. Viņš ir pārnācis mājās un pagriezis pasaulei muguru. Viņš nerada reliģiju, viņš pat nesludina, necenšas pievērst sev uzmanību. Protams, viņš ir pirmais, kurš jāpiemin. Pirmā piemiņa ir veltīta visiem tiem, kuri ir zinājuši un palikuši klusējot. Pirmais godinājums ir veltīts nevis vārdiem, bet klusumam. Nevis kalpošanai citiem, bet pilnīgai sevis sasniegšanai jeb apziņai. Nav svarīgi, vai cilvēks kalpo citiem vai ne, tas ir sekundāri, nevis primāri. Primāri ir tas, ka šis cilvēks ir sasniedzis savas esamības pilnību. Šajā pasaulē ir tik grūti iepazīt pašam sevi...

Cilvēku, kurš ir sasniedzis savu pilnību un ir tik iegrimis, tik apskurbis pats savā atklāsmē, ka aizmirsis visu pasauli, džaini dēvē par arihantu. Vārds arihanta burtiski nozīmē “cilvēks, kurš nogalinājis ienaidnieku”, un šis ienaidnieks ir ego. Mantras pirmā daļa nozīmē: “Es pieskaros tā cilvēka kājām, kurš ir sasniedzis savu pilnību.” Otrā daļa skan šādi: Nāmo siddhanām nāmo nāmo. Šī mantra ir prākritā, nevis sanskritā. Prākrits ir džainu valoda, un tā ir vēl senāka par sanskritu. Pats vārds sanskrits nozīmē “pilnveidota” jeb “izkopta” valoda. No vārda “pilnveidots” jeb “izkopts” var noprast, ka ir jābūt kaut kam, kas ir bijis pirms tam, jo - ko gan jūs pilnveidosiet vai izkopsiet? Prākrits nozīmē “neapstrādāts”, “dabisks”, “raupjš”, un džainiem ir taisnība, kad viņi saka, ka viņu valoda ir senākā visā pasaulē. Arī viņu reliģija ir vissenākā. Šī mantra ir prākritā, raupja un neapstrādāta. Otrā rindiņa ir šāda: Nāmo siddhanām nāmo nāmo - “Es pieskaros tam, kurš kļuvis par savu esamību.” Kāda ir atšķirība starp pirmo un otro rindiņu? Arihanta nekad neskatās atpakaļ, viņu neinteresē nekāda kalpošana - ne kristīga, ne cita. Siddha reizi pa reizei sniedz roku grimstošajai cilvēcei - bet tikai reizi pa reizei, ne vienmēr. Tā nav nepieciešamība, tas nav obligāti. Tā ir viņa izvēle. Viņš to var darīt un var nedarīt.

Lūk, trešā rinda: Nāmo uvadždžhajanām nāmo nāmo... “Es pieskaros Meistaru, uvadždžhaja kājām.” Viņi ir sasnieguši to pašu, taču nevairās no pasaules, viņi kalpo pasaulei. Viņi ir pasaulē, bet nav šai pasaulei piederīgi... tomēr aizvien ir tajā.

Ceturtā rindiņa: Nāmo loje savva sahūnam nāmo nāmo... “Es pieskaros skolotāju kājām.” Jūs zināt smalko atšķirību starp Meistaru un skolotāju. Meistars ir nonācis pie zināšanām un sniedz tās citiem. Skolotājs ir saņēmis zināšanas no tā, kurš ir uzzinājis, un neskartas piespēlē tās pasaulei, taču viņš pats nav uzzinājis. Šīs mantras sacerētāji ir patiešām skaisti; viņi pieskaras pat to cilvēku kājām, kuri nav paši nonākuši pie zināšanas, bet vismaz nes Meistara vēstījumu ļaužu masām.

Piektais ir viens no nozīmīgākajiem teikumiem, ar ko esmu sastapies visas savas dzīves laikā. Savādi, ka to es saņēmu no vecāsmātes, kad biju mazs bērns. Kad es to jums izskaidrošu, arī jūs ieraudzīsiet šī teikuma skaistumu. Tikai vecāmāte varēja man to nodot. Es nezinu nevienu citu, kuram būtu dūša to patiešām pasludināt, lai gan visi džaini šo teikumu atkārto savos tempļos. Tomēr atkārtot ir viens, bet dot kādam, kuru mīli, - pavisam kas cits.

“Es pieskaros visu to kājām, kuri ir iepazinuši sevi”... nešķirojot, vai viņi būtu hinduisti, džaini, budisti, kristieši, islāmticīgie. Mantra vēsta: “Es pieskaros visu to kājām, kuri ir iepazinuši sevi.”

Cik man zināms, šī ir vienīgā mantra, kura nepieder ne pie vienas reliģiskās grupas.

Pārējās četras daļas neatšķiras no piektās, taču piektā aptver tās visas, un tai piemīt plašums, kā pārējām rindām trūkst. Piektajai rindiņai vajadzētu būt rakstītai uz visiem tempļiem, visām baznīcām neatkarīgi no to piederības, jo tā vēsta: “Es pieskaros visu kājām, kuri ir to iepazinuši.” Tā nesaka “..kuri ir iepazinuši Dievu.” Pat “to” var atmest: es vārdu “to” ieliku tulkojumā. Oriģinālā ir vienkārši “pieskaros visu kājām, kuri ir pazinuši”. Bez “to”. Es pieliku “to” tikai tāpēc, lai izpildītu jūsu [angļu] valodas prasības, citādi kāds noteikti pajautātu: “Iepazinuši? Iepazinuši ko? Kas ir šīs zināšanas objekts?” Zināšanai nav objekta; nav nekā uzzināma, ir tikai zinātājs.

Šī mantra ir vienīgais no reliģijas - ja to var dēvēt par reliģisku -, ko man deva vecāmāte. Nevis vecaistēvs, bet vecāmāte. Kādu vakaru viņa sacīja: “Izskatās, ka tev nenāk miegs. Vai nevari aizmigt? Vai tu plāno rītdienas palaidnības?”

Es atbildēju: “Nē, bet manī ir radies jautājums. Visi pieder pie kādas reliģijas, un, kad cilvēki man jautā, pie kuras reliģijas es piederu, es paraustu plecus. Skaidrs, ka plecu raustīšana nav reliģija, tāpēc gribu tev pajautāt: ko man vajadzētu atbildēt?”

Viņa sacīja: “Es pati nepiederu ne pie vienas reliģijas, bet man patīk šī mantra, un tas ir viss, ko es tev varu dot - ne tāpēc, ka tā ir tradicionāla džainu mantra, bet tikai tāpēc, ka esmu iepazinusi tās skaistumu. Esmu to atkārtojusi miljoniem reižu un vienmēr ieguvusi ārkārtīgu mieru... sajūtu, ka pieskaros visu to kājām, kuriem ir zināšanas. Varu nodot tev šo mantru, vairāk neko.”

Varu teikt, ka šī sieviete bija patiešām diža, jo, kas attiecas uz reliģiju, visi melo. Kristieši, ebreji, džaini, musulmaņi - visi melo. Viņi visi runā par Dievu, debesīm un elli, eņģeļiem un visādiem niekiem, ne nieka nezinādami. Mana vecāmāte bija diža nevis tāpēc, ka zināja, bet tāpēc, ka nespēja samelot bērnam.

Nevajadzētu melot nevienam - vismazāk jau bērnam, tas ir nepiedodami. Bērni ir ekspluatēti gadsimtiem ilgi tikai tāpēc, ka viņi ir paļāvīgi. Viņiem var viegli samelot, un viņi noticēs. Ja tu esi tēvs vai māte, viņi domās, ka tev noteikti ir taisnība. Tādējādi visa cilvēce dzīvo samaitātībā, ļoti glumos, biezos melu dubļos, kas stāstīti bērniem gadsimtiem ilgi. Ja mēs varētu paveikt tikai kaut ko pavisam vienkāršu - nemelot bērniem un atzīties viņiem savā nezināšanā, tad mēs paši būtu reliģiozi un uzvestu viņus uz reliģijas ceļa. Bērni ir tīra šķīstība; nedodiet viņiem jūsu tā sauktās zināšanas. Vispirms jums pašiem jākļūst šķīstiem, nemelojošiem, patiesiem.

DŽAINISMS IR ASKĒTISKĀKĀ RELIĢIJA PASAULĒ vai, citiem vārdiem sakot, vismazohistiskākā un sadistiskākā. Džainu mūki moka sevi tik ļoti, ka jābrīnās, vai viņi ir pie pilna prāta. Nav. Viņi ir biznesmeņi, un visi džainu mūku sekotāji ir biznesmeņi. Tas ir savādi - visa džainu kopiena sastāv tikai no biznesmeņiem. Taču patiesībā tas nav savādi, jo šī reliģija būtībā rosina gūt bagātības citā pasaulē. Džains sevi moka, lai citā pasaulē iegūtu kaut ko, ko nevar iegūt šajā pasaulē.

Man varēja būt kādi pieci gadi, kad redzēju pirmo kailo džainu mūku, kurš bija ielūgts vecāsmātes mājās. Es nespēju apvaldīt smieklus. Vectēvs man teica: “Klusu! Zinu, ka tu esi nekauņa. Es varu tev piedot, ka neliec mieru kaimiņiem, bet ne to, ka mēģini būt nejauks pret manu guru. Viņš ir mans Meistars. Viņš mani iepazīstināja ar reliģijas iekšējiem noslēpumiem.”

Es sacīju: “Mani neinteresē iekšējie noslēpumi, mani interesē tie ārējie noslēpumi, ko viņš tik acīmredzami izrāda. Kāpēc viņš ir pliks? Vai viņš nevarētu uzvilkt vismaz mazās biksītes?”

Pat mans vectēvs iesmējās. Viņš teica: “Tu nesaproti.”

Es sacīju: “Labi, es pats viņam pajautāšu.”

Visi ciema iedzīvotāji bija sapulcējušies uz džainu mūka daršanu. Tā dēvētā sprediķa laikā es piecēlos. Tas bija apmēram pirms četrdesmit gadiem, un kopš tā laika es nemitīgi cīnos ar šiem idiotiem. Tajā dienā sākās karš, kurš beigsies tikai tad, kad manis vairs nebūs. Varbūt tas nebeigsies arī tad - mani sekotāji varētu to turpināt.

Es uzdevu dažus vienkāršus jautājumus, uz kuriem viņš nevarēja atbildēt. Es biju neizpratnē. Vectēvam bija kauns. Vecāmāte papliķēja man pa muguru un sacīja: “Lieliski! Tu to paveici! Es zināju, ka esi uz to spējīgs.”

Ko tad es jautāju? Uzdevu tikai vienkāršus jautājumus. Es jautāju: “Kāpēc jūs nevēlaties piedzimt vēlreiz?” Tas džainismā ir ļoti vienkāršs jautājums, jo džainisms ir nekas cits kā pūles vairs nepiedzimt no jauna. Tā ir vesela zinātne par pārdzimšanas apturēšanu. Tāpēc es viņam uzdevu šo elementāro jautājumu: “Vai jūs nevēlaties reiz piedzimt no jauna?”

Viņš atbildēja: “Nē, nekad.”

Tad es jautāju: “Kādēļ tad jūs neizdarāt pašnāvību? Kādēļ jūs joprojām elpojat? Kādēļ ēdat? Kādēļ dzerat ūdeni? Vienkārši izzū-diet, izdariet pašnāvību. Kādēļ sacelt tik lielu jezgu ap kaut ko tik vienkāršu?” Viņš bija ne vairāk kā 40 gadu vecs... Es viņam sacīju: “Ja jūs turpināsiet dzīvot tādā garā, iespējams, ka jums būs tā jānodzīvo vēl kādi 40 gadi vai pat vairāk.” Tas, ka cilvēki, kuri ēd mazāk, dzīvo ilgāk, ir zinātniski pierādīts fakts...

Tad es mūkam teicu (tolaik es šos faktus nezināju): “Ja jūs negribat vairs pārdzimt, kādēļ tad jūs tagad dzīvojat? Vienkārši tāpēc, lai nomirtu? Tad kādēļ neizdarīt pašnāvību?” Nedomāju, ka kāds viņam jebkad būtu uzdevis šādu jautājumu. Pieklājīgā sabiedrībā neviens nekad neuzdod reālus jautājumus, un jautājums par pašnāvību ir reālākais no visiem.

Marsels saka: pašnāvība ir vienīgais īstais filozofiskais jautājums. Tolaik es par Marselu neko nezināju. Varbūt tolaik nemaz nebija tāda Marsela un viņa grāmata vēl nebija uzrakstīta. Bet tā es sacīju džainu mūkam: “Ja jūs nevēlaties atkal piedzimt - un jūs teicāt, ka tā ir jūsu vēlēšanās, - tad kādēļ jūs dzīvojat? Kādēļ? Izdariet pašnāvību! Es varu parādīt, kā. Lai gan es necik daudz nezinu par pasauli kopumā, kas attiecas uz pašnāvībām, es varu dot jums padomu. Varat vienkārši nolēkt no klints ciema nomalē vai ielēkt upē.”

Es sacīju džainu mūkam: “Lietus sezonā varat lēkt upē kopā ar mani. Mēs varam uz brīdi turēties kopā, un tad jūs varat nomirt, bet es peldēšu uz otru krastu. Es peldu gana labi.”

Viņš nikni paskatījās uz mani, tik pilns dusmu, ka man bija viņam jāsaka: “Atcerieties, jums būs jāpiedzimst no jauna, jo jūs joprojām esat dusmu pilns. Tādā veidā jūs netiksiet vaļā no raižu pilnās pasaules. Kāpēc jūs uz mani tik dusmīgi skatāties? Atbildiet uz manu jautājumu mierīgi un rāmi. Atbildiet ar prieku! Ja nevarat atbildēt, tad vienkārši sakiet: “Es nezinu.” Bet nedusmojieties.” Vīrietis sacīja: “Pašnāvība ir grēks. Es nevaru izdarīt pašnāvību. Taču negribu vairs nekad piedzimt no jauna. Es sasniegšu šo stāvokli, lēnām atsakoties no visa, kas man pieder.”

Es teicu: “Lūdzu, parādiet man kaut ko, kas jums pieder, - jo, cik es redzu, jūs esat kails un jums nepieder nekas. Kas tad jums pieder?”

Vectēvs mēģināja mani apturēt. Es norādīju uz savu vecomāti un tad viņam sacīju: “Atceries, es palūdzu atļauju Nani, un tagad neviens nevar mani apturēt, pat tu ne. Es viņai par tevi ieminējos, jo biju uztraucies, ka tad, ja pārtraukšu tavu guru un viņa blēņas jeb tā dēvēto sprediķi, tu uz mani dusmosies. Viņa teica: “Tikai norādi uz mani, un viss. Neuztraucies: pietiks ar vienu manu skatienu, un viņš kļūs rāms.”” Dīvaini... tā arī bija! Viņš kļuva rāms, turklāt pat bez Nani skatiena.

Vēlāk mēs ar Nani smējāmies. Es viņai sacīju: “Viņš uz tevi pat nepaskatījās.”

Viņa teica: “Viņš nespēja, jo viņam droši vien bija bail no tā, ko es teiktu: “Apklusti! Nepārtrauc bērnu!” Tāpēc viņš no manis vairījās. Vienīgais veids, kā no manis izvairīties, bija netraucēt tevi.” Patiesībā vectēvs aizvēra acis, it kā meditētu. Es viņam teicu: “Nana, lieliski! Tu dusmojies, vāries, tevī deg uguns, un tomēr tu ar aizvērtām acīm sēdi, it kā meditētu. Tavs guru dusmojas, jo mani jautājumi viņu nokaitināja. Tu esi dusmīgs, jo tavs guru nespēja atbildēt. Bet es saku, ka šis cilvēks, kurš te sprediķo, ir vienkārši plānprātiņš.” Un man tolaik bija ne vairāk par četriem pieciem gadiem.

Kopš tā laika tāda ir mana valoda. Es uzreiz atpazīstu idiotus, lai kur un kas viņi būtu. Neviens neizbēg manam rentgena skatienam.

ES NEATCEROS TĀ DŽAINU MŪKA VĀRDU; varētu būt, ka viņu sauca Santi Sagars - tas nozīmē “okeāna svētība”. Bet viņš tāds noteikti nebija. Tāpēc esmu aizmirsis pat viņa vārdu. Viņš bija tikai netīra peļķe, nevis okeāna svētība vai miers. Un viņš nekādā ziņā nebija iekšēji rāms cilvēks, jo ļoti sadusmojās.

Šanti var nozīmēt daudz ko. Tas var nozīmēt mieru, tas var nozīmēt rāmumu vai klusumu. Tās ir šī vārda pamatnozīmes. Viņā nebija nevienas no tām. Viņš nebija ne mierīgs, ne rāms - nepavisam. Tāpat nevar teikt, ka viņā nebija nemiera, jo viņš tik ļoti sadusmojās, ka uzkliedza man, lai es apsēžos.

Es sacīju: “Neviens nevar man pavēlēt apsēsties manis paša mājā. Es varu jums likt iet prom, bet jūs nevarat man likt apsēsties. Tomēr es jums neteikšu, lai ejat prom, jo man ir vēl daži jautājumi. Lūdzu, nedusmojieties. Atcerieties savu vārdu: Šanti Sagars - okeāna miers. Jūs varētu būt vismaz maza peļķīte. Neļaujiet mazam bērnam jūs satracināt.”

Neuztraucoties par to, vai viņš ir rāms vai nav, es jautāju vecai-mātei, kura nu jau nevaldīja smieklus: “Ko tu saki, Nani, vai man uzdot vēl kādu jautājumu vai teikt, lai viņš atstāj mūsu māju?” Protams, es to nejautāju vectēvam, jo šis cilvēks bija viņa guru. Mana Nani sacīja: “Tu vari jautāt, ko vien vēlies, un, ja viņš nevar

atbildēt, durvis ir vaļā - viņš var iet.”

Tāda bija sieviete, kuru es mīlēju! Tāda bija sieviete, kas padarīja mani par dumpinieku. Pat mans vectēvs bija šokēts, ka viņa mani šādi atbalstīja. Tā dēvētais Šanti Sagars tūliņ pat norima, kad saprata, ka vecāmāte mani atbalsta. Ne tikai viņa, bet ari ciema iedzīvotāji tūliņ pat nostājās manā pusē. Nabaga džainu mūks palika pilnīgi viens.

Es viņam uzdevu vēl pāris jautājumu. Es jautāju: “Jūs sacījāt: neticiet nevienam, iekams neesat pats to pārbaudījis. Es tajā saskatu patiesību, tādēļ šis jautājums...”

Džaini tic, ka ir septiņas elles. Līdz sestajai pastāv iespēja atgriezties, bet septītā ir mūžīga. Varbūt septītā ir kristiešu elle, jo ari ar to ir tāpat - ja tu tur nokļūsti, tad paliec tajā mūžīgi. Es turpināju: “Jūs stāstījāt par septiņām ellēm, tāpēc man rodas jautājums: vai esat pabijis septītajā? Ja esat, tad jūs nevarētu būt šeit. Ja neesat, tad kā vārdā jūs apgalvojat, ka tā pastāv? Jums vajadzētu sacīt, ka ir tikai sešas elles, nevis septiņas. Esiet, lūdzu, precīzs: vai nu sakiet, ka ir tikai sešas elles, vai ari, ja vēlaties uzstāt, ka ir septiņas, pierādiet man, ka vismaz viens cilvēks, Santi Sagars, ir atgriezies no septītās elles.”

Viņš no mulsuma bija mēms. Viņš nespēja noticēt, ka kāds bērns var uzdot šādu jautājumu. Šodien arī es tam nespēju noticēt! Kā es varēju pajautāt ko tādu? Vienīgā atbilde, ko varu sniegt, ir tā, ka biju neizglītots un man nebija pilnīgi nekādu zināšanu. Zināšanas padara cilvēkus viltīgus. Es nebiju viltīgs. Es vienkārši uzdevu jautājumu, ko varētu uzdot jebkurš bērns, ja viņš nav izglītots. Izglītība ir lielākais noziegums, kas ir pastrādāts pret nabaga bērniem. Varbūt pēdējā atbrīvošana pasaulē būs bērnu atbrīvošana.

Es biju nevainīgs, man nebija pilnīgi nekādu zināšanu. Es nepratu ne lasīt, ne rakstīt, pat ne skaitīt tālāk par to, cik pirkstu. Pat šodien, kad man kaut kas jāskaita, es sāku ar saviem pirkstiem, bet, kad man pietrūkst pirkstu, es jūtos apjucis. Viņš nevarēja atbildēt. Mana vecāmāte piecēlās un sacīja: “Jums jāatbild uz jautājumu. Nedomājiet, ka to uzdod tikai bērns. Arī es gribu zināt atbildi, un es šeit esmu namamāte.”

Man jūs atkal jāiepazīstina ar kādu džainu paražu. Kad džainu mūks ienāk kādā ģimenē pēc ēdiena, pēc tam, kad viņš ir paēdis, par svētību ģimenei viņš sniedz sprediķi. Sprediķis ir veltīts namamātei. Vecāmāte sacīja: “Es šodien esmu jūsu namamāte, un arī es uzdodu to pašu jautājumu. Vai esat pabijis septītajā ellē? Ja ne, tad atklāti pasakiet, ka neesat, taču tad jūs nevarat apgalvot, ka elles ir septiņas.”

Mūks tik ļoti apjuka un samulsa - vēl jo vairāk tāpēc, ka viņam pretī nostājās skaista sieviete, - ka jau grasījās doties prom. Mana Nani iesaucās: “Stop! Neaizejiet! Kurš tad atbildēs uz mana bērna jautājumu? Un viņam vēl ir daži jautājumi. Kas gan jūs esat par cilvēku, ja bēgat no bērna jautājumiem!”

Vīrs apstājās. Es sacīju: “Es atsaucu otro jautājumu, jo uz to mūks nevar atbildēt. Viņš nav atbildējis arī uz pirmo jautājumu, tāpēc es viņam uzdošu trešo. Varbūt uz to viņš varēs atbildēt.” Viņš paskatījās uz mani, un es teicu: “Ja gribat uz mani skatīties, tad skatieties acīs.” Valdīja liels klusums, neviens neteica ne vārda. Mūks nolaida acis, un es sacīju: “Tad es nemaz negribu jautāt. Abi mani pirmie jautājumi palika bez atbildes, bet trešais palika neuzdots, jo es nevēlos, ka viesis šajā mājā justos nokaunējies. Es atkāpjos.” Es patiešām devos prom un biju tik priecīgs, ka vecāmāte man sekoja.

Mans vectēvs pavadīja mūku, pēc tam iesteidzās atpakaļ mājā un jautāja vecaimātei: “Vai tu esi traka? Vispirms tu atbalsti šo zēnu, kas ir dzimis palaidnis, un tad tu aizej viņam līdzi, pat neatvadījusies no mana Meistara!”

Vecāmāte atbildēja: “Viņš nav mans Meistars, līdz ar to man ir pilnīgi vienalga. Turklāt tas, ko tu uzskati par dzimušu palaidni, ir sēkla. Neviens nezina, kas no tās izaugs.”

Tagad es zinu, kas no tās ir izaudzis. Ja vien kāds nav dzimis palaidnis, viņš nevar kļūt par budu. Un es neesmu tikai buda, kāds ir Gautama Buda. Tas ir pārāk tradicionāli. Es esmu Zorba Buda. Esmu Austrumu un Rietumu satikšanās punkts. Patiesībā es nedalu Austrumus un Rietumus, augstāko un zemāko, vīrieti un sievieti, labo un slikto, Dievu un velnu. Nē, tūkstoškārt nē - es nedalu. Es apvienoju visu, kas līdz šim ir bijis nošķirts. Tāds ir mans darbs.

Šī diena ir ārkārtīgi nozīmīga, lai saprastu to, kas noticis visas manas dzīves laikā, jo, nesaprotot sēklu, tu neievērosi koku un ziedus, un varbūt arī mēnesi spīdam caur zariem.

Kopš tās dienas es vienmēr esmu iestājies pret visu, kas ir mazo-histisks. Protams, šo vārdu es apguvu krietni vēlāk, bet tam nav nozīmes. Esmu iestājies pret visu, kas ir askētisks; pat šo vārdu es tolaik nezināju, bet jutu kaut ko nepatīkamu. Zināt, man ir alerģija pret jebkāda veida sevis mocīšanu. Es vēlos, lai ikviens cilvēks dzīvotu visā pilnībā; minimums nav domāts man. Jādzīvo maksimāli vai, ja varat pārspēt maksimumu, - fantastiski! Uz priekšu! Negaidiet! Un netērējiet laiku, gaidot Godo...

...Es neesmu pret dzīves izbeigšanas ideju. Ja kāds nolemj to izbeigt, tad, protams, tādas ir viņa tiesības. Bet pavisam noteikti esmu pret dzīves padarīšanu par ilgām mocībām. Kad Santi Sagars nomira, viņš nebija ēdis simt desmit dienas. Normāli veselīgs cilvēks var iztikt bez ēdiena deviņdesmit dienas. Ja viņš ir īpaši veselīgs, tad var izdzīvot ilgāk.

Tāpēc atcerieties - es nebiju rupjš pret šo cilvēku. Tajā kontekstā mans jautājums bija pilnīgi pareizs, varbūt vēl jo vairāk tāpēc, ka viņš nevarēja uz to atbildēt. Un - savādi to tagad jums teikt - tas bija ne tikai mans jautājumu uzdošanas sākums, bet arī sākums cilvēku neatbildēšanai. Esmu saticis daudzus par garīgiem dēvētus ļaudis, taču neviens nekad nav atbildējis uz maniem jautājumiem. Savā ziņā šī diena noteica visu manu dzīves noskaņu, visu manu dzīvi.

Šanti Sagars aizgāja ļoti neapmierināts, bet es biju ārkārtīgi laimīgs un neslēpu to no sava vectēva. Es viņam teicu: “Nana, varbūt viņš arī aizgāja neapmierināts, bet es uzskatu, ka man bija pilnīga taisnība. Tavs guru bija tikai viduvējība. Tev jāizvēlas kāds nedaudz vērtīgāks.”

Pat viņš iesmējās un teica: “Varbūt tev taisnība, bet tagad manos gados mainīt guru nebūtu ļoti prātīgi.” Viņš jautāja Nani: “Kā tu domā?”

Mana Nani, vienmēr patiesa savā garā, sacīja: “Nekad nav par vēlu kaut ko mainīt. Ja tu redzi, ka tas, ko esi izvēlējies, nav īstais, tad maini to. Patiesībā - dari to drīz, jo tu kļūsti vecs. Nesaki: esmu vecs, tāpēc nevaru mainīt. Jauns cilvēks var atļauties nemainīt, bet ne jau vecs vīrs - un tu esi gana vecs.”

Pagāja tikai pāris gadu, un viņš nomira, taču tā arī nebija saņēmies un nomainījis guru. Viņš turpināja dzīvot pa vecam. Vecāmāte mēdza viņu bikstīt, sakot: “Kad tu mainīsi savu guru un metodes?”

Viņš mēdza atbildēt: “Tā. mainīšu iau mainīšu ”

Kādu dienu mana vecāmāte teica: “Beidz runāt niekus! Neviens nekad nemainās, ja nemainās tūliņ pat. Nesaki: “Mainīšu jau mainīšu.” Vai nu maini, vai nemaini, bet lai būtu skaidrība!”

Šī sieviete būtu varējusi kļūt ārkārtīgi varena. Viņa pēc būtības nebija tikai mājsaimniece. Viņa nebija domāta dzīvei šajā mazajā ciemā. Visai pasaulei būtu vajadzējis par viņu zināt. Varbūt es esmu viņas izpausmes līdzeklis; varbūt viņa ir ielējusi sevi manī. Viņa mani mīlēja tik stipri, ka savu māti nekad neesmu uzskatījis par īsto māti. Vienmēr esmu uzskatījis, ka mana īstā māte ir Nani.

Kad vien man bija kādam kaut kas jāuztic, jāatzīstas sliktajā, ko biju kādam nodarījis, es varēju atzīties tikai viņai, nevienam citam. Viņa bija mana uzticības persona. Es varēju viņai uzticēt visu, jo biju sapratis: viņa ir spējīga saprast.

...Tajā savas dzīves brīdī, kad uzdevu džainu mūkam dīvainos, kaitinošos, sadusmojošos jautājumus, manuprāt, es nedarīju neko nepareizu. Varbūt es viņam palīdzēju. Varbūt kādu dienu viņš sapratīs. Ja viņam būtu bijusi drosme, viņš būtu sapratis jau tajā pašā dienā, taču viņš bija gļēvulis - viņš aizbēga. Un kopš tā laika esmu daudzkārt pieredzējis, ka visi tā dēvētie mahātmas un svētie izrādās gļēvuļi. Es nekad neesmu sastapis nevienu mahātmu - ne hindu, ne islāmistu, ne kristiešu, ne budistu -, kuru varētu dēvēt par īstu dumpinieka garu. Ja kāds nav dumpīgs, tad viņš nav reliģisks. Dumpīgums ir pašā reliģijas pamatā.

NANA MAN NEBIJA TIKAI VECTĒVS NO MĀTES PUSES. Ir ļoti grūti definēt, kas viņš man bija. Viņš mēdza saukt mani par Radžu - “radža” nozīmē “karalis” -, un šos septiņus gadus ļāva man dzīvot kā karalim. Manā dzimšanas dienā viņš mēdza atvest ziloni no tuvējās pilsētiņas... Ziloņus Indijā tajos laikos turēja vai nu karaļi (jo uzturēšana, barošana un zilonim nepieciešamā apkope ir dārga), vai svētie. Tos turēja divu veidu cilvēki. Svētie varēja turēt ziloņus, jo viņiem bija daudz sekotāju. Tāpat kā sekotāji rūpējās par svēto, viņi parūpējās arī par ziloni. Apkaimē bija kāds svētais, kuram bija zilonis, un manā dzimšanas dienā vectēvs no mātes puses mēdza uzsēdināt mani uz ziloņa, noliekot katrā pusē pa somai, kura bija pilna ar sudraba monētām...

Manā bērnībā Indijā banknotes vēl nebija parādījušās; rūpijas vēl tika taisītas no sudraba. Vectēvs mēdza piepildīt divas lielas somas ar sudraba monētām un novietot katru savā pusē, un es devos cauri ciemam, svaidīdams sudraba gabalus. Tā viņš mēdza svinēt manu dzimšanas dienu. Kad es devos ceļā, viņš man sekoja vērša ratos, paņēmis līdzi vēl vairāk rūpiju, un man nemitīgi atkārtoja: “Neesi skops - man to ir daudz. Tu nevari izsviest vairāk, nekā man ir. Met vien!”

Visos iespējamos veidos viņam izdevās radīt iespaidu, ka es piederu pie karaliskās ģimenes.

ŠĶIRŠANĀS IR AR SAVU DZēJISKUMU; cilvēkam vienkārši ir jāiemācās tās valoda un jāizdzīvo tā līdz pašam dziļumam. Tad no skumjām rodas jauna veida prieks... Tas šķiet gandrīz neiespējami, bet tā notiek. Es to sapratu, kad nomira mans Nana. Tā bija pilnīga šķiršanās. Mēs vairs nekad nesatiksimies, tomēr tajā bija savs skaistums. Viņš bija vecs un nomira, iespējams, no sirdstriekas. Mēs to nezinājām, jo ciemā nebija neviena ārsta, pat ne farmaceita, nekādu zāļu. Tāpēc mēs nezinām vectēva nāves cēloni, bet es domāju, ka tā bija sirdstrieka.

Es viņam pie auss pajautāju: “Nana, vai tev ir man kas sakāms, pirms tu aizej? Kādi pēdējie vārdi? Varbūt tu vēlies man kaut ko nodot no sevis par piemiņu uz visiem laikiem?” Vectēvs noņēma savu gredzenu un ielika man to rokā. Šis gredzens tagad ir pie kāda sanjasina^1; es to kādam atdevu. Bet šis gredzens vienmēr bija noslēpums. Visas dzīves laikā vectēvs nevienam nebija ļāvis ielūkoties, kas tajā ir, lai gan pats atkal un atkal mēdza tajā ieskatīties.

Šim gredzenam abās pusēs bija stikla lodziņš, kam varēja redzēt cauri. Virsū bija dimants, un abās tā pusēs - pa stikla lodziņam.

Viņš nevienam nebija ļāvis redzēt, uz ko viņš mēdza skatīties pa šo lodziņu. Tur iekšā bija Mahāvīra, džanu tīrtankara^2, statuja; patiešām skaists attēls, ļoti mazs. Tātad iekšā bija mazs Mahāvīra tēls, un abi lodziņi bija palielināmie stikli, kas to palielināja, un tēls izskatījās patiešām liels.

Ar asarām acīs vectēvs man teica: “Man nav nekā cita, ko tev dot, jo visu, kas man ir, arī tev atņems, tāpat kā to atņem man. Es varu tev dot vien savu mīlestību pret to, kurš ir iepazinis pats sevi.” Lai gan neesmu gredzenu paturējis, esmu izpildījis viņa vēlēšanos. Esmu šo kādu iepazinis un esmu to iepazinis pats sevī. Kāda gan nozīme tam, kas bija gredzenā? Bet nabaga vecais vīrs - viņš mīlēja savu Meistaru, Mahāvīru, un nodeva savu mīlestību man. Es cienu viņa mīlestību pret savu Meistaru un pret mani. Pēdējie vārdi uz viņa lūpām bija: “Neraizējieties, jo es nemirstu.”

Mēs visi gaidījām, vai viņš pateiks vēl kaut ko, bet tas bija viss. Vectēva acis aizvērās, un viņa vairs nebija.

Es joprojām atceros to klusumu. Vērša rati šķērsoja upes gultni. Es skaidri atceros katru sīkumu. Es neko neteicu, jo nevēlējos traucēt vecomāti. Viņa neteica neko. Pagāja kāds brīdis, es sāku mazliet satraukties par viņu un sacīju: “Saki taču kaut ko, neesi tik mierīga - tas ir neizturami.”

Vai spējat tam noticēt - viņa sāka dziedāt! Tā es iemācījos, ka nāve ir jāsvin. Viņa dziedāja to pašu dziesmu, kuru bija dziedājusi, kad pirmo reizi bija iemīlējusies manā vectēvā.

Arī to ir vērts pieminēt, ka pirms deviņdesmit gadiem Indijā viņai bija pieticis drosmes iemīlēties. Viņa palika neprecējusies līdz divdesmit četru gadu vecumam. Tas bija liels retums. Reiz es viņai vaicāju, kāpēc viņa tik ilgi bija palikusi neprecēta. Viņa bija tik skaista sieviete... Jokodamies teicu viņai, ka pat Čhaterpuras karalis no tā štata, kurā atrodas Khadžuraho, būtu varējis viņā iemīlēties.

Viņa teica: “Savādi, ka tu to piemini, jo tā arī bija. Es viņam atteicu. Un ne tikai viņam, bet daudziem citiem ari.” Tolaik Indijā meitenes tika izprecinātas septiņu gadu vecumā vai vēlākais - deviņu gadu vecumā. Tikai bailēs no iemīlēšanās... ja viņas būtu vecākas, viņas varētu iemīlēties. Bet manas vecāsmātes tēvs bija dzejnieks. Viņa dziesmas joprojām tiek dziedātas Khadžuraho un tuvējos ciemos. Viņš uzstāja, ka bez meitas piekrišanas nevienam viņu neizprecinās. Tā nu sagadījās, ka viņa iemīlējās manā vectēvā.

Es jautāju viņai: “Tas ir vēl dīvaināk - tu atteici Čhaterpuras karalim, bet iemīlējies šajā nabaga vīrā. Kāpēc gan? Viņš nebija pārāk izskatīgs vīrietis, nebija arī neparasts nekādā citā veidā, kāpēc tu viņā iemīlējies?”

Viņa atbildēja: “Tu uzdod aplamu jautājumu. Par iemīlēšanos nejautā “kāpēc”. Es vienkārši ieraudzīju viņu, un viss. Es ieraudzīju viņa acis, un manī radās paļāvība, kas nekad nav sašūpojusies.” Es jautāju arī savam vectēvam: “Nani saka, ka bija tevī iemīlējusies. No viņas puses - lai tā būtu, bet kāpēc tu pieļāvi šīs laulības?” Viņš atbildēja: “Neesmu ne dzejnieks, ne domātājs, bet es atpazīstu skaistumu, kad to redzu.”

Nekad neesmu redzējis skaistāku sievieti par manu Nani. Arī pats biju viņā iemīlējies un mīlēju visu viņas dzīvi. Kad astoņdesmit gadu vecumā viņa nomira, es aizsteidzos mājās un atradu Nani tur guļam mirušu. Visi gaidīja mani, jo viņa bija piekodinājusi, lai neliek viņas ķermeni uz bēru sārta, pirms esmu ieradies. Viņa bija uzstājusi, lai es pielieku uguni viņas bēru sārtam, tāpēc visi gaidīja mani. Es ienācu, atklāju viņas seju... un viņa joprojām bija skaista! Patiesībā pat skaistāka nekā jebkad, jo viss bija norimis; nebija pat viņas elpas nemiera, nebija dzīvības nemiera. Te nu viņa bija - tīrā klātesamībā.

Nani mirstīgo atlieku aizdedzināšana bija visgrūtākais uzdevums, ko jebkad dzīvē esmu veicis. Bija tā, it kā es aizdedzinātu vienu no skaistākajām Leonardo da Vinči vai Vinsenta van Goga gleznām. Protams, man viņa bija daudz vērtīgāka par Monu Lizu, daudz skaistāka par Kleopatru. Tas nav pārspīlējums. Viss, kas manā skatījumā ir skaists, kaut kādā veidā nāk caur viņu. Viņa visādi palīdzēja man būt par to, kas es esmu. Bez viņas es varbūt būtu veikalnieks vai ārsts, vai inženieris, jo, kad man bija jāsāk studijas, mans tēvs bija tik nabags, ka viņam manis skološana sagādāja grūtības. Taču viņš bija gatavs pat aizņemties naudu, lai es varētu studēt. Viņš pat uzstāja, lai turpinu mācības universitātē. Es gribēju mācīties, tomēr ne medicīnas koledžā, un es negribēju mācīties arī inženieru koledžā. Es kategoriski atteicos kļūt par ārstu vai inženieri. Es viņam teicu: “Ja gribi zināt patiesību, es vēlos kļūt par sanjasinu, klaidoni.”

Viņš iesaucās: “Ko!? Par klaidoni?”

Teicu: “Jā. Es vēlos doties uz universitāti un studēt filozofiju, lai varētu kļūt par filozofisku klaidoni.”

Viņš to noraidīja, sacīdams: “Tādā gadījumā es negrasos aizņemties naudu un uzņemties visas tās rūpes un raizes.”

Mana vecāmāte sacīja: “Neraizējies, dēls, ej un dari to, ko vēlies darīt. Es esmu dzīva un pārdošu visu, kas man ir, lai palīdzētu tev būt par to, kas tu esi. Es nejautāšu, kur tu vēlies doties un ko tu gribi studēt.”

Un viņa tiešām nekad to nejautāja, viņa nepārtraukti sūtīja man naudu - pat tad, kad kļuvu par profesoru. Man bija viņai jāpasaka, ka nu es pats pelnu un man būtu jāsūta nauda viņai.

Viņa teica: “Neuztraucies, es šo naudu tāpat neizmantoju, bet tu to noteikti labi liec lietā.”

Cilvēki mēdza brīnīties, no kurienes man tik daudz naudas, lai iegādātos grāmatas — to man bija tūkstošiem. Pat tad, kad vēl tikai mācījos vidusskolā, man mājās bija tūkstošiem grāmatu. Mana māja bija pilna grāmatām, un visi brīnījās, no kurienes man nauda. Vecāmāte bija man piekodinājusi: “Nekad nevienam nesaki, ka tu saņem naudu no manis, jo, ja to uzzinās tavs tēvs un māte, viņi sāks man prasīt naudu, un tad man būs grūti atteikt.”

Viņa turpināja dot man naudu. Jūs droši vien būsiet pārsteigti, uzzinot, ka pat tajā mēnesī, kad vecāmāte nomira, viņa bija man atsūtījusi ierasto naudas summu. Tās dienas rītā, kad viņa nomira, viņa bija parakstījusi čeku. Jūs arī pārsteigs tas, ka tā bija pēdējā nauda, kas viņai bija bankā. Varbūt viņa kaut kā nojauta, ka rītdiena vairs nepienāks.

Man ir laimējies daudzos veidos, tomēr vislielākā laime ir bijusi tā, ka man bija tādi vecvecāki no mātes puses... un šie agrīnie zelta gadi.

Dumpīgais gars

Cik vien spēju atcerēties, man ir patikusi tikai viena spēle: IK strīdi. Strīdi par visu. Tādēļ tikai reti kurš pieaugušais varēja mani paciest, kur nu vēl saprast.

Skola mani nekad neinteresēja. Tā bija visbriesmīgākā vieta. Visbeidzot biju spiests turp doties, tomēr pretojos, cik vien bija manos spēkos, jo tur bija tikai tādi bērni, kurus neinteresēja tas, kas interesēja mani, un mani neinteresēja tas, kas interesēja viņus visus. Līdz ar to es biju vienpatis.

Mani joprojām interesē tas pats: kas ir absolūtā patiesība, kas ir dzīves jēga un kāpēc šeit esmu es, nevis kāds cits. Un esmu apņēmies nelikties mierā un nelikt mierā arī visus pārējos ap mani, līdz uzzināšu atbildi.

1939-1951, Gādarvāra, Madhja Pradēsa, Indija

VECTĒVA NOMIRŠANA BIJA MANA PIRMĀ SASTAPŠANĀS ar nāvi. Jā, sastapšanās un vēl kas vairāk. Ne tikai sastapšanās, citādi es nebūtu sapratis tās īsto nozīmi. Es redzēju nāvi un kaut ko vairāk - nevis miršanu, bet peldēšanu virs tās, iziešanu no ķermeņa... elementus. Šī sastapšanās noteica visu manu dzīves ceļu. Tā deva man virzienu vai, precīzāk, dimensiju, ko iepriekš nepazinu.

Es biju dzirdējis par citu cilvēku nāvēm, bet tikai dzirdējis par tām. Nebiju nāvi redzējis, un, pat ja biju redzējis, tā man neko nenozīmēja. Ja tu nemīli to, kurš nomirst, tu nevari pa īstam sastapties ar nāvi. Tas ir jāuzsver.

Ar nāvi var sastapties vienīgi tad, kad nomirst kāds, ko esi mīlējis.

Kad tevi ieskauj mīlestība un nāve, notiek transformācija, milzīga pārmaiņa, it kā dzimtu jauna būtne. Tu vairs nekad nebūsi tāds kā agrāk. Bet cilvēki nemīl, un tāpēc, ka viņi nemīl, viņi nevar pieredzēt nāvi tā, kā to pieredzēju es. Ja nav mīlestības, nāve nesniedz tev atslēgas uz eksistenci. Ja ir mīlestība, tad nāve sniedz tev atslēgas uz visu esošo.

Mana pirmā nāves pieredze nebija vienkārša sastapšanās. Daudzējādā ziņā tā bija sarežģīta. Nomira cilvēks, kuru biju mīlējis. Viņš man bija tēvs. Viņš bija mani audzinājis, dodot pilnīgu brīvību, bez nomākšanas, apspiešanas un bez jebkādiem priekšrakstiem...

Mīlestība kopā ar brīvību - ja jums tā ir, tad esat karalis vai karaliene. Tā ir īstā Dieva valstība - mīlestība un brīvība. Mīlestība ļauj iesakņoties zemē, bet brīvība dod spārnus.

Mans vectēvs deva man abus. Viņš man sniedza savu mīlestību -pat vairāk nekā jebkad bija sniedzis manai mātei vai vecaimātei. Un viņš man deva brīvību, kas ir lielākā dāvana. Mirdams viņš atstāja man savu gredzenu un ar asarām acīs sacīja: “Man nav nekā vairāk, ko tev dot.”

Es sacīju: “Nana, tu jau esi uzdāvinājis man visdārgāko dāvanu.”

Viņš atvēra acis un jautāja: “Ko tad?”

Es iesmējos un teicu: “Vai esi aizmirsis? Tu esi devis man savu mīlestību, un tu esi devis man brīvību. Domāju, ka nevienam bērnam nekad nav bijusi tāda brīvība, kādu tu man esi devis. Ko gan vēl man vajag? Ko gan vēl tu man varētu dot? Esmu pateicīgs. Vari mirt mierīgs.”

TĀ BIJA MANA PIRMĀ SASTAPŠANĀS AR NĀVI, un tā bija skaista sastapšanās. Tā nekādā ziņā nebija neglīta, kā to vairāk vai mazāk uztver gandrīz visi pasaules bērni. Par laimi, es biju kopā ar savu mirstošo vectēvu vairākas stundas, un viņš mira lēnām.

Es varēju just, kā nāve pamazām ienāk viņā, un varēju sajust tās lielo klusumu.

Man laimējies, ka arī Nani bija klāt. Varbūt bez viņas es būtu palaidis garām nāves skaistumu, jo mīlestība un nāve ir tik līdzīgas -varbūt tās pat ir viens un tas pats. Viņa mīlēja mani. Viņa dāsni apveltīja mani ar savu mīlestību, un tepat bija nāve, kas notika lēnām. Vēršu rati - es joprojām varu sadzirdēt to skaņu -, riteņu rīboņa uz akmeņiem, kučiera nemitīgie uzsaucieni vēršiem, pātagas plīkšķi... Es to visu dzirdu joprojām. Tas ir tik dziļi iesakņojies manā pieredzē, ka, manuprāt, pat mana nāve to neizdzēsīs. Varbūt pat savā nāves brīdī es atkal dzirdēšu šos vēršu ratu trokšņus.

Nani turēja manu roku, un es biju gluži kā apreibis, nezinot, kas notiek, būdams pilnībā tikai tajā brīdī. Vectēva galva gulēja man klēpī. Es turēju rokas uz viņa krūtīm, un lēnām, lēnām viņa elpa izzuda. Kad sajutu, ka viņš vairs neelpo, sacīju vecaimātei: “Man ļoti žēl, Nani, bet man šķiet, ka viņš vairs neelpo.”

Viņa teica: “Viss ir tieši tā, kā tam jābūt. Tev nevajag uztraukties. Viņš ir pietiekami dzīvojis, nav nekādas vajadzības izlūgties vairāk.” Un vēl viņa man teica: “Atceries, jo šajos brīžos to nevajag aizmirst: nekad nelūdz vēl. Pietiek ar to, kas ir.”

PIRMIE SEPTIŅI GADI IR SVARĪGĀKIE DZĪVĒ; vairs nekad jums nebūs tik daudz iespēju. Šie septiņi gadi nosaka, kādi būs jūsu septiņdesmit gadi, - šajos septiņos gados tiek ielikti visi pamatakmeņi. Dīvainas sakritības rezultātā esmu bijis pasargāts no saviem vecākiem, un, kad pie viņiem nonācu, biju jau gandrīz patstāvīgs, es jau lidoju. Es zināju, ka man ir spārni. Es zināju, ka man nav vajadzīgs neviens, lai es varētu lidot. Zināju, ka man pieder visa debess.

Nekad nelūdzu viņiem padomu, un, ja man kādreiz tāds tika dots, es vienmēr atcirtu: “Tas ir aizvainojoši. Vai domājat, ka es pats netieku galā? Saprotu, ka, padomu dodot, nedomājat neko sliktu - par to esmu pateicīgs -, taču jūs nesaprotat vienu: es pats varu tikt galā. Tikai dodiet man iespēju pierādīt savu dūšu. Neiejaucieties.”

Šajos septiņos gados es kļuvu par spēcīgu individuālistu, turklāt rūdītu. Pēc tam jau bija neiespējami mani kaut kā ietekmēt.

Mana tēva veikals atradās mūsu ģimenes nama priekšā. Tā Indijā notiek: māja un veikals atrodas blakus, līdz ar to ir viegli to vadīt. Es mēdzu iet cauri tēva veikalam ar aizvērtām acīm.

Viņš man teica: “Dīvaini: ikreiz, kad tu ej cauri veikalam uz māju vai no mājas,” — bija jāšķērso tikai divpadsmit pēdas - “tu vienmēr turi acis ciet. Kas tas par rituālu?”

Es sacīju: “Es tikai vingrinos, lai šis veikals mani neiznīcina tā, kā ir iznīcinājis tevi. Es to vispār negribu redzēt. Mani tas nemaz neinteresē, absolūti nemaz.” Tas bija viens no skaistākajiem audumu un drēbju veikaliem pilsētā, tajā bija dabūjami labākie materiāli, taču es nekad neskatījos apkārt, vienkārši aizvēru acis un devos tam cauri.

Tēvs teica: “Bet acu atvēršana taču neko sliktu nenodarīs.”

Es sacīju: “Nekad nevar zināt — tā var novērst uzmanību. Es negribu, lai kaut kas novērš manu uzmanību.”

Tā kā biju vecākais dēls, tēvs, protams, gribēja, lai viņam palīdzu. Viņš gribēja, lai pēc izglītības iegūšanas atgriežos un uzņemos atbildību par veikalu. Viņam veicās labi, veikals pamazām paplašinājās. Viņš sacīja: “Protams, kurš gan cits par to rūpēsies? Es kļūšu vecs. Vai tu gribi, lai es te sēdētu mūžīgi?”

Es teicu: “Nē, bet tu vari iet pensijā. Tev ir jaunākie brāļi, kurus interesē veikals, patiesībā pat pārāk interesē — viņi baidās, ka tu varētu atdot to man. Esmu viņiem teicis, lai no manis nebaidās, es neesmu konkurents. Atdod veikalu saviem jaunākajiem brāļiem.” Tomēr Indijā ir tradīcija, ka visu manto vecākais dēls. Mans tēvs bija sava tēva vecākais dēls; viņš mantoja visu. Visam, kas viņam tagad piederēja, būtu jāpāriet manā īpašumā un man būtu jāuzņemas rūpes par to. Skaidrs, ka viņš raizējās... taču mani nevarēja pierunāt. Tēvs visos iespējamos veidos centās mani kaut kā ieinteresēt.

Viņš man mēdza teikt: “Pat tad, ja tu kļūtu par ārstu, tu nevarētu mēnesī nopelnīt tik daudz, cik es nopelnu vienā dienā. Ja tu kļūsi par inženieri, kāda tad būs tava alga? Ja tu kļūsi par profesoru, - es bez problēmām varu noalgot tavus profesorus. Un tu zini, ka tūkstošiem augstskolu beidzēju, maģistru un doktorantu ar zinātniskiem grādiem ir bezdarbnieki.”

Vispirms viņš mēģināja mani pārliecināt, lai nestājos universitātē, jo ļoti baidījās, ka uz sešiem gadiem kļūšu pilnīgi neatkarīgs — man būtu jādodas tālu prom. Tad viņš nevarētu mani pat pieskatīt. Viņš jau nožēloja, ka uz septiņiem gadiem atdevis mani mātes vecākiem. Es viņam teicu: “Nebaidies. Tas, no kā tu baidies, ir jau noticis: esmu jau izglītojies! Šos septiņus gadus... Nav vajadzīga universitāte, lai mani samaitātu, esmu jau pilnīgi samaitāts - ārpus tavas kontroles. Šiem pārliecināšanas līdzekļiem -algai, cieņai, naudai — manās acīs nav nekādas vērtības. Un es nekļūšu par ārstu vai inženieri, tāpēc neraizējies. Patiesībā es visu savu dzīvi grasos pavadīt kā klaidonis.”

Viņš teica: “Jo sliktāk! Labāk kļūsti par inženieri vai ārstu, bet kas ir klaidonis? Tā laikam ir jauna profesija. Tev nu gan ir jābūt prātam, lai ko tādu izdomātu, - tu gribi kļūt par klaidoni! Pat tie, kuri ir klaidoņi, jūtas pazemoti, ja tu viņiem saki: tu esi klaidonis. Bet tu paša tēvam saki, ka visu savu dzīvi vēlies būt klaidonis!” Es teicu: “Tā arī būs.”

Tad viņš jautāja: “Tad kāpēc tu vispār gribi studēt universitātē?” Es atbildēju: “Gribu būt izglītots klaidonis, nevis klaidonis, kas par tādu kļuvis sava vājuma dēļ. Savā dzīvē neko negribu darīt vājuma dēļ. Kļūt par klaidoni tāpēc, ka es nevaru neko citu, - tas man neder. Vispirms gribu parādīt pasaulei, ka varu kļūt par visu, ko vēlos, tomēr izvēlos būt klaidonis - sava stipruma dēļ. Tad tas ir cienījami, pat ja tu esi klaidonis, jo cienīgumam nav nekāda sakara ar profesiju. Cienīgums rodas, ja kaut ko dari stipruma, skaidrības un gudrības dēļ. Gribu, lai tu zinātu, ka es negrasos studēt universitātē, lai varētu atrast labu darbu. Es neesmu piedzimis tāpēc, lai darītu tādas muļķības, un ir tik daudzi, kas šīs muļķības dara. Bet ļoti kulturāls, izsmalcināts, izglītots klaidonis ir ļoti vajadzīgs, jo tādu nekur nesastapsi. Klaidoņu netrūkst, bet viņi ir tikai trešās šķiras cilvēki, viņi ir neveiksminieki. Vispirms es gribu būt panākumiem bagāts, tad visu to pamest un vienkārši kļūt par klaidoni.”

Viņš teica: “Es nesaprotu tavu loģiku, bet, ja esi nolēmis kļūt par klaidoni, zinu, ka tevi nepārliecināt.”

Šie septiņi gadi... viņš man atkal un atkal atgādināja. “Tā bija mūsu lielākā kļūda. Tas bija laiks, kurā mēs varētu iztaisīt no tevis kaut ko vērtīgu. Bet Nana un Nani, abi šie vecīši, tevi pilnīgi samaitājuši.”

Pēc mana Nana nāves Nani nekad neatgriezās ciemā, viņa bija tik satriekta. Esmu sastapis tūkstošiem pāru un iepazinis viņus ļoti tuvu, jo, klaiņojot pa Indiju, esmu apmeties daudzās ģimenēs, taču nekad neesmu sastapis nevienu, kas līdzinātos abiem šiem vecīšiem: viņi patiešām mīlēja viens otru.

Nani apmetās mana tēva pilsētā, tomēr bija ļoti neatkarīga sieviete. Viņai nepatika liela apvienota ģimene. Mana tēva brāļi, viņu sievas un bērni - tā bija vesela karavāna. Viņa sacīja: “Tā vieta nav domāta man. Es visu savu dzīvi esmu dzīvojusi kopā ar vīru klusumā. Tikai tu tur biji septiņus gadus, citādi neviens neko daudz nesarunājās, jo nebija jau, ko teikt. Mēs par visu bijām izrunājušies iepriekš, tāpēc nebija vairs, ko runāt - mēs vienkārši sēdējām klusēdami.” Viņa teica: “Man patiktu dzīvot vienai.” Tad Nani tika atrasta māja blakus upei, vietā, kas šķita līdzīga tai, kur viņa bija dzīvojusi kopā ar manu vectēvu. Šajā pilsētā mums nebija ezera, taču bija skaista upe.

Visu dienu es pavadīju vai nu skolā, vai klaiņodams pa pilsētu, vai darīdams tūkstoš un vienu lietu, bet vakarā es vienmēr paliku pie Nani. Viņa daudzreiz sacīja: “Tavi vecāki laikam ir sarūgtināti. Mēs paņēmām tevi no viņiem uz septiņiem gadiem, un to viņi nevar mums piedot. Mēs domājām, ka mums tevi jāatdod atpakaļ tikpat tīru, kā saņēmām, neko nemēģinot tev uzspiest. Bet viņi ir dusmīgi. Viņi to nesaka skaļi, bet es to jūtu, un esmu dzirdējusi no citiem, ka esam tevi pagalam izlaiduši. Un tagad tu neej gulēt pie mātes, tēva un savas ģimenes, bet katru vakaru nāc šurp. Viņi domās, ka tevis sabojāšana turpinās, - vecā vīra vairs nav, bet vecā sieva vēl ir dzīva.”

Es viņai sacīju: “Bet, ja es nenākšu, vai tu patiešām varēsi aizmigt? Kam tad tu katru nakti saklāj otru gultu, pirms es atnāku? Jo es tev nekad nesaku: rīt es atnākšu. Par rītdienu es nemāku neko teikt, jo kurš gan zina, kas notiks rīt? Kāpēc tu klāj otru gultu? Un ne tikai otru gultu...”

Man ilgu laiku bija ieradums, kurš manam ārstam kaut kā bija jāizskauž, - tas viņam prasīja gandrīz divus trīs gadus. Kopš agras bērnības, cik vien atceros, man pirms gulētiešanas vajadzēja saldumus, citādi es nevarēju iemigt. Tā nu Nani ne tikai saklāja man gultu, bet mēdza aiziet un nopirkt saldumus, kas man garšoja. Viņa nolika saldumus pie manas gultas, lai es varētu tos ēst pat nakts vidū, ja man sakārotos.

Es viņai jautāju: “Kam tad tu nes šos saldumus? Tu taču tos neēd. Kopš nomira Nana, tu neesi saldumus pat pagaršojusi.” Manam Nana garšoja saldumi. Patiesībā man šķiet, ka tā doma par saldumiem man ir no viņa. Arī viņš mēdza tos ēst pirms gulētiešanas. Nevienā džainu ģimenē tā nedara. Džaini neēd naktī, viņi pat nedzer ūdeni vai pienu, neko. Bet Nana dzīvoja ciemā, kurā viņš bija vienīgais džains, tāpēc nekādu problēmu ar to nebija. Iespējams,

ka šis ieradums man nāk no vina; droši vien viņš ēda saldumus un aicināja mani pievienoties. Droši vien es viņam pievienojos un maz-pamazām arī pats sāku tā darīt. Viņš mani trenēja septiņus gadus!

Tā nu es nevarēju iet uz savām mājām divu iemeslu dēļ. Viens iemesls bija šie saldumi - jo pie mātes nebija iespējams tos dabūt: tur bija tik daudz bērnu, ka tad, ja kaut ko atļautu vienam bērnam, to gribētu arī visi pārējie. Un jebkurā gadījumā tas bija pret reliģiju, tos vienkārši nedrīkstēja lūgt. Taču man bija grūti, jo bez saldumiem nevarēju iemigt.

Es arī jutu: “Nani droši vien jūtas vientuļa, bet šajā mājā ir grūti būt vienam - te ir tik daudz cilvēku, vienmēr kā tirgus laukumā.

Nevienam manis nepietrūks, ja manis te nebūs.” Nevienam manis ari nepietrūka, viņi tikai pārliecinājās, ka nakšņoju pie Nani, un nekādu problēmu nebija.

Pat pēc šiem septiņiem gadiem biju ārpus vecāku ietekmes. Tikai gadījuma pēc es kopš paša sākuma esmu bijis pats par sevi. Vai daru pareizi vai ne - tas nekad nav bijis svarīgi, bet es darīju pēc saviem ieskatiem. Un mazpamazām tas kļuva par manu paradumu -itin visu darīt pēc sava prāta, piemēram, apģērbā.

Savā pilsētiņā es biju vienīgais, kurš, nebūdams islāmticīgais, ģērbās kā musulmanis. Mans tēvs teica: “Dari, ko vēlies, tikai ne to, jo man ir jādzīvo sabiedrībā un jādomā arī par citiem bērniem. No kurienes gan tev kaut kas tāds ienācis prātā?”

Musulmaņi manā pilsētiņā tradicionālā indiešu gurnu apsēja vietā mēdza valkāt kaut ko līdzīgu pidžamai, ko sauca par salvar jeb harēmbiksēm. Tādas valkā pahtūni (jeb puštuni) Afganistānā un Paktūnistānā^3, tajās tālajās zemēs pie Himalajiem, aiz Hima-lajiem. Bet tā ir skaista pidžama: tā nav šūta tik skopi kā parastā pidžama - tai ir tik daudz ieloču. Ja tev ir īsts salvar, no tā var pašūt vismaz desmit pidžamu, tajā ir tik daudz kroku. Šīs krokas arī ir tās, kas padara to skaistu, kad tās ir sakopotas. Vēl es valkāju garu pahtūnu, nevis indiešu kurtu jeb kreklu. Indiešu krekli ir īsi, un to piedurknes nav pārāk brīvas. Pahtūnu krekliem piedurknes ir ļoti platas, un šie krekli ir ļoti gari, pāri ceļgaliem. Galvā man bija turku cepure.

Tēvs mēdza man sacīt: “Tu taču tik un tā ieej veikalā ar acīm ciet, un ar acīm ciet tu izej no tā. Kāpēc tu neizmanto sētas durvis?” Viņš teica: “Tu vari nākt pa sētas durvīm, tu vari iet laukā pa sētas durvīm, tu vari dabūt pats savu atslēgu, jo neviens cits šīs durvis neizmanto. Vismaz mums nebūs katram pircējam jāatbild uz jautājumu: kas ir šis musulmanis, kurš staigā ar aizvērtām acīm? Un tavas dīvainās idejas... Mums te ir apģērbu veikals, te ir visādu veidu audumi un drēbes, gatavais apģērbs, tu vari izvēlēties jebkuru stilu, bet... kāpēc musulmaņu!?”

Indijā musulmaņu stils tiek uzskatīts par sliktāko iespējamo. Es teicu: “Tāpēc, ka jūs, visi ļaudis, domājat, ka muhamedāņu stils ir sliktākais, kas vien var būt. Es protestēju pret jums visiem - muhamedāņu apģērbs ir vislabākais. Un tu par to vari pārliecināties. Lai kur es ietu, mani vienmēr pamana, turpretī nevienam citam nepievērš uzmanību. Kad vien es ieeju klasē, visi mani ievēro; lai kur es ietu, visi mani uzreiz pamana.”

Tas, kā es valkāju šo apģērbu... Tas bija patiešām elegants. Un turklāt vēl turku cepure. Turku cepure ir augsta, un tai pie sāniem karājas pušķītis; tāds bija ļoti bagātiem turkiem. Es biju tik mazs, bet šis apģērbs man daudzējādā ziņā palīdzēja.

Kad gāju tikties ar pilsētas pilnvarnieku, vīrs, kurš sargāja vārtus, tikai paskatījās uz mani un sacīja: “Nāc.” Redzot šo apģērbu... Viņš neļautu man, mazam puikam, ienākt, bet nodomāja: “Spriežot pēc šīm drēbēm, viņš droši vien ir šeihs vai kāda ļoti svarīga persona.” Un pat pilnvarnieks piecēlās, ieraugot manas drēbes. “Šeiha” titulu attiecina uz ļoti cienījamiem cilvēkiem, un viņš teica: “Sheikji, betye — šeikdži, lūdzu, sēdiet!”

Es sacīju tēvam: “Šis apģērbs man daudzējādā ziņā palīdz. Kādu dienu es gāju satikt valdības vīru, un pat viņš nodomāja, ka esmu šeihs no kādas bagātas arābu vai persiešu ģimenes, bet tu gribi, lai es atsakos no šī tērpa un valkāju vienkārši dhoti un kurtu, ko neviens neievēros?”

Es turpināju valkāt šo apģērbu līdz pat skolas beigšanai. Mani mēģināja atrunāt, bet jo vairāk pūlējās... Es teicu: “Ja jūs vairs nepūlētos, varbūt es no tā atteiktos, bet, kamēr jūs turpināt pūlēties, es nekad no tā neatteikšos.”

Kādu dienu tēvs savāca visus manus salvar, kurtas un turku cepures vienā maisā, devās uz pagrabā iekārtotu noliktavu un nolika tās kaut kur tur starp daudzām salauztām, nevajadzīgām lietām. Es neatradu neko velkamu, tāpēc, iznācis no vannasistabas, vienkārši pliks, ar acīm ciet, devos uz veikalu. Kad jau gāju ārā, tēvs iesaucās: “Pagaidi! Nāc atpakaļ. Uzvelc drēbes.”

Es sacīju: “Atnes man tās, lai kur tās būtu.”

Viņš teica: “Es nekad nedomāju, ka tu tā rīkosies. Domāju, ka tu skatīsies visapkārt un meklēsi drēbes, bet neatradīsi tās, jo es tās esmu noslēpis tā, lai tu tās neatrastu. Tad tu, loģiski, uzvilktu normālas drēbes, kādas tev vajadzētu valkāt. Nekad nedomāju, ka tu rīkosies šādi!”

Es teicu: “Es rīkojos. Es neticu liekām runām.”

Es nevienam pat nepajautāju, kur ir manas drēbes. Kāpēc man būtu jājautā? Mans kailums kalpos tam pašam mērķim. Tēvs sacīja: “Tu vari dabūt savas drēbes atpakaļ, un neviens tev vairs par tām nepārmetīs. Taču, lūdzu, nesāc staigāt apkārt kails, jo tas sagādās vēl vairāk raižu - visi teiks, ka drēbju veikala īpašnieka dēlam nav ko vilkt mugurā. Tev jau tā ir slikta slava, un tu arī mūs ar tādu apveltīsi, sak, re, paskatieties uz to nabaga bērnu! Visi domās, ka mēs tev nedodam drēbes.”

Tā tas turpinājās. Es nekad nelaidu garām iespēju asināt savu prātu. Es izmantoju katru iespēju asināt savu prātu un individualitāti. Tagad, redzot visu bildi kopumā, jūs saprotat, bet fragmentos... Cilvēki, kas nonāca saskarsmē ar mani, protams, nesaprata, kas es esmu par cilvēku - jucis, traks? Bet es tam piegāju ļoti metodiski.

ES SACĪJU TĒVAM: “NĒ.” Tas bija pirmais vārds, ko teicu ieejot

sākumskolā. Es teicu tēvam: “Nē, es negribu ieiet pa šiem vārtiem.

Tā nav skola, bet gan cietums.”

Jau šie vārti un ēkas krāsa... Savādi, bet - īpaši Indijā - cietumi

un skolas tiek krāsoti vienā krāsā un abi tiek celti no sarkaniem kieģeļiem. Grūti pateikt, vai ēkā ir cietums vai skola. Varbūt reiz kāds jokdaris ir izspēlējis joku, taču katrā ziņā viņš to izdarījis perfekti.

Es sacīju: “Paskaties uz šo skolu — vai tu to sauc par skolu? Paskaties uz šiem vārtiem! Un tagad tu mani spied tajā ieiet vismaz uz četriem gadiem.”

Tēvs sacīja: “Es vienmēr baidījos...” Mēs stāvējām pie vārtiem -ārpusē, protams, jo es vēl neļāvu viņam vest sevi iekšā, - un viņš turpināja: “...es vienmēr baidījos, ka tavs vectēvs un it īpaši tā sieviete, tava vecāmāte, tevi izlutinās.”

Es sacīju: “Tavas bailes bijušas pamatotas, bet - kas padarīts, padarīts, un neviens to nevar mainīt, tāpēc, lūdzu, iesim mājās.”

Viņš teica: “Ko?! Tev jāizglītojas!”

Es sacīju: “Kas gan šis ir par sākumu? Man pat nav brīv teikt jā vai nē. Vai to tu sauc par izglītību? Bet, ja tu tā vēlies, tad, lūdzu, nejautā man - te ir mana roka, velc mani iekšā. Man vismaz paliks gandarījums par to, ka nekad neesmu iegājis šajā iestādē pats. Lūdzu, izdari man vismaz šo pakalpojumu.”

Protams, tēvs ļoti saskuma un ievilka mani pa vārtiem. Lai gan viņš bija ļoti vienkāršs cilvēks, viņš uzreiz saprata, ka tā rīkoties nav pareizi. Viņš man teica: “Lai gan es esmu tavs tēvs, man nešķiet pareizi tevi vilkt iekšā ar varu.”

Es sacīju: “Nejūties vainīgs, tiešām. Tu rīkojies pilnīgi pareizi, jo, ja neviens mani neievilktu, pats es iekšā neietu. Mans lēmums ir: nē. Tu vari uzspiest man savu lēmumu, jo esmu no tevis atkarīgs pārtikas, apģērba, pajumtes un visādā citādā ziņā. Skaidrs, ka tu esi priviliģētā stāvoklī.”

Līdz ar ieiešanu skolā man sākās jauna dzīve. Vairākus gadus biju dzīvojis kā mežonīgs savvaļas zvērs. Jā, es nevaru sacīt - savvaļas cilvēks, jo tādu cilvēku nav.

Tikai retu reizi cilvēks kļūst par mežonīgu savvaļnieku. Es tāds tagad esmu, tāds bija arī Buda, Zaratustra, Jēzus... bet tolaik bija pilnīgi patiesi apgalvot, ka vairākus gadus biju dzīvojis kā savvaļas zvērs.

Es nekad negāju uz skolu labprātīgi. Esmu laimīgs, ka mani tajā ievilka, nevis es turp devos pats, labprātīgi. Skola bija tiešām neglīta - visas skolas ir neglītas. Patiesībā ir labi radīt apstākļus, kuros bērni mācās, bet nav labi viņus izglītot. Izglītošana jau pēc definīcijas ir neglīta.

Un ko gan es skolā ieraudzīju pirmo? Vispirms sastapos ar savu pirmās klases skolotāju. Esmu redzējis skaistus cilvēkus un neglītus cilvēkus, bet vairs nekad neesmu redzējis kaut ko tādu! Viņš bija skolotājs, un viņš gatavojās mani mācīt. Es nevarēju uz šo cilvēku pat paskatīties. Dievs droši vien bija radījis šo seju milzīgā steigā. Varbūt viņam bija pilns pūslis, bet, gribēdams pabeigt darbu, viņš radīja šo cilvēku un tad aizskrēja uz tualeti. Kādu cilvēku gan viņš bija radījis! Šim vīram bija tikai viena acs un līks deguns. Viena acs vēl nebūtu nekas, bet līkais deguns viņa seju padarīja patiešām neglītu. Turklāt viņš bija milzīgs! Viņš droši vien svēra ap četrsimt mārciņu, ne mazāk.

Viņš bija mans pirmais meistars jeb skolotājs (Indijā skolotājus sauc par “meistariem”). Pat tagad, ja es ieraudzītu šo cilvēku, es noteikti sāktu trīcēt. Tas taču pat nebija cilvēks - tas bija zirgs!

Šis pirmais skolotājs - nezinu viņa īsto vārdu, skolā neviens to nezināja, vismaz bērni ne, viņi to sauca vienkārši par Kantarsko-lotāju. “Kantar” nozīmē “vienāds”. Bērniem ar to pietika. Šajā iesaukā bija izteikts arī nosodījums. Hindu valodā kantar nozīmē ne tikai “vienāds”, to izmanto arī kā lamuvārdu. To nevar pārtulkot tieši, jo tulkojumā pazudīs nianse. Tā nu viņa paša klātbūtnē mēs visi saucām viņu par Kantarskolotāju, bet, kad viņa nebija klāt, - vienkārši par Kantaru, vienacaino vīru.

Viņš ne tikai bija neglīts, bet arī viss, ko viņš darīja, bija neglīti. Un, protams, kaut kam vajadzēja atgadīties jau manā pirmajā skolas dienā. Viņš mēdza nežēlīgi sodīt bērnus. Neesmu ne redzējis, ne dzirdējis, ka kāds vēl kaut ko tādu nodarītu bērniem.

Viņš mācīja aritmētiku. Es to mazliet pratu, jo vecāmāte mājās mēdza man šo to pamācīt - kaut ko no valodas un kaut ko no aritmētikas. Es lūkojos ārā pa logu uz skaisto vīģeskoku, kas mirgoja saulē. Neviens cits koks tik skaisti saulē nemirgo. Vīģeskokam katra lapa dejo, un viss koks dzied - tūkstošiem starojošu dejotāju un dziedātāju vienkopus, tomēr katrs par sevi. Es vēroju, kā koka lapas dejo vējā, kā saule apspīd katru lapu un simtiem papagaiļu lēkā no zara uz zaru - priecīgi bez jebkāda iemesla. Ak, viņiem jau nebija jāiet skolā!

Es lūkojos ārā pa logu, un man uzklupa Kantarskolotājs.

Viņš sacīja: “Labāk būs, ja jau no paša sākuma būs kārtība.” Es teicu: “Pilnībā piekrītu. Arī es vēlos, lai viss jau no paša sākuma būtu tā, kā tam jābūt.”

Viņš teica: “Kāpēc tu skaties ārā pa logu, kad es mācu aritmētiku?”

Es atbildēju: “Aritmētika ir jādzird, nevis jāredz. Man nav jāredz jūsu skaistā seja, es skatījos ārā pa logu, lai no tās izvairītos. Kas attiecas uz aritmētiku, jūs varat uzdot man jautājumus - es visu dzirdēju un zinu.”

Viņš uzdeva man jautājumus, un ar to sākās ilgas nepatikšanas - ne jau man, bet viņam. Nepatīkami bija tas, ka es atbildēju pareizi. Viņš nespēja noticēt un teica: “Vai nu tu atbildi pareizi, vai ne, es tik un tā tevi sodīšu, jo nav pareizi skatīties pa logu, kad skolotājs māca.”

Viņš izsauca mani klases priekšā un no sava galda izņēma kasti ar zīmuļiem. Par šiem slavenajiem zīmuļiem biju jau dzirdējis. Viņš mēdza ielikt pa zīmulim starp katriem diviem pirkstiem, tad cieši saspiest roku un pajautāt: “Vai vēl gribi? Vai tev vēl vajag?” Un to viņš darīja maziem bērniem!

Es paskatījos uz zīmuļiem un teicu: “Esmu dzirdējis par šiem zīmuļiem, bet, pirms liekat tos man starp pirkstiem, atcerieties, ka tas jums dārgi maksās - varbūt pat darbu.”

Viņš smējās. Es jums saku - bija tāda sajūta, it kā smietos briesmonis nakts murgos. Viņš jautāja: “Kurš tad mani apturēs?”

Es teicu: “Ne jau tur tā būtība. Es gribu pajautāt: vai ir pretlikumīgi skatīties pa logu, kamēr tiek mācīta aritmētika? Un, ja es varu atbildēt uz jautājumiem par to, kas ir mācīts, un esmu gatavs atkārtot mācīto vārdu pa vārdam, kas tur slikts, ja skatos pa logu? Tad kāpēc šajā klasē vispār ir logs? Kādiem nolūkiem? Galu galā visu dienu te kāds kaut ko māca, bet naktī logs nav vajadzīgs - te nav neviena, kam pa to lūkoties.”

Viņš teica: “Tu esi nemiera cēlājs.”

Es teicu: “Tā ir tīra patiesība, un es došos pie skolas direktora, lai uzzinātu, vai jums ir tiesības mani sodīt, ja esmu pareizi atbildējis uz jūsu jautājumiem.”

Skolotājs mazliet atmaiga. Biju pārsteigts, jo biju dzirdējis, ka viņš nav no tiem, kurus var kaut kā nomierināt.

Tad es teicu: “Un tad es iešu pie municipālās komitejas prezidenta, kurš atbild par šo skolu. Rit es atnākšu ar policijas komisāru, lai viņš pats savām acīm redz, kas šajā skolā notiek.”

Skolotājs drebēja. Citi to neredzēja, bet es pamanu tādas lietas, ko citi nepamana. Es varbūt neredzu lielas lietas, bet nepalaižu garām sīkumus, teju mikroskopiskus. Es viņam teicu: “Jūs drebat, lai gan negribēsiet to atzīt. Taču es to redzu. Vispirms ļaujiet man aiziet pie direktora.”

Es aizgāju, un direktors teica: “Es zinu, ka šis cilvēks moka bērnus. Tas ir pretlikumīgi, bet es šai lietā neko nevaru teikt, jo viņš ir vecākais skolotājs pilsētā un gandrīz visi tēvi un vectēvi vismaz reizi bijuši viņa skolnieki. Tāpēc neviens nevar pacelt pret viņu ne pirksta.”

Es teicu: “Man vienalga. Mans tēvs ir bijis viņa skolnieks un mans vectēvs tāpat. Man tas nerūp ne tik, cik melns aiz naga, -patiesībā es pie tās ģimenes tā īsti nemaz nepiederu. Esmu dzīvojis tālu prom no viņiem. Es šeit esmu svešinieks.”

Direktors sacīja: “To uzreiz var pateikt, ka esi šeit svešinieks, manu zēn, bet neiekulies liekās nepatikšanās. Viņš tev darīs pāri.” Es teicu: “Tas nav viegli. Lai šis būtu manas cīņas sākums pret visa veida mocībām. Es cīnīšos.”

Un es uzsitu ar savu dūri - protams, ar mazu bērna dūrīti — pa viņa galdu un teicu: “Man nenieka nerūp izglītība un viss pārējais, bet man jārūpējas par savu brīvību. Neviens nedrīkst mani nevajadzīgi mocīt. Jums man jāparāda skolotāja ētikas kodekss. Es nemāku lasīt, bet jums man jāparāda, vai ir aizliegts skatīties ārā pa logu pat tad, ja es varu pareizi atbildēt uz visiem jautājumiem.”

Viņš sacīja: “Ja tu atbildēji pareizi, tad vispār nav nekādu jau-i.tjumu par to, kur tu skatījies.”

Es teicu: “Nāciet man līdzi.”

Direktors atnāca ar savu skolotāja ētikas kodeksu - vecu grāmatu, ko viņš vienmēr nēsāja sev līdzi. Nedomāju, ka to kāds jebkad būtu lasījis. Direktors sacīja Kantarskolotājam: “Labāk nedariet šim bērnam pāri, jo izskatās, ka tas jums var atspēlēties. Viņš tik viegli nepadosies.”

Bet Kantarskolotājs nebija tāda tipa cilvēks. Nobijies viņš kļuva vēl agresīvāks un nežēlīgāks. Viņš teica: “Es šim bērnam parādīšu, neraizējieties. Kuram gan rūp tas kodekss? Esmu te nostrādājis par skolotāju visu savu mūžu, un tagad šis bērns mācīs man ētikas kodeksu?”

Es teicu: “Rīt šajā ēkā būšu vai nu es, vai viņš, bet abi mēs te nevaram atrasties. Tikai pagaidiet rītdienu!”

Es aizsteidzos mājās un pastāstīju visu tēvam. Viņš teica: “Es jau raizējos, ka esmu aizvedis tevi uz skolu, tikai lai sagādātu nepatikšanas citiem un tev pašam un lai tu arī mani tajās ievilktu.” Es teicu: “Nē, es tev stāstu to tikai tāpēc, lai tu vēlāk neteiktu, ka esmu turējis tevi neziņā.”

Es aizgāju pie policijas komisāra. Viņš bija patīkams cilvēks. Nebiju gaidījis, ka policists varētu būt tik jauks. Viņš sacīja: “Esmu dzirdējis par šo vīru. Patiesībā manis paša dēls ir cietis no viņa. Bet neviens nesūdzējās. Mocīšana ir aizliegta, bet, ja sūdzību nav, neko nevar iesākt. Un pats es nevaru iesniegt sūdzību, jo raizējos, ka viņš varētu izgāzt manu dēlu. Tāpēc labāk ļaut viņam turpināt mocīšanu. Tas ir tikai dažu mēnešu jautājums, un tad mans dēls pāries uz citu klasi.”

Es sacīju: “Es esmu šeit, lai iesniegtu sūdzību, un man nepavisam nerūp pāriešana uz citu klasi. Esmu gatavs palikt šajā klasē visu savu dzīvi.”

Viņš paskatījās uz mani, papliķēja muguru un teica: “Es novērtēju to, ko tu dari. Es rīt atnākšu.”

Tad es aizsteidzos satikt municipālās komitejas prezidentu, kurš, kā izrādījās, bija vienkārši govju pļeka. Viņš man teica: “Es zinu. Tur neko nevar darīt. Tev ar to jāsadzīvo un jāiemācās to paciest.” Es viņam teicu (un skaidri atceros šos vārdus): “Es necietīšu neko, kas manai apziņai šķiet nepareizi.”

Viņš teica: “Ja tāda tā lieta, es nevaru to ņemt savās rokās. Ej pie viceprezidenta, varbūt viņš varēs palīdzēt vairāk.” Un par to es varu pateikties šai govju pļekai, jo secināju, ka ciema viceprezidents Šambhu Dube ir vienīgais cilvēks, kurš šajā ciemā ir ko vērts. Kad pieklauvēju pie viņa durvīm - toreiz man bija tikai astoņi vai deviņi gadi, bet viņš bija viceprezidents -, viņš atsaucās: “Jā, ienāciet.” Viņš gaidīja kādu džentlmeni un, ieraugot mani, šķita mazliet apjucis.

Es sacīju: “Atvainojiet, ka neesmu mazliet vecāks, — lūdzu, piedodiet. Turklāt esmu pavisam neizglītots, taču man ir sūdzība par vienu cilvēku, Kantarskolotāju.”

Kad viceprezidents noklausījās manu stāstu par to, ka šis vīrs moka mazus pirmās klases bērnus, liekot zīmuļus starp viņu pirkstiem un tad saspiežot plaukstu, un ka viņam ir spraudītes, ko viņš liek bērniem zem nagiem, viņš nespēja tam noticēt.

Viņš sacīja: “Esmu dzirdējis baumas, bet kāpēc neviens nav sūdzējies?”

Es teicu: “Cilvēki baidās, ka viņu bērni tiks mocīti vēl vairāk.” Viņš jautāja: “Un vai tev nav bail?”

Es atbildēju: “Nē, jo es esmu gatavs, ka mani var atskaitīt kā nesekmīgu. Tas ir viss, ko viņš var izdarīt.” Teicu, ka esmu gatavs būt nesekmīgs un nevēlos būt sekmīgs par katru cenu, taču cīnīšos līdz pēdējam. “Vai nu viņš, vai es - abi mēs nevaram atrasties vienā ēkā.” Šambhu Dube piesauca mani tuvāk. Saņemdams manu roku, viņš sacīja: “Man vienmēr ir patikuši dumpīgi cilvēki, bet es nekad nedomāju, ka tava vecuma bērns varētu būt dumpinieks. Es tevi apsveicu.”

Mēs kļuvām par draugiem, un šī draudzība turpinājās līdz viņa nāvei. Tajā ciemā bija divdesmit tūkstoši iedzīvotāju, bet Indijā tas skaitās ciems. Vietu, kurā nav simts tūkstoši iedzīvotāju, Indijā neuzskata pat par mazpilsētu. Ja ir vairāk par pusotru miljonu iedzīvotāju, tad tā jau ir pilsēta. Visas savas dzīves laikā es šajā ciemā nekad neesmu sastapis nevienu tik lielu, dižu un talantīgu cilvēku kā Šambhu Dube. Ja jūs man jautātu... tas izklausīsies pēc pārspīlējuma, bet patiesi - visā Indijā es nekad neesmu saticis otru Šambhu Dubi. Viņš bija īsts retums.

Kad es ceļoju pa visu Indiju, viņš mēnešiem ilgi gaidīja mani ierodamies un apmeklējam ciemu tikai uz vienu dienu. Viņš bija vienīgais cilvēks, kurš nāca mani satikt, kad ar vilcienu braucu cauri ciemam. Protams, ja neskaita tēvu un māti - viņiem bija jānāk. Bet Šambhu Dube nebija mans radinieks, es viņam vienkārši patiku. Un šī patika sākās tajā tikšanās reizē, dienā, kad biju aizgājis protestēt pret Kantarskolotāju.

Šambhu Dube bija municipālās komitejas viceprezidents, un viņš man sacīja: “Neraizējies. Šis vīrs ir jāsoda. Viņa darbam ir pienācis gals. Viņš ir izteicis lūgumu pagarināt līgumu, bet mēs šo iespēju viņam nedosim. No rītdienas tu viņu šajā skolā vairs neredzēsi.”

Es jautāju: “Vai tas ir solījums?”

Mēs ieskatījāmies viens otram acīs. Šambhu Dube iesmējās un teica: “Jā, tas ir solījums.”

Nākamajā dienā Kantarskolotājs bija prom. Pēc tam viņš vairs nespēja uz mani pat paskatīties. Es mēģināju ar viņu satikties, daudzas reizes klauvēju pie durvīm tikai tāpēc, lai pateiktu ardievas, bet viņš bija īsts gļēvulis, jērs lauvas ādā. Taču šī pirmā skolas diena izrādījās sākums daudz kam citam...

PIRMAIS, KO MAN IEMĀCĪJA PAŠA TĒVS, - un arī vienīgais, ko viņš man jebkad ir iemācījis, - bija mīlestība uz upīti, kas tek gar mūsu pilsētiņu. Viņš man iemācīja tikai to - peldēties upē. Tas ir vienīgais, ko viņš man jelkad ir iemācījis, bet esmu milzīgi pateicīgs viņam, jo tas manā dzīvē ienesa daudz pārmaiņu. Gluži kā Sidhārtha es iemīlējos upē.

Katru dienu pavadīju pie upes vismaz piecas līdz astoņas stundas. No trijiem rītā es mēdzu būt pie upes, debesis bija pilnas zvaigžņu, un zvaigznes spoguļojās ūdenī. Un tā ir skaista upe, ūdens tajā ir tik salds, ka ļaudis to iedēvējuši par Sakaru - shakkar nozīmē “cukurs”. Tā ir skaista. Esmu to redzējis nakts tumsā ar zvaigznēm, virmojam un plūstam uz okeāna pusi. Esmu to redzējis agri, saulei lecot. Esmu to redzējis pilnmēnesī. Esmu to redzējis saulrietā. Esmu to vērojis, sēdēdams krastā viens vai kopā ar draugiem, spēlējot flautu, dejojot vai meditējot, airējot laivu vai peldot upei pāri. Lietū, ziemā, vasarā...

Es varu saprast Hermaņa Heses Sidhārthu un viņa pieredzi pie upes. Ar mani notika tā: tik daudz kas atklājās, jo lēnām, palēnām visa eksistence man kļuva par upi. Tā pazaudēja savu formu un kļuva par šķidrumu, ūdeni.

Esmu ārkārtīgi pateicīgs tēvam. Viņš nekad man nemācīja matemātiku, valodas, gramatiku, ģeogrāfiju vai vēsturi. Viņš nekad īpaši neraizējās par manu izglītību. Viņam bija desmit citu bērnu... un daudzreiz esmu piedzīvojis gadījumus, kad ļaudis vaicāja, kurā klasē mācās viņa dēls, un tēvam bija jājautā kādam citam, jo viņš to nezināja. Vienīgā izglītība, ko viņš man deva, bija saprašanās ar upi. Viņš pats to no sirds mīlēja.

Iemīlot plūstošas, kustīgas lietas, paveras cits skatījums uz dzīvi. Modernais cilvēks dzīvo pie asfaltētiem ceļiem cementa un betona ēkās. Tie ir lietvārdi - atcerieties, tie nav darbības vārdi. Debesskrāpji neaug lielāki, ceļš paliek tāds pats kā naktī, tā dienā, tāds pats kā pilnmēnesī, tā pilnīgi tumšā naktī. Asfaltētam ceļam viss ir vienalga, cementam un betona mājām viss ir vienalga.

Cilvēks ir radījis lietvārdu pasauli un tapis iesprostots pats savā pasaulē. Viņš ir aizmirsis koku pasauli, upju pasauli, kalnu un zvaigžņu pasauli. Tur tie nepazīst nevienu lietvārdu, tie nav dzirdējuši par lietvārdiem, tie pazīst vienīgi darbības vārdus. Viss ir process. Dievs ir nevis lieta, bet process.

MANĀ PILSĒTIŅĀ BIJA TIKAI VIENA BAZNĪCA. Tur bija ļoti maz kristiešu, varbūt kādas četras piecas ģimenes, un es biju vie nīgais nekristietis, kurš mēdza šajā baznīcā ieiet. Bet tas nebija nekas īpašs: es mēdzu iegriezties mošejās, gurudvaros [sikhu svētnī-i as], hinduistu tempļos, džainistu tempļos. Es vienmēr uzskatīju, ka viss pieder man. Es nepiederu ne pie vienas baznīcas, es nepiederu ne pie viena tempļa, bet visi tempļi un visas baznīcas, kas eksistē uz zemes, pieder man.

Redzot ik svētdienu ierodamies nekristiešu zēnu, mācītājs sāka par mani interesēties. Viņš man teica: “Izskatās, ka tev ir liela interese. Patiesībā no visas manas draudzes - un šī ir ļoti maza draudze - tu izskaties visieinteresētākais. Citi guļ un krāc, bet tu esi tik možs, klausies un visu vēro. Vai tu vēlies būt kā Jēzus Kristus?” Tad viņš man parādīja Jēzus Kristus bildi, protams, tādu, kur viņš bija pie krusta.

Es teicu: “Nē, nekādā gadījumā! Man nav ne mazākās vēlēšanās tikt piesistam krustā. Un, ja kāds ir piesists krustā, visticamāk, ar viņu kaut kas nav bijis kārtībā, citādi - kāpēc gan viņš būtu piesists krustā? Ja visa viņa valsts, viņa tauta, nolēma sist viņu krustā, tad ar to cilvēku kaut kas nebija kārtībā. Varbūt viņš bija jauks cilvēks, varbūt viņš bija labs cilvēks, bet kaut kas viņu tomēr noveda pie krustā sišanas. Varbūt viņam bija pašnāvniecisks instinkts. Cilvēki, kuriem ir pašnāvnieciskas tieksmes, parasti nav tik drosmīgi, lai izdarītu pašnāvību, bet viņi var panākt, lai citi viņus noslepkavo. Un tad jūs nekad neuzzināsiet, ka viņiem bija pašnāvniecisks instinkts un ka varbūt viņi provocēja jūs viņus nogalināt, lai atbildība gultos uz jums.”

Es turpināju: “Man nav nekādu pašnāvniecisku instinktu. Varbūt viņš nebija pašnāvniecisks, bet savā ziņā mazohists gan noteikti. Tikai paskatieties uz viņa seju - un esmu redzējis daudz šādu attēlu -, es redzu, ka viņš izskatās tik nožēlojams, tik nāvīgi nožēlojams. Esmu mēģinājis stāvēt pie spoguļa un izskatīties tikpat nožēlojams, bet man tas nav izdevies. Ļoti centos, bet es pat nevaru sataisīt šitādu seju - kā tad es varu kļūt par Jēzu Kristu? Tas šķiet neiespējami. Un kāpēc man būtu jākļūst par Jēzu Kristu?”

Mācītājs bija šokēts. Viņš teica: “Man likās, ka Jēzus tevi interese.

Es sacīju: “Saprotams, ka interesē, pat vairāk nekā jūs, jo jūs esat tikai sprediķu lasītājs, algotnis. Ja jūs trīs mēnešus nesaņemtu algu, jūsu te vairs nebūtu un visa jūsu mācība izzustu.” Un tieši tā beigu beigās arī notika, jo šīs kristiešu ģimenes nebija pilsētiņas pastāvīgie iedzīvotāji - viņi visi bija dzelzceļa darbinieki, tāpēc agrāk vai vēlāk tika pārcelti uz citu vietu. Mācītājs palika viens ar mazo baznīciņu, ko viņi bija uzcēluši. Nu vairs nebija neviena, kas dotu naudu un atbalstītu viņu, nebija neviena, kas viņā klausītos, izņemot mani.

Svētdienās viņš mēdza sākt savu uzrunu ar vārdiem: “Dārgie draugi...”

Es teicu: “Paga! Nerunājiet daudzskaitlī. Te nav nekāda draugu pulka, pietiks ar “dārgais draugs”. Rodas tāds iespaids, ka sarunājas divi mīlnieki, tā nav draudze. Varat apsēsties, neviena te nav. Mēs varam jauki parunāties. Kāpēc lieki stāvēt kājās veselu stundu un klaigāt?”

Tieši tā arī notika: pēc trim mēnešiem viņš bija prom, jo viņam nemaksāja... Lai gan Jēzus ir teicis: “Cilvēks nedzīvo no maizes vien,” - cilvēks nevar dzīvot arī tad, ja maizes nav vispār. Maize viņam ir vajadzīga. Ar to varbūt nepietiek, viņam ir vajadzīgs daudz kas cits, bet visas citas lietas nāk pēc tam; vispirms ir maize. Cilvēks noteikti var dzīvot no maizes vien. Viņš nebūs pilnvērtīgs cilvēks - taču kurš gan tāds ir? Tomēr neviens nevar dzīvot bez maizes, pat ne Jēzus.

Es gāju iekšā mošejā, un man to atļāva. Kristieši, muhamedāņi - tās ir konvertējošas reliģijas; viņi vēlas, lai cilvēki no citām ticībām pārietu pie viņiem. Viņi priecājās, mani tur redzot, bet atkal tas pats jautājums: “Vai tu gribi būt kā hazrats Muhameds?” Mani pārsteidza tas, ka neviens nebija ieinteresēts, lai es vienkārši paliktu es pats, neviens nepalīdzēja man būt pašam.

Visus interesēja kāds cits, kāds ideāls, viņu ideāls. Un man bija jakļūst tikai par kopiju? Vai Dievs man nav piešķīris oriģinālu seju? Vai man jādzīvo ar palienētu seju, ar masku, zinot, ka man nav nekādas sejas? Kā tad var priecāties par dzīvi? Pat tava seja nav tavējā.

Ja tu neesi tu pats, kā gan tu vari būt laimīgs?

Visa eksistence ir svētīga, jo akmens ir akmens, koks ir koks, upe ir upe, okeāns ir okeāns. Neviens nepūlas kļūt par kaut ko citu, citādi viņi visi būtu jukuši. Bet tieši tā ir noticis ar cilvēku.

Jau no pašas bērnības cilvēkam māca nebūt pašam, taču tas tiek darīts ļoti gudrā, viltīgā veidā. Jums saka: “Tev jākļūst kā Krišnam, kā Budam.” Un viņi attēlo Budu un Krišnu tā, ka tevī rodas liela vēlēšanās kļūt par Budu, par Jēzu, par Krišnu. Šī vēlēšanās ir tavu nelaimju pirmcēlonis.

Arī man teica to pašu, ko droši vien ir teikuši jums, tomēr kopš agras bērnības biju apņēmies - lai kādas arī būtu sekas, es nenovirzīšos no savas būtības. Pareizs vai nepareizs, tomēr es palikšu es pats. Pat ja galu galā nonākšu ellē, vismaz varēšu būt gandarīts, ka esmu sekojis pats savam dzīves kursam. Ja tas ved uz elli, tad lai tā būtu! Sekojot citu padomiem, ideāliem un mācībām, arī tad, ja nonākšu paradīzē, nebūšu tur laimīgs, jo būšu tur nokļuvis pret paša gribu.

Pacentieties saprast šo niansi. Ja kaut kas ir pret jūsu gribu, tad pat paradīzē jūs būsiet kā ellē. Bet, sekojot savam dabiskajam esības ceļam, pat ellē jūs būsiet kā paradīzē.

Paradīze ir tur, kur uzplaukst jūsu īstā būtība.

Elle ir tur, kur esat sagrauts un kur jums tiek uzspiests kaut kas cits.

MANĀ CIEMĀ, KĀ TAS NOTIEK VISUR AUSTRUMOS, katru gadu tiek izspēlēta Ramlila - Rāmas dzīve. Vīrs, kurš spēlēja Rā-vanu - Rāmas ienaidnieku, kurš nozog Rāmam sievu, - bija liels cīkstonis. Viņš bija visa reģiona čempions un nākamajā gadā gatavojās kļūt par visas valsts čempionu. Mēs no rītiem mēdzām mazgāties upē apmēram vienā laikā, tāpēc kļuvām par draugiem. Es viņam sacīju: “Katru gadu tu kļūsti par Rāvanu, un katru gadu tevi apmāna. Tieši tajā brīdī, kad tu taisies salauzt Šivas loku, lai varētu apprecēt Sītu, Janakas meitu, atsteidzas vēstnesis un paziņo, ka tava Šrilankas galvaspilsēta ir liesmās. Tāpēc tev jāsteidzas atpakaļ uz savu valsti. Bet pa to laiku Rāmam izdodas salauzt loku un apprecēt meiteni. Vai tev neapnīk, ka katru gadu notiek viens un tas pats?”

Viņš atbildēja: “Bet tāds šis stāsts ir.”

Es teicu: “Stāsts būs mūsu rokās, ja tu klausīsi manam ieteikumam. Tu droši vien esi pamanījis, ka lielākā daļa skatītāju snauž, jo viņi ir redzējuši vienu un to pašu gadu no gada, paaudzi pēc paaudzes - padari to visu mazliet dzīvīgāku!”

Viņš teica: “Kā tu to domā?”

Es sacīju: “Šoreiz izdari kaut ko tādu, ko ieteikšu...” Un viņš to izdarīja!

Kad ieradās vēstnesis ar ziņu: “Jūsu pilsēta, zelta Šrilanka, ir liesmās, jums jāsteidzas turp, cik ātri vien spējat,” viņš sacīja: “ You shut up, idiotf'4 Viņš runāja angliski!

Tieši tā es viņam biju ieteicis! Visi skatītāji, kas bija iesnaudušies, pamodās: “Kurš gan Ramilā runā angliski?”

Un Rāvana sacīja: “Ej prom. Man vienalga. Tu katru gadu mani apmāni. Šoreiz es apprecēšu Sītu.”

Viņš aizgāja un salauza Šivas loku gabalos, tad aizmeta to kalnos -tas bija tikai bambusa loks - un jautāja Janakam: “Kur ir tava meita? Ved viņu šurp! Mana lidmašīna jau gaida.”

Tas bija tik jautri! Pat pēc četrdesmit gadiem, kad vien satieku kādu no sava ciema, viņi atceras šo izrādi. Viņi stāsta: “Nekas tamlīdzīgs nekad nav noticis!”

Izrādes vadītājs bija spiests nolaist priekškaru. Tas aktieris bija milzu cīkstonis, vismaz divpadsmit vīriem bija jāiznes viņu laukā.

Todien izrādi vairs nevarēja spēlēt. Bet nākamajā dienā viņiem bija jānomaina Rāvana; viņi atrada citu.

Pie upes satiku Rāvanu. Viņš teica: “Tu visu sabojāji.”

Es sacīju: “Bet tu taču redzēji, kā cilvēki aplaudē, priecājas, smejas? Tu spēlē šo lomu gadiem, un neviens nav aplaudējis, neviens nav smējies. Tas bija tā vērts!”

Reliģijai vajag reliģisku kvalitāti. Dažu kvalitāšu tai trūkst. Viena 110 svarīgākajām ir humora izjūta.

Man vairs neļāva tikties ar šiem aktieriem. Visiem aktieriem >

tika skaidri pateikts - ja kāds manī klausīsies vai tiksies ar mani, viņam neļaus spēlēt. Taču to aizmirsa pateikt vienam cilvēkam, kurš nebija aktieris...

Tas bija namdaris, kurš šad un tad darīja kādus darbus arī manā mājā. Tad es viņam teicu: “Šogad es nedrīkstu tuvoties aktieriem. Ar pagājušo gadu pietiekot! Lai gan es nevienam pāri nenodarīju -visiem patika, visa pilsēta to novērtēja! Bet nu viņi sargā visus aktierus un neļauj man tiem tuvoties. Taču tu neesi aktieris, tu dari citu darbu. Tu vari man palīdzēt.”

Viņš teica: “Ja es kaut ko varu darīt, tad izdarīšu, jo pērn bija tiešām lieliska izrāde. Vai varu kaut kā palīdzēt?”

Es teicu: “Noteikti vari!” Un viņš to izdarīja!

Lakšmanu, Rāmas jaunāko brāli, karā ievaino saindēta bulta. Tas ir nāvējoši. Ārsti saka - ja vien netiks atgādāts noteikts augs no Arunāčalas kalniem, viņu nevarēs glābt, līdz rītam viņš jau būs miris. Viņš guļ uz skatuves bez samaņas. Rāma vaimanā.

Hanumāns, viņa visuzticīgākais sekotājs, saka: “Neraizējies. Es nekavējoties došos uz Arunāčalu, atradīšu to zālīti un atnesīšu, vēl pirms pienāks rīts. Es tikai gribētu, lai ārsts dod kādas norādes, kā to atrast un kā tā izskatās. Arunāčalā droši vien ir daudz zālīšu, turklāt laika ir maz, drīz būs klāt nakts.”

Ārsts teica: “Tas nav grūti. Šai īpašajai zālītei ir unikāla īpašība. Naktī tā staro, tāpēc ir viegli ieraugāma. Tāpēc, ja ieraugi spīdošu augu, nes to šurp.”

Hanumāns dodas uz Arunāčalu, bet apjūk, jo visa Arunāčala ir pilna ar spīdošiem augiem. Šī īpatnība piemīt ne tikai vienam augam vien. Tur ir daudz citu augu, kuriem piemīt tā pati īpašība, proti, tie naktī spīd.

Nu nabaga Hanumāns - viņš ir tikai pērtiķis — nezina, ko darīt. Tāpēc viņš nolemj paņemt visu kalnu un nolikt šo kalnu ārstam priekšā, lai viņš atrastu vajadzīgo zālīti.

Namdaris atradās uz jumta. Viņam bija jānovelk virve ar Hanu-mānu un kartona kalnu, kurā dega svecītes. Un es biju viņam teicis: “Apturi tieši pa vidu. Lai viņš tur paliek karājamies ar to kalnu un visu pārējo.” Un viņš tā arī izdarīja!

Izsteidzās izrādes vadītājs. Viss pūlis bija sajūsmā par notiekošo. Un Hanumāns svīda, jo ar vienu roku viņš karājās virvē un otrā rokā turēja kalnu. Izsteidzās izrādes vadītājs un jautāja namdarim, kas notiek. Un namdaris sacīja: “Nezinu, kas ir nogājis greizi. Droši vien virve kaut kur ieķērusies.”

Ātrumā neko neatradis, vadītājs pārgrieza virves, un Hanumāns ar visu savu kalnu nogāzās uz skatuves. Protams, viņš bija dusmīgs, bet tūkstošiem cilvēku bija milzīgs prieks. Tas viņu padarīja vēl dusmīgāku.

Rāma turpināja atkārtot iemācīto tekstu: “Hanumān, mans uzticamais draugs...”

Un Hanumāns sacīja: “Ej ellē ar visiem saviem draugiem! Varbūt man ir lauzti kauli.”

Rāma turpināja runāt: “Mans brālis mirst.”

Hanumāns sacīja: “Tad lai mirst arī! Es tikai gribu zināt, kurš pārgrieza virvi. Es viņu nogalināšu!”

Atkal nācās nolaist priekškaru un pārcelt Rāmas dzīves izrādīšanu uz citu reizi. Izrādes vadītājs un cilvēki, kas visu organizēja, gāja pie mana tēva, sacīdami: “Tavs dēls visu sabojā. Viņš ņirgājas par mūsu reliģiju.”

Es sacīju: “Es neņirgājos par jūsu reliģiju. Es tikai ienesu tajā mazliet humora izjūtas. Es vēlos, lai cilvēki smejas. Kāda jēga atkārtot to pašu veco stāstu katru gadu? Tad visi snauž, jo viņi zina šo stāstu, zina katru vārdu. Tas ir absolūti bezjēdzīgi.”

Tomēr veciem tradicionālistiem, ortodoksāliem cilvēkiem ir ļoti grūti pieņemt smieklus. Baznīcā nedrīkst smieties.

MANS TĒVATĒVS MANI ĻOTI MĪLĒJA tieši manu palaidnību dēļ. Pat vecumā viņš bija nerātns. Viņam nekad nebija paticis mans tēvs un tēvoči, jo viņi iebilda pret vecā vīra draiskulībām. Viņi visi viņam teica: “Nu tev ir septiņdesmit gadu, būtu laiks prast uzvesties. Taviem dēliem ir piecdesmit, piecdesmit pieci, tavām meitām -piecdesmit, viņu bērni ir apprecējušies, ir piedzimuši viņu bērnu bērni, bet tu turpini darīt tādas lietas, par ko mums ir jākaunas.” Es biju vienīgais, ar kuru viņam bija tuvas attiecības, un es mīlēju veco vīru tā vienkāršā iemesla dēļ, ka viņš nebija zaudējis savu bērnišķību. Pat septiņdesmit gadu vecumā viņš bija draisks kā bērns. Savas nerātnības viņš izspēlēja pat pret saviem dēliem, meitām un znotiem, un viņi bija vienkārši šokēti.

Es biju viņa vienīgā uzticības persona, jo mēs slepus sadarbojāmies. Protams, daudz ko viņš nevarēja izdarīt - un tas bija jādara man. Piemēram, ja viņa znots istabā gulēja un vectēvs nevarēja uzkāpt uz jumta, to darīju es. Tā nu mēs slepus sadarbojāmies -viņš man palīdzēja, viņš bija kāpnes, pa kurām es nokļuvu uz jumta un noņēmu vienu dakstiņu. Un, kad ar bambusa galā piestiprinātu slotiņu naktī pieskārāmies znota sejai, viņš iekliedzās, un visi mājinieki saskrēja šurp... “Kas noticis?” Bet tad jau mēs bijām prom, un viņš sacīja: “Kāds spoks vai kaut kas cits pieskārās manai sejai. Es centos viņu notvert, bet man neizdevās. Bija tumšs.”

Vectēvs izskatījās gluži nevainīgs, un es redzēju lielo brīvību, kas viņam piemita. Visā manā ģimenē viņš bija visvecākais. Viņam būtu vajadzējis būt visnopietnākajam un daudzo problēmu un raižu visnomāktākajam, bet nekas viņu neietekmēja.

Kad radās problēmas, visi bija nopietni un noraizējušies, vienīgi viņš ne. Tomēr viens man nepatika - un tā bija gulēšana pie viņa.

Vectēvam bija ieradums gulēt ar apklātu seju, un arī man bija jāguļ ar apklātu seju, bet tas bija smacējoši.

Es viņam skaidri un gaiši pateicu: “Visā citā es tev piekrītu, bet šito es nespēju paciest. Gulēt ar apklātu seju nav iespējams. Es nevaru pagulēt, ja man ir apklāta seja - man trūkst gaisa. Tu to dari ar mīlestību...” Viņš turēja mani cieši pie sirds un pilnībā apsedza, “...pret to man nekas nav iebilstams, bet no rīta mana sirds vairs nepukstēs! Tavs nodoms ir labs, taču tu no rīta būsi dzīvs, bet es - miris. Tāpēc lai mūsu draudzība paliek ārpus gultas.” Viņš vēlējās, lai esmu viņam tuvumā, jo mīlēja mani, un nesaprata: “Kāpēc tu negribi gulēt pie manis?”

Es sacīju: “Tu ļoti labi zini, ka es nevēlos, lai kāds mani nosmacētu, pat ja nodoms ir labs.” Mēs arī mēdzām doties garās pastaigās no rītiem un reizēm, kad spīdēja mēness, arī naktīs. Taču es nekad neļāvu viņam turēt mani aiz rokas. Un viņš teica: “Bet kāpēc? Tu vari nokrist, paklupt aiz kāda akmens vai kā cita.”

Es teicu: “Tā ir labāk. Lai es klūpu - tas mani nenogalēs. Tas mani iemācīs neklupt, būt modram, atcerēties, kur ir akmeņi. Bet, ja tu turēsi manu roku, - cik ilgi tad tu to turēsi? Cik ilgi tu būsi kopā ar mani? Ja tu vari garantēt, ka būsi ar mani vienmēr, tad, protams, pret rokas turēšanu neiebilstu.”

Vectēvs bija ļoti patiess cilvēks. Viņš teica: “To es nevaru garantēt. Es pat nezinu, kas būs rīt. Bet viens ir skaidrs - tu dzīvosi ilgi, bet es nomiršu, tāpēc es nevarēšu turēt tavu roku mūžīgi.”

“Nu, tad,” es teicu, “man būs labāk, ja mācīšos jau no šī paša brīža, jo kādu dienu tu mani pametīsi pusceļā, un es būšu bezpalīdzīgs. Tāpēc ļauj man iet vienam, ļauj man krist. Es centīšos piecelties. Tu pagaidi, tikai vēro, un tas būs daudz iejūtīgāk pret mani nekā rokas turēšana.”

Un vectēvs to saprata, viņš sacīja: “Tev taisnība - kādu dienu manis te vairs nebūs.”

Ir labi dažas reizes nokrist, sasisties un atkal piecelties, dažas reizes nomaldīties. Tas nav slikti. Brīdī, kad saproti, ka esi aizmaldījies, tu atgriezies. Dzīve ir jāmācās caur mēģinājumiem un kļūdām.

Es mēdzu sacīt savam tēvam: “Nedod man nekādu padomu, pat ja es tev to lūdzu. Tev šajā ziņā jābūt ļoti tiešam. Tev vienkārši jasaka: “Izdomā pats!” Nedod man padomus.” Jo, ja var viegli saņemt padomu, kurš gan pūlēsies meklēt savu ceļu?

Saviem skolotājiem es nemitīgi teicu: “Lūdzu, atcerieties vienu: man nevajag jūsu gudrību, vienkārši iemāciet savu priekšmetu. Jūs esat ģeogrāfijas skolotājs un cenšaties man iemācīt morāli? Kāda gan morālei saistība ar ģeogrāfiju?”

Atceros to nabaga vīru, kurš bija mans ģeogrāfijas skolotājs. Viņš iekūlās nepatikšanās, jo es biju kaut ko paņēmis no blakus sēdošā skolēna kabatas. Biju izņēmis viņam no kabatas naudu, un šis skolotājs man teica: “Nedari tā.”

Es teicu: “Tā nav jūsu darīšana. Jūs esat ģeogrāfijas skolotājs, bet šis ir morāles jautājums. Ja gribat, esmu gatavs iet pie direktora, un jūs nāciet man līdzi. Esmu izlasījis Ģeogrāfijas mācību programmu, un nekur nav teikts, ka nedrīkstētu ņemt naudu no cita kabatas. Un nauda ir vienkārši nauda, kam tā ir - tam tā pieder. Šobrīd tā ir mana. Pirms dažiem mirkļiem tā varbūt bija viņa, bet viņš to pazaudēja. Viņam vajadzētu būt modrākam. Ja gribat dot padomu, tad dodiet to viņam. Vispirmām kārtām - kāda gan vajadzība nest tik daudz naudas uz ģeogrāfijas stundu? Te nav nekā, ko pirkt, nekā, ko iegādāties, te nebūs nekāda iepirkšanās. Kāpēc viņš ir paņēmis līdzi naudu? Ja reiz viņš ir to paņēmis, viņam jābūt modram. Tā nav mana vaina, tā ir viņa vaina. Esmu tikai izmantojis situāciju, un uz to man ir tiesības. Katram ir tiesības izmantot situāciju.” Atceros to nabaga vīru. Viņam vienmēr bija grūtības — un vienmēr ar mani. Sastapis mani ārpus klases, viņš sacīja: “Tu vari darīt, ko vien gribi, tikai neienes tik daudz filozofijas nabaga ģeogrāfijā. Es neko nezinu par filozofiju - es vienkārši pārzinu ģeogrāfiju. Un tu pavērs jautājumu tā, ka es pat naktī turpinu domāt, vai tas ir ģeogrāfisks, reliģisks vai filozofisks.”

Tieši skolas priekšā auga divi skaisti kadambas koki. Kadambām ir ļoti smaržīgi ziedi, un es mēdzu sēdēt šajos kokos, kad vien varēju izbēgt no stundām. Tā bija pati labākā vieta, jo lejā staigāja skolotāji, garām pagāja direktors, bet neviens neiedomājās, ka es varētu slēpties kokā. Šo koku lapotnes bija kuplas. Bet, kad vien garām gāja šis ģeogrāfijas skolotājs, es nespēju atturēties, nenometis vienu vai divus akmentiņus viņam uz galvas. Un viņš paskatījās augšup un jautāja: “Ko tu tur dari?”

Kādu dienu es atbildēju: “Šī nav ģeogrāfijas stunda. Jūs iztraucējāt manu meditāciju.”

Viņš teica: “Un kā ar tiem diviem akmentiņiem, kas uzkrita man uz galvas?”

Es sacīju: “Tā vienkārši ir sakritība. Es nometu akmentiņus; savādi, ka jūs gadījāties apakšā tieši tajā brīdī. Tagad man būs par to jādomā. Arī jūs padomājiet, kā tas varēja gadīties.”

Viņš mēdza nākt pie mana tēva un sacīt: “Tas nu reiz ir par daudz.” Viņš bija plikpauris, un hindu valodā plikgalvjus sauc par munde. Viņa vārds bija Čotelals, bet visi viņu sauca par Čotelalu Mundi. Par Čotelalu viņu sauca reti, pietika ar Mundi, jo viņš bija vienīgais plikpauris. Kad gadījās būt pie viņa mājas, es mēdzu pieklauvēt pie durvīm, un viņa sieva vai kāds cits tās atvēra un parasti sacīja: “Kāpēc tu viņu moki? Tu moki viņu skolā, tu moki viņu tirgū, tu moki viņu upē, kad viņš mazgājas.”

Vienu dienu durvis atvēra viņa sieva. Viņa sacīja: “Vai tu beigsi mocīt Mundi vai nebeigsi?” Un viņš bija turpat, aiz viņas.

Viņš sagrāba sievu un sacīja: “Arī tu mani sauc par Mundi! Šis puika pa visu pilsētu ir izplatījis runas, ka mans vārds ir Čotelals Munde, un nu arī manis paša sievu viņš ir dabūjis savā pusē. Visiem citiem es varu piedot, bet, kad mana sieva manis paša mājā...” Taču attiecībās ar saviem skolotājiem es uzstāju: “Lūdzu, dariet, kas jums jādara, un nedodiet man nekādus padomus, kas neattiecas uz jūsu mācīto priekšmetu, lai es dzīvi varētu iepazīt pats savā veidā. Jā, es daudzreiz kļūdīšos, daudzreiz. Es gribu kļūdīties, jo tas ir vienīgais veids, kā mācīties.”

MANS VECTĒVS NEBIJA RELIĢIOZS, nepavisam nebija. Viņš bija tuvāks grieķim Zorbam: ēst, dzert un līksmot, citas pasaules nav, tas viss ir pilnīgas blēņas. Mans tēvs savukārt bija ļoti reliģiozs cilvēks. Varbūt tas bija mana vectēva dēļ - kā reakcija, paaudžu plaisa. Manā ģimenē viss bija kājām gaisā: mans vectēvs bija ateists, un varbūt viņa ateisma dēļ mans tēvs kļuva par teistu. Kad tēvs gāja uz templi, vectēvs smējās un teica: “Atkal jau! Ej vien, iznieko savu dzīvi to dumjo statuju priekšā!”

Man patīk Zorba vairāku iemeslu dēļ. Viens no iemesliem ir tāds, ka Zorbā es atkal ieraugu savu vectēvu. Viņam tik ļoti patika ēst, ka viņš šajā ziņā nevienam neuzticējās; viņš gatavoja pats. Savā dzīvē esmu viesojies tūkstošiem indiešu ģimenēs, tomēr nekad neesmu ēdis neko tik garšīgu kā mana vectēva pagatavotais ēdiens. Viņam tik ļoti patika gatavot, ka viņš katru nedēļu rīkoja dzīres saviem draugiem un gatavoja visu cauru dienu.

Mana māte un tantes, un kalpotāji, un pavāri - visi tika izdzīti no virtuves. Kad gatavoja mans vectēvs, neviens nedrīkstēja viņu traucēt. Taču pret mani vectēvs bija ļoti draudzīgs, viņš ļāva man skatīties un teica: “Mācies, neesi atkarīgs no citiem cilvēkiem. Tikai tu pats pazīsti savu garšas izjūtu. Kurš gan vēl varētu to pazīt?”

Es teicu: “Tas ir pāri maniem spēkiem, esmu pārāk slinks, taču es varu paskatīties. Visu dienu gatavot ēdienu? Es to nespētu.” Tā nu es neko neiemācījos, tomēr vērošana man sagādāja prieku -vectēvs darbojās kā skulptors vai mūziķis, vai gleznotājs. Ēdiena gatavošana nebija tikai ēdiena gatavošana - viņam tā bija māksla. Un, ja kaut kas sanāca ne gluži pēc viņa standartiem, viņš to nekavējoties izmeta un sāka to pašu gatavot no jauna, kaut arī mans vērtējums bija: tas ir ideāls.

Viņš tad sacīja: “Tu labi zini, ka tas nav ideāls, bet gan vienkārši ēdams, taču es esmu perfekcionists. Kamēr nesanāks pēc maniem standartiem, es to nevienam nepasniegšu. Es mīlu paša gatavoto ēdienu.”

Viņš mēdza gatavot daudz dažādu dzērienu... un, lai ko viņš darītu, visa ģimene bija pret viņu: viņi apgalvoja, ka viņš spējot krist uz nerviem. Viņš nevienu nelaida virtuvē un vakarā sapulcināja visus pilsētiņas ateistus. Un, lai neievērotu džainisma priekšrakstus, viņš sagaidīja saulrietu. Viņš nekad neēda pirms tā, jo džainisms māca: ēd pirms saulrieta, pēc saulrieta ēst nedrīkst. Viņš mēdza atkal un atkal sūtīt mani apskatīties, vai saule jau ir norietējusi.

Viņš tracināja visu ģimeni. Bet viņi nevarēja dusmoties uz vectēvu - viņš tomēr bija ģimenes galva, vecākais vīrietis -, tāpēc viņi dusmojās uz mani. Tā bija vieglāk. Viņi teica: “Kāpēc tu atkal un atkal ej skatīties, vai saule ir norietējusi? Tas vecais vīrs pazudinās arī tevi, pilnīgi pazudinās.”

Es biju loti bēdīgs, jo grāmata “Grieķis Zorba” (Zorba the Greek) nonāca manās rokās tikai tad, kad vectēvs jau bija miris. Vienīgais, par ko domāju pie viņa bēru sārta, bija tas, ka viņam būtu paticis, ja es grāmatu pārtulkotu un nolasītu viņam. Esmu lasījis viņam priekšā daudzas grāmatas. Viņš bija neizglītots. Viņš mācēja tikai parakstīties, vairāk neko. Viņš neprata ne lasīt, ne rakstīt - bet ar to ļoti lepojās.

Vevtēvs mēdza sacīt: “Labi, ka tēvs nespieda mani

Par skolotāju, tāpat kā par dzejnieku, piedzimst.

1

Tradicionāli sanjasins ir garīgais meklētājs, kurš atsakās no pasaules; Ošo šo vārdu lieto, lai apzīmētu meklētāju vai skolnieku, kurš paliek pasaulē, bet cenšas ienest meditāciiu un anzinu visā. ko dara.

2

Tīrtankara - cilvēks, kas palīdz otram ceļā uz apgaismību.

3

Paktūnistāna, arī Paštūnistāna - vēsturisks ģeogrāfiskais apgabals, ietver tagadējās Pakistānas un Afganistānas teritoriju. - Tulk. piez.

4

“Aizveries, idiot!” (Angļu vai.) - Tulk. piez.

Vevtēvs mēdza sacīt: “Labi, ka tēvs nespieda mani iet skolā, citādi viņš būtu mani sabojājis. Tās grāmatas tik ļoti sabojā cilvēkus.” Viņš man sacīja: “Atceries, tavs tēvs ir sabojāts, tavi tēvoči ir sabojāti. Viņi visu laiku lasa reliģiskas grāmatas, rakstus, bet tas viss ir tīrās drazas. Kamēr viņi lasa, es dzīvoju, un ir labi izzināt caur dzīvošanu.”

Viņš man mēdza sacīt: “Viņi mani neklausīs un sūtīs tevi uz universitāti. Un es nevarēšu neko daudz palīdzēt, jo, ja tavs tēvs un māte uzstāj, viņi sūtīs tevi uz universitāti. Tomēr piesargies: nepazūdi grāmatās.”

Es viņam jautāju: “Visi tic Dievam, kāpēc tu netici, baba?” Es viņu saucu par babu - šajā vārdā Indijā dēvē vectēvus.

Viņš teica: “Tāpēc ka es nebaidos.”

Ļoti vienkārša atbilde. “Kādēļ man būtu jābaidās? Nav nekādas vajadzības baidīties. Es neko sliktu neesmu darījis, nevienam neesmu nodarījis pāri. Esmu tikai dzīvojis savu dzīvi līksmi. Ja Dievs ir un es viņu kādu dienu satikšu, viņam nebūs, par ko uz mani dusmoties. Es būšu dusmīgs uz viņu: kāpēc tu esi radījis pasauli šādu? Es nebaidos.”

Kad viņš mira, es viņam atkal to jautāju, jo ārsti teica, ka atlikušas vairs tikai dažas minūtes. Vectēva pulss kļuva vājāks, viņa sirds stājās, bet viņš bija pie pilnas apziņas. Es viņam sacīju: “Baba, viens jautājums...”

Viņš atvēra acis un teica: “Es zinu tavu jautājumu: kāpēc tu netici Dievam? Es zināju, ka tu man uzdosi šo jautājumu, kad miršu. Vai tu domā, ka nāve mani nobiedēs? Esmu dzīvojis tik līksmi un pilnīgi, mani nav nekādas nožēlas par to, ka es mirstu. Ko gan es vēl darītu rit? Esmu visu padarījis, nekas vairs nav palicis. Un, ja mans pulss stājas un sirdspuksti kļūst lēnāki, es domāju, ka viss būs lieliski - tā, kā tam jābūt. Jo es jūtos ļoti mierīgs, pavisam rāms. Vai es nomiršu vai dzīvošu, šobrīd to nevaru pateikt. Bet vienu gan atceries: es nebaidos.”

KAD ES NOKĀRTOJU IESTĀJEKSĀMENUS, manā ģimenē sākās kņada, jo visi kaut ko gribēja. Kāds gribēja, lai es kļūstu par ārstu, kāds cits gribēja, lai esmu zinātnieks, vēl kāds gribēja, lai kļūstu par inženieri, - Indijā šie visi ir cienījami un labi apmaksāti darbi. Tu kļūsti bagāts un pazīstams, tevi ciena. Bet es teicu: “Es studēšu filozofiju.”

Viņi visi sacīja: “Tās ir muļķības! Neviens saprātīgs cilvēks neiet studēt filozofiju. Ko tu darīsi pēc tam? Seši izniekoti gadi universitātē, studējot kaut ko, kam nav pielietojuma. Tam nav nekādas vērtības, tu nedabūsi pat nesvarīgu amatu, mazu darbiņu.”

Un viņiem bija taisnība. Ja tev ir maģistra grāds filozofijā, tu esi bijis labākais savā universitātē un tev ir zelta medaļa, Indijā, piesakoties viszemākajam darbam, piemēram, par pasta darbinieku, kuram pietiek ar vidusskolas izglītību, saņemsi atteikumu. Tikai šo iemeslu dēļ. Šis ir ^«kvalifikācijas, tu esi sarežģīts cilvēks! Ierēdnim nav jābūt filozofam, citādi noteikti radīsies grūtības.

Tāpēc mani tuvinieki sacīja: “Tu cietīsi visu savu mūžu. Padomā par to.”

Es teicu: “Es nekad nedomāju, jūs to zināt. Es vienkārši redzu. Un tas nav jautājums par izvēli. Es zinu, ko studēšu. Tas nav jautājums par izvērtēšanu, kurš darbs būs ienesīgāks. Pat ja es kļūšu par ubagu, es studēšu filozofiju.”

Viņi bija pilnīgā nesaprašanā. Viņi visi man jautāja: “Kādēļ tu vēlies studēt filozofiju?”

Es teicu: “Visu savu dzīvi es cīnīšos pret filozofiem. Tāpēc man par viņiem jāzina viss.”

Viņi sacīja: “Ak Dievs! Tad tā tu domā? Mēs nekad nebijām iedomājušies, ka cilvēkam ir jāstudē filozofija, lai viņš visu mūžu cīnītos pret filozofiem.” Mana ģimene taču zināja, ka esmu traks. Viņi teica: “Kaut ko tādu jau varēja gaidīt.” Tomēr viņi neatlaidās: “Vēl ir laiks, tu vēl vari padomāt. Universitātes vērsies vaļā pēc mēneša, tu vēl vari pārdomāt.”

Es teicu: “Viens mēnesis, viens gads vai viena dzīve neko nemainīs, jo man nav izvēles. Tā ir mana bezizvēles atbildība.”

Viens no maniem tēvočiem, kurš bija beidzis universitāti, sacīja: “Ar viņu ir pilnīgi neiespējami sarunāties - viņš lieto vārdus, kuriem, šķiet, nav nekādas nozīmes. Bezizvēle... atbildība... kāds gan tām abām sakars ar dzīvi? Tev vajadzēs naudu, tev vajadzēs māju, tev vajadzēs uzturēt ģimeni.”

Es teicu: “Man nebūs ģimenes. Man nebūs mājas, un es nevienu neuzturēšu!” Un es nevienu neesmu uzturējis, neesmu uzcēlis nevienu māju. Esmu nabadzīgākais cilvēks pasaulē!

Ģimenei neizdevās piespiest mani kļūt par ārstu, inženieri vai zinātnieku, un viņi visi bija dusmīgi. Un, kad es kļuvu par skolotāju, kurš klejo pa visu valsti, darot darbu, kā dēļ es biju studējis loģiku un filozofiju, jo vēlējos pilnībā iepazīt ienaidnieku, drīz vien vairs nebija neviena paša cilvēka, kurš būtu gatavs pieņemt manu izaicinājumu. Tad mana ģimene sāka justies vainīga un saprata -labi vien ir, ka viņiem neizdevās padarīt mani par ārstu, inženieri vai zinātnieku. Es biju pierādījis, ka viņi ir kļūdījušies. Viņi sāka lūgt man piedošanu.

Es sacīju: “Viss kārtībā - es tāpat nekad neuztvēru jūsu padomus nopietni. Tie man vienmēr bijuši pilnīgi vienaldzīgi! Lai ko es būtu gatavojies darīt, es to darītu pat par spīti tam, ka visi ir pret mani. Tāpēc nejūtieties vainīgi. Es jūsu padomus nekad neesmu uztvēris nopietni. Es jūs dzirdēju, bet neklausījos. Man bija savs lēmums, sava izlēmība.”

Nemirstības meklējumos

J.: Jūs zināt, ka kaut kādā formā dzīvosiet pēc šīs dzīves?

A.: Nekādā formā. Es dzīvošu bez formas.

J.: Mūžīgi?

A.: Mūžīgi. Esmu šeit dzīvojis mūžīgi un būšu šeit mūžīgi.

J.: Vai pēc nāves jums būs apziņa?

A.: Jā, jo nāvei nav nekāda sakara ar apziņu.

J.: Vai pēc nāves jums būs identitāte?

A.: Nekādas identitātes.

No intervijas ar Džonu Makkolu The Seattle Post-Intelligencer

Austrumos mēs vērojam cilvēku nāves pieredzi. Tas, kā cilvēks mirst, atspoguļo visu viņa dzīvi, to, kā viņš ir dzīvojis. Redzot tikai nāvi vien, es varu uzrakstīt cilvēka biogrāfiju, jo šajā bridi viņa dzīve kļūst koncentrēta. Šajā brīdi gluži kā zibens spēriens cilvēks parāda visu.

Sīkstulis mirs ar sažņaugtām dūrēm - joprojām kaut ko sagrābis un satvēris, joprojām cenzdamies nenomirt, joprojām pūlēdamies neatslābt. Mīlošs cilvēks mirs ar atvērtām plaukstām, dodošs... viņš dalīsies pat savā nāvē, tāpat kā dalījās savā dzīvē. Visu var nolasīt sejā - to, vai cilvēks ir dzīvojis pilnībā modrs, apzinīgs. Ja viņš tāds ir bijis, tad viņa seju rotās viegls mirdzums, viņa ķermeni apņems aura. Pietuvojoties viņam, jūs sajutīsiet klusumu - nevis skumjas, bet klusumu. Notiek pat tā: ja cilvēks ir nomiris svētlaimīgs, jūs līdzās viņam pēkšņi sajutlsieties laimīgs.

Bērnībā tā notika ar mani. Ciemā nomira kāds ļoti svēts cilvēks. Es biju viņam zināmā mērā pieķēries. Viņš bija priesteris kādā mazā templī, ļoti nabadzīgs vīrs, un, kad vien es gāju garām - es mēdzu iet garām divreiz dienā, jo skola atradās blakus templim -, viņš mani pasauca un vienmēr iedeva kādu augli, kādu saldumu.

Kad viņš nomira, es biju vienīgais bērns, kurš aizgāja viņu apraudzīt. Bija sapulcējusies visa pilsēta. Pēkšņi - es nespēju noticēt tam, kas notika, — es sāku smieties. Tur bija arī mans tēvs, viņš mēģināja mani apvaldīt, jo jutās neērti. Nāve nav īstais brīdis smiekliem. Tēvs centās mani apklusināt. Viņš man vairākkārt teica: “Apklusti!”

Kopš tās reizes es vairs nekad neesmu jutis šādu vēlēšanos. Arī pirms tam es to nekad nebiju jutis - vēlmi tik skaļi smieties, it kā būtu noticis kaut kas lielisks. Un es nevarēju savaldīties. Es smējos skaļi, visi bija dusmīgi, mani aizsūtīja prom, un tēvs man sacīja: “Tu vairs nekad nedrīkstēsi būt klāt nevienā nopietnā brīdī! Tevis dēļ es jutos ļoti neērti. Kāpēc tu smējies? Kas tur tāds notika? Kas gan nāvē ir tāds, par ko smieties? Visi raudāja un lēja asaras, bet tu smējies.”

Un es viņam teicu: “Kaut kas notika. Šis vecais vīrs kaut ko atbrīvoja, un tas bija kaut kas ārkārtīgi skaists. Viņš nomira orgas-miskā nāvē.” Neteicu to tieši šādiem vārdiem, bet tēvam pateicu, ka šis vīrs mirstot juties ļoti laimīgs, ļoti aplaimots un ka es vēlējos piedalīties viņa smieklos. Šis vīrs smējās, viņa enerģija smējās.

Mani uzskatīja par traku. Kā gan cilvēks var mirt smejoties? Kopš tās reizes esmu vērojis daudzas nāves, bet nekad neesmu redzējis šādu nāvi. Mirstot cilvēks atbrīvo savu enerģiju, un kopā ar šo enerģiju - visu savu dzīves pieredzi. Lai kāds cilvēks arī būtu bijis - skumjš, priecīgs, mīlošs, dusmīgs, kaislīgs, iejūtīgs -, lai kāds cilvēks būtu bijis, šī enerģija nes visas viņa dzīves vibrācijas. Kad mirst kāds svētais, iespēja vienkārši būt viņam līdzās ir liela dāvana; iespēja atrasties šajā enerģijas laukā sniedz lielu iedvesmu. Tu nonāc pavisam citā dimensijā. Viņa enerģija tevi apreibina, tu jūties kā piedzēries. Nāve var būt totāls piepildījums, bet tas ir iespējams vienīgi tad, ja cilvēka dzīve ir labi nodzīvota.

VIENS NO MANIEM BĒRNĪBAS LAIKA KAVĒKĻIEM bija piedalīšanās visās bēru procesijās. Mani vecāki nemitīgi raizējās: “Tu nemaz nepazīsti to cilvēku, kurš nomira, tev ar viņu nebija nekādu attiecību, tu ar viņu nedraudzējies. Kāpēc tev par to jāinteresējas un jātērē savs laiks?” (Indijā bēres ilgst trīs, četras vai pat piecas stundas.)

Vispirms notiek iziešana ārpus pilsētas, iešana procesijā, mirušā ķermeņa paņemšana un tad sadedzināšana bēru sārtā... Un jūs jau zināt, kādi ir indieši, - viņi neko nevar izdarīt, kā nākas. Bēru sārts neaizdegas, uguns ir pārāk vāja un mirušais nedeg, un visi pūlas, kā vien var, jo vēlas tikt no turienes prom pēc iespējas ātrāk. Tomēr mirušie ir viltīgi. Viņi par visām varītēm pūlēsies jūs aizturēt pēc iespējas ilgāk.

Es teicu saviem vecākiem: “Tas nav jautājums par to, vai esmu bijis ar kādu saistīts. Es katrā ziņā esmu saistīts ar nāvi - to jūs nevarat noliegt. Nav svarīgi, kurš ir miris, - es to uztveru simboliski. Kādu dienu arī es nomiršu. Man jāzina, kā cilvēki izturas pret mirušajiem un kā mirušie izturas pret dzīvajiem, jo citādi - kā gan es to iemācīšos?”

Viņi teica: “Tev gan ir dīvaini apsvērumi.”

“Nu,” es sacīju, “tad jums jāpārliecina mani, ka nāve nav ar mani saistīta, ka es nemiršu. Ja jūs varat mani par to pārliecināt, es vairs uz bērēm neiešu, bet pretējā gadījumā ļaujiet man to izzināt.” Viņi nevarēja man apsolīt, ka nemiršu, un tā nu es teicu: “Tad vienkārši paklusējiet. Es nesaku, ka arī jums jāiet. Taču man patīk viss, kas tur notiek.”

Pirmais, ko esmu novērojis, ir tas, ka neviens par nāvi nerunā, -pat tur. Bēru sārtā sadeg kāda tēvs, kāda brālis, kāda tēvocis, kāda draugs, kāda ienaidnieks: viņš bijis saistīts ar daudziem cilvēkiem dažādos veidos. Viņš ir miris, un viņi visi ir nodarbināti ar sīkumiem.

Viņi runā par filmām, viņi runā par politiku, viņi runā par tirgu. Viņi runā par visdažādākajām lietām, izņemot nāvi. Viņi sapulcējas mazās grupiņās un sasēžas ap bēru sārtu. Es gāju no vienas grupiņas pie citas: neviens par nāvi nerunāja. Bet es skaidri zinu, ka viņi runāja par citām lietām, lai būtu ar kaut ko aizņemti, lai neredzētu degošo ķermeni - jo tas bija arī viņu ķermenis.

Ja vien viņiem bija kaut nelielas zināšanas par lietu būtību, viņi varēja saskatīt paši sevi degam bēru sārtā, nevienu citu. Tas ir tikai laika jautājums: rīt uz bēru sārta būs kāds cits no viņiem; parīt tur būs vēl kāds cits; katru dienu cilvēki tiek likti uz bēru sārta. Kādu dienu arī mani liks uz bēru sārta, un šādi šie ļaudis izturēsies pret mani. Tās ir viņu pēdējās atvadas: nāves priekšā viņi runā par pieaugošām cenām un rūpijas devalvāciju. Un viņi visi sēž, pagriezuši bēru sārtam muguru.

Viņiem bija jānāk, tāpēc viņi ir atnākuši, bet patiesībā viņi nav gribējuši nākt. Tāpēc viņi vēlas šeit būt gandrīz klātneesoši, klātesoši tikai lai izpildītu sociālo normu, tikai lai parādītu, ka viņi ir bijuši klāt. Un arī tas tiek darīts tikai tādēļ, lai tad, kad viņi paši nomirs, viņus vienkārši neaizvestu municipalitātes kravas mašīnā. Tā kā viņi ir piedalījušies tik daudzu cilvēku nāvēs, dabiski, ka citiem obligāti jāsarīko viņiem izvadīšana. Viņi zina, kāpēc ir šeit, - viņi ir šeit tāpēc, ka vēlas, lai tad, kad viņi paši būs uz bēru sārta, šeit būtu cilvēki.

Bet ko šie ļaudis dara? Es jautāju tiem, kurus pazinu. Reiz tur bija viens no maniem skolotājiem, kurš runāja par muļķībām - par to, ka kāds flirtē ar cita sievu... Es sacīju: “Vai šis ir īstais laiks, lai runātu par kāda sievu un par to, ko viņa dara? Padomājiet par tā vīra sievu, kurš ir nomiris. Tas nevienam nerūp, neviens par to nerunā. Padomājiet pats par savu sievu: kad būsiet miris, ar ko viņa flirtēs? Ko viņa darīs? Vai esat par to padomājis un visu nokārtojis? Un vai jūs neredzat, cik tas ir muļķīgi? Te ir nāve, un jūs cenšaties no tās izvairīties visos iespējamos veidos.”

Bet visas reliģijas to ir darījušas, un šie ļaudis vienkārši pārstāv noteiktas reliģiskās tradīcijas.

MANAS MĀTES TĒVS MĒDZA MAN SACĪT, ka tad, kad es piedzimu, viņš konsultējās pie viena no tolaik pazīstamākajiem astrologiem. Astrologam bija jāsastāda mana astroloģiskā karte pēc dzimšanas brīža, bet padomājis viņš sacīja: “Tikai tad, ja šis bērns nodzīvos ilgāk par septiņiem gadiem, es sastādīšu viņam karti. Šķiet neiespējami, ka viņš varētu nodzīvot ilgāk par septiņiem gadiem. Ja šis bērns tāpat drīz mirs, karti sastādīt ir nelietderīgi, tā nebūs nekam derīga. Un tāds ir mans paradums,” teicis astrologs. “Es nekad nesastādu karti, ja neesmu pārliecināts, ka tā būs derīga.”

Viņš nomira, pirms to izdarīja, tāpēc karte bija jāsagatavo viņa dēlam. Bet arī viņš bija apjucis. Viņš teica: “Ir gandrīz skaidrs, ka šis bērns nomirs divdesmit viena gada vecumā. Katrus septiņus gadus viņš sastapsies ar nāvi.” Tāpēc mani vecāki, mana ģimene, vienmēr raizējās par manu nāvi. Kad vien es tuvojos septiņu gadu cikla beigām, viņus pārņēma bailes. Un astrologam bija taisnība. Septiņu gadu vecumā es izdzīvoju, bet guvu dziļu nāves pieredzi -piedzīvoju nevis savu, bet gan vectēva no mātes puses nāvi. Es viņam biju tik ļoti pieķēries, ka viņa nāve man šķita kā paša nāve.

Savā bērnišķīgā veidā es imitēju viņa nāvi. Es trīs dienas neēdu un nedzēru, jo man bija sajūta - ja es to darīšu, tad tā būs nodevība. Viņš bija būtiska daļa no manis. Es biju uzaudzis viņa klātbūtnē, vina mīlestībā.

Kad viņš nomira, man bija sajūta, ka ēst būtu nodevība. Es negribēju dzīvot. Tas bija bērnišķīgi, bet caur to notika kaut kas ļoti dziļš. Trīs dienas es paliku guļam un nekāpu ārā no gultas. Es sacīju: “Tagad, kad viņš ir miris, es negribu dzīvot.” Es izdzīvoju, bet šīs trīs dienas kļuva par manu nāves pieredzi. Savā ziņā es nomiru un sapratu - tagad varu jums par to stāstīt, lai gan tolaik tā bija tikai neskaidra pieredze -, es nonācu pie sajūtas, ka nāve ir neiespējama. Tā bija sajūta.

Kad es sasniedzu četrpadsmit gadu vecumu, mana ģimene atkal satraucās, ka es varētu nomirt. Es izdzīvoju, bet arī toreiz mēģināju mirt apzināti. Es viņiem sacīju: “Ja es nomiršu, kā astrologs sacīja, tad labāk ir nāvei sagatavoties. Un kāpēc gan dot nāvei iespēju? Kāpēc man nepaieties tai pretī, lai sastaptu to pusceļā? Ja es miršu, tad ir labāk nomirt apzināti.”

Tad es saņēmu atļauju septiņas dienas neiet uz skolu. Es aizgāju pie direktora un teicu viņam: “Es miršu.” Viņš sacīja: “Kādas blēņas tu runā! Vai tu grasies izdarīt pašnāvību? Kā tu to domā - tu mirsi?”

Es viņam pastāstīju par astrologu pareģojumu, ka nāves iespējamība man draud ik pēc septiņiem gadiem. Es viņam teicu: “Septiņas dienas es pavadīšu nošķirtībā un gaidīšu nāvi. Ja nāve nāks, ir labi to sagaidīt apzināti, lai tā kļūst par pieredzi.”

Es devos uz templi, kas atradās ārpus mana ciema. Sarunāju ar priesteri, ka viņš mani netraucēs. Tas bija ļoti vientuļš, sens, cilvēku neapmeklēts templis - jau drupās. Neviens nekad uz to negāja. Tad es viņam teicu: “Es palikšu templī. Jūs tikai reizi dienā iedodiet man kaut ko paēst un padzerties, bet visu dienu es šeit gulēšu un gaidīšu nāvi.”

Septiņas dienas es gaidīju. Šīs septiņas dienas kļuva par skaistu pieredzi. Nāve tā arī neatnāca, bet no savas puses es visādi mēģināju būt miris. Manī radās dīvainas, savādas izjūtas. Notika daudz kas, bet galvenā atziņa bija: kad tev ir sajūta, ka mirsi, tu kļūsti rāms un kluss. Nekas vairs neizraisa uztraukumu, jo visas raizes skar dzīvi. Dzīve ir visu raižu un uztraukumu pamats. Ja reiz tu kādudien tik un tā mirsi, tad kāpēc uztraukties?

Es tur gulēju. Trešajā vai ceturtajā dienā templī ielīda čūska. Tā bija redzama, es šo čūsku redzēju, bet baiļu nebija. Pēkšņi es jutos ļoti savādi. Čūska līda tuvāk un tuvāk, un es jutos ļoti savādi. Nebija nekādu baiļu, un es nodomāju: “Ja nāve nāk, tā var nākt līdz ar šo čūsku, tad kāpēc baidīties? Gaidi!”

Čūska pārlīda man pāri un aizlīda prom. Bailes bija izzudušas. Ja jūs pieņemat nāvi, baiļu nav. Ja jūs pieķeraties dzīvei, tad baidāties par visu.

Daudzkārt ap mani riņķoja mušas. Tās lidoja apkārt, rāpoja pa mani, pa manu seju. Dažreiz tas mani nokaitināja, un es gribēju aizdzīt tās prom, bet tad nodomāju: “Kāds no tā labums? Agrāk vai vēlāk es miršu, un tad šeit nebūs neviena, kas aizsargātu manu ķermeni. Tāpēc lai tās dara, ko grib.”

Brīdī, kad nolēmu ļaut tām vaļu, dusmas izzuda. Mušas joprojām rāpoja pa manu ķermeni, bet bija tāda sajūta, it kā uz mani tas neattiektos - it kā tās kustētos, rāpotu pa kāda cita ķermeni. Tūliņ radās distance. Ja jūs pieņemat nāvi, rodas distance. Dzive aiziet tālu prom ar visām tās raizēm, dusmām, visu. Savā ziņā es nomiru, bet uzzināju, ka pastāv kaut kas nemirstīgs. Brīdi, kad tu pilnībā pieņem nāvi, tu to saproti.

Divdesmit viena gada vecumā mana ģimene atkal gaidīja. Es viņiem teicu: “Kāpēc jūs gaidāt? Negaidiet. Tagad es nemiršu.”

Fiziski es kādu dienu, protams, nomiršu. Tomēr šis astrologa pareģojums man ļoti daudz palīdzēja, jo jau pavisam agri noveda pie nāves saprašanas. Es varēju meditēt un pieņemt, ka tā tuvojas.

Apskaidrība: pagātnes pārrāvums

Ir kāds skaists budistu stāsts.

Kādā pilsētā pēkšņi nez no kurienes uzradās ļoti skaista jauna sieviete. Neviens nezināja, no kurienes viņa ieradusies, kur viņa mitinājās - tas visiem bija noslēpums. Bet viņa bija tik skaista, tik apburoši skaista, ka neviens pat nedomāja par to, no kurienes viņa nāk. Ļaudis sapulcējās, sanāca visa pilsēta, un visi jaunie vīrieši, gandrīz trissimt jaunu vīriešu, gribēja šo sievieti precēt.

Sieviete sacīja: “Paklausieties, es esmu viena, bet jūs esat trīs simti. Es varu apprecēties tikai ar vienu, tāpēc sarunāsim tā: rīt es atnākšu atkal. Dodu jums divdesmit četras stundas laika. Ja kāds no jums varēs atkārtot Būdas Lotosa sūtru, es kļūšu par viņa sievu.”

Visi jaunekļi aizsteidzās mājās. Viņi ne ēda, ne gulēja, visu nakti skaitīja sūtru, cenzdamies to iekalt. Desmit no viņiem tas arī izdevās. Nākamajā rītā ieradās sieviete, un šie desmit jaunekļi piedāvājās noskaitīt sūtru. Sieviete klausījās. Viņiem izdevās.

Viņa sacīja: “Labi, bet es esmu viena. Kā es varu precēt desmit vīrus? Es jums atkal došu divdesmit četras stundas laika. Kļūšu par sievu tam, kurš varēs arī izskaidrot Lotosa sūtras nozīmi. Tāpēc centieties to saprast, jo noskaitīt ir vienkārši - jūs tikai mehāniski kaut ko atkārtojat, nesaprotot teiktā nozīmi.”

Laika bija pavisam maz - tikai viena nakts! - un Lotosa sūtra ir gara. Bet, ja esat ar kaut ko apmāts, varat izdarīt jebko. Jaunekļi steidzās mājup un ļoti pūlējās. Nākamajā dienā ieradās trīs. Viņi bija sapratuši sūtras nozīmi.

Un sieviete sacīja: “Atkal nav labi. Jūsu skaits ir samazinājies, bet problēma joprojām pastāv. Trīs no trim simtiem - tas jau ir daudz labāk, tomēr es taču nevaru precēties ar trim cilvēkiem - es varu apprecēt tikai vienu. Tāpēc dodu jums vēl divdesmit četras stundas... Es kļūšu par sievu tam, kurš ir ne tikai sapratis, bet ari izjutis šo sūtru. Divdesmit četru stundu laikā papūlieties izjust šīs sūtras nozīmi. Jūs skaidrojat, tomēr tas ir skaidrojums, kas nācis no prāta. Labi, labāk nekā vakar — jūs esat ieguvuši zināmu izpratni, tomēr šī izpratne ir prātiska. Es vēlētos, lai jūs meditatīvi izjustu šīs sūtras garšu, tās aromātu. Es gribētu redzēt, ka lotoss ir ienācis jūsos, ka jūs esat kļuvuši līdzīgi lotosam. Es gribētu sajust tā smaržu. Tāpēc rit atnāciet atkal.”

Atnāca tikai viens jauneklis, un, protams, viņš bija izpildījis prasīto. Sieviete aicināja viņu uz savu māju ārpus pilsētas. Jauneklis šo māju nekad nebija redzējis. Tā bija ļoti skaista, gandrīz kā sapnī. Pie vārtiem gaidīja sievietes vecāki. Viņi uzņēma jauno vīrieti un teica: “Mēs esam ļoti priecīgi.”

Sieviete iegāja iekšā, un jauneklis mazliet aprunājās ar viņas vecākiem. Tad vecāki teica: “Ej nu, viņa tevi noteikti jau gaida. Šī ir viņas istaba.” Viņi parādīja, kur atrodas istaba. Viņš aizgāja, atvēra durvis, bet iekšā neviena nebija. Istaba bija tukša. Bet tur bija durvis, kas veda uz dārzu. Viņš paskatījās, vai sieviete nav iegājusi dārzā. Jā, viņai katrā ziņā jābūt dārzā, jo uz taciņas bija viņas pēdu nospiedumi. Viņš sekoja sievietei pa pēdām un nogāja gandrīz jūdzi. Dārzs beidzās, un nu viņš stāvēja skaistas upes krastā. Tomēr sievietes šeit nebija. Izzuda arī pēdu nospiedumi. Tur bija vienīgi divas kurpes, zelta kurpes, kas piederēja šai sievietei.

Nu jauneklis bija apjucis. Kas noticis? Viņš atskatījās - aiz viņa nebija ne dārza, ne mājas, ne meitenes vecāku, nekā. Viss bija pazudis. Viņš paskatījās vēlreiz. Arī kurpju vairs nebija, un nebija arī upes. Bija tikai tukšums — un skaļi smiekli.

Un arī viņš iesmējās. Viņš apprecējās.

Šis ir skaists budistu stāsts. Viņš apprecēja tukšumu, apprecēja neko. Šīs laulības ir vēlējušies visi lielie svētie. Šis ir brīdis, kad tu kļūsti par “Kristus līgavu” vai Krišnas gopi. Bet viss izzūd - ceļš, dārzs, māja, sieviete, pat pēdu nospiedumi. Viss izzūd. Paliek vienīgi smiekli. Smiekli, kas nāk dziļi no Visuma dziļumiem.

JAU KOPŠ AGRAS BĒRNĪBAS BIJU IEMĪLĒJIES KLUSUMĀ. Cik vien varēju, es vienkārši sēdēju klusumā. Protams, mana ģimene mēdza domāt, ka būšu nekam nederīgs, - un viņiem bija taisnība! Protams, es izrādījos nekam nederīgs, taču es to nenožēloju.

Reizēm nonāca pat tik tālu, ka, man sēžot, māte pienāca pie manis un teica kaut ko šādu: “Šķiet, ka visā mājā neviena nav. Man vajadzētu, lai kāds aiziet uz tirgu pēc dārzeņiem.” Es turpat vien sēdēju un sacīju: “Ja es kādu ieraudzīšu, es viņam pateikšu.”

Visi pieņēma, ka mana klātbūtne neko nenozīmē. Vai nu es biju klāt, vai nebiju, tas nebija svarīgi. Vienu vai divas reizes viņi mēģināja, bet atklāja, ka “labāk ir likt viņu mierā un nepievērst nekādu uzmanību”. No rīta viņi sūtīja mani pēc dārzeņiem. Un vakarā es atnācu, lai pateiktu: “Es piemirsu, pēc kā jūs mani sūtījāt, un tagad tirgus ir slēgts...”

Mana māte teica: “Tā nav tava vaina, tā ir mūsu vaina. Mēs gaidījām visu dienu, bet patiesībā mums vispār nebūtu vajadzējis tev kaut ko lūgt. Kur tu biji?”

Es sacīju: “Izgājis no mājas, tepat netālu ieraudzīju skaistu vīģes (bodhi) koku...” Tas ir tāds pats koks, zem kura Gautama Buda ieguva apskaidrību. Koks ieguva nosaukumu bodhi Gautamas Būdas dēļ. Neviens nezina, kā to mēdza saukt pirms Gautamas Būdas, tam noteikti bija kāds nosaukums, bet pēc Būdas to sāka saukt šajā vārdā.

Tur auga skaists vīģes jeb bodhi koks, un man tas šķita tik vilinošs. Zem tā vienmēr bija tāds klusums, tāds vēsums, nebija neviena, kas traucētu, un es nevarēju paiet tam garām, kādu bridi zem tā nepasēdējis. Un šie miera brīži, šķiet, reizēm ieilga uz visu dienu.

Jau pēc pāris vilšanās reizēm šie ļaudis nodomāja: “Labāk viņu netraucēt.” Un es biju ārkārtīgi laimīgs, ka viņi pieņēma faktu -esmu gandrīz neesošs. Tas deva man milzīgu brīvību. Neviens no manis neko negaidīja. Kad neviens no tevis neko negaida, tu iegrimsti klusumā. Pasaule tevi ir pieņēmusi, tā vairs neko no tevis negaida.

Kad reizēm es vēlu vakarā joprojām nebiju mājās, mani mēdza meklēt divās vietās. Viena bija manas Nani māja, bet otra bija bodhi koks. Un, tā kā mani sāka meklēt zem bodhi koka, es pasāku uzrāpties kokā un sēdēt tā galotnē. Viņi atnāca, apskatījās un teica: “Izskatās, ka vina šeit nav.”

Un es piekrītoši pamāju. Es noteicu: “Jā, tā ir taisnība. Manis te nav.”

MANA PIRMĀ PIEREDZE ĀRPUS ĶERMEŅA bija kritiens no koka. Es mēdzu meditēt tieši aiz universitātes vietā, kur bija skaists uzkalns un trīs augsti koki. Tur bija ļoti kluss, un neviens nemēdza tur iet. Sēdēju vienā no kokiem un meditēju. Kādu dienu es pēkšņi redzēju, ka sēžu kokā un tajā pašā laikā mans ķermenis ir nokritis un guļ uz zemes. Kādu brīdi es nesapratu, kā ieiet tajā atpakaļ. Sagadīšanās pēc kāda sieviete, kura mēdza no tuvējā ciema nest pienu uz universitāti, bija redzējusi manu ķermeni nokrītam un pienāca tuvāk. Viņa laikam bija iepriekš dzirdējusi, ka tad, kad iekšējais ķermenis atdalās no ārējā, ir jāpaberzē starp acīm, trešo aci, - tās ir durvis. Gars, kas ir izgājis, tad var atgriezties.

Tā nu viņa berzēja manu trešo aci. Es redzēju, kā viņa berzē manu pieri, un jau nākamajā brīdī es atvēru acis un pateicos viņai; es jautāju viņai, kā viņa zināja, ka tā jādara.

Viņa vienkārši bija par to dzirdējusi. Tas bija primitīvs ciems, un viņa bija dzirdējusi tradicionālo priekšstatu, ka trešā acs ir vieta, no kurienes var iziet un caur kuru var atgriezties.

ESMU MEKLĒJIS DURVIS uz apgaismību, cik vien spēju sevi atcerēties - kopš pašas bērnības. Šī doma droši vien nāk man līdzi no iepriekšējās dzīves, jo es neatceros nevienu dienu bērnībā, šajā dzīvē, kad es nebūtu meklējis apgaismību. Protams, visi mani uzskatīja par jukušu. Es nekad nespēlējos ar citiem bērniem. Nekad nepratu atrast kopīgu valodu ar sava vecuma bērniem. Man viņi šķita dumji, viņi darīja visādas stulbības. Nekad nepievienojos nevienai futbola komandai, volejbola komandai, hokeja komandai. Protams, visi domāja, ka esmu traks. Bet paaugoties es pats sāku raudzīties uz visu pasauli kā uz jukušu.

Divdesmit viena gada vecumā piedzīvoju nervu sabrukuma un lūzuma brīdi. Dabiski, ka tie, kuri mani mīlēja, - ģimene, draugi, pasniedzēji - mazliet varēja noprast, kas manī notiek. Kāpēc es biju tik atšķirīgs no citiem bērniem, kāpēc stundām ilgi sēdēju ar acīm ciet, kāpēc sēdēju upes krastā un stundām ilgi raudzījos debesīs, reizēm pat visu nakti? Protams, cilvēki, kas to nevarēja saprast, - un es nemaz negaidīju, ka viņi sapratīs, - domāja, ka esmu sajucis prātā.

Paša mājās es biju kļuvis gandrīz klātneesošs. Mazpamazām visi pārstāja man kaut ko jautāt vai lūgt; pakāpeniski viņi sāka justies tā, it kā manis tur nemaz nebūtu. Un man tas patika, tas, kā es kļuvu par neko, par nevienu, par klātneesamību.

Tas gads bija lielisks. Mani aptvēra nekas, tukšums. Biju zaudējis jebkādu kontaktu ar pasauli. Ja kāds man atgādināja, ka jānomazgājas, es stundām ilgi sēdēju vannā. Tad viņi klauvēja pie durvīm: “Nāc ārā no vannasistabas! Ar šādu mazgāšanos pietiks veselam mēnesim! Vienkārši nāc ārā!” Ja man atgādināja, ka jāēd, es ēdu, citādi varēja paiet vairākas dienas, kurās es neko neēdu. Es neieturēju gavēni - man prātā nebija domas par ēšanu vai gavēšanu. Mani interesēja viens - ieiet arvien dziļāk un dziļāk sevī. Un šīs durvis bija tik magnētiskas, vilkme bija tik spēcīga - kaut kas līdzīgs tam, ko fiziķi sauc par melnajiem caurumiem.

Apgalvo, ka esamībā ir melnie caurumi. Ja kāda zvaigzne nejauši pietuvojas melnajam caurumam, tas to ievelk. Šai vilkmei nav iespējams pretoties, un iekļūšana melnajā caurumā nozīmē iekļūšanu destrukcijā jeb sairumā. Mēs nezinām, kas notiek otrā pusē. Es domāju: fiziķiem jāatrod kādi pierādījumi tam, ka melnais caurums šajā pusē ir baltais caurums otrā pusē. Caurumam nevar būt tikai viena puse, tas ir tunelis. Es pats esmu to pieredzējis. Varbūt lielākos mērogos līdzīgi notiek Visumā. Zvaigzne mirst; ciktāl mēs varam saskatīt, tā izzūd. Bet katru brīdi rodas jaunas zvaigznes. No kurienes? Kur ir viņu dzemde? Tā ir vienkārša aritmētika, ka melnais caurums ir tikai dzemde - vecā zvaigzne tajā izzūd, bet jaunā rodas.

To es pats esmu piedzīvojis — es neesmu fiziķis. Tajā spēcīgās vilkmes gadā tiku nests arvien tālāk un tālāk prom no cilvēkiem, tik tālu, ka nepazinu pat savu paša māti, es varēju nepazīt arī savu tēvu; bija reizes, kad aizmirsu pats savu vārdu. Es ļoti pūlējos, tomēr nekādi nevarēju atcerēties, kā mani sauc. Protams, visiem citiem šo gadu es šķitu jucis. Bet man šis trakums kļuva par meditāciju, un šī trakuma kulminācija atvēra durvis.

MANI AIZVEDA PIE VAIDJAS, PIE ĀJURVĒDISKĀ ĀRSTA. Patiesībā mani veda pie daudziem ārstiem un speciālistiem, bet tikai viens vaidja pateica manam tēvam: “Viņš nav slims. Netērējiet laiku.” Protams, viņi vadāja mani no vienas vietas uz citu. Un daudzi cilvēki deva man zāles, bet es sacīju tēvam: “Kāpēc jūs uztraucaties? Ar mani viss ir vislabākajā kārtībā.” Taču neviens neticēja tam, ko es saku. Viņi teica: “Paklusē! Vienkārši iedzer zāles. Kādu ļaunumu tās tev var nodarīt?” Tā nu es dzēru visādas zāles.

Bija tikai viens vaidja, kurš bija vīrs ar izpratni un vērīgumu. Tas bija pandits Bhaghirats Prasads. Tagad šis vecais vīrs ir miris, bet viņam piemita reti sastopams vērīgums. Vaidja paskatījās uz mani un sacīja: “Viņš nav slims.” Tad viņš sāka raudāt un teica: “Es pats esmu meklējis šo stāvokli. Tā ir laime. Šajā dzīvē es šo stāvokli nesasniegšu. Nevediet viņu vairs ne pie viena. Viņš ir tuvu mājām.” Un viņš raudāja prieka asaras.

Šis vaidja bija meklētājs. Viņš bija izmeklējies pa visu valsti -krustu šķērsu no viena gala līdz otram. Visa viņa dzīve bija meklēšana un izziņa. Viņš nojauta, kas ar mani notiek. Šis vaidja kļuva par manu aizstāvi - aizstāvi pret ārstiem un citiem speciālistiem. Viņš sacīja manam tēvam: “Atstājiet savu dēlu manā ziņā. Es parūpēšos.” Viņš nekad nedeva man nekādas zāles. Kad mans tēvs uzstāja, viņš iedeva man parastas cukura tabletes un teica: “Šīs ir cukura tabletes. Tu vari tās lietot, lai viņus nomierinātu. Tās neko ļaunu nenodarīs, tās nepalīdzēs. Patiesībā te nekāda palīdzība nav iespējama.”

KAD CILVĒKS PIRMO REIZI IEIET BEZ-PRĀTA PASAULĒ, tas izskatās pēc sajukšanas prātā - pēc “dvēseles tumšās nakts”, pēc dvēseles murgainās nakts. Šis fakts ir pieminēts visās reliģijās, tādēļ visas reliģijas uzstāj, ka jāatrod Meistars, pirms cilvēks sāk ieiet bez-prāta pasaulē, jo viņš būs līdzās, lai palīdzētu un atbalstītu. Cilvēks sabruks, bet Meistars būs līdzās, lai iedrošinātu un dotu cerību, lai izskaidrotu jauno. Tāda ir Meistara jēga: izskaidrot to, kas nav izskaidrojams, norādīt uz to, ko nevar izteikt vārdos, parādīt to, kas ir neaprakstāms un neizsakāms. Meistars būs līdzās, viņš izdomās, kā cilvēkam turpināt ceļu, citādi viņš varētu mesties bēgt.

Un atceries — izejas nav. Sākot bēgt, cilvēks vienkārši kļūst traks. Sūfiji šādus cilvēkus dēvē par mastas. Indijā tos pazīst kā trakos paramahansas. Tu nevari atgriezties, jo tā, kas bija iepriekš, vairs nav, un tu nevari tikt uz priekšu, jo priekšā ir pilnīga tumsa. Tu esi iestrēdzis. Tāpēc Buda saka: “Laimīgs ir tas, kurš ir atradis Meistaru.”

Es pats iegāju bez-prāta pasaulē bez Meistara. Meklēju, bet nevienu neatradu. Nav tā, ka es nebūtu meklējis, - es meklēju pietiekami ilgi, tomēr nevienu neatradu. Meistaru atrast izdodas reti, reti var sastapt kādu, kas būtu kļuvis par neesošu būtni. Reti var sastapt klātbūtni, kas ir gandrīz klātneesoša. Reti var sastapt cilvēku, kurš ir vienkārši durvis uz dievišķo, atvērtas durvis uz dievišķo, durvis, kas tevi nekavēs un caur kurām tu varēsi ieiet. Tas ir ļoti grūti.

Sikhi savu templi dēvē par gurudvaru (gurudiuara), par Meistara durvīm. Tieši tas arī ir Meistars - durvis. Jēzus atkal un atkal saka: “Es esmu vārti, es esmu ceļš, es esmu patiesība. Nāciet un sekojiet man, ejiet caur mani. Ja neiesiet caur mani, jūs nenonāksiet pie mērķa.”

Jā, reizēm gadās, ka cilvēkam ir jāiet bez Meistara. Ja Meistars nav pieejams, tad ir jāstrādā bez Meistara, tomēr tad šis ceļojums ir loti bīstams.

Vienu gadu es biju tādā stāvoklī, ka bija gandrīz neiespējami zināt, kas notiek. Veselu gadu man bija grūti pat uzturēt sevi pie dzīvības. Vienkārša sevis uzturēšana pie dzīvības man sagādāja lielas grūtības, jo man pilnībā pazuda ēstgriba. Dienas gāja, un es nejutu ne mazāko izsalkumu. Dienas gāja, un es nejutu ne mazākās slāpes. Man bija jāpiespiež sevi ēst un padzerties. Ķermenis bija tik neesošs, ka man bija jānodara sev sāpes, lai sajustu, ka joprojām esmu ķermenī. Man bija jāsit galva pret sienu, lai sajustu, vai mana galva joprojām ir uz pleciem vai nav. Tikai tad, kad tā iesāpējās, es mazliet biju savā ķermenī.

Katru rītu un katru vakaru es noskrēju piecas līdz astoņas jūdzes. Ļaudis domāja, ka esmu traks. Kāpēc tik daudz jāskrien? Sešpadsmit jūdzes dienā! Es to darīju tikai tāpēc, lai sajustu sevi, lai sajustu, ka joprojām eksistēju, lai nezaudētu kontaktu ar sevi - tikai lai nogaidītu, līdz manas acis pierod pie jaunās realitātes.

Un man vajadzēja dabūt sevi tuvu savai patībai. Es ne ar vienu nerunāju, jo viss bija kļuvis tik pretrunīgs un nepastāvīgs, ka man bija grūti noformulēt pat vienu teikumu. Teikuma vidū es aizmirsu, ko gribēju teikt. Ceļa vidū es aizmirsu, kurp eju. Tad man bija jānāk atpakaļ. Kad lasīju grāmatu, biju izlasījis piecdesmit lappuses un tad pēkšņi atskārtu: “Ko es lasu? Neko neatceros.” Mans stāvoklis bija tik...

Psihiatra kabineta durvis atsprāga vaļā, un pa tām iesteidzās vīrietis. “Dakter,” viņš sauca, “jums man jāpalīdz. Esmu pārliecināts, ka zaudēju prātu. Es neko neatceros - ne to, kas notika pirms gada, pat ne to, kas notika vakar. Es acīmredzot jūku prātā!” “Hmm,” domīgi novilka psihiatrs. “Kad tieši jūs pirmoreiz apzinājāties šo problēmu?”

Vīrietis izskatījās apjucis. “Kādu problēmu?”

Ar mani notika tieši tā! Pat pabeigt teikumu man bija grūti. Man vajadzēja ieslēgties istabā. Es nolēmu ne ar vienu nerunāt, neko neteikt, jo sacīt kaut ko nozīmēja pateikt, ka esmu sajucis prātā. Tā tas turpinājās gadu. Es vienkārši gulēju uz grīdas un lūkojos griestos, un skaitīju no viens līdz simtam un tad atpakaļ no simta līdz vienam. Skaitīšanas spējas saglabāšana bija vismaz kaut kas. Atkal un atkal es aizmirsu. Man bija vajadzīgs viens gads, lai atkal atgūtu koncentrēšanās spējas un ieraudzītu perspektīvu.

Tas notika. Tas bija brīnums. Bet tas bija grūti. Nebija neviena, kas mani atbalstītu. Nebija neviena, kas pateiktu, kurp es dodos un kas notiek. Patiesībā visi bija pret to - gan mani skolotāji, gan draugi un labvēļi. Visi bija pret to. Bet viņi neko nevarēja padarīt, viņi varēja vienīgi nosodīt un lauzīt galvu par to, ko es īsti daru.

Es nedarīju neko! Tas jau sniedzās pāri maniem spēkiem. Tas sāka notikt. Es biju kaut ko izdarījis. Pats to neapjaušot, biju klauvējis pie durvīm, un tagad šīs durvis atvērās. Es biju meditējis vairākus gadus, vienkārši klusi sēdēdams un neko nedarīdams, un mazpamazām es sāku ieiet tajā telpā jeb dimensijā, kur tu esi, kur tu neko nedari, vienkārši esi, klātesošs, vērojošs.

Tu pat neesi vērotājs, jo tu neko nevēro - vienkārši esi klātesošs. Vārdi nav adekvāti - lai kādu vārdu tu izvēlētos, izklausīsies, ka kaut kas būtu darīts, lai šo stāvokli sasniegtu.

Nē, es neko nedarīju. Es vienkārši gulēju, sēdēju, staigāju - dziļākajā būtībā neviena darītāja nebija. Biju pazaudējis jebkādu mērķi, man nebija nekādas vēlēšanās kaut kam būt, nekādas vēlēšanās kaut ko sasniegt. Es vienkārši biju iemests sevī. Tas bija tukšums, un tukšums padara cilvēku traku. Tomēr tukšums ir vienīgās durvis uz Dievu. Tas nozīmē, ka vienīgi tie, kuri ir gatavi sajukt prātā, to jebkad sasniedz, citi ne.

JŪS MAN JAUTĀJAT: KAS NOTIKA, KAD ES KĻUVU APGAISMOTS? Es smējos, smējos aizgūtnēm, redzot, cik absurdi ir pūlēties sasniegt apgaismību. Tas ir smieklīgi, jo mēs jau esam piedzimuši apgaismoti, un pūlēties sasniegt to, kas jau ir, ir pilnīgi absurdi. Ja tev kaut kas jau ir, tu nevari pēc tā tiekties un to iegūt. Tu vari iegūt tikai to, kā tev nav, to, kas nav tavai esamībai piemītoša daļa. Bet apgaismība ir cilvēka dabā jeb būtībā.

Daudzas dzīves esmu centies to sasniegt - tas ir bijis vienīgais mērķis daudzu, daudzu dzīvju garumā. Biju darījis visu iespējamo, lai sasniegtu apgaismību, tomēr man tas nekad nebija izdevies. Tā tam arī bija jābūt, jo apgaismību nevar sasniegt. Ja tā jau ir tavā būtībā, kā tu to vari sasniegt? To nevar padarīt par mērķi.

Prātam ir lieli mērķi - tas grib naudu, varu, prestižu. Un tad kādu dienu, kad tas ir paguris no visām šīm ārējām aktivitātēm, tas ietīko sasniegt apgaismību jeb apskaidrību, atbrīvotību, nirvānu. Dievu. Taču mērķis ir tas pats agrākais, mainījies ir tikai mērķa objekts. Sākumā mērķa objekts bija ārējs, tagad tas ir iekšējs. Tomēr tava attieksme un pieeja nav mainījusies. Tu esi un paliec tas pats cilvēks, tu nemaini savu ierasto ceļu, tu rīkojies tieši tāpat kā agrāk.

“Diena, kad es kļuvu apgaismots” vienkārši nozīmē dienu, kad es sapratu, ka nav nekā tāda, kas būtu jāsasniedz, nekur nav jāiet, nekas nav jādara. Mēs jau esam dievišķi, mēs jau esam perfekti jeb pilnīgi - tādi, kādi esam. Nekādi uzlabojumi nav vajadzīgi. Pilnīgi nekādi. Dievs nerada neko nepilnīgu. Pat sastopot nepilnīgu cilvēku, jūs ievērosiet, ka viņa nepilnība ir pilnība. Dievs nekad nerada neko nepilnīgu.

Esmu dzirdējis par zen meistaru Bokuju, kurš šo patiesību - ka viss ir pilnīgs - stāstīja saviem mācekļiem. Piecēlās kāds vīrs - ļoti vecs, kuprains vīrs - un teica: “Un kā ar mani? Esmu kuprītis.

Ko jūs teiksiet par mani?” Bokuju sacīja: “Nekad mūžā neesmu redzējis tik pilnīgu kuprīti.”

Kad sacīju: “Todien, kad sasniedzu apgaismību,” es izmantoju aplamus vārdus, jo nav citas valodas - mūsu valoda ir mūsu pašu radīta. Tajā ir tādi vārdi kā “sasniegšana”, “iegūšana”, “mērķi”, “uzlabošana”, “progress”, “evolūcija”. Mūsu valodas nav radījuši apgaismoti cilvēki. Patiesībā viņi nemaz nevarētu radīt valodu, pat ja gribētu, jo apgaismība notiek klusumā. Kā gan iespējams izteikt šo klusumu vārdos? Un, lai ko jūs darītu, vārdi daļu šī klusuma sabojās.

Laodzi saka: brīdī, kad patiesība tiek izteikta vārdos, tā kļūst nepatiesa. Nav iespējams izteikt patiesību. Bet valoda jāizmanto, cita veida nav. Taču mums tā vienmēr jālieto, apzinoties, ka valoda nevar būt pietiekama, lai izteiktu pieredzi. Tādēļ es saku: “Todien, kad sasniedzu savu apgaismību,” - bet tā nav ne sasniegšana, ne manējā.

Todien es smējos savu muļķīgo, smieklīgo pūļu dēļ sasniegt apgaismību. Todien es smējos pats par sevi, un todien es smējos par visu cilvēci, jo visi cenšas to sasniegt, visi cenšas to iegūt, visi cenšas pilnveidoties.

Ar mani tas notika pilnīgas relaksācijas stāvoklī - tas vienmēr notiek šādā stāvoklī. Biju izmēģinājis visu. Un tad, redzot visu šo pūļu veltīgumu, es atmetu savu ieceri. Es par to pilnībā aizmirsu. Septiņas dienas es dzīvoju tik parasti, cik vien iespējams.

Cilvēki, ar kuriem kopā dzīvoju, bija ļoti izbrīnīti, jo pirmo reizi viņi mani redzēja dzīvojam vienkāršu, parastu dzīvi. Visādi citādi mana dzīve bija nevainojamas disciplīnas pilna.

Divus gadus biju dzīvojis kopā ar šo ģimeni, un viņi zināja, ka es ceļos pulksten trijos no rīta, tad dodos četru piecu jūdžu garā pastaigā vai skrējienā un peldos upē. To visu es darīju katru dienu. Pat tad, kad man bija drudzis vai es biju slims, es vienkārši darīju visu, kā ierasts.

Viņi zināja, ka mēdzu sēdēt meditācijā stundām ilgi. Līdz apgaismības dienai es daudz ko neēdu. Nedzēru tēju un kafiju. Man bija stingra kārtība attiecībā pret ēdienu - ko ēst, ko neēst. Kad es septiņas dienas atslābu, kad atmetu to visu un kad pirmo dienu pamodos pulksten deviņos no rīta un dzēru tēju, šī ģimene bija apmulsusi. Viņi jautāja: “Kas noticis? Vai tu esi kritis?” Viņi mani uzskatīja par dižu jogas speciālistu.

No tā laika man joprojām saglabājusies viena bilde. Es mēdzu valkāt tikai vienu drēbes gabalu, un viss. Dienā es ar to piesedzu ķermeni; naktī es to izmantoju par segu, ar ko apsegties. Es gulēju uz bambusa matrača. Tās bija visas manas ērtības - šī sega un bambusa matracis. Man nekā nebija - nekas cits man nepiederēja. Šī ģimene bija apmulsusi, kad es pamodos deviņos. Viņi teica: “Kaut kas ir noticis. Vai tu esi slims, smagi slims?”

Es sacīju: “Nē, es neesmu smagi slims. Esmu bijis slims daudzus gadus, bet tagad esmu pilnīgi vesels. Tagad es modīšos tikai tad, kad miegs mani pametīs, un iešu gulēt tikai tad, kad man nāks miegs. Es vairs nebūšu pulksteņa vergs. Es ēdīšu visu, ko mans organisms vēlēsies, un dzeršu visu, ko vēlēšos.” Es sacīju: “Man vienreiz pietiek.” Un uz septiņām dienām es pilnībā aizmirsu savu ieceri, aizmirsu to uz visiem laikiem.

Un septītajā dienā tas notika - apgaismība vienkārši notika pati no sevis. Un, kad es smējos, manus smieklus izdzirdēja dārznieks. Viņš mani uzskatīja par mazliet jukušu, bet nekad nebija dzirdējis mani tā smejamies. Viņš atskrēja un jautāja man: “Kas noticis?” Es teicu: “Neuztraucieties. Jūs zināt, ka esmu traks, bet tagad esmu kļuvis pilnīgi traks! Es smejos pats par sevi. Neapvainojieties. Vienkārši ejiet atpakaļ gulēt.”

DAUDZAS DZĪVES BIJU STRĀDĀJIS AR SEVI, pūlējies, darījis visu, ko vien var, un nekas nenotika. Tagad es saprotu, kāpēc nekas nenotika. Šīs pūles bija šķērslis, šīs kāpnes bija kavēklis, šīs alkas bija traucēklis. Nav tā, ka kāds kaut ko var sasniegt nemeklējot -meklējumi ir vajadzīgi, bet tad pienāk brīdis, kad meklējumi ir jāatmet. Kuģis ir vajadzīgs, lai šķērsotu upi, bet tad pienāk brīdis, kad jānokāpj no kuģa un jāaizmirst par to, jāatstāj tas pagātnē. Pūles ir vajadzīgas; bez pūlēm neko nevar panākt. Bet ari tikai un vienīgi ar pūlēm neko nevar panākt.

īsi pirms 1953. gada 21. marta - septiņas dienas pirms tam -es pārtraucu strādāt ar sevi. Pienāk bridis, kad tu ieraugi pūļu veltīgumu. Tu esi izdarījis visu, ko varēji, bet nekas nav noticis. Tu esi izdarījis visu, kas ir cilvēka spēkos. Ko gan vēl tu varētu iesākt? Pilnīgā bezcerībā cilvēks atmet visus meklējumus. Un dienā, kad mani meklējumi beidzās, dienā, kad es neko nemeklēju, dienā, kad negaidīju, kad kaut kas notiks, kaut kas sāka notikt. Radās jauna enerģija - no nekā. Tā nenāca no kāda avota. Tā nāca no nekurienes un no visurienes. Tā bija kokos un akmeņos, un debesīs, un saulē, un gaisā - tā bija visur. Es biju tik cītīgi meklējis un domāju, ka tā ir kaut kur tālu, bet tā bija tik tuvu, pavisam tuvu! Acis bija pievērstas tālumam, horizontam, un tās bija zaudējušas spēju saskatīt to, kas ir tepat tuvumā.

Todien, kad beidzās manas pūles, “beidzās” arī mans “es” - jo “es” nevar pastāvēt bez pūlēm, nevar pastāvēt bez vēlmēm un bez centieniem kaut ko sasniegt. Ego, patības fenomens nav lieta - tas ir process. Tā nav substance, kas sēž jūsos; jums tas jārada katru mirkli. Ar ego ir līdzīgi kā ar velosipēdu: kamēr jūs minaties, tas ripo un ripo, bet, kad jūs pārtraucat mīties, tas apstājas. Tas var mazliet turpināt ripot pēc inerces, bet brīdī, kad pārtraucat mīt pedāļus, patiesībā velosipēds sāk apstāties. Tam vairs nav enerģijas, nav jaudas ripot uz priekšu. Tas nokritīs.

Ego pastāv tāpēc, ka mēs minam iekāres un vēlmju pedāļus, tāpēc ka tiecamies kaut ko iegūt, tāpēc ka lecam paši sev pa priekšu. Tāds ir ego fenomens - lēkt sev pa priekšu, lēkt nākotnē, lēkt rītdienā. Lēciens neesošajā rada ego. Tas izriet no neesošā, tāpēc tas ir kā mirāža. Tas sastāv tikai no iekāres un vēlmēm, nekā cita. Tas sastāv tikai no slāpēm, nekā cita.

Ego nav tagadnē, tas dzīvo nākotnē. Ja jūs esat nākotnē, tad ego šķiet ļoti būtisks. Ja jūs esat tagadnē, tad ego ir mirāža; tas sāk izzust.

Dienā, kad es pārstāju meklēt... nav gan pareizi sacīt, ka es pārstāju meklēt, precīzāk būtu teikt - dienā, kad meklēšana beidzās. Ļaujiet man to pateikt vēlreiz! Labāk būtu teikt: “Dienā, kad meklēšana beidzās.” Jo, ja es meklēšanu izbeigtu pats, tad atkal būtu iejaukts mans “es”. Tad izbeigšana kļūtu par manām pūlēm, izbeigšana kļūtu par manu vēlmi, un vēlme turpinātu pastāvēt ļoti viltīgā, smalkā veidā.

Jūs nevarat apturēt vēlmes, jūs varat tās tikai saprast. Tieši to saprašanā slēpjas to apturēšana. Atcerieties, ka neviens nevar pārstāt just vēlmes, bet īstenība notiek tikai tad, kad vēlmes beidzas.

Tā ir dilemma. Ko darīt? Vēlmes pastāv, un būdas turpina apgalvot, ka tās ir jāaptur, bet nākamajā elpas vilcienā viņi saka - vēlmes nevar apturēt. Tad ko lai iesāk? Cilvēki ir dilemmas priekšā. Viņiem ir vēlmes, protams. Jūs sakāt, ka tās ir jāizbeidz, - nu labi. Un tad jūs sakāt, ka tās nevar izbeigt. Kas tad jādara?

Vēlmes ir jāsaprot. Jūs varat tās saprast, jūs varat vienkārši ieraudzīt to veltīgumu. Ir vajadzīga tieša, nepastarpināta uztvere, tūlītēja izpratne.

Todien manas vēlmes izbeidzās, es jutu lielu bezcerību un bezpalīdzību. Nekādu cerību, jo nebija nekādas nākotnes. Nebija, uz ko cerēt, jo visas cerības bija izrādījušās veltīgas, tās nekur neveda. Tu ej kā pa apli. Cerības kārdinoši šūpojas tev priekšā, tās rada arvien jaunas mirāžas, tās arvien sauc: “Saņemies, skrien ātri, tu sasniegsi!” Bet, lai cik ātri tu skrietu, tu nekad nesasniegsi. Tas ir kā horizonts. Izskatās, ka tas ir, bet tā nav. Tu tam tuvojies, bet tas no tevis bēg. Jo ātrāk tu skrien, jo ātrāk tas attālinās. Jo lēnāk tu ej, jo lēnāk tas attālinās. Bet viens ir skaidrs - attālums starp tevi un horizontu visu laiku paliek viens un tas pats. Tu nevari samazināt attālumu starp sevi un horizontu pat ne par collu.

Tu nevari samazināt attālumu starp sevi un savu cerību. Cerība ir horizonts. Tu centies savienoties ar horizontu, ar cerību, ar projicētu vēlmi. Vēlme ir tilts - sapņu tilts, jo horizonts neeksistē. Tāpēc tu nevari uzcelt tiltu uz to, tu vari tikai sapņot par tiltu. Tu nevari savienoties ar kaut ko tādu, kā nav.

Dienā, kad izbeidzās vēlmes, dienā, kad es ieskatījos un sapratu, ka vēlmes ir vienkārši veltīgas, jutos bezpalīdzīgs un bezcerīgs. Bet tieši šajā mirklī kaut kas sāka notikt. Sāka notikt tieši tas, ko biju pūlējies sasniegt daudzu dzīvju garumā, tomēr tas nebija noticis. Bezcerībā ir vienīgā cerība, vēlmju neesamībā ir vienīgais piepildījums, un milzīgajā bezpalīdzībā pēkšņi visa esamība nāk tev palīgā.

Esamība gaida. Kamēr tā redz, ka tu pūlies pats, tā neiejaucas. Tā gaida. Tā var gaidīt bezgalīgi, jo esamība nesteidzas. Tā ir mūžība. Brīdī, kad tu neesi nodarbināts pats ar sevi, - brīdī, kad pārtrauc, brīdī, kad izzūdi, - visa esamība steidzas pie tevis, ienāk tevī. Un pirmo reizi kaut kas sāk notikt.

Septiņas dienas es dzīvoju bezcerīgā, bezpalīdzīgā stāvoklī, tomēr tajā pašā laikā kaut kas radās. Kad es saku “bezcerība”, es nedomāju to, ko jūs saprotat ar vārdu “bezcerība”. Es ar to domāju, ka manī vienkārši nebija cerību. Cerības bija izzudušas. Es nesaku, ka biju bezcerīgs un skumjš. Patiesībā biju laimīgs: biju ļoti mierīgs, nosvērts, sakopots un koncentrējies. Bezcerībā, bet piešķirot šim vārdam pilnīgi jaunu nozīmi. Nebija nekādu cerību, tad kā te varētu būt bezcerīgums? Abi bija izzuduši.

Mana bezcerība bija absolūta un totāla. Cerības bija izzudušas, un līdz ar tām arī tās pavadonis - bezcerīgums. Tā bija pilnīgi jauna pieredze - būt bez cerībām. Tas nebija negatīvs stāvoklis. Man jāizmanto vārdi, lai to izteiktu, bet tas nebija negatīvs stāvoklis. Tas bija absolūti pozitīvs. Tā nebija tikai kaut kā neesamība, bija jūtama arī kaut kā klātesamība. Kaut kas manī lija aumaļām, mani pārplūdinot.

Un, kad saku, ka biju bezcerībā, es to nedomāju šī vārda parastajā nozīmē. Es vienkārši saku, ka biju bez patības. To es domāju, teikdams “bezpalīdzīgs”. Es apzinājos faktu, ka manis nav, līdz ar to es nevaru būt atkarīgs no sevis un būt pats sev par pamatu. Nebija nekāda pamata, es biju bezdibenī... bezdibeņu bezdibenī. Bet nebija nekādu baiļu, jo nebija nekā, ko sargāt. Nebija nekādu baiļu, jo nebija neviena, no kā baidīties.

Šajās septiņās dienās notika milzīga pārmaiņa, pilnīga transformācija. Un pēdējā dienā - pilnīgi jaunas enerģijas, jaunas gaismas un prieka klātesamība kļuva tik spēcīga, ka tā bija gandrīz neizturama; šķita, ka es tūliņ eksplodēšu, sajukšu prātā no svētlaimes. Rietumos jaunākajai paaudzei ir tam piemērots izteiciens - es biju sakaifojies, apskurbis.

Bija neiespējami saprast, kas īsti notika. Tā bija absurda pasaule -to bija grūti saprast, grūti sakārtot kategorijās, grūti izteikt vārdos, valodā, paskaidrot. Visi Svētie raksti šķita miruši, un visi vārdi, kuros izteikta šī pieredze, izskatījās ļoti bāli, mazasinīgi. Bet notiekošais bija dzīvs. Tas bija kā svētlaimes paisuma vilnis.

Visa diena bija savāda un reibinoša; tā bija satricinoša pieredze. Pagātne izzuda, it kā tā nekad nebūtu piederējusi man, it kā es būtu par to kaut kur tikai lasījis. It kā es būtu to nosapņojis, it kā būtu noklausījies kāda cita cilvēka dzīvesstāstu. Es raisījos vaļā no savas pagātnes, es vairs nebiju saistīts ar savu iepriekšējo dzīvesstāstu. Es zaudēju savu autobiogrāfiju, es kļuvu par nevienu, to, ko Buda sauc par anatta. Robežas izzuda, izšķirības izzuda.

Prāts izzuda, tas bija miljoniem jūdžu tālu. Bija grūti kaut ko aptvert un saprast, prāts aizsteidzās arvien tālāk un tālāk, un nebija ne vēlēšanās, ne arī vajadzības to pietuvināt. Es vienkārši biju pret to vienaldzīgs. Bija labi tā, kā ir. Nebija nekādas vēlēšanās vai vajadzības palikt nepārtrauktā saistībā ar pagātni. Ap vakaru notiekošais kļuva tik grūti paciešams - tas bija sāpīgi. Jutos līdzīgi kā sieviete, kas gatavojas dzemdēt, - kad bērns dzimst un sieviete cieš milzu sāpes, dzemdību sāpes.

Tajās dienās es gāju gulēt ap divpadsmitiem vai vieniem naktī, bet todien nespēju palikt nomodā. Manas acis krita ciet, bija grūti noturēt tās vaļā. Tuvojās kaut kas nenovēršams, bija skaidrs, ka kaut kas tūliņ notiks. Bija grūti pateikt, kas tas bija - varbūt tuvojās mana nāve —, bet baiļu nebija. Es biju gatavs. Šīs septiņas dienas bija tik brīnišķīgas, ka es biju gatavs mirt; nekas vairāk nebija vajadzīgs. Tās bija ārkārtīgi svētlaimīgas dienas, es biju tik apmierināts, ka tad, ja tuvotos nāve, es to labprāt sagaidītu.

Bet kaut kam bija jānotiek - kaut kam tādam, kas līdzinātos nāvei, kaut kam ļoti radikālam, kaut kam, kas būtu vai nu nāve, vai piedzimšana, krustā sišana vai augšāmcelšanās, kaut kam ārkārtīgi svarīgam. Bija neiespējami noturēt acis vaļā, es biju apreibis.

Aizgāju gulēt ap astoņiem. Tas nebija parasts miegs. Tagad saprotu, ko Patandžali domā, sacīdams, ka miegs un samadhi ir līdzīgi. Ir tikai viena atšķirība - samadhi stāvoklī tu esi reizē pilnīgi nomodā un arī iemidzis, guļošs un nomodā. Viss ķermenis ir atslābis, katra ķermeņa šūna ir pilnībā atslābināta, visas organisma darbības ir atslābušas, tomēr apziņas gaisma tevī deg... skaidra, bez dūmiem. Tu saglabā modrību, tomēr esi atslābis un atbrīvots - un vienlaikus pilnīgi možs. Ķermenis atrodas visdziļākajā miegā, bet apziņa ir sasniegusi virsotni. Tā ir apziņas virsotnes un ķermeņa ielejas satikšanās.

Aizgāju gulēt. Miegs bija ļoti savāds. Ķermenis gulēja, bet es biju nomodā. Tas bija tik savādi - it kā es tiktu vilkts divos virzienos, atrastos divās dimensijās, it kā polaritāte būtu kļuvusi pilnībā fokusēta, it kā es būtu abas polaritātes kopā... pozitīvais un negatīvais bija saticies, miegs un nomods bija satikušies, nāve un dzīvība bija satikušās. Par šo brīdi var teikt - satiekas radītājs un radītais.

Tas bija savādi. Pirmo reizi tas satricina līdz pašām saknēm, satricina visus tavus pamatus. Pēc šīs pieredzes tu vairs nekad nevari būt tāds pats kā agrāk; tā ienes jaunu skatījumu uz dzīvi, jaunu kvalitāti.

Ap divpadsmitiem manas acis pēkšņi atvērās - es nebiju tās atvēris. Miegu iztraucēja kaut kas cits. Istabā ap sevi es jutu kaut kā liela klātbūtni. Tā bija ļoti maza istaba. Jutu pulsējošu dzīvību ap sevi, lielu vibrāciju - gandrīz kā viesuļvētru, milzīgu gaismas, prieka un ekstāzes vētru. Es tajā slīku.

Tā bija tik ārkārtīgi reāla, ka viss cits kļuva nereāls. Istabas sienas kļuva nereālas, māja kļuva nereāla, manis paša ķermenis kļuva nereāls. Viss kļuva nereāls, jo pirmo reizi piedzīvoju realitāti.

Tāpēc tad, kad Buda un Šankara saka, ka pasaule ir maija, mirāža, mums ir grūti to saprast. Jo mēs pazīstam tikai šo pasauli, mums nav, ar ko salīdzināt. Šī ir vienīgā realitāte, ko pazīstam. Par ko gan šie cilvēki runā - vai šī būtu maija, ilūzija? Šī ir vienīgā realitāte. Kamēr tu neiepazīsti īsto realitāti, šos vārdus nevar saprast. Šie vārdi paliek teorētiski, tie izskatās pēc hipotēzes. Varbūt šis cilvēks propagandē filozofiju “Pasaule ir nereāla”?

Kad Bērklijs Rietumos sacīja, ka pasaule ir nereāla, viņš pastaigājās kopā ar kādu savu draugu, ļoti loģisku vīru; šis draugs bija gandrīz pilnīgs skeptiķis. Viņš pacēla akmeni no ceļa un spēcīgi iemeta ar to Bērklijam pa kājām. Bērklijs iekliedzās, sāka tecēt asinis, un skeptiķis sacīja: “Nu, vai pasaule ir nereāla? Tu saki, ka pasaule ir nereāla. Tad kāpēc tu kliedzi? Tad kāpēc tu esi saķēris savu kāju un kāpēc tev seja ir saviebta tādās sāpēs? Nekas no tā nav īstenība.”

Šāds cilvēks nevar saprast, ko Buda domā, sakot, ka pasaule ir mirāža. Viņš nedomā, ka var iziet cauri sienai. Viņš nesaka arī to, ka var ēst akmeņus un nav nekādas starpības, vai tu ēd maizi vai

akmeņus. Tā viņš nesaka.

Viņš saka, ka realitāte ir: tiklīdz tu to iepazīsti, šī tā sauktā realitāte vienkārši nobāl, kļūst nereāla. Šis salīdzinājums rodas, atklājot kādu augstāku realitāti, citādi ne.

Sapnī sapnis ir īstenība. Jūs sapņojat katru nakti, un katru rītu jūs sakāt, ka tas bija nereāli, bet naktī, kad jūs atkal sapņojat, sapnis kļūst īsts jeb reāls. Sapnī ir tik grūti atcerēties, ka tas ir sapnis, taču no rīta tas ir tik viegli. Kas notiek? Jūs esat viens un tas pats cilvēks. Sapnī ir tikai viena realitāte. Kā lai salīdzina? Kā lai pasaka, ka tas ir nereāls? Salīdzinājumā ar ko? Tā ir vienīgā realitāte. Viss ir tikpat nereāls kā viss cits, līdz ar to nav, ar ko salīdzināt. No rīta, kad jūs atverat acis, paveras cita realitāte. Nu jūs varat pateikt, ka sapnis bija nereāls. Salīdzinājumā ar šo realitāti sapnis kļūst nereāls.

Pamošanās ir iespējama, un salīdzinājumā ar realitāti pēc pamošanās visa līdzšinējā realitāte kļūst nereāla.

Tovakar es pirmo reizi sapratu vārda “maija” nozīmi. Nebija tā, ka es šo vārdu nebūtu zinājis iepriekš, nebija tā, ka es nezinātu šī vārda nozīmi. Tāpat kā jūs to zināt, arī es zināju, bet nekad agrāk nebiju to sapratis. Kā gan iespējams saprast bez pieredzes? Tovakar atvērās durvis uz citu realitāti, un es ieraudzīju citu dimensiju.

Pēkšņi tā bija te, cita realitāte, atsevišķa realitāte - īstenā īstenība jeb reālā realitāte, vai sauciet to, kā gribat. Sauciet to par Dievu, sauciet to par patiesību, sauciet to par dhammu^1, sauciet to par dao vai kā vien vēlaties. Tam nav vārda. Bet tas bija tur - tik caurspīdīgs un tomēr tik skaidrs, ka tam varēja pieskarties. Tas mani gandrīz nosmacēja. Tā bija par daudz, un es vēl nebiju spējīgs uzņemt to sevī.

Manī radās dziļa vēlme steigties ārā no istabas, tur, kur virs manis būtu debesis. Man trūka elpas. Tā bija par daudz! Tas mani nogalinās! Ja es būtu palicis vēl dažus mirkļus ilgāk, tas mani nosmacētu - tā man šķita. Es izsteidzos no istabas un izgāju uz ielas. Mani pārņēma spēcīga vajadzība nokļūt vienkārši zem debesjuma ar zvaigznēm, tur, kur ir koki, būt pie kokiem, pie zemes... būt pie dabas. Un, tiklīdz es izgāju laukā, smacējošā sajūta pazuda. Istaba bija pārāk maza vieta tik lielai parādībai. Pat debesis ir maza vieta tik lielai parādībai. Tā ir lielāka par debesīm. Pat debesis nespēj to ierobežot. Bet ārā es jutos mierīgāks.

Es aizgāju līdz tuvākajam dārzam. Tā bija pilnīgi jauna iešana -it kā gravitācija būtu izzudusi. Gāju vai skrēju, vai vienkārši lidoju -to bija grūti pateikt. Gravitācijas nebija, es jutos kā bez svara - it kā mani nestu kaut kāda enerģija. Es biju kādas citas enerģijas rokās.

Pirmo reizi es nebiju viens, pirmo reizi es vairs nebiju individualitāte, pirmo reizi piliens bija iekritis okeānā. Nu viss okeāns bija mans; es biju okeāns. Nebija nekādu robežu. Uzradās milzu enerģija, un šķita, ka es varu paveikt jebko. Manis tur nebija, tur bija vienīgi enerģija.

Nonācu līdz dārzam, kur mēdzu iet katru dienu. Dārzs bija slēgts. Slēgts uz nakti. Bija pārāk vēls - gandrīz viens naktī. Dārznieki gulēja ciešā miegā. Man nācās iezagties dārzā kā zaglim, pārrāpjoties vārtiem, bet kaut kas vilka mani turp. Manos spēkos nebija sevi apturēt. Es vienkārši ļāvos plūsmai.

Tieši to es domāju, atkal un atkal sakot: “Peldi pa straumi, nemēģini izmainīt upi.” Es biju iekšēji atbrīvots, es ļāvu visam notikt. Manis tur nebija, tur bija tas. Sauciet to par Dievu - tur bija Dievs. Man gribētos to saukt par to, jo Dievs ir pārāk cilvēcīgs vārds. Tas ir novazāts no pārāk biežas lietošanas, to ir ļaunprātīgi izmantojuši pārāk daudzi. Kristieši, hinduisti, musulmaņi, priesteri un politiķi - tie visi ir sabojājuši šī vārda skaistumu. Tādēļ ļaujiet man to dēvēt par “to”. Tas bija tur, un es vienkārši tiku nests prom... mani nesa paisuma vilnis.

Brīdī, kad iegāju dārzā, viss sāka spīdēt. Spīdēja viss dārzs - tā bija svētība, svētlaime. Pirmo reizi es ieraudzīju kokus - to zaļumu, dzīvīgumu, ritošās sulas. Viss dārzs bija iemidzis, koki gulēja, bet es redzēju visu dārzu dzīvīgu. Pat mazie zāles stiebri bija tik skaisti.

Es paraudzījos apkārt. Viens no kokiem spīdēja vairāk par citiem. Tas mani piesaistīja, vilka sev klāt. Es to neizvēlējos, to bija izvēlējies pats Dievs. Es piegāju pie šī koka un apsēdos zem tā. Kolīdz es apsēdos, viss sāka nostāties savās vietās. Viss Visums bija kļuvis par svētību.

Grūti pateikt, cik ilgi es atrados šajā stāvoklī. Kad atgriezos mājās, pulkstenis bija četri no rīta, tā ka acīmredzot biju sabijis tur vismaz trīs stundas pēc pulksteņa laika, lai gan tā bija bezgalība. Tam nebija nekā kopīga ar pulksteņa rādīto laiku. Tas bija kas pārlaicīgs.

Šīs trīs stundas kļuva par mūžību, bezgalīgu mūžību. Tās bija ārpus laika, tajās nebija nekāda laika ritējuma; tās bija tīra esamība -nesamaitāta, neaizskarama, neizmērāma.

Un tajā dienā notika kaut kas, kas ir turpinājies — nevis kā nepārtraukts turpinājums, tomēr turpinājums, kas līdzīgs zemūdens straumei. Nevis kā kaut kas nemainīgi esošs, bet kā tāds, kas notiek atkal un atkal no jauna. Katru mirkli tas ir kā brīnums.

Un kopš tās nakts es vairs nekad neesmu bijis ķermenī. Es uzturos ap to. Kļuvu ārkārtīgi spēcīgs un vienlaikus ļoti trausls. Es ieguvu ļoti lielu spēku, bet tas nav Muhameda Ali spēks. Šis spēks nav arī akmens spēks, šis spēks ir rozes zieda spēks — tik trausls savā stiprumā, tik jūtīgs, tik smalks.

Akmens paliks, zieda kādā brīdī vairs nebūs. Tomēr zieds ir spēcīgāks par akmeni, jo tas ir dzīvāks. Tāpat arī spēks, kas piemīt rasas pilienam uz zāles stiebra rīta saulē — tas ir tik skaists, tik nenovērtējams, un tomēr - jebkurā mirklī tas var noritēt zemē. Tas ir ne ar ko nesalīdzināms savā pievilcībā, taču var uzpūst liegs vējiņš, un rasas lāse noslīdēs un būs pagalam uz visiem laikiem.

Būdām piemīt spēks, kas nav no šīs pasaules. Viņu spēks pilnībā nāk no mīlestības... kā rozes zieds vai rasas piliens. Viņu spēks ir ļoti trausls, vārīgs. Viņu spēks ir dzīves, nevis nāves spēks. Viņu spēks nenāk no tā, kas nogalina; viņu spēks nāk no tā, kas rada. Viņu spēks nav no nežēlības un agresijas; viņu spēks ir no līdzcietības.

Un es vairs nekad neesmu bijis ķermenī, es tikai uzturos tā tuvumā. Un tāpēc es saku, ka tas bija milzīgs brīnums. Ik brīdi esmu pārsteigts, ka joprojām esmu šeit, lai gan man nevajadzētu būt. Katru rītu es atveru acis un saku: “Tātad - es joprojām esmu šeit?” Tas šķiet gandrīz neiespējami. Brīnums ir ieildzis.

Pirms dažām dienām man kāds sacīja: “Ošo, tu kļūsti tik trausls un vārīgs, un tik jūtīgs pret matu eļļu un šampūnu smaržām, ka, šķiet, mēs nevarēsim ar tevi satikties, ja vien visi nekļūsim par plikgalvjiem.” Starp citu, būt par plikgalvi nav nekas slikts - plikgalvība ir skaista! Tāpat kā melns ir skaists, arī plikgalvains ir skaists. Bet tā ir patiesība, un jums ar to jābūt uzmanīgiem.

Esmu trausls, vārīgs un jūtīgs. Tas ir mans spēks. Ja jūs mestu ar akmeni puķei, akmenim nekas nenotiktu, taču puķe būtu pagalam. Un tomēr jūs nevarat sacīt, ka akmens ir spēcīgāks par puķi. Puķe būs pagalam, jo puķe ir dzīva. Bet akmenim nekas nenotiks, jo tas ir nedzīvs. Puķe būs pagalam, jo puķei nepiemīt iznīcinošs spēks. Puķe vienkārši izzudīs un atkāpsies akmens priekšā. Akmenim piemīt iznīcinošs spēks, jo akmens ir nedzīvs.

Atcerieties - kopš tās dienas es vairs nekad neesmu pa īstam atgriezies savā ķermenī; mani ar to saista vienīgi smalks pavediens. Un es nebeidzu brīnīties par to, ka Visums kaut kādu iemeslu dēļ acīmredzot vēlas, lai esmu šeit - jo es šeit vairs neesmu pats saviem spēkiem, es šeit vairs neesmu pēc savas gribas. Šķiet, Visums ir tas, kas grib mani šeit paturēt, ļaut man mazliet ilgāk uzkavēties šajā krastā. Varbūt Visums vēlas caur mani kaut ko pavēstīt jums.

Kopš tās dienas man pasaule ir nereāla. Ir atklājusies cita pasaule. Sakot, ka pasaule ir nereāla, es ar to nedomāju, ka šie koki ir nereāli. Šie koki ir absolūti reāli, bet tas, kā jūs redzat šos kokus, ir nereāli. Šie koki nav nereāli paši par sevi — tie pastāv Dievā, tie pastāv absolūtā realitātē -, bet tā, kā jūs tos uzlūkojat, jūs tos nemaz neredzat. Jūs redzat kaut ko citu, mirāžu.

Jūs ap sevi radāt paši savu sapni un, ja vien nepamostaties, turpināt sapņot. Pasaule ir nereāla tāpēc, ka pasaule, ko jūs pazīstat, ir jūsu sapņu pasaule. Kad sapņi beidzas un jūs vienkārši sastopaties ar esošo pasauli, parādās reālā pasaule.

Dievs un pasaule nav divas atsevišķas lietas. Dievs ir pasaule, ja jums ir skaidras, sapņu putekļu neaizmiglotas un miega nenogurdinātas acis. Ja jums ir skaidrs skatiens, caurredzamības spēja, spēja uztvert un sajust, tad jūs visapkārt redzat vienīgi Dievu.

Tad kaut kur Dievs ir zaļš koks un kaut kur citur Dievs ir spīdoša zvaigzne, vēl citur Dievs ir dzeguze un kaut kur - puķe, vēl kaut kur - bērns, un vēl citur - upe. Tad Dievs ir vienīgais, kas ir. Brīdī, kad jūs sākat redzēt, ir vienīgi Dievs.

Bet šobrīd, lai ko jūs redzētu, tā nav patiesība - tā ir melu projekcija. Tāda ir mirāžas būtība. Un, kolīdz jūs ieraudzīsiet pa īstam, kaut vai uz sekundes simtdaļu, ja jūs spēsiet redzēt, atļausiet sev redzēt, jūs atklāsiet neaptveramu svētību itin visā un visur — mākoņos, saulē, uz Zemes.

Šī ir skaista pasaule. Es nerunāju par jūsu pasauli, bet par savējo. Jūsu pasaule ir ļoti neglīta, tā ir jūsu ego radīta pasaule, projekciju pasaule. Jūs izmantojat īsto pasauli kā ekrānu un projicējat uz tā savus priekšstatus.

Sakot, ka pasaule ir reāla un ārkārtīgi skaista, mirdzoša bezgalībā, gaismas un prieka pilna, sakot, ka pasaule ir svētki, es domāju savu pasauli vai jūsējo, kura atbrīvota no sapņiem.

Tajā naktī es kļuvu tukšs un reizē - piepildīts. Es kļuvu neesošs un esošs. Tajā naktī es nomiru un atdzimu no jauna. Bet tam, kurš atdzima no jauna, nav nekā kopīga ar to, kurš nomira. Tas neturpināja iepriekšējo. No malas tas izskatās kā turpinājums, bet patiesībā tā nav. Tas, kurš nomira, nomira pilnībā — no viņa vairs nekas nav palicis.

Esmu piedzīvojis daudzas citas nāves, tomēr tās bija nieks salīdzinājumā ar šo. Tās bija daļējas nāves.

Reizēm nomira ķermenis, reizēm nomira daļa prāta vai dvēseles, reizēm nomira daļa ego, bet cilvēks kopumā palika. Daudzreiz uzlabots, daudzreiz piepušķots, mazliet mainījies, viņš tomēr palika tas pats, viņš turpinās.

Tajā naktī nāve bija pilnīga. Tā bija tikšanās ar nāvi un Dievu vienlaikus.

APGAISMĪBA IR ĻOTI INDIVIDUĀLS PROCESS. Tieši šī individuālisma dēļ tas ir radījis daudz problēmu. Pirmām kārtām: nav nekādu fiksētu stadiju, kurām cilvēks noteikti iziet cauri. Katrs cilvēks iziet cauri dažādām fāzēm, jo ikviens daudzu dzīvju laikā ir izveidojis sev atšķirīgus apstākļus.

Tātad jautājums nav par apgaismību, bet gan par nosacījumiem, kas veidos jūsu ceļu. Katram šie nosacījumi ir atšķirīgi, līdz ar to nekad nebūs divu cilvēku, kuriem būtu vienāds ceļš. Tāpēc es atkal un atkal atkārtoju: nav tāda superlielceļa, ir tikai kājām ejamas taciņas, un arī tās nav iepriekš iemītas. Nav tā, ka jums tās tikai jāatrod un jāiet pa tām, nē. Jūs tās radāt ejot. Jūs tās ieminat ejot.

Mēdz sacīt, ka ceļš uz apgaismību ir kā putna lidojums debesīs: tas aiz sevis neatstāj pēdas, neviens nevar sekot putna pēdās. Katram putnam jārada savas pēdas, turklāt tās tūliņ pat izzūd, putnam lidojot tālāk. Ar apgaismību ir līdzīgi, tāpēc te nav iespējams būt vadonim vai sekotājam. Tāpēc es saku, ka tādi cilvēki kā Jēzus, Mozus, Muhameds un Krišna, kuri aicina: “Jūs tikai ticiet un sekojiet man,” neko nezina par apgaismību.

Ja viņi būtu ko zinājuši, tad nekad šādu aicinājumu nebūtu izteikuši. Ikviens, kurš ir kļuvis apgaismots, zina, ka aiz sevis nav atstājis nekādas pēdas. Līdz ar to aicinājums “Nāciet un sekojiet man!” ir vienkārši absurds.

Tas, kas notika ar mani, nav obligāti jāpiedzīvo visiem citiem. Iespējams, kāds var palikt normāls un pēkšņi kļūt apgaismots.

Ja telpā ir piecdesmit cilvēku un tie visi aizmieg, katrs sapņo savu sapni. Nevar sapņot kopīgu sapni - tas ir neiespējami. Kopīgu sapni nekādi nevar radīt. Jūsu sapnis būs jūsējais, mans sapnis būs manējais, un mēs būsim dažādās vietās, dažādos sapņos. Un, kad mēs modīsimies, es varu atmosties kādā sava sapņa posmā, bet jūs -kādā sava sapņa posmā. Kā gan šie posmi varētu būt vienādi?

Apgaismība nav nekas cits kā pamošanās. Apgaismotam cilvēkam visas mūsu dzīves ir tikai sapņi. Tie var būt labi sapņi, tie var būt slikti sapņi, tie var būt murgi, tie var būt ļoti jauki un skaisti sapņi, tomēr tie tik un tā ir tikai sapņi.

Jūs varat pamosties kuru katru brīdi. Jums vienmēr ir šāda iespējamība. Dažreiz ir jāpieliek pūles, lai pamostos, un jums tas ir grūti. Varbūt jums ir bijuši sapņi, kuros jūs mēģināt kliegt, bet nevarat pakliegt. Jūs gribat pamosties un izkāpt no gultas, bet nevarat -jūsu ķermenis ir kā paralizēts.

No rīta jūs pamostaties un vienkārši par to pasmejaties, lai gan brīdī, kad sapņojāt, smiekli nenāca. Tas bija nopietni. Viss jūsu ķermenis bija gandrīz nekustīgs - jūs nevarējāt pakustināt rokas, nevarējāt parunāt, nevarējāt atvērt acis. Jūs zinājāt, ka ar jums ir cauri! Tomēr no rīta jūs vienkārši vairs neliekaties par to ne zinis, jūs vairs pat nelauzāt galvu par to, kas sapnī īsti notika. Vien zinot, ka notikušais bijis sapnis, tas kļūst nenozīmīgs. Jūs esat pamodies -un nav svarīgi, vai sapņi bija labi vai slikti.

Līdzīgi ir ar apgaismību. Visas metodes, ko mēdz pielietot, pastāv vienkārši tāpēc, lai radītu situāciju, kurā jūsu sapnis izšķīst. Tas, cik ļoti esat pieķērušies savam sapnim, ir atkarīgs no katra cilvēka. Jūsu miega dziļums arī ir dažāds un atkarīgs no katra cilvēka. Vienkārši, visas metodes ir paredzētas tam lai jūs sapurinātu un jūs varētu pamosties. Un nav ne mazākās nozīmes, kurā brīdī jūs pamodīsieties.

Līdz ar to mans sabrukuma un izlaušanās ceļš nederēs visiem. Tas notika ar mani. Tam, kāpēc notika tieši tā, ir savi iemesli. Es ar sevi strādāju vienatnē, bez draugiem, bez ceļabiedriem, bez kopienas. Strādājot vienatnē, cilvēks noteikti piedzīvo daudzas grūtības, jo ir brīži, kurus nevar nosaukt nekā citādi kā vien par dvēseles tumšajām naktīm. Tās ir tik tumšas un tik bīstamas, ka šķiet -pēdējais elpas vilciens ir klāt, tā ir nāve, nekas cits tas nevar būt. Šī pieredze ir nervu sabrukums.

Sastopoties ar nāvi, blakus nav neviena, kas atbalstītu un iedrošinātu... neviena, kas teiktu, lai neuztraucies, ka tas viss ir pārejoši vai: “Šis ir tikai murgs, un rīts jau ir tuvu. Jo tumšākā nakts, jo tuvāk ir saullēkts. Neuztraucies!” Tuvumā nav neviena, kuram tu uzticētos un kurš uzticētos tev, - tas arī bija iemesls nervu sabrukumam. Taču tas nebija postošs. Tobrīd tas izskatījās postošs, bet drīz tumšā nakts bija pagājusi, bija uzaususi saule, un sabrukums bija pārvērties par izlaušanos.

Ar katru cilvēku tas notiks atšķirīgi. Tas pats attiecas arī uz to, kas notiek pēc apgaismības: apgaismības izpausmes būs atšķirīgas. Arī tas ir radījis lielus sarežģījumus.

Piemēram, ja es izveidotu kādu reliģiju, tad tās pamatā būtu pārliecība, ka ikvienam, kurš gūst apgaismību, vispirms jāpārdzīvo nervu sabrukums, un tikai tad viņš var sasniegt izlaušanos. Tā ir veidotas visas reliģijas: atsevišķi cilvēki uzspiež savu pieredzi visai cilvēcei, neņemot vērā katra cilvēka vienreizīgumu. Un pēc apgaismības ir tā pati problēma. Mahāvīra staigāja kails, tādēļ divdesmit piecu gadsimtu garumā arī Mahāvīras sekotāji, kuri bija nonākuši līdz augstākajai stadijai, sāka staigāt kaili. Tika uzskatīts, ka būt kailam ir absolūti nepieciešami. Džaini neuzskata Budu par apskaidrotu, jo viņš nav kails! Viens personīgs fenomens nu kļuvis par universālu kritēriju - un tas ir aplami.

Tas, kas notika ar Mahāvīru, bija viņa individuālā uzplaukšana šādā veidā. Viņš patiesi bija viens no skaistākajiem vīriešiem, kāds jebkad redzēts, un nēsāt apģērbu viņam būtu grēks. Viņa augums bija tā vērts, lai uz to lūkotos.

Viņš bija karaļa dēls, un viņa tēvs bija ļoti aizrāvies ar indiešu cīņas mākslu. Arī Mahāvīru viņš gatavoja par indiešu cīkstoni. Tēvs gribēja, lai dēls kļūst par visas valsts čempionu, un par tādu viņš tiešām varēja kļūt, jo viņa ķermenis bija ciets kā tērauds. Viņš bija audzināts tā, ka divdesmit četras stundas dienā tika veltītas tikai vienam mērķim - viņam jākļūst par valsts čempionu cīņās. Dabiski, viņa ķermenis bija tam sagatavots. Tas bija proporcionāls, viss augums bija rūpīgi veidots. Mahāvīru trenēja labākie cīkstoņi, viņu masēja, zinātāji deva zālītes un ārstnieciskos līdzekļus - viņš tika gatavots visos iespējamos veidos.

Un tad Mahāvīra atteicās no pasaules. Viņš nekļuva par cīkstoni, bet pievērsās meditācijai. Un, ieguvis apgaismību, viņš pārstāja nēsāt apģērbu. Viņam bija tikai viens drēbes gabals, ar ko viņš mēdza piesegt savu augumu, bet pēc apgaismības, kad Mahāvīra kāpa lejup no kalna, kāds ubags lūdza kaut ko iedot. Bija auksts, un ubagam nekā nebija. Mahāvīra paskatījās uz sevi: viņam bija tikai viens vienīgs drēbes gabals. Tad viņš pārplēsa to uz pusēm un pusi atdeva ubagam. Otru pusi viņš paturēja sev. Nu ar to nepietika, lai apsegtu augumu. Tikko viņš nokļuva kalna pakājē, ielejā, šis auduma gabals ieķērās rožu krūma ērkšķos. Mahāvīra atskatījās, iesmējās un teica: “Tas ir par daudz! Es nekad neesmu nevienam atteicis, tāpēc varat ņemt arī otru pusi. Tik un tā no šī auduma gabala nav nekāda labuma. Velti es to paturēju un neatdevu ubagam - ko viņš iesāks ar pusi? Tā viņu neapsegs, tāpat kā neapsedz mani. Varat to paturēt. Varbūt šis pats ubags ies pa šo ceļu un dabūs arī šo otru pusi.” Tā Mahāvīra kļuva kails.

Taču viņš baudīja rīta sauli un dzestro gaisu karstajā zemē, karstākajā Indijas daļā - Bihārā. Un viņam bija tik viegla sajūta, ka viņš nodomāja: “Ko gan man vairāk vajag?” Un viņš nekad nevienam neko nelūdza. Viņš atdeva visu, ko kāds viņam lūdza, bet pats nekad neko nelūdza. Viņš palika kails. Tomēr šis nekādā ziņā nav stāvoklis, kas jāpiedzīvo ikvienam apgaismotam cilvēkam. Buda nekad nebija kails, Laodzi nekad nebija kails, Kabīrs nekad nebija kails.

Reliģijām tā ir bijusi ļoti zīmīga problēma. Tās nespēj pieņemt citus apgaismotos cilvēkus niecīgu iemeslu dēļ, jo viņi neatbilst to priekšstatiem. Visiem ir jāatbilst noteiktiem priekšstatiem, un šie priekšstati nāk no šo reliģiju dibinātājiem. Tā kā neviens nevar tajos ietilpināties, tad visi citi tiek pasludināti par neapgaismotiem.

Apgaismība ir ļoti individuāla dziesma - vienmēr nezināma, vienmēr jauna, vienmēr unikāla. Tajā nekad neizskan atkārtojums. Tāpēc nekad nesalīdziniet divus apgaismotus cilvēkus! Citādi jūs nodarīsiet netaisnību vienam vai otram, vai abiem. Un nepieķerieties nevienai sastingušai idejai. Prātā jāpatur tikai plūstošās kvalitātes. Es saku “plūstošās kvalitātes”, nevis “konkrētas, noteiktas kvalitātes”.

Piemēram, ikvienam apgaismotam cilvēkam piemitīs dziļš klusums - gandrīz taustāms. Viņa klātbūtnē tie, kas ir atvērti un uztvērīgi, kļūs klusi. Viņam piemitīs ārkārtīga apmierinātība ar visu — lai kas notiktu, tas viņa apmierinātību neietekmēs.

Viņam vairs nebūs neviena jautājuma, visi jautājumi būs izzuduši. Ne tāpēc, ka tagad viņš zinātu visas atbildes, bet visi jautājumi būs izzuduši. Un šajā pilnīga klusuma, bez-prāta stāvoklī viņš ir spējīgs sniegt dziļu atbildi uz jebkuru jautājumu. Tam nevajag sagatavošanos. Viņš pats vēl nezina, ko sacīs; atbilde rodas spontāni. Reizēm tā pārsteidz viņu pašu. Taču tas nenozīmē, ka atbildes ir viņā, ka tās ir jau gatavas. Viņam nav nevienas atbildes. Viņam nav neviena jautājuma. Viņam ir tikai skaidrība, gaisma, kuru var pavērst pret jebkuru jautājumu, un viss, kas saistīts ar šo jautājumu, kā arī visas iespējas uz to atbildēt pēkšņi kļūst redzamas.

Varbūt jūs piedzīvosiet, ka reizēm, kad jūs kaut ko jautājat, apgaismotais cilvēks atbild kaut ko pavisam citu. Tā notiek tāpēc, ka jūs neapzināties sava jautājuma plašāko jēgu. Viņš neatbild tikai uz jūsu vārdiem. Viņš atbild jums. Viņš atbild prātam, kurš ir radījis šo jautājumu. Bieži vien jautājums un atbilde var šķist nesaderīgi, tomēr patiesībā tie tādi nav. Jums tikai jāieskatās jautājumā mazliet dziļāk, un jūs atklāsiet, ka jautājums bijis tieši tāds. Daudzreiz jūs sapratīsiet savu jautājumu tikai tad, kad saņemsiet uz to atbildi, jo pirms tam neapzinājāties šo dimensiju, neapzinājāties pats savu prātu, savu zemapziņu, to, no kurienes šie vārdi nākuši.

Bet apgaismotam cilvēkam nav atbilžu, nav Svēto rakstu, nav citējamu tekstu. Viņš ir vienkārši pieejams; gluži kā spogulis viņš atbild, un viņa atbildes ir spēcīgas un pilnīgas.

Tās tad arī ir plūstošās kvalitātes, tās nav konkrētas, noteiktas

kvalitātes. Neskatieties uz sīkumiem - ko viņš ēd, ko viņš valkā,

kur dzīvo. Tas nav svarīgi. Tikai vērojiet viņa mīlestību, līdzcietību, uzticēšanos. Pat ja jūs izmantojat viņa uzticēšanos savtīgi, tas to nemaina. Pat ja jūs nelietīgi izmantojat viņa līdzcietību, pieviļat viņa mīlestību, tas neko nemaina. Tā ir jūsu problēma. Viņa uzticēšanās, līdzcietība un mīlestība paliek nemainīga.

Viņš dzīvē veltīs pūles vienīgi tam, lai pamodinātu cilvēkus. Lai ko viņš darītu, šis mērķis būs katrā vina darbībā: likt cilvēkiem arvien vairāk un vairāk atmosties, jo caur pamošanos viņš ir iepazinis dzīves pilnīgāko svētlaimi.

Zobena asināšana

Kopš agras bērnības man ir paticis stāstīt stāstus — īstus un izdomātus. Es nemaz nenojautu, ka šī stāstu stāstīšana man reiz palīdzēs skaidri formulēt domu un ka tā būs ārkārtīgi noderīga pēc apgaismības iegūšanas.

Daudzi cilvēki kļūst apgaismoti, bet ne visi no viņiem kļūst par Meistariem tā vienkāršā iemesla dēļ, ka viņi neprot izteikties, nespēj skaidri paust savas domas un savu pieredzi citiem. Mans gadījums ir tīrā nejaušība, un domāju, ka arī ar tiem dažiem cilvēkiem, kuri ir kļuvuši par Meistariem, tas noticis nejauši, jo par Meistaru nekļūst, beidzot kādus kursus. Par sevi to varu pavisam droši apgalvot.

Kad piedzīvoju apgaismību, septiņas dienas nevarēju parunāt. Klusums bija tik dziļš, ka neradās pat doma - varētu kaut ko

par to bilst. Pēc septiņām dienām, kad palēnām biju pieradis pie klusuma, svētības, svētlaimes, parādījās vēlēšanās tajā visā dalīties ar tiem, kurus mīlu. Tas bija gluži dabiski.

Sāku runāt ar cilvēkiem, ar kuriem es kaut kādā veidā biju saistīts, kas bija mani draugi. Gadiem ilgi biju sarunājies ar šiem cilvēkiem par visdažādākajām tēmām. Man patika tikai viena nodarbošanās, un tā bija runāšana, tāpēc nebija pārāk grūti sākt runāt par apgaismību, lai gan bija vajadzīgi vairāki gadi, lai izkristalizētu un ietērptu vārdos kaut ko no sava klusuma, kaut ko no sava prieka.

1953-1956: universitātes students

ZINĀTNIEKI TIK PRASMĪGI PROT ar saviem komentāriem, interpretācijām, ar savu tā saukto erudīciju iznīcināt visu, kas ir skaists. Viņi visu padara tik smagnēju, ka pat dzeja kļūst nepoē-tiska. Es pats universitātē nekad nepiedalījos nevienā dzejas lekcijā. Nodaļas vadītājs man vairākkārt vaicāja: “Citas lekcijas tu apmeklē, kāpēc tu neej uz lekcijām par dzeju?”

Es teicu: “Jo es gribu saglabāt dzīvu interesi par dzeju. Es mīlu dzeju - tāpēc neeju uz dzejas lekcijām. Un es ļoti labi zinu, ka jūsu profesori ir absolūti nepoētiski. Viņi savā dzīvē nekad nav piedzīvojuši dzeju. Es viņus ļoti labi pazīstu. Cilvēks, kurš pasniedz dzeju universitātē, katru rītu ar mani dodas pastaigā. Nekad neesmu viņu redzējis lūkojamies uz kokiem, ieklausāmies putnu balsīs, vērojam skaisto saullēktu.”

Universitātē, kurā mācījos, saullēkti un saulrieti bija ārkārtīgi skaisti. Universitāte atradās kalnā, kuru ieskāva mazāki pakalni. Esmu ceļojis pa visu Indiju, un nekad nekur neesmu redzējis skaistākus saulrietus un saullēktus. Kaut kādu nezināmu, noslēpumainu iemeslu dēļ Sagaras Universitātē saullēkta un saulrieta laikā mēdz būt tāds krāšņums, ka pat aklais saprastu - notiek kaut kas ārkārtīgi skaists.

Taču es nekad neredzēju profesoru, kurš universitātē pasniedza dzejas kursu, vērojam saulrietu vai kaut uz mirkli apstājamies. Un, kad vien viņš redzēja mani vērojam saulrietu vai saullēktu, vai kokus, vai putnus, viņš man jautāja: “Kāpēc tu sēdi? Tu taču esi izgājis rīta pastaigā — kusties un pavingro!”

Es viņam teicu: “Man tā nav nekāda vingrošana. Jūs kustaties un vingrojat. Man tās ir mīlestības attiecības.”

Kad lija, viņš nekad negāja laukā. Kad lija, es aizgāju un pieklauvēju pie viņa durvīm, un teicu: “Nāciet, iesim!”

Viņš atbildēja: “Bet līst taču!”

Es teicu: “Tas ir jaukākais laiks pastaigām, jo ielas ir pilnīgi tukšas. Un pastaiga bez lietussarga lietus laikā ir tik skaista, tik poētiska!”

Viņš domāja, ka esmu traks. Taču cilvēks, kurš nekad nav izgājis lietū un stāvējis zem kokiem, nevar saprast dzeju. Nodaļas vadītājam es teicu: “Šis cilvēks nav poētisks. Viņš visu iznīcina. Viņš ir tik zinātnisks, bet dzeja - tik nezinātniska, ka tiem abiem nav pilnīgi nekā kopīga.”

Universitātes iznīcina cilvēku interesi un mīlestību pret dzeju. Tās iznīcina jūsu priekšstatu par to, kādai jābūt dzīvei; tās padara to arvien vairāk un vairāk par patēriņa produktu. Universitātēs māca, kā vairāk nopelnīt, bet nemāca, kā dzīvot dziļāk, kā dzīvot pilnīgāk - un tajā jūs varat gūt ieskatu. Tur mazas durtiņas un lodziņi atveras pretī absolūtajam, bezgalībai. Jums stāsta par naudas vērtību, nevis par rozes smaržas vērtību. Jums stāsta, cik vērtīgi ir būt premjerministram vai prezidentam, bet nestāsta par to, cik vērtīgi ir būt dzejniekam, gleznotājam, dziedātājam, dejotājam. Valda uzskats, ka šīs nodarbes paredzētas trakajiem.

PĒC BAKALAURA GRĀDA IEGŪŠANAS ES PAMETU DŽABAL-PŪRU, jo viens no Sagaras Universitātes profesoriem S. S. Rojs uzstājīgi rakstīja un zvanīja man, lūdzot: “Kad tu pabeigsi bakalaura studijas, stājies šajā universitātē studēt maģistra programmā.”

Džabalpūras Universitāte un Sagaras Universitāte atrodas netālu viena no otras - tās ir simts jūdzes. Bet Sagaras Universitāte daudzējādā ziņā bija unikāla. Tā ir maza universitāte, ja salīdzina ar Benaresas Universitāti vai Aligaras Universitāti, kurās ir desmit tūkstoši un divpadsmit tūkstoši studentu. Tās līdzinās Oksfordai un Kembridžai - lielas universitātes ar lieliem vārdiem. Sagaras Universitātē bija tikai tūkstoš studentu un gandrīz trīs simti profesoru, tātad uz katriem trim studentiem pa profesoram. Šī vieta bija retums; iespējams, nekur citur pasaulē jūs neatradīsiet vēl kādu universitāti, kurā uz trim studentiem būtu viens profesors.

Cilvēks, kurš bija nodibinājis šo universitāti, pazina visus pasaulē labākos mācībspēkus. Viņš bija dzimis Sagarā, un viņu sauca doktors Harisings Gaurs. Viņš bija pasaulē zināma autoritāte jurisprudences jomā un pelnīja ļoti daudz naudas, bet nekad nedeva ne pai nevienam ubagam, nevienai iestādei, nevienai labdarības organizācijai. Viņš bija pazīstams kā viens no skopākajiem cilvēkiem visā Indijā. Un tad viņš nodibināja universitāti un ziedoja tai visu, ko jebkad bija nopelnījis. Tie bija miljoniem dolāru.

Viņš man teica: “Lūk, kāpēc es biju tāds sīkstulis. Citādi nevarēja - es biju nabadzīgs, es piedzimu nabadzīgs. Ja es nodarbotos ar labdarību un dotu te slimnīcai, te ubagam, te kādam bārenim, šīs universitātes nebūtu.” Visu dzīvi viņš bija lolojis vienu mērķi -lai viņa dzimtajā vietā būtu viena no labākajām universitātēm pasaulē. Un patiesi - viņš izveidoja vienu no labākajām universitātēm. Kamēr viņš bija dzīvs, viņam izdevās pieaicināt profesorus no visas pasaules. Viņš maksāja dubultas, trīskāršas algas, cik vien tie gribēja, un neviens nebija pārstrādājies, jo visā universitātē bija tikai tūkstoš studentu. Un viņš atvēra visas fakultātes, ko var atļauties tikai tādas universitātes kā Oksforda. Fakultāšu bija vairāki desmiti - studentu nebija, bet bija pilnībā nokomplektēti mācībspēki: fakultātes dekāni, profesora asistenti, profesori, lektori. Viņš mēdza teikt: “Nav ko raizēties. Vispirms jāizveido universitāte un jāpadara tā par labāko. Tad studenti uzradīsies - viņiem jāuzrodas.”

Tad profesori un dekāni meklēja labākos studentus. Un profesors S. S. Rojs, kurš bija filozofijas fakultātes vadītājs, kaut kā bija noskatījis mani.

Katru gadu es mēdzu doties uz Sagaras Universitāti, lai piedalītos starpuniversitāšu debašu konkursā. Četrus gadus es ieguvu galveno balvu, un četrus gadus viņš klausījās mani kā viens no tiesnešiem. Ceturtajā gadā viņš uzaicināja mani pie sevis uz mājām un teica: “Klausies, es tevi gaidu visu gadu. Zinu, ka pēc gada, kad notiks nākamais starpuniversitāšu debašu konkurss, tu būsi tur. Veids, kā tu pasniedz argumentus, ir savāds. Dažreiz tas ir tik dīvains, ka man jābrīnās... kā tev izdevies paskatīties no tāda viedokļa? Par dažām problēmām esmu domājis arī pats, bet nekad neesmu skatījies no šāda aspekta. Man ienāca prātā, ka varbūt tu atmet visus aspektus, kas var ienākt prātā parastam cilvēkam, un izvēlies to, kas, visticamāk, nevienam neienāks prātā. Četrus gadus tu esi uzvarējis konkursā tā vienkāršā iemesla dēļ, ka tavs arguments ir unikāls un neviens nav gatavs uz to atbildēt. Neviens par to nav pat domājis, tāpēc visi ir vienkārši satriekti. Savus oponentus tu uzveic ar tādu pārsvaru, ka viņu kļūst žēl. Bet ko darīt? Un es tev esmu piešķīris deviņdesmit deviņus punktus no simta. Gribēju dot vairāk par simtu, bet pat deviņdesmit deviņi... Cilvēki ir pamanījuši, ka esmu īpaši labvēlīgs pret vienu konkrētu studentu. Viņi saka, ka tas ir par daudz, jo parasti neviens neiegūst vairāk par piecdesmit punktiem. Esmu ielūdzis tevi uz vakariņām savās mājās, lai aicinātu atstāt Džabalpūras Universitāti un pārnākt pie mums. Rit tavs ceturtais studiju gads, studijas drīz būs galā. Nāc studēt maģistrantūrā šeit. Nevaru laist garām iespēju ņemt tevi par savu studentu. Ja nenāksi šurp, tad es sākšu strādāt Džabalpūras Universitātē.”

Šis pasniedzējs bija labi zināma autoritāte. Ja viņš gribētu mainīt darbavietu, Džabalpūras Universitāte būtu ārkārtīgi laimīga piedāvāt viņam fakultātes vadītāja vietu. Es sacīju: “Nē, nevajag tā pūlēties. Es varu nākt pie jums, man patīk šī vieta.” Iespējams, šī universitāte atrodas vislabākajā vietā pasaulē, kalnos, blakus ļoti lielam ezeram. Tur ir tik kluss, tik lieli, seni koki, ka tur būt vien jau ir pietiekami izglītojoši.

Doktors Harisings Gaurs acīmredzot bija liels grāmatu cienītājs. Viņš bija ziedojis visu savu bibliotēku un savācis tik daudz grāmatu, cik vien spējis, no visām pasaules malām. Viena cilvēka veikums... tas ir kaut kas īpašs. Viņš izveidoja “Oksfordu” bez citu palīdzības, viens pats. Oksforda ir veidota vairāk nekā tūkstoš gadu, un tūkstošiem cilvēku ir strādājuši pie tās izveides. Šis vīrs patiešām ir radījis īstu mākslas darbu. Bez citu palīdzības, ar savu naudu - viņš ieguldīja sevi visu.

Tātad man patika šī vieta. Es sacīju: “Jums nav jāraizējas, es nākšu pie jums. Bet jūs esat redzējis mani tikai debašu konkursos. Jūs par mani neko daudz nezināt. Var izrādīties, ka kļūstu jums par apgrūtinājumu un radu neērtības. Es gribētu, lai jūs par mani zināt visu, pirms izlemjat.”

Profesors S. S. Rojs teica: “Negribu neko par tevi zināt. Pietiek ar to mazumiņu, ko esmu uzzinājis, redzot tevi, tavas acis, iepazīstot tavu runas veidu, to, kā tu attiecies pret realitāti. Un nemēģini mani iebiedēt ar apgrūtinājumu un neērtībām - tu vari darīt, ko vēlies.”

PIRMAJĀ DIENĀ, KAD APMEKLĒJU VIŅA LEKCIJU, profesors S. S. Rojs skaidroja Absolūta jēdzienu. Viņš bija autoritāte Bredlija (Bradley) un Šankaras (Shankara) filozofijā. Abi ticēja Absolūtam -tā viņi sauca Dievu.

Es viņam uzdevu jautājumu, kas mūs ļoti satuvināja, un viņš atvēra manā priekšā savu sirdi visos iespējamos veidos. Es tikai pajautāju: “Vai jūsu “Absolūts” ir ideāls? Vai tas ir pabeigts un noformējies vai turpina augt? Ja tas turpina augt, tad tas nav absolūts, tas nav pilnīgs - tikai tādā gadījumā tas var augt. Ja ir iespējams kaut kas vēl - jauni zari, vairāk ziedu -, tad tas ir kas dzīvs. Ja tas ir pabeigts, pilnībā noformējies - un tāda ir vārda “absolūts” nozīme -, tad augšana nav iespējama. Tad tas ir kaut kas nedzīvs.” Tātad es jautāju: “Sakiet skaidri un gaiši. Ar vārdu “Absolūts” Bredlijs un Šankara apzīmē Dievu - tas ir viņu filozofiskais apzīmējums Viņam. Vai jūsu Dievs ir dzīvs vai nedzīvs? Jums jāatbild uz šo jautājumu.” Pasniedzējs bija patiešām godīgs cilvēks. Viņš sacīja: “Lūdzu, dod man laiku pārdomām.” Oksfordā viņš bija ieguvis doktora grādu, rakstot par Bredliju, otru doktora grādu viņš dabūja par Šankaras pētniecību Benaresas Universitātē, un viņš tika uzskatīts par lielāko autoritāti šo divu domātāju filozofijā. Viņš bija mēģinājis pierādīt, ka Bredlijs no Rietumiem un Šankara no Austrumiem ir nonākuši pie viena secinājuma. Viņš sacīja: “Lūdzu, dod man laiku pārdomām.”

Es sacīju: “Visu dzīvi jūs esat rakstījis par Bredliju, Šankaru un “Absolūto”. Esmu lasījis jūsu grāmatas, esmu lasījis jūsu nepublicētos pētījumus. Jūs visu dzīvi esat lasījis lekcijas studentiem. Vai tad neviens jums nekad nav uzdevis tik vienkāršu jautājumu?” Viņš sacīja: “Neviens man nekad to nav uzdevis. Un ne tikai tas - arī es pats nekad neesmu par to domājis. Tas ir skaidrs: ja kaut kas ir pilnīgs jeb perfekts, tad tam jābūt nedzīvam. Viss dzīvais ir nepilnīgs. Šī doma man nekad nav ienākusi prātā. Tāpēc, lūdzu, dod man laiku.”

Es sacīju: “Varat domāt, cik ilgi vēlaties. Es nākšu katru dienu un uzdošu to pašu jautājumu.” Un tā tas turpinājās piecas sešas dienas. Katru dienu es iegāju auditorijā, viņš trīcēdams nāca pie studentiem, un es piecēlos un teicu: “Kā tad paliek ar manu jautājumu?”

Un viņš sacīja: “Lūdzu, piedod man, es nevaru izlemt. Abas iespējas rada grūtības. Es nevaru apgalvot, ka Dievs nav pilnīgs, un es nevaru teikt, ka Dievs ir nedzīvs. Bet tu esi iekarojis manu sirdi.” Viņš pārveda manas mantas no studentu kopmītnes uz savām mājām. Viņš sacīja: “Tu vairs nevari dzīvot kopmītnē. Tev jānāk un jādzīvo kopā ar mani un manu ģimeni. Man no tevis daudz jāmācās. Tik vienkāršs jautājums man nekad nebija ienācis prātā! Tu esi pārvilcis svītru visiem maniem zinātniskajiem grādiem.”

Nodzīvoju pie viņa gandrīz sešus mēnešus, līdz viņš pārcēlās uz citu universitāti. Viņš vēlējās, lai dodos viņam līdzi, taču rektora palīgs negribēja mani laist. Viņš teica: “Profesor Roj, jūs varat doties. Profesori nāk un iet, bet šādu studentu, iespējams, mēs vairs nekad nedabūsim. Tāpēc es neizsniegšu viņam dokumentus un neļaušu atstāt universitāti. Un es aizrakstīšu jūsu jaunajai universitātei un teikšu, lai manu studentu tajā neuzņem.”

Taču pasniedzēja mīlestība pret mani nebeidzās. Tā bija reta parādība: viņš gandrīz katru mēnesi no savas universitātes, kas atradās gandrīz divsimt jūdžu attālumā, brauca mani apciemot. Viņš brauca vismaz reizi mēnesī tikai tāpēc, lai satiktu mani un pasēdētu kopā ar mani. Un viņš teica: “Tagad man ir lielāka alga un ērtāki apstākļi, tomēr man pietrūkst tevis. Auditorija liekas nedzīva. Neviens neuzdod tādus jautājumus kā tu, jautājumus, uz kuriem nav iespējams atbildēt.”

Un es viņam teicu: “Starp mums abiem pastāv vienošanās, ka es par jautājumu saucu tikai tādu jautājumu, kas nav atbildams. Ja uz jautājumu var atbildēt, kas tad tas par jautājumu?”

ES MĒDZU STAIGĀT INDIEŠU SANDALĒS, KAS DARINĀTAS NO KOKA. Sanjasini tādas ir valkājuši gadsimtiem, teju desmitiem tūkstošu gadu vai pat ilgāk. Koka sandales. Tajās nav ādas, kas iegūta no dzīvnieka, kurš varbūt ir nogalināts, un nogalināts tieši šī iemesla dēļ, turklāt vislabākās ādas iegūst no dzīvnieku mazuļiem. Lai no tā izvairītos, sanjasini allaž valkājuši koka sandales. Tomēr ejot tās ļoti klab, un gājēju var dzirdēt gandrīz pusjūdzes attālumā. Kad staigāju pa cementa grīdu vai universitātes verandu... visa universitāte to pamanīja. Visa universitāte zināja, kad es nāku vai eju - nevajadzēja mani pat redzēt, pietika ar sandalēm vien.

KAD ES PIRMAJĀ DIENĀ IEGĀJU UNIVERSITĀTES FILOZOFIJAS LEKCIJĀ, es pirmoreiz satiku doktoru Saksenu. Lielu mīlestību un cieņu es jutu tikai pret pāris profesoriem. Mani mīļākie profesori bija doktors S. K. Saksena un doktors S. S. Rojs — tā vienkāršā iemesla dēļ, ka viņi nekad neizturējās pret mani kā pret studentu.

Kad pirmajā dienā iegāju doktora Saksenas nodarbībā ar koka sandalēm kājās, viņš izskatījās mazliet apjucis. Viņš palūkojās uz manām sandalēm un jautāja: “Kāpēc tu valkā koka sandales? Tās saceļ tādu troksni.” Es teicu: “Lai saglabātu modru savu apziņu.”

Viņš jautāja: “Apziņu? Vai tu centies uzturēt modru savu apziņu vēl kādā veidā?”

Es teicu: “Divdesmit četras stundas dienā es cenšos to darīt visos iespējamos veidos: staigājot, sēžot, ēdot, pat guļot. Un varat ticēt vai neticēt, bet tikai nesen man izdevies palikt modram un pie skaidras apziņas pat miegā.”

Viņš sacīja: “Nodarbība ir beigusies! Nāc man līdzi uz manu kabinetu.” Visi studenti domāja, ka jau pirmajā dienā esmu iekūlies nepatikšanās. Pasniedzējs aizveda mani uz savu kabinetu un izcēla no plaukta savu doktora disertāciju, ko bija sarakstījis pirms trīsdesmit gadiem. Tā bija par apziņu. Viņš sacīja: “Paņem to. Disertācija ir publicēta angļu valodā, bet tik daudzi Indijā ir lūguši atļauju to pārtulkot hindi valodā - lieli zinātnieki, kas zina gan angļu, gan hindi valodu. Bet es nevienam neesmu devis atļauju, jo jautājums nav par to, vai tu labi zini valodu vai ne. Es meklēju cilvēku, kurš zina, kas ir apziņa, un tavās acīs, tavā sejā, tavās atbildēs es to saskatu... šī grāmata ir jāpārtulko tev.”

Es sacīju: “Tas būs grūti, jo es labi nezinu ne angļu valodu, ne hindi valodu. Hindi ir mana mātes valoda, bet es to zinu tikai tik lielā mērā, cik jebkurš zina savu mātes valodu. Un es ticu mātes valodas definīcijai. Kāpēc valodu sauc par mātes valodu? Tāpēc, ka māte runā, bet tēvs klausās, un tā bērni mācās. Tā esmu iemācījies arī es. Mans tēvs ir klusētājs. Māte runā, un viņš klausās. Tā es šo valodu iemācījos. Tā ir tikai mātes valoda, es neko daudz nezinu. Nekad neesmu studējis hindi valodu. Angļu valodu es zinu tikai mazliet, un ar to pietiek jūsu tā sauktajiem eksāmeniem, taču, lai pārtulkotu grāmatu, kas ir doktora disertācija... Un jūs to dodat studentam?”

Viņš teica: “Neuztraucies, es zinu, ka tu to spēsi.”

Es sacīju: “Ja jūs man uzticaties, es darīšu, ko spēšu. Bet viens gan man jums jāsaka - ja es jūsu tekstā atradīšu kaut ko kļūdainu, tad apakšā atstāšu piezīmi un uzrakstīšu, kā tekstu vajadzētu labot. Ja atklāšu, ka kaut kā trūkst, rakstīšu zemsvītras piezīmi, ka kaut kā trūkst un tas ir, lūk, kas.”

Viņš sacīja: “Es piekrītu. Zinu, ka tur daudz kā trūkst. Bet tu mani pārsteidz. Tu vēl neesi pat redzējis grāmatu, neesi to pat atvēris. Kā tu zini, ka tur kaut kā trūks?”

Es atbildēju: “Paskatoties uz jums. Tieši tāpat kā jūs, paskatoties uz mani, redzat, ka esmu īstais, kurš disertāciju pārtulkos, es lieliski redzu, doktor Saksena, ka jūs neesat īstais, kuram tā būtu bijusi jāuzraksta!”

Viņam manis teiktais tik ļoti patika, ka viņš to visiem izstāstīja! Visa universitāte zināja par šo mūsu sarunu. Nākamajos divos mēnešos, kas sakrita ar vasaras brīvdienām, es pārtulkoju grāmatu un pierakstīju solītās piezīmes. Kad parādīju savu veikumu doktoram Saksenam, viņa acīs sariesās prieka asaras. Viņš sacīja: “Es labi zināju, ka tur kaut kā trūkst, bet nevarēju izdomāt, kā tieši, jo nekad neesmu to praktizējis. Es tikai mēģināju apkopot visu informāciju par apziņu no dažādiem Austrumu rakstu avotiem. Biju apkopojis daudz tekstu, un tad sāku tos kārtot. Man vajadzēja gandrīz septiņus gadus, lai šo disertāciju pabeigtu.” Viņš bija paveicis patiešām izcilu zinātniski pētniecisko darbu, taču tas bija tikai zinātnisks.

Es sacīju: “Tas ir zinātnisks traktāts, bet ne meditētāja darbs. Esmu pierakstījis visas šīs piezīmes ar domu, ka tā var uzrakstīt vienīgi zinātnieks, nevis cilvēks, kurš meditē.”

Doktors Saksena pāršķirstīja savu disertāciju un teica man: “Ja tu būtu viens no mana darba eksaminētājiem, es nebūtu ieguvis doktora grādu! Tu esi atradis tieši tās vietas, par kurām pats šaubījos, bet tiem muļķiem, kas darbu vērtēja, neradās nekādas aizdomas. Disertācija saņēma ļoti labu vērtējumu.”

Viņš daudzus gadus bija strādājis kā profesors Amerikā, un viņa grāmata ir patiešām monumentāls zinātniski pētnieciskais darbs. Taču neviens to nebija kritizējis, neviens nebija norādījis uz šiem trūkumiem. Tad es viņam jautāju: “Ko jūs tagad darīsiet ar šo tulkojumu?”

Viņš teica: “Es nevaru to publicēt. Beidzot biju atradis tulkotāju, bet tu esi drīzāk vērtētājs, nevis tulkotājs! Es to paturēšu, bet publicēt nevaru. Ar tavām piezīmēm un redakcionālajiem komentāriem mana reputācija būs pagalam. Taču es tev piekrītu. Patiesībā,” viņš teica, “ja vien man būtu teikšana, es tev piešķirtu doktora grādu par tavām piezīmēm un labojumiem vien, jo tu esi atradis tieši tās vietas, kuras tikai meditētājs var atrast. Cilvēks, kurš ar meditāciju nenodarbojas, tās nekādi nevarētu atklāt.”

Visu dzīvi man ir rūpējušas divas lietas: nekad neļaut sev uzspiest neko neinteliģentu un, otrkārt, cīnīties pret visādām muļķībām, lai kādas sekas tam būtu, un būt racionālam, loģiskam līdz pašam galam. Tas bija viens mērķis, ko īstenoju saskarsmē ar cilvēkiem. Otrs mērķis bija pilnībā privāts, tas bija mans personīgais: kļūt arvien modrākam un modrākam, lai galu galā nekļūtu vienkārši par intelektuāli.

ATCEROS KĀDU REKTORA VIETNIEKU. Viņš bija pasaulē slavens vēsturnieks. Gandrīz divdesmit gadus viņš bija vēstures profesors Oksfordā un pēc aiziešanas pensijā atgriezās Indijā. Viņa vārds bija zināms visā pasaulē, un viņš tika ievēlēts par rektora vietnieku universitātē, kurā es studēju. Viņš bija jauks vīrs, patīkama personība ar izcilām zināšanām, erudīciju, atzinību - viņš bija sarakstījis tik daudz grāmatu!

Sagadīšanās pēc diena, kad viņš sāka pildīt rektora vietnieka pienākumus, iekrita Gautamas Būdas dzimšanas dienā. Un Gauta-mas Būdas dzimšanas diena ir svarīgāka par jebkuru citu dzimšanas dienu, jo Gautamas Būdas dzimšanas diena ir arī viņa apgaismības diena, kā arī diena, kad viņš pameta savu ķermeni. Viņš bija dzimis, sasniedzis apgaismību un nomiris vienā un tajā pašā datumā.

Visa universitāte sapulcējās, lai noklausītos šī vīra runā par Gau-tamu Budu. Viņš bija dižens vēsturnieks, viņš bija rakstījis par Gautamu Budu un runāja ļoti emocionāli. Ar asarām acīs viņš teica: “Man vienmēr ir bijusi sajūta, ka tad, ja es būtu piedzimis Gautamas Būdas laikā, es visu laiku atrastos pie viņa kājām.” Sekojot savam ieradumam, es piecēlos un teicu: “Ņemiet, lūdzu, savus vārdus atpakaļ.”

Viņš teica: “Kāpēc gan?”

Es sacīju: “Jo tie ir nepatiesi. Jūs esat dzīvojis Rāmana Mahāriši laikā. Viņš bija tāds pats, viņam bija tāda pati apgaismība, un es zinu, ka jūs nekad neesat viņu pat apciemojis. Tad kuru jūs te mēģināt apmānīt? Jūs nebūtu apciemojis arī Gautamu Budu. Noslaukiet savas krokodila asaras! Jūs esat vienkārši zinātnieks, un jūs neko nezināt par apgaismību vai tādiem cilvēkiem kā Gautama Buda.” Auditorijā iestājās liels klusums. Mani profesori baidījās, ka mani par šo gājienu varētu izslēgt no universitātes. Viņi vienmēr baidījās, ka mani varētu izslēgt kuru katru brīdi. Viņi mīlēja mani un gribēja, lai palieku. Bet izraisīt šādu situāciju, tik neērtu situāciju... neviens nezināja, ko darīt, kā mazināt mulsumu. Šīs dažas sekundes šķita kā stundas. Rektora vietnieks tur stāvēja... taču viņš noteikti bija augstākās raudzes cilvēks. Viņš notrauca asaras un lūdza piedošanu - varbūt viņš esot kļūdījies. Un viņš uzaicināja mani pie sevis uz mājām, lai šo jautājumu pārrunātu sīkāk.

Bet visas universitātes priekšā viņš teica: “Jums taisnība. Es zinu, ka nebūtu apciemojis Gautamu Budu. Es neapzinājos, ko saku. Mani tikai bija pārņēmušas emocijas, aizkustinājums. Jā, es nekad neesmu bijis pie Rāmana Mahāriši, kamēr viņš bija dzīvs, lai gan esmu bijis ļoti tuvu vietai, kur viņš mita. Es mēdzu pasniegt Mad-rasas Universitātē, kas ir tikai pāris stundu brauciena attālumā no viņa dzīvesvietas Arunāčalā. Daudzi draugi man ir teikuši: tev jāaizbrauc pie šī vīra. Bet es vienmēr braucienu atliku, līdz viņš nomira.”

Visa universitāte bija izbrīnīta. Mani profesori nespēja tam noticēt. Bet rektora vietnieka pazemība visus aizkustināja. Cieņa pret viņu daudzkārt pieauga, un mēs kļuvām draugi. Viņš bija ļoti vecs - viņam bija gandrīz sešdesmit astoņi gadi, man - tikai divdesmit četri, tomēr mēs kļuvām par draugiem. Un viņš man ne brīdi nelika just, ka viņš būtu liels zinātnieks, rektora vietnieks, kas vecuma ziņā varētu būt mans vectēvs.

Gluži pretēji, viņš teica: “Nesaprotu, kas tajā dienā notika. Es neesmu tik pazemīgs cilvēks. Divdesmit gadus būdams profesors Oksfordā un vieslektors daudzās pasaules universitātēs, biju kļuvis ļoti egoistisks, bet tu to visu sagrāvi vienā paņēmienā. Būšu tev pateicīgs visu savu atlikušo mūžu - ja tu nebūtu piecēlies, es droši vien paliktu ticot, ka būtu tā darījis. Bet tagad gan es gribētu... ja tu kādu atrastu, tad es labprāt sēdētu pie viņa kājām un klausītos vinā.”

Es sacīju: “Tad sēdiet un klausieties.”

Viņš teica: “Ko?”

Es sacīju: “Tikai paskatieties uz mani. Nedomājiet par manu vecumu, tikai sēdiet un klausieties.” Un jūs neticēsiet - šis vecais vīrs apsēdās un klausījās manī, lai ko es viņam gribētu teikt. Nav daudz cilvēku, kuriem ir tik daudz drosmes un atvērtības.

Pēc šīs dienas viņš mēdza apciemot mani kopmītnēs. Visi bija neizpratnē - kas bija noticis? Es taču biju nostādījis viņu tik neērtā situācijā! Viņš mēdza mani aizvest uz savām mājām. Mēs sēdējām, un viņš man jautāja: “Saki kaut ko, es vēlos paklausīties. Visu savu dzīvi esmu runājis. Esmu aizmirsis klausīties. Un esmu runājis par to, ko nemaz nezinu.” Un viņš klausījās tā, kā māceklis klausās Meistarā.

Mani profesori bija ļoti izbrīnīti. Viņi teica: “Vai tu esi nobūris šo veco vīru? Vai viņš ir kļuvis senils? Kas noticis? Lai viņu satiktu, mums ir jāpiesakās vizītē un ilgu laiku jāgaida rindā. Mēs varam satikt viņu tikai tad, kad pienāk mūsu kārta. Bet viņš pats dodas pie tevis, un vēl vairāk - viņš klausās tevī. Kas ir noticis?”

Es sacīju: “Tas pats var notikt arī ar jums, bet jūs neesat ne tik gudri, ne tik jūtīgi, ne tik saprast spējīgi. Šis vecais vīrs ir patiess retums.”

1957-1966: profesors

MAN ĀRKĀRTĪGI PATIKA STUDENTA DZĪVE; vai cilvēki bija pret mani vai par mani, vai viņi bija vienaldzīgi pret mani vai mani mīlēja — visas šis pieredzes bija skaistas. Tas viss man palīdzēja, kad pats kļuvu par skolotāju, jo, paužot savu viedokli, es spēju paskatīties ari no studentu skatpunkta.

Manas lekcijas kļuva par debašu klubu. Ikvienam bija atļauts apšaubīt, strīdēties un argumentēt. Šad tad kāds sāka raizēties, kas ar šo kursu notiks, jo par katru jautājumu radās tik daudz domstarpību. Es sacīju: “Neraizējieties. Viss, kas nepieciešams, ir jūsu prāta asināšana. Kurss pats par sevi ir nieks - jūs to varat apgūt vienas nakts laikā. Ja jums ir ass prāts, jūs varat atbildēt, pat nemācījušies. Bet, ja jūsu prāts nav ass, jums var pat nolikt priekšā grāmatu, bet jūs nespēsiet atrast atbildi. Piecsimt lappušu biezā grāmatā atbilde būs kaut kur vienā rindkopā.”

Manas lekcijas bija pilnīgi atšķirīgas no citu vadītajām. Par visu vajadzēja diskutēt, visā vajadzēja iedziļināties, cik vien iespējams, viss bija jāapskata no visām pusēm, visos aspektos, un jāpieņem tikai tad, ja prāts jutās apmierināts. Citādi nebija nekādas jēgas kaut ko pieņemt. Nākamajā dienā diskusiju turpinājām.

Biju pārsteigts, uzzinot, ka tad, kad jūs par kaut ko diskutējat un atklājat loģisko struktūru, neko nevajag atcerēties. Tas ir jūsu atklājums, tas paliek ar jums. Jūs to neaizmirsīsiet.

Katrā ziņā studenti mani mīlēja, jo neviens cits nedeva viņiem tik daudz brīvības, neviens cits neizrādīja viņiem tik daudz cieņas. Neviens cits nedeva viņiem tik daudz mīlestības, neviens cits nepalīdzēja viņiem asināt prātu.

Visi pasniedzēji raizējās par savu atalgojumu. Es pats nekad negāju pēc algas. Es pilnvaroju kādu no studentiem un teicu: “Kad pienāk mēneša pirmā diena, aizej pēc manas algas. Vari man to atnest, bet, ja tev kāda daļa no tās ir vajadzīga, vari to paturēt.”

Visus tos gadus, ko pavadīju universitātē, kāds man nesa algu. Virs, kurš izsniedza algas, reiz pats atnāca pie manis, lai pateiktu: “Jūs nekad neparādāties. Es vienmēr ceru, ka reiz jūs atnāksiet un es jūs satikšu. Bet, saprotot, ka jūs varbūt tā ari nekad neatnāksiet uz manu kabinetu, man bija jānāk uz jūsu māju, lai redzētu, kas jūs esat par cilvēku. Ir profesori, kuri katra mēneša pirmajā dienā jau agri no rīta ieņem vietu rindā, lai saņemtu savu algu. Jūsu tur nekad nav. Jebkurš students var ierasties ar jūsu parakstu un pilnvaru, un es nemaz nezinu, vai alga nonāk pie jums vai ne.”

Es sacīju: “Jums nav jāraizējas - tā vienmēr ir nonākusi pie manis.” Kad jūs kādam uzticaties, viņam ir ļoti grūti jūs pievilt.

Visus tos gadus, kad biju pasniedzējs, neviens students, kuram biju uzticējis aiziet pēc algas, nebija neko no tās paņēmis, lai gan biju pieteicis, ka izvēle ir viņu ziņā. “Ja jums ir sajūta, ka jums tā visa jāpaņem, ņemiet. Ja jūs vēlaties paturēt kādu daļu, tad paturiet. Un tas nav aizdevums, kas jāatdod, jo es nevēlos apgrūtināt sevi, pūloties atcerēties, kurš un cik daudz man ir parādā. Tā vienkārši ir jūsu nauda, pārējais nav svarīgi.” Tomēr neviens students nekad no tās neko nepaņēma.

Visus pasniedzējus interesēja tikai alga un sacensība par augstākiem amatiem. Nesatiku nevienu, kuru patiesi interesētu studenti, viņu nākotne un it īpaši - viņu garīgā izaugsme.

To redzot, es atvēru mazu meditāciju skolu. Viens no maniem draugiem atvēlēja savu skaisto bungalo un dārzu. Viņš man izveidoja marmora templi meditācijām, lai vismaz piecdesmit cilvēku varētu sēdēt templī un meditēt. Daudzi studenti, daudzi profesori -pat rektora vietnieki - nāca, lai saprastu, kas ir meditācija.

INDIJĀ MUSULMAŅI VALKĀ MUSULMAŅU APĢĒRBU, hinduisti - hinduistu apģērbu, pendžabieši - pendžabiešu apģērbu, bengāļi — bengāļu apģērbu un Dienvidindijas iedzīvotājiem ir savs apģērbs. Piemēram, Dienvidindijā var ietīties lungi vai vienkārši dhoti, ko aptin ap sevi. Un ne tikai tā — to var pacelt uz augšu un atspraust tā, ka tas atsedz ceļus. Pat profesori universitātēs lasa lekcijas, šādi tērpušies.

Man patika lungi, jo tas ir ļoti vienkāršs apģērbs, visvienkāršākais -nav vajadzīgs ne šuvējs, ne piegrieztne, nekas. Jebkuru auduma gabalu var ļoti viegli pārvērst par lungi. Taču es nedzīvoju Indijas dienvidos, es atrados Indijas centrālajā daļā, kur lungi valkā tikai klaidoņi, slaisti un antisociāli elementi. Šis tērps simbolizē cilvēka vienaldzību pret sabiedrību, to, ka viņam ir vienalga, ko citi par vinu domā.

Kad es sāku iet uz universitāti, tērpies lungi, viss uz brīdi apstājās - studenti iznāca no savām auditorijām, profesori tāpat. Kad es gāju pa koridoru, visi stāvēja un skatījās, un es visiem pamāju. Cik laba uzņemšana!

Iznāca rektora vietnieks: “Kas noticis? Lekcijas ir pārtrauktas pusē, profesori ir iznākuši no auditorijām, un valda tāds klusums...” Viņš ieraudzīja mani, es viņam pamāju, un viņam pat nepietika drosmes atbildēt uz manu mājienu.

Es sacīju: “Vismaz jums vajadzētu man pamāt. Visi šie ļaudis ir sanākuši, lai apskatītu manu lungi” Domāju, ka viņiem tas patika, jo profesori ik dienu nāca uz darbu, ģērbušies skaistās, greznās un dārgās drānās. Rektora vietnieks bija īpaši izvēlīgs apģērba ziņā -to zināja visi. Ja jums gadītos nokļūt viņa mājās, jūs būtu pārsteigti: it visur bija vienas vienīgas drēbes - viņš, viņa kalps un drēbes.

Es sacīju: “Pat jūsu ierašanās neliek nevienam pārtraukt lekcijas. Bet viens niecīgs lungi, ko valkā visnabagākie, licis visiem iznākt no auditorijām! Es šajā lungi nākšu katru dienu.”

Viņš sacīja: “Joks ir izdevies. Vienu dienu tas iet cauri, bet neaizejiet par tālu.”

Es sacīju: “Kad es kaut ko daru, tad to daru līdz galam.”

Viņš teica: “Kā jūs to domājat? Jūs gribat teikt, ka tiešām valkāsiet šo lungi katru dienu?”

Es sacīju: “Šobrīd esmu tā apņēmies. Ja kāds mani kavēs, es varu atnākt arī bez lungi. Varat man ticēt. Ja mani kāds kavēs, ja jūs centīsieties iestāstīt, ka profesoram tas nepiedien vai vēl kaut ko, mani nekas neapturēs... Ja jūs saglabāsiet mieru, es turpināšu valkāt lungi, bet, ja jūs kaut ko pret mani pasāksiet, tad lungi vairs nebūs. Es atnākšu... un tad tik jūs redzēsiet īstu scēnu!”

Šī bija tik pārgalvīgi jautra aina, ka visi studenti sāka aplaudēt, izdzirdot manis sacīto, un rektora vietnieks jutās tik samulsis, ka vienkārši iegāja atpakaļ savā kabinetā. Viņš vairs nekad neteica ne vārda par lungi. Vairākas reizes jautāju: “Kā ar manu lungp. Vai pret to ir kas pasākts vai nav?”

Viņš atbildēja: “Vienkārši lieciet mani mierā - dariet, ko gribat! Es neko negribu teikt, jo jums kaut ko sacīt ir bīstami. Neviens nekad nezina, kā jūs to uztversiet. Es neteicu: nometiet lungi\ Es teicu: atgriezieties pie sava vecā apģērba.”

Es sacīju: “Tā vairs nav. Un, ja kaut kā vairs nav, tad tā nav. Es nekad neskatos atpakaļ. Tagad es valkāšu lungi!'

Sākumā es staigāju, tērpies lungi ar garu apmetni. Tad vienu dienu es nometu talāru un paliku tikai lakatā. Atkal bija liela drāma, bet rektora vietnieks saglabāja vēsu prātu. Visi iznāca apskatīties, bet viņš ne. Varbūt tāpēc, ka baidījās — esmu nometis lungU Viņš no sava kabineta neiznāca. Pieklauvēju pie viņa durvīm. Viņš teica: “Vai jūs to izdarījāt?”

Es sacīju: “Vēl ne. Varat nākt laukā.”

Viņš atvēra durvis un palūkojās, vai esmu apģērbies vai nometis visu apģērbu. Viņš sacīja: “Tagad jūs esat ģērbies citādi. Tad talāra arī vairs nav?”

Es sacīju: “Esmu arī to nomainījis. Vai jums ir kas sakāms?” Viņš teica: “Es negribu sacīt neviena vārda. Par jums es pat ar citiem nerunāju. Žurnālisti zvana un jautā, kā universitātē var ko tādu pieļaut. Tas varot kļūt par precedentu, un gan studenti, gan citi profesori varot sākt nākt, tērpušies lungi. Es viņiem saku: “Lai kas notiktu - pat ja visi sāktu tērpties lungi -, es neiebilstu; es viņu nekavēšu, jo viņš man draud, ka tādā gadījumā varētu atnākt pliks. Viņš saka, ka kailums Indijā ir pieņemams garīgais dzīvesveids. Mahāvīra bija kails, divdesmit četri džainu tirthankaras bija kaili, tūkstošiem mūku joprojām ir kaili, un, ja tirthankara var būt kails, tad kāpēc ne profesors? Indijā kailumu nevar necienīt.””

Tad rektora vietnieks teica: “Es saku cilvēkiem: ja viņš patiešām vēlas radīt haosu, viņam ir sekotāji arī universitātē; ir daudzi studenti, kuri ir gatavi darīt visu, ko viņš saka... tāpēc ir labāk

vinu likt mierā.”

Savā dzīvē esmu daudzkārt atklājis, ka tad, ja esat kaut vai mazliet gatavi ziedot savu cienījamo stāvokli, ir ļoti viegli panākt savu. Sabiedrība ir spēlējusi ar jums spēli. Tā jūsu prātā ir uzlikusi cienīgumu uz pārāk augsta pjedestāla un tam pretī novietojusi visu to, ko tā vēlas, lai jūs nedarītu. Līdz ar to, tiklīdz jūs to tomēr darāt, jūs zaudējat cienīgumu. Kad esat gatavi pateikt, ka cienīgums jums nerūp, tad sabiedrība kļūst absolūti nespējīga kaut ko iesākt pret jūsu gribu.

KAD ES KĻUVU PAR UNIVERSITĀTES PASNIEDZĒJU, pirmais, ko izdarīju (jo, ieejot klasē, redzēju, ka meitenes sēž vienā stūrī un četras vai piecas rindas tieši priekšā ir vienkārši tukšas, savukārt zēni sēž otrā stūrī) - es sacīju: “Ko gan es mācīšu - šos galdus un krēslus? Kas tā par niekošanos? Kas jums licis tā sasēsties? Sasēdieties meitenes un zēni kopā un nāciet uz priekšu.”

Viņi vilcinājās. Viņi nekad nebija dzirdējuši, ka pasniedzējs liek sasēsties puišiem un meitenēm kopā. Es sacīju: “Tūliņ pat sasēdieties kopā, citādi ziņošu rektora vietniekam, ka te notiek kaut kas absolūti nedabisks un nepsiholoģisks.”

Lēnām, vilcinādamies... Es sacīju: “Nekavējieties! Kustieties un sasēdieties kopā. Manās nodarbībās jūs nedrīkstat sēdēt nošķirti. Un man nav iebildumu, ja jūs mēģināt pieskarties meitenei vai meitene mēģina paraut jūs aiz krekla. Viss, kas ir dabisks, man ir pieņemams. Un es negribu, ka sēžat te sasaluši un sarāvušies. Manās nodarbībās tā nenotiks. Priecājieties par iespēju būt kopā! Zinu, ka jūs esat metuši cits citam ar zīmītēm, akmentiņiem un vēstulēm. Nav nekādas vajadzības tā darīt. Vienkārši apsēdieties viņai blakus, iedodiet meitenei vēstuli - dariet, ko gribat, jo patiesībā jūs esat seksuāli nobrieduši, jums kaut kas ir jādara. Bet jūs vienkārši studējat filozofiju - jūs esat pilnīgi nenormāli! Filozofija ir domāta vecumam, kad nevar darīt neko citu. Tad jūs varat studēt filozofiju.”

Viņi visi bija ļoti nobijušies. Lēnām, lēnām viņi atslāba, taču citi kursi sāka just pret viņiem skaudību. Citi profesori sāka ziņot rektora vietniekam, ka “šis cilvēks ir bīstams - viņš ļauj zēniem un meitenēm to, ko mēs esam aizlieguši. Viņš nevis kavē viņu nonākšanu saskarsmē, bet pat tiem palīdz! Viņš saka: “Ja nezināt, kā uzrakstīt mīlestības vēstuli, nāciet pie manis, es jums iemācīšu. Filozofija ir sekundāra - no tās nav lielas jēgas. Mēs pabeigsim divu gadu kursu sešos mēnešos. Atlikušo gadu un sešus mēnešus priecājieties, dejojiet, dziediet! Ne par ko neuztraucieties!””

Rektora vietnieks beigu beigās bija spiests uzaicināt mani uz tikšanos. “Lūk, ko esmu dzirdējis. Kas jums par to sakāms?”

Es teicu: “Jūs taču arī esat bijis universitātes students.”

Viņš teica: “Jā, esmu gan. Kā gan citādi es varētu būt rektora vietnieks?”

Es turpināju: “Tad atsauciet atmiņā tos laikus, kad meitenes sēdēja vienā galā un jūs - otrā. Kas notika jūsu prātā?”

Viņš teica: “Jūs man šķietat savāds cilvēks. Esmu lūdzis jūs atnākt, jo vēlos, lai jūs man kaut ko paskaidrotu.”

Es teicu: “Pie tā mēs ķersimies mazliet vēlāk. Vispirms atbildiet uz manu jautājumu. Un esiet patiess! Pretējā gadījumā es rīt jūs atklāti izaicināšu visas universitātes, visu profesoru un studentu priekšā. Mēs varēsim izrunāt šo jautājumu, un lai viņi balso.” Viņš sacīja: “Neaizejiet par tālu! Iespējams, jums ir taisnība. Es atceros. Tagad esmu vecs vīrs. Ceru, ka jūs to nevienam neteiksiet, bet toreiz es domāju par meitenēm. Pasniedzējos neklausījos, neviens cits arī ne. Meitenes meta zīmītes, mēs tāpat, apmainījāmies vēstulēm.”

“Tādā gadījumā,” es sacīju, “vai varu iet?”

Viņš teica: “Protams. Vienkārši ejiet un dariet, ko vēlaties. Es nevēlos ar jums publisku cīniņu. Zinu, ka jūs tajā uzvarēsiet. Jums taisnība. Bet es esmu tikai nabaga ierēdnis, un man jārūpējas par savu amatu. Ja es to nedarītu, valdība atstādinātu mani no rektora vietnieka amata.”

Es teicu: “Mani neinteresē jūsu amats. Palieciet rektora vietnieks, bet atcerieties: nekad vairs mani nesauciet! Par mani ienāks vēl daudz sūdzību, bet jau tagad es jums skaidri un gaiši pasaku, ka man vienmēr būs taisnība.”

Viņš teica: “Es sapratu.”

Tad studenti - zēni un meitenes, kuri pie manis nemācījās, -sāka man jautāt: “Vai mēs arī varam piedalīties?”

Es sacīju: “Filozofija nekad nav bijusi tik dzīvīga. Nāciet! Visi ir gaidīti. Es nekad neatzīmēju studentu apmeklējumu. Katru mēnesi, kad jānodod lekciju apmeklējuma reģistrs, es to aizpildu pēc nejaušības principa - ieradies, neieradies, ieradies, neieradies. Man tikai jāatceras, ka visiem jābūt vairāk nekā septiņdesmit piecu procentu apmeklējumam, lai viņi tiktu pielaisti pie pārbaudījumiem. Man nav iebildumu - nāciet droši!”

Manas lekcijas bija pārpildītas. Studenti sēdēja uz palodzēm, kaut arī patiesībā viņiem tajā laikā bija jābūt citā nodarbībā.

Tad atkal ienāca sūdzības, un rektora vietnieks sacīja: “Nenāciet pie manis sūdzēties par šo cilvēku. Tā ir jūsu problēma, ka studenti nenāk uz jūsu lekcijām. Ko es tur varu padarīt? Un ko viņš tur var padarīt, ja studenti dod priekšroku viņam? Viņi nestudē filozofiju, bet negrib klausīties jūsu pasniegto vēsturi, ekonomiku, politiku. Ko es tur varu darīt? Turklāt šis cilvēks ir mani izaicinājis, sakot: nekad vairs mani netraucējiet, citādi mums būs publiska izskaidrošanās.” Bet no visām fakultātēm ienāca tik daudz sūdzību, ka beidzot viņam tomēr vajadzēja aprunāties ar mani. Viņš zināja, ka labāk mani neaicināt pie sevis, bet atnākt uz manu nodarbību. Un viņš bija pārsteigts.

Filozofijas studentu ir ļoti maz, jo filozofija nav pelnoša nodarbe. Taču klase bija pārpildīta. Rektora vietnieks pat netika iekšā auditorijā. Redzēju viņu stāvam pie durvīm aiz studentiem. Es sacīju studentiem: “Ļaujiet rektora vietniekam ienākt! Ļaujiet arī viņam izbaudīt to, kas te notiek!”

Viņš ienāca un nespēja noticēt savām acīm - visas meitenes un puiši sēdēja kopā un ar prieku klausījās manī. Nodarbību nekas netraucēja, jo biju novērsis visus iespējamos traucēkļus jau pašā saknē. Tagad puiši sēdēja līdzās savām draudzenēm, un nebija nekāda iemesla mest akmentiņus vai vēstules. Pēc tā nebija nekādas vajadzības.

Rektora vietnieks sacīja: “Nespēju noticēt - šī lekcija ir tik pārpildīta, bet šeit valda tāds klusums, ka varētu dzirdēt pat adatu nokrītam.”

Es sacīju: “Tā tam arī jābūt, jo šeit nenotiek nekāda apspiešana. Esmu pateicis studentiem, ka viņiem nav jāprasa atļauja, ja viņi grib aiziet, - viņi var vienkārši iet. Kad viņi grib ienākt, viņi vienkārši var nākt iekšā - viņiem nav jāprasa mana atļauja. Nav mana darīšana, vai viņi ir šeit vai nav. Man patīk pasniegt, un es turpināšu lekciju. Ja kāds vēlas šeit palikt, viņš var tā darīt, bet pretējā gadījumā viņš drīkst doties prom. Tomēr prom neviens neiet.”

Rektora vietnieks sacīja: “Tā vajadzētu būt visās lekcijās, bet es neesmu tik stiprs cilvēks kā jūs. Es nevaru pateikt valdībai, ka vajadzētu ieviest šādu kārtību.”

MANI UZAICINĀJA UZ SEMINĀRU. Uz to bija sapulcējušies daudzi universitāšu rektori un rektoru vietnieki. Viņi bija ārkārtīgi norūpējušies par disciplīnas trūkumu skolās, koledžās un universitātēs un par jaunās paaudzes necienīgo attieksmi pret skolotājiem.

Uzklausīju viņu viedokļus un teicu: “Es redzu, ka te pašos pamatos kaut kā trūkst. Skolotājs ir cilvēks, pret kuru cieņa rodas dabiski; skolotājs nevar cieņu pieprasīt. Ja skolotājs pieprasa cieņu, tad viņš vienkārši parāda, ka nav skolotājs. Viņš ir izvēlējies nepareizo profesiju, kura nav viņa aicinājums. Skolotājs jau pēc definīcijas ir cilvēks, kuru ciena dabiski, nevis tāds, kuru pienākas cienīt. Ja viņu pienākas cienīt, tad kas gan tā par cieņu? Tikai padomājiet: pienākas cienīt... - viss skaistums ir pazudis, cieņa nav dzīva. Ja to pienākas izrādīt, tad tās nav. Kad tā ir pa īstam, neviens par to nedomā. Tā vienkārši plūst. Kad jūsu priekšā ir skolotājs, cieņa vienkārši plūst pati no sevis.”

Tad es semināra apmeklētājiem teicu: “Nepieprasiet, lai studenti cienītu skolotājus. Labāk padomājiet, vai neesat izvēlējušies nepareizos skolotājus - skolotājus, kas patiesībā nav nekādi skolotāji.

1

Dhamma, ari: dharma - kosmiskais likums un kārtība. - Red. piez.

Par skolotāju, tāpat kā par dzejnieku, piedzimst. Tā ir liela māksla. Visi nevar būt skolotāji, bet vispārējās izglītības dēļ ir nepieciešami miljoniem skolotāju. Iedomājieties sabiedrību, kura uzskata, ka visiem ir jāmācās dzeja un dzeja jāpasniedz dzejniekiem. Būtu vajadzīgi miljoniem dzejnieku! Protams, tad būtu koledžas, kur apmāca dzejniekus. Šie dzejnieki būtu neīsti, bet viņi pieprasītu: “Aplaudējiet mums, jo mēs esam dzejnieki! Kāpēc jūs mūs nerespektējat?” Tieši tā ir noticis ar skolotājiem.

Senāk skolotāju bija ļoti maz. Ļaudis mēdza mērot tūkstošiem jūdžu, lai atrastu skolotāju un būtu kopā ar viņu. Tolaik valdīja milzīga cieņa, bet šī cieņa sakņojās skolotāja spējās. No mācekļiem, skolniekiem un studentiem cieņu nepieprasīja. Tā vienkārši bija.”

Ceļā

Tikai padomājiet - es gadiem ar lekcijām ceļoju pa Indiju izpelnoties vien manā virzienā mestus akmeņus, kurpes un nažus. Jūs nepazīstat Indijas dzelzceļus un uzgaidāmās telpas, jūs nezināt, kā indieši dzīvo. Nehigiēniskos un nepievilcīgos apstākļos, bet viņi ir pie tā pieraduši. Es šos gadus cietu tikpat daudz un varbūt par vairāk nekā Jēzus pie krusta. Karāšanās pie krusta ir tikai dažu stundu jautājums, slepkavība ir vēl ātrāka, bet būt par klejojošu Meistaru Indijā nav nekādi joki.

SITUĀCIJA PASAULĒ IR BŪTISKI MAINĪJUSIES. Vēl pirms trim simtiem gadu pasaule bija ļoti liela. Pat ja Gautama Buda būtu vēlējies tuvoties visiem cilvēkiem, tas nebūtu bijis iespējams -tolaik vienkārši nebija tādu komunikācijas līdzekļu. Cilvēki dzīvoja daudzās pasaulēs, teju izolēti cits no cita. Tam visam piemita zināma vienkāršība.

Jēzus, būdams ebrejs, sastapās ar saviem tautiešiem - ebrejiem, nevis visu pasauli. Nebūtu bijis iespējams, sēžot uz ēzeļa, apjāt apkārt pasaulei. Pat ja viņš apjātu visu mazo Jūdejas karaļvalsti, jau tas būtu par daudz. Ļaudis bija slikti izglītoti. Viņi pat nezināja cits par cita eksistenci.

Gautama Buda, Laodzi, Sokrāts no Atēnām - viņi visi bija [gandrīz] laikabiedri, tomēr cits par citu neko nezināja.

Pirms revolūcijas komunikāciju un transporta jomā pastāvēja daudzas pasaules, un tās visas bija pašpietiekamas. Tās nekad nedomāja par citām, tām nebija ne jausmas par citu pasauļu eksistenci. Kad cilvēki arvien vairāk un vairāk iepazina cits citu, pasaule kļuva mazāka. Tagad ne Buda, ne Jēzus, ne Mozus, ne Konfūcijs vairs netiktu galā. Viņiem visiem būtu ļoti lokāla domāšana un ļoti lokalizēta, šaura pasaules uztvere.

Mums ir palaimējies - tagad pasaule ir tik maza, ka nav iespējams būt lokālam, ir jābūt universālam. Jums jādomā par Konfūciju, jums jādomā par Krišnu, jums jādomā par Sokrātu, jums jādomā par Bērtrandu Raselu. Ja jūs nedomāsiet par pasauli kā vienotu veselumu, ja nedomāsiet par dažādu ģēniju devumu, tad nevarēsiet runāt ar moderno cilvēku. Plaisa būs tik liela - divdesmit pieci gadsimti, divdesmit gadsimti... izveidot tiltu būs gandrīz neiespējami.

Vienīgais veids, kā uzcelt tiltu pār šo plaisu, ir, nonākot pie zināšanām, neapstāties pie tā, neapmierināties tikai ar izpausmes piešķiršanu tam, ko esat uzzinājis. Ir jāpieliek milzīgas pūles, lai iepazītu visas valodas.

Darbs ir vērienīgs, bet aizraujošs, - cilvēka gara izpēte no dažādām dimensijām. Ja jūsos ir sapratnes gaisma, jūs bez grūtībām varat radīt sintēzi. Un šī sintēze nebūs tikai visu reliģisko mistiķu sintēze - tad tā būtu tikai daļēja. Sintēzē ir jāietver visi mākslinieki un viņu atklāsmes, visi mūziķi, visi dzejnieki, visi dejotāji un viņu atklāsmes. Ir jāņem vērā visi radošie cilvēki, kuri kaut ko devuši dzīvei, kuri bagātinājuši cilvēci. Neviens nekad nav domājis par to, ka mākslinieku devums ir ari reliģisks jeb garīgs.

Par visu svarīgākā ir zinātnes izaugsme. Agrāk nebija iespējams integrēt zinātnisko izaugsmi sintēzes vīzijā ar sirdi un garīgumu. Pirmām kārtām nebija zinātnes - un tā ir mainījusi tūkstoš un vienu lietu. Dzīve vairs nekad nebūs tāda kā agrāk.

Es to redzu kā trijstūri - zinātne, reliģija jeb garīgums un māksla. Tās ir tik dažādas dimensijas; tās runā dažādās valodās; tās ir pretrunā cita citai. Pavirši raugoties, tās nešķiet saistītas, ja vien jums nepiemīt dziļāka izpratne un jūs neredzat, kā tās visas saplūst un apvienojas vienā.

Esmu centies paveikt teju neiespējamo.

Universitātes studenta gados mani profesori bija nesaprašanā: es studēju filozofiju, bet apmeklēju zinātnes lekcijas - fiziku, ķīmiju un bioloģiju. Mani profesori jutās savādi: “Tu esi šeit, universitātē, lai studētu filozofiju. Kāpēc tu tērē laiku ķīmijai?”

Es sacīju: “Man gar ķīmiju nav nekādas darīšanas. Es tikai gribu gūt skaidru ieskatu tajā, ko ķīmija un fizika ir paveikusi. Negribu iedziļināties sīkumos, vēlos uzzināt tikai būtiskākos sasniegumus.” Es reti gāju uz lekcijām un pārsvarā uzturējos bibliotēkā. Mani profesori nemitīgi atkārtoja: “Ko gan tu visu dienu dari bibliotēkā? No bibliotekāra ir saņemts tik daudz sūdzību: tu esot pirmais, kurš bibliotēkā ieiet, un dienas beigās tevi teju ar varu jādzen no tās laukā. Tu tur pavadot visu dienu, turklāt ne tikai filozofijas grāmatu nodaļā. Tu klaiņojot arī pa tām nodaļām, kuras uz tevi nemaz neattiecas.”

Es viņiem teicu: “Man ir grūti jums to paskaidrot, bet nākotnē manas pūles būs veltītas tam, lai apvienotu visu, kur ir kāda patiesība, vienā veselumā. Es gribu izveidot dzīvesveidu, kas ietver visu un nav balstīts uz argumentiem un pretrunām, bet gan uz dziļu izpratni par būtisko visos sasniegumos, ko nodrošinājušas cilvēces zināšanas un gudrība.”

Viņi domāja, ka es sajukšu prātā - uzdevums, ko biju izvēlējies, jebkuru varētu novest pie ārprāta, tas ir pārāk neaptverams. Bet viņi nezināja, ka sajukšana prātā manā gadījumā ir neiespējama, ka esmu atstājis prātu tālu aiz sevis un esmu tikai vērotājs.

Cilvēka prāts ir tik smalks un sarežģīts dators. Cilvēks ir radījis lieliskus datorus, bet pagaidām neviens nevar līdzināties cilvēka prātam. Viena vienīga cilvēka prātam piemīt spēja ietvert sevī visas pasaules bibliotēkas. Vienā vienīgā grāmatu krātuvē - Britu muzeja bibliotēkā - ir tik daudz grāmatu, kuras, izkārtojot kā sienu citu līdzās citai, trīsreiz varētu apjozt zemeslodi. Un šī ir tikai viena no lielajām bibliotēkām. Maskavā ir tāda pati bibliotēka, varbūt pat lielāka. Hārvardai ir tāda pati bibliotēka. Bet cilvēka prāts ir spējīgs ietvert sevī visu, kas ir uzrakstīts šajās grāmatās, un saglabāt to atmiņā. Vienās smadzenēs ir miljardiem šūnu, un katra šūna ir spējīga uztvert miljoniem informācijas vienību. Skaidrs, ka cilvēks sajuktu prātā, ja vien viņš jau nav izgājis ārpus prāta. Cilvēks, kas nav sasniedzis meditācijas stāvokli, noteikti sajuktu prātā. Profesori nekļūdījās, bet viņi nezināja, ka es cītīgi praktizēju meditāciju.

Tā nu es lasīju savādas grāmatas, dīvainus rakstus no visas pasaules. Tomēr es biju tikai vērotājs, jo jau biju nonācis mājās. No šiem tekstiem man nebija ko mācīties. Es lasīju citos nolūkos - lai padarītu savu vēsti universālu, atbrīvotu to no lokāliem ierobežojumiem. Un esmu laimīgs, ka man tas ir pilnībā izdevies.

Cilvēki mani mīl, un viņi mani iesaukuši par “Meistaru Meistaru”. Tas nāk no viņu mīlestības. Es pats uzskatu sevi par vienkāršu cilvēku, kurš ir bijis pietiekami stūrgalvīgs, lai paliktu neatkarīgs. Neesmu padevies apstākļu nosacītībai, nekad neesmu piederējis ne pie vienas reliģijas, politiskās partijas, organizācijas, nācijas, rases. Visos iespējamos veidos esmu centies vienkārši būt es pats, bez jebkādiem pievienojumiem. Un tas man ir devis tik daudz viengabalainības, individualitātes, autentiskuma un piepildījuma svētlaimes.

Bet tā bija tālaika nepieciešamība. Ikvienam, kurš centīsies būt par Meistaru pēc manis, ir jāatceras, ka viņam ir jāiziet cauri visam tam, ko esmu piedzīvojis es. Citādi viņu nevarēs saukt par Meistaru. Viņš paliks savā lokalizētajā šaurībā - hinduistu skolotājs, kristiešu misionārs, musulmaņu priesteris bet nekļūs par Meistaru visai cilvēcei. Pēc manis citiem būs ļoti grūti kļūt par Meistaru!

PAMODINĀTS CILVĒKS SAPROT CILVĒCI ĻOTI DZIĻI. Iepazīstot un saprotot sevi, viņš ir sapratis visu cilvēku nožēlojamo stāvokli. Viņš jūt žēlumu pret ļaudīm, viņš ir līdzcietīgs. Viņš neatmaksā ļaunu ar ļaunu tā vienkāršā iemesla dēļ, ka, pirmkārt, nejūtas aizskarts. Otrkārt, viņam ir žēl pāridarītāja, viņš nejūt naidu.

Reiz tā notika Barodā: es uzrunāju lielu ļaužu pūli. Kādu, kurš sēdēja pirmajā rindā, tik ļoti uztrauca manis sacītais, ka viņš zaudēja pašsavaldību un visu sajēgu un meta man ar kurpi. Tajā brīdī es atcerējos, ka studenta gados mēdzu spēlēt volejbolu. Tā nu es vēl gaisā noķēru viņa kurpi un palūdzu otru. Viņš samulsa. Es sacīju: “Metiet arī otru - ko gan es darīšu ar vienu kurpi? Ja vēlaties man kaut ko uzdāvināt...” Viņš gaidīja. Es sacīju: “Ko jūs gaidāt? Metiet otru arī, jo vienu kurpi ne es varēšu lietot, ne jūs. Un es nedošu to atpakaļ, jo ļaunu nevajag atmaksāt ar ļaunu. Tāpēc, lūdzu, dodiet man otru kurpi!”

Šis cilvēks bija tik šokēts; viņš nespēja tam noticēt. Pirmām kārtām viņš nespēja noticēt tam, ko pats bija izdarījis. Viņš bija ļoti labs cilvēks, izglītots, labi pazīstams sanskrita zinātnieks, pan-dits. Neviens negaidīja, ka viņš tā varētu uzvesties, bet tā notika. Cilvēki apzinās tik maz. Ja es būtu rīkojies tā, kā viņš neapzināti sagaidīja, tad viss būtu kārtībā. Bet es palūdzu atdot man otru kurpi, un tas viņu ļoti šokēja. Viņš bija apmulsis. Teicu kādam viņa blakussēdētājam: “Novelciet viņam otru kurpi. Es nepiekāpšos -gribu abas kurpes. Patiesībā es tieši biju domājis iegādāties kādu apavu pāri, un šis vīrs šķiet tik dāsns!” Kurpe bija pavisam jauna.

Šis vīrs atnāca pie manis vēlu vakarā, nokrita pie manām kājām un lūdza piedošanu. Es sacīju: “Aizmirstiet par to, nav runa par to... es nemaz nebiju uz jums dusmīgs, tad kāpēc man jums jāpiedod? Lai piedotu, cilvēkam ir jābūt sadusmotam. Es nebiju sadusmots, mani tas uzjautrināja. Patiesībā šis incidents bija tik jauks, ka daudzi cilvēki, kuri bija iesnaudušies, pēkšņi pamodās! Savā ziņā tā ir laba ideja - man vajadzētu iefiltrēt dažus savus cilvēkus, kuri reizi pa reizei mestu man ar kurpi, un tad visi snaudošie pamostos! Vismaz uz pāris mirkļiem viņi būtu modri, jo kaut kas notiktu! Esmu jums pateicīgs.”

Vairākus gadus viņš man rakstīja: “Lūdzu, piedodiet man! Es rakstīšu, līdz būsiet man piedevis.”

Bet es viņam atbildēju: “Vispirms man jāsadusmojas. Piedošana nozīmē tikai atzīt, ka biju dusmīgs. Kā gan es varu jums piedot? Jūs piedodiet man, jo es nespēju uz jums sadusmoties, nespēju jums piedot. Jūs piedodiet man!” Nezinu, vai viņš man ir piedevis vai nav, bet viņš ir mani aizmirsis un vairs neraksta.

MAN BŪTU PATICIS, JA MANI NEKĀDĀ VEIDĀ NESAISTĪTU ar vārdu “reliģija”. Visa reliģiju vēsture vienkārši smird. Tā ir neglīta, tā parāda cilvēces degradāciju un necilvēcību, un tas viss ir ļaunums. Un tas neattiecas uz kādu konkrētu reliģiju. Visas pasaules reliģijas ir pieļāvušas vienu un to pašu kļūdu: cilvēks izmanto cilvēku Dieva vārdā. Joprojām jūtos savādi, kad mani saista ar vārdu “reliģija”. Bet problēma tā, ka cilvēkam reizēm ir jāizvēlas kaut kas tāds, ko viņš ienīst.

Jaunībā universitātē es biju pazīstams kā ateists, nereliģiozs cilvēks, visu morālo sistēmu pretinieks. Tāda bija mana nostāja, un tāda tā ir joprojām. Neesmu to mainījis ne par mata tiesu. Mana pozīcija ir tieši tāda pati. Bet tas, ka mani pazina kā ateistu, kā nereliģiozu cilvēku, kurš iebilst pret visām morāles sistēmām, man radīja problēmas. Bija grūti saprasties ar cilvēkiem, bija gandrīz neiespējami izveidot jebkādas attiecības. Saskarsmē ar cilvēkiem šie vārdi - ateists, nereliģiozs, pret morāles sistēmām - bija kā nepārvaramas sienas. Es varēju tāds palikt, man tā nebija problēma, bet sapratu, ka tad nevarēšu dalīties savā pieredzē.

Brīdī, kad cilvēki izdzirdēja, ka esmu ateists, nereliģiozs un pret morāles sistēmām, viņi pilnībā noslēdzās. Ar to vien, ka neticu nekādam Dievam, neticu debesim un ellei, pietika, lai no manis novērstos. Pat ļoti izglītoti cilvēki - kā nekā es biju universitātes profesors, un man apkārt bija simtiem profesoru un zinātnisko pētnieku - gudri, izglītoti cilvēki - vienkārši izvairījās no manis, jo viņiem nebija drosmes aizstāvēt to, kam viņi ticēja, viņiem trūka argumentu pašiem sev.

Es visu laiku strīdējos — ielu stūros, universitātē, paan wallah veikaliņos - jebkur, kur kādu varēja izaicināt. Kritizēju reliģiju un centos pilnībā attīrīt cilvēkus no visām šim blēņām. Taču rezultātā es kļuvu kā vientuļa sala - neviens negribēja ar mani runāt, jo pat sveicināt mani bija bīstami: kur gan tas novestu? Beigu beigās man bija jāmaina stratēģija.

Es atskārtu, ka dīvainā kārtā cilvēki, kurus interesēja patiesības meklēšana, ir saistīti ar reliģijām. Tā kā viņi uzskatīja mani par nereliģiozu, es nevarēju ar viņiem sarunāties, taču šie bija tieši tie cilvēki, kurus visvairāk interesētu mans sakāmais. Tie bija cilvēki, kuri būtu gatavi kopā ar mani ceļot nezināmajā. Taču viņi jau bija pievienojušies kādai reliģijai, sektai vai filozofijas novirzienam. Tas, ka viņi mani uzskata par nereliģiozu cilvēku, par ateistu, kļuva par šķērsli. Šos cilvēkus man vajadzēja sameklēt.

Bija cilvēki, kuri nebija saistīti ar reliģijām, bet viņi nemaz nebija meklētāji. Viņus interesēja vienīgi dzīves triviālā puse — kā nopelnīt vairāk naudas, kā kļūt par izcilu līderi - politiķi, premjerministru, prezidentu. Viņu intereses bija ļoti ikdienišķas. Viņi man nederēja, un arī viņi nebija ieinteresēti tajā, ko es varēju piedāvāt. Cilvēku, kurš vēlas kļūt par valsts premjerministru, neinteresē patiesības meklēšana. Ja viņam piedāvātu izvēlēties patiesību vai premjerministra amatu, viņš izvēlētos premjerministra amatu. Par patiesību viņš sacītu: “Nav nekādas steigas. To vēl varam pagūt - mūsu rīcībā ir visa mūžība. Turpretī iespēja kļūt par premjerministru var rasties vēl kādu reizi, bet var arī nerasties. Tāda rodas ļoti reti, tikai retajam cilvēkam un retu reizi. Patiesība ir ikviena cilvēka dabā, tāpēc to mēs varam atrast jebkad. Vispirms paveiksim to, kas ir īslaicīgs, pārejošs, gaistošs. Šis skaistais sapnis var neatkārtoties. Realitāte nekur nepazudīs, bet šis sapnis ir gaistošs.”

Viņus interesēja sapņi un fantāzija. Viņi nebija mani cilvēki, un saruna ar viņiem nebija iespējama, jo viņu intereses bija diametrāli pretējas manējām. Es ļoti nopūlējos, bet šos cilvēkus neinteresēja ne garīgums, ne patiesība — nekas, kas ir svarīgs.

Cilvēki, kurus tas interesēja, bija kristieši vai hinduisti, musulmaņi, džaini vai budisti. Viņi jau sekoja kādai ideoloģijai, kādai reliģijai. Tad man kļuva nepārprotami skaidrs, ka man jāspēlē reliģiska cilvēka loma, cita ceļa nav. Tikai tā es varēšu atrast cilvēkus, kuri ir patiesi meklētāji.

Man riebjas vārds “reliģija”, vienmēr esmu to ienīdis, bet man bija jārunā par reliģiju. Tomēr tas, ko teicu reliģijas aizsegā, nebija gluži tas pats, ko ļaudis saprata ar reliģiju. Tā bija vienkārši stratēģija: es runāju viņu vārdiem - Dievs, reliģija, atbrīvošana, mokša -, bet piešķīru tiem savu nozīmi. Tā es varēju sākt meklēt cilvēkus, un cilvēki sāka nākt pie manis.

Pagāja daži gadi, līdz izmainīju savu tēlu cilvēku acīs. Bet cilvēki tikai klausās vārdus, viņi nesaprot nozīmes. Cilvēki saprot tikai pateikto, viņi nesaprot to, kas tiek pavēstīts ar nepateikto. Tā nu es izmantoju pret viņiem viņu pašu ieročus! Es komentēju reliģiskas grāmatas, piešķirot tām nozīmi, kas bija pilnībā manējā.

Es būtu varējis pateikt to pašu bez komentēšanas — tas būtu daudz vieglāk, jo tad es runātu ar viņiem tieši un nepastarpināti. Nebija nekādas vajadzības iesaistīt visā tajā Krišnu, Mahāvīru un Jēzu un piedēvēt viņiem izteikumus, ko viņi nekad nebija teikuši. Bet te redzama cilvēku muļķība: es teicu to pašu, ko biju sacījis iepriekš, taču toreiz viņi nebija gatavi uzklausīt... Savukārt tagad tūkstošiem cilvēku sāka pulcēties ap mani, tāpēc ka es runāju par Krišnu.

Kāda gan man darīšana gar Krišnu? Ko viņš man ir devis? Kādas gan man ir attiecības ar Jēzu? Ja es būtu viņu saticis viņa dzīves laikā, es viņam pateiktu: “Tu esi fanātiķis un neesi pie pilna prāta.

Nevaru teikt, ka cilvēki, kuri vēlas piesist tevi krustā, pilnīgi un galīgi kļūdītos, jo viņiem nav cita veida, kā tikt ar tevi galā.”

Tas bija vienīgais ceļš. Kad sāku runāt par Jēzu, kristiešu koledžas un kristīgās teoloģijas institūti sāka mani aicināt teikt runas. Patiesībā es visu laiku iekšēji smīkņāju, jo šie dumiķi domāja, ka to‘, ko es saku, ir sacījis Jēzus. Jā, es izmantoju Jēzus vārdus — ir tikai mazliet jāpieprot vārdu spēle, un tad jebkuram vārdam var piešķirt visdažādāko nozīmi -, bet viņi domāja, ka tas bijis patiesais Jēzus vēstījums... “Mūsu kristiešu misionāri un mācītāji nav darījuši Jēzus labā tik daudz, cik jūs.”

Taču man bija jāsaglabā miers, zinot, ka man nav nekā kopīga ar Jēzu un ka to, ko es saku, Jēzus varētu nemaz nesaprast. To, ko tagad teicu Jēzus vārdā, biju teicis arī iepriekš, bet tolaik neviena kristiešu kopiena, neviena kristiešu skola, neviens kristīgās teoloģijas institūts mani nebūtu aicinājis. Nerunāsim pat par aicināšanu! Ja es būtu gribējis kaut vai tikai ienākt pie viņiem, šie cilvēki būtu aizslēguši durvis. Tāda bija situācija: man bija aizliegts ieiet manas pilsētas galvenajā templī, un tika iesaistīta pat policija, lai es tur neiekļūtu. Kad vien kāds hinduistu mūks iekšā teica runu, policists stāvēja sardzē un neļāva man ieiet templī.

Es sacīju: “Bet es gribu dzirdēt šo vīru.”

Policists atbildēja: “Mēs zinām, un visi zina, ka tad, kad jūs ieejat templī, visiem ir jāklausās jūsos. Un mēs esam šeit ataicināti tikai tāpēc, lai neielaistu jūs, nevis kādu citu. Visi pārējie drīkst iet iekšā. Ja jūs vairs nenāktu šurp, mums būtu mazāk rūpju, jo katru dienu mēs šeit lieki stāvam divas vai trīs stundas. Kamēr turpinās uzruna, es šeit stāvēšu tikai viena cilvēka - jūsu - dēļ.”

Taču tagad šis pats templis sāka mani aicināt teikt uzrunas, un atkal bija jāiesaista policija - šoreiz tāpēc, lai novērstu pārpildī-tību. Viens policists, kurš arī agrāk bija stāvējis sardzē pie tempļa ieejas, sacīja: “Jūs nu gan esat īpašs! Agrāk mēs šeit stāvējām, lai neļautu jums ieiet, bet tagad mēs stāvam tādēļ, ka pārāk liels ļaužu pieplūdums ir bīstams. Šis templis ir vecs.”

Templim bija balkoni, un tajā varēja satilpt vismaz pieci tūkstoši cilvēku. Bet, kad es mēdzu tur teikt runas, sapulcējās ap piecpadsmit tūkstošiem cilvēku, tāpēc tika aizņemti balkoni, kas parasti netika izmantoti. Kādu dienu situācija bija tik nopietna, ka balkoni varēja nogāzties - balkonos bija tik daudz cilvēku, un templis bija ļoti vecs. Protams, policijai šī situācija bija jārisina, un nākamajā dienā tika ielaists tikai ierobežots cilvēku skaits.

Tas izraisīja problēmas. Policists sacīja: “Atkal jauna ķibele! Jūs te runājat divas stundas, bet cilvēki sāk pulcēties jau divas stundas iepriekš, jo zina - ja viņi atnāks vēlāk, tad netiks iekšā.” Viņš man teica: “Jūs nu gan esat īpašs! Un es domāju, ka jūs esat pret Dievu.” Es viņam pie auss teicu: “Joprojām esmu, tikai nesakiet to nevienam, jo neviens tam neticēs. Un es vienmēr būšu pret Dievu. Pirms es došos prom no šīs pasaules, es visu atklāšu. Bet jums tas nav jāsaka, jo neviens jums neticēs. Un es kategoriski noliegšu, ka vispār esmu jums kaut ko teicis.”

Man bija jāatrod savs ceļš. Es runāju par Dievu, bet teicu ļaudīm, ka daudz labāks vārds ir “dievišķums”. Tas bija veids, kā tikt vaļā no Dieva. Taču tāpēc, ka runāju par Dievu, piesaistītie cilvēki - tie, kuri bija patiesi meklētāji, bet kurus izmantoja reliģiskā garīdzniecība, - sāka par mani interesēties. Es nosmēlu no visām reliģijām labāko, pašu krējumu.

Cita ceļa nebija, citādi es nevarētu ieiet viņu draudzēs, un viņi nevarētu nākt pie manis. Pietiktu tikai ar dažiem vārdiem, lai viņus atturētu. Un es nevarētu viņus par to vainot, man būtu jāvaino pašam sevi. Man bija jāatrod veids, kā viņiem pietuvoties. Un es šo veidu atradu. Tas bija ļoti vienkārši. Es tikai nodomāju: “Runā viņu vārdiem, viņu valodā, izmanto viņu Svētos rakstus. Ja tu izmanto kāda cita ieroci, tas nenozīmē, ka nevari ielikt tajā savas patronas. Lai ierocis pieder kādam citam, bet patronas būs manējās! īsto darbu taču paveiks patronas, nevis ierocis. Kas gan tur slikts?” Un tas bija viegli, ļoti viegli, jo es varēju runāt hinduistu vārdiem un spēlēt to pašu spēli, varēju runāt musulmaņu vārdiem un spēlēt to pašu spēli, varēju runāt kristiešu vārdiem un spēlēt to pašu spēli.

Pie manis nāca ne tikai parasti cilvēki, bet arī džainu mūki, mūķenes, hinduistu mūki, budistu mūki, kristiešu misionāri, priesteri. Pie manis sāka nākt visdažādākie cilvēki. Un jūs neticēsiet... jūs neesat redzējuši mani smejamies, jo iekšēji biju tik ļoti izsmējies, ka man vairs nebija vajadzības to darīt ārēji. Esmu jums stāstījis jokus, bet neesmu smējies, tāpēc ka visu savu dzīvi esmu izspēlējis joku! Kas gan var būt jautrāk? Man tik viegli izdevās apmuļķot visus tos garīdzniekus un dižos zinātniekus. Viņi sāka nākt pie manis un uzdot man jautājumus. Sākumā man bija jābūt uzmanīgam -jāizmanto viņu leksika, bet starp rindiņām, starp vārdiem jāieliek īstais vēstījums, kas mani interesēja.

Šo mākslu es iemācījos no kāda zvejnieka.

Stundām ilgi es mēdzu sēdēt upes krastā, jo tā bija skaistākā vieta manā ciemā. Rīts bija skaists, vakars bija skaists, un pat viskarstākajā vasarā tur varēja atrast vietas, kurās auga kupli koki, pārliekušies pāri upei. Varēja sēdēt upē, ūdenī, un tas bija tik vēss, ka varēja aizmirst - ir vasara.

Tā es tur sēdēju un vēroju rīta sauli. Tur bija arī zvejnieki, kuri visur izlika ēsmu. Viņi sadalīja pa daļām sīkus kukainīšus, kas garšo zivīm, un uzāķēja tos uz makšķerāķiem. Zivis nāk un saķer kukaini, bet tajā ir āķis, un zivs uzķeras uz āķa. Zivis nāk pēc kukaiņa, bet, tiklīdz aprij kukaini, tā uzķeras uz āķa un vairs netiek prom.

Vērodams kādu zvejnieku, es nodomāju: “Man jāatrod veids, kā noķert savus cilvēkus. Šobrīd viņi atrodas dažādās nometnēs, un neviena no tām nav mana.” Es biju viens, neviens nebija pietiekami drosmīgs, lai saietos ar mani vai kopā pastaigātos, jo tad ļaudis domātu, ka arī šis cilvēks ir pazudis, noklīdis.

Es atradu ēsmu: runāt viņu vārdiem. Sākumā cilvēki tiešām bija šokēti. Tie, kuri pazina mani gadiem ilgi un zināja, ka vienmēr esmu bijis pret Dievu, bija neizpratnē, pilnībā apjukuši. Tā notika atkal un atkal.

Reiz es runāju Islāma institūtā Džabalpūrā. Kāds mans sens musulmaņu skolotājs bija kļuvis par šī institūta vadītāju, un viņš nezināja, ka runātājs būs tas pats cilvēks, kuru viņš reiz pazina kā studentu. Kāds viņam bija pastāstījis, ka dzirdējis mani runājam par sūfijiem un ka tas esot bijis kaut kas neticams: “Mēs par sūfijiem nekad nebijām šādā aspektā domājuši, un mūsu institūts būtu pagodināts, ja šis cilvēks pie mums ierastos.”

Ja musulmanis runā par Bībeli, kristietis jūtas ļoti glaimots. Viņa ego tiek ārkārtīgi nostiprināts. Ja musulmanis, hinduists, budists runā par Jēzu, slavina viņu un viņa sacīto... Un it īpaši Indijā, kur musulmaņi un hinduisti nemitīgi cits citu apslaktē... ja kāds, kurš nav musulmanis, runā par sūfismu... Mans vecais skolotājs bija ļoti priecīgs un uzaicināja mani teikt runu. Es ļoti gaidīju šos uzaicinājumus, jo gribēju atrast savus cilvēkus, un viņi slēpās dažādās vietās.

Kad skolotājs mani ieraudzīja, viņš man teica: “Līdz šim esmu tikai dzirdējis par brīnumiem, bet šis nu ir brīnums! Tu runā par sūfismu, par islāmu, par filozofiju, kas ir islāma pamatā?”

Es sacīju: “Jums es nemelošu, jo jūs esat mans vecais skolotājs. Es runāšu tikai par savu filozofiju. Jā, esmu apguvis mākslu reizi pa reizei piespēlēt klausītājiem vārdu “islāms”. Tikai tik daudz.” Viņš teica: “Ak Dievs! Bet nu vairs atpakaļceļa nav - cilvēki auditorijā jau gaida. Tu esi tikpat ļauns kā agrāk, tu neesi mainījies. Vai tas ir joks? Viens no mūsu uzticamajiem skolotājiem, kurš ir autoritāte sūfisma jomā, tevi slavēja. Tieši tāpēc es tevi uzaicināju.” Es sacīju: “Viņš nav kļūdījies, un arī jūs slavēsiet to, ko es teikšu. Bet vienmēr atcerieties — es teikšu tikai to, ko gribu teikt. Viss ir pavisam vienkārši: ja mani uzaicina budisti, man tikai jāsamaina pāris vārdu. Un, sākdams ar sūfismu, es runāju par zen, nevis par sūfijiem. Es saku vienu un to pašu. Sūfismā tikai šur tur kaut kas mazliet ir mainīts. Man jābūt uzmanīgam - es nedrīkstu aizmirst, par kuriem es runāju. Tas arī viss.”

Tad es teicu runu. Protams, sākumā mans vecais skolotājs sēdēja ļoti neapmierināts, bet, klausoties manī, viņš kļuva ļoti priecīgs. Viņš pienāca, apskāva mani un sacīja: “Tu laikam pajokoji.”

Es teicu: “Es vienmēr jokoju - neuztveriet to nopietni!”

“Tu esi sūfijs," viņš apgalvoja.

hs sacīju:    la runa! ...

Es teicu runu Amritsarā, sikhu Zelta templī. Lai kur es dotos, visā valstī cilvēki tūkstošiem reižu man jautāja: “Kāpēc jūs audzējat bārdu?” Es pie šī jautājuma pieradu, un man patika dažādiem cilvēkiem atbildēt dažādi. Bet, kad es Zelta templī runāju par Nā-naku^1 un viņa vēstījumu, kāds ļoti vecs sardars^2 pienāca pie manis, pieskārās manām kājām un jautāja: “Sardardži, kāpēc jūs esat nogriezis matus?” Tas bija jauns jautājums, tādu man uzdeva pirmo reizi. Viņš sacīja: “Jūsu bārda ir nevainojama, bet kādēļ esat nogriezis matus? Jūs taču esat tik reliģiozs cilvēks.”

Lai būtu sikhs, vajadzīgas tikai piecas ļoti vienkāršas lietas. Tās ir pieejamas ikvienam; visi tās var izpildīt. Tās sauc par “pieciem K”, jo visi vārdi sākas ar burtu K. Kesh nozīmē “mati”, kirpan nozīmē “zobens”, kaccha nozīmē apakšveļa - šo man nav izdevies saprast. Tas ir vienīgais jautājums, uz kuru es nevaru atrast atbildi. Kādu filozofiju māca apakšveļa? Savādi, bet kaut kādam iemeslam ir jābūt. Iztaujāju sikhu priesterus un viņu augsto priesteri. “Viss ir saprotams - audzē matus un nēsā zobenu. Bet kas ir ar šo kaccha...? Kāda teoloģiska, teozofiska vai filozofiska nozīme ir šai kaccha?”

Viņi sacīja: “Neviens nekad to nav jautājis. Mums vienkārši jāseko šiem pieciem K.”3

Vecais sardars domāja, ka arī es esmu sardars, jo neviens, kurš nav sardars, Zelta templī nekad nav runājis. Tas bija bezprecedenta gadījums. Viņš, protams, bija neizpratnē, kāpēc es, tik reliģiozs cilvēks, esmu apgriezis matus. Man tolaik bija tikai trīsdesmit gadu.

Es viņam teicu: “Tam ir kāds iemesls. Es vēl nejūtos kā ideāls sardars un negribu izlikties par to, kas es neesmu. Tāpēc esmu paturējis četras lietas, bet matus nogriezis. Matus audzēšu tad, kad būšu ideāls sardars.”

Viņš sacīja: “Pareizi. Ir ārkārtīgi svarīgi, ka cilvēks par to domā, un viņam nav jāizliekas par ideālu sardaru. Tu esi labāks sardars par mums! Mēs domājam, ka esam ideāli, jo mums ir visas piecas lietas.”

Šo cilvēku vidū es atradu savējos. Tas nebija grūti — tas bija ļoti viegli. Es runāju viņu valodā, izmantoju viņu reliģiskās idiomas, citēju viņu Svētos rakstus un sniedzu savu vēstījumu. Gudrie uzreiz saprata un sāka pulcēties ap mani.

Es sāku veidot savējo grupas visā Indijā. Nu vairs nebija nekādas vajadzības runāt par sikhismu, hinduismu, džainismu. Vairs nebija vajadzības, bet desmit gadus es nemitīgi biju par tiem runājis. Es vairs neceļoju, jo nebija vajadzības. Tagad man bija savi cilvēki - ja viņi vēlējās pie manis nākt, viņi varēja nākt.

Tā bija absolūta nepieciešamība; cita veida, kā “nozvejot” savus cilvēkus, nebija. Visi jau ir sadalīti, pasaule nav atvērta: viens ir kristietis, otrs - hinduists, kāds cits ir musulmanis. Ir ļoti grūti atrast cilvēku, kurš nebūtu nekas. Man vajadzēja atrast savējos šajās slēgtajās kopienās, bet, lai tajās iekļūtu, man bija jārunā viņu valodā. Palēnām es atmetu viņu valodu. Proporcionāli tam, kā mans vēstījums kļuva arvien skaidrāks, es lēnām atmetu viņu valodu.

Tolaik man bija jārunā, piesaucot reliģiju un Dievu. Tas bija piespiedu kārtā, citas iespējas nebija. Nebija tā, ka es nebūtu mēģinājis citādi, - biju, bet sapratu, ka tas tikai aizslēdz durvis uz cilvēkiem.

Pat mans tēvs bija neizpratnē, turklāt vēl lielākā nekā visi pārējie, jo viņš jau kopš manas agras bērnības zināja, ka esmu pret reliģiju un priesteriem. Kad sāku uzstāties reliģiskās konferencēs, viņš man jautāja: “Kas notiek? Vai tu esi mainījies?”

Es sacīju: “Nepavisam. Esmu tikai mainījis savu stratēģiju. Citādi būtu grūti teikt runu Pasaules Hinduistu konferencē. Viņi neļautu uz skatuves kāpt ateistam, bezdievīgam cilvēkam, kas noraida morāli. Bet viņi mani uzaicināja, un, piesaucot reliģiju, es uzstājos pret reliģiju.”

Konferenci vadīja Shankarcharya, hindu reliģijas galva. Konferenci atklāja Nepālas karalis (Nepāla ir vienīgā hinduistu karaļvalsts pasaulē). Shankarcharya bija lielās sprukās, jo tas, ko es teicu, pilnībā sabotēja visu konferenci. Taču veids, kā es to pasniedzu, klausītājiem patika. Šis vecais vīrs bija tik dusmīgs, ka piecēlās un mēģināja atņemt man mikrofonu. Es teicu: “Vēl tikai vienu minūti, un es būšu beidzis.” Uz vienu minūti viņš pierima, un vienā minūtē man izdevās pabeigt savu runu!

Es uzdevu klausītājiem - to varēja būt vismaz simttūkstoš -jautājumu: “Ko jūs izvēlaties? Viņš ir prezidents, viņš var mani apturēt, ja grib, un noteikti tā arī darīs. Bet jūs šeit esat tie, kas ir sanākuši klausīties. Ja gribat klausīties manī, tad paceliet roku. Un, lai būtu pārliecinošāk, paceliet abas rokas.”

Divsimt tūkstoši roku... Es paskatījos uz veco vīru un teicu: “Tagad apsēdieties. Jūs vairs neesat sanāksmes vadītājs: divsimt tūkstoši roku jūs ir pilnībā anulējušas. Ko gan jūs pārstāvat? Jūs bijāt vadītājs - šie cilvēki jūs iecēla, un nu viņi ir jūs atcēluši. Tagad es runāšu, cik ilgi vien gribēšu.”

Citādi nebija iespējams. Šajā sanāksmē es ieguvu simtiem cilvēku. Daudzi no maniem sanjasiniem nāca no Bihāras.

Tā es pārvietojos pa valsti un, piedalīdamies reliģiskās konferencēs, zvejoju sev cilvēkus. Un, kad biju izveidojis savu grupu kādā pilsētā, uz citu konferencēm vairs negāju. Tad mana grupa noturēja pati savu konferenci un rīkoja pati savus saietus. Bet tam bija vajadzīgs laiks.

REIZ KĀDĀ KONFERENCĒ ES UZSTĀJOS KOPĀ ar Čandanu Muni, džainu mūku, kuru džainu vidū ļoti cienīja. Viņš runāja pirmais - par patību, par nonākšanu pie sava patiesā “es” un patības svētlaimību. Es sēdēju viņam līdzās un vēroju šo cilvēku. Visi viņa vārdi bija tukši, tie nebalstījās viņa pieredzē. Viņa acīs redzēju, ka tur trūkst dziļuma.

Es runāju pēc viņa, un pirmais, ko pateicu, bija: “Čandans Muni tikai citēja Svētos rakstus, gluži kā papagailis. Viņš ir labi pastrādājis. Viņam ir laba atmiņa, bet viņa pieredze ir nulle.”

Sākās kņada — tā bija džainu konference. Daži cilvēki sāka celties kājās un iet prom. Es teicu: “Pagaidiet! Jums jāpaklausās manī vismaz piecas minūtes, un tad jūs varat iet. Jūs mani nepazīstat. Dodiet man tikai piecas minūtes, lai varu nedaudz pastāstīt, kādu cilvēku jūs atstājat aiz muguras, un tad jūs varēsiet būt brīvi, varēsiet iet prom.”

Ar piecu minūšu runu pietika. Pēc piecām minūtēm es teicu: “Tagad visi, kuri vēlas iet, var tūliņ pat atstāt zāli.”

Neaizgāja pilnīgi neviens. Es runāju vismaz divas stundas. Nebija paredzēts, ka runāšu tik ilgi - biju aicināts runāt tikai desmit minūtes. Bet, redzot, ka cilvēki klausās un neviens nav aizgājis prom, sanāksmes vadītājs nobijās. Pat Čandans Muni klausījās ļoti uzmanīgi. Sanāksmes vadītājam bija bail mani traucēt, jo viņš zināja, ka es neesmu cilvēks, kuru var apturēt. Un es negrasījos apstāties - es apņēmos vajadzības gadījumā padzīt šo sanāksmes vadītāju. Viņš to saprata, tāpēc sēdēja klusēdams.

Pēc divu stundu garās runas noklausīšanās Čandans Muni tajā pašā pēcpusdienā atsūtīja man ziņu: “Vēlos jūs satikt vienatnē, zem četrām acīm. Es nevaru iet uz vietu, kur esat apmeties, jo džainu mūks nedrīkst iet nekur, izņemot džainu templi. Tāpēc, lūdzu, piedodiet man, - jums jānāk pie manis.”

Es teicu: “Nekādu problēmu. Es būšu.”

Aizgāju turp. Bija sapulcējušies vismaz divsimt cilvēku, bet Čandans Muni vēlējās absolūtu privātumu, tāpēc viņš ieveda mani iekšā, aiztaisīja istabas durvis, kopā ar mani apsēdās uz grīdas un teica: “Jums taisnība. Man trūkst drosmes, lai pateiktu to publiski, bet es gribēju jums sacīt, ka jums ir taisnība. Man nav nekādas patības pieredzes, es neesmu sevi realizējis. Es nezinu, vai sevis realizācija eksistē vai ne, un jums pilnīga taisnība - es biju kā papagailis, atkārtodams Rakstus. Bet palīdziet man. Esmu ieslodzīts, nekur nevaru iet. Esmu komūnas galva. Es pat nevaru uzdot jums jautājumus citu klātbūtnē. Viņi domā, ka es jau esmu sevi realizējis, kāpēc tad man būtu jāuzdod jautājumi? Man pašam būtu jāzina atbildes.” Viņa acīs bija asaras.

Es sacīju: “Darīšu visu, kas manos spēkos, lai jums palīdzētu, jo esmu redzējis daudzus reliģiskos līderus, bet nevienam nav bijusi tik patiesa sirds. Un es ļoti labi zinu, ka jūs nevarat palikt šajā jūgā uz ilgu laiku. Jūs esat saticis bīstamu cilvēku, un jūs pats esat mani uzaicinājis.”

Viņš sazinājās ar mani - rakstīja vēstules, mācījās meditāciju, meditēja - un pēc diviem gadiem pameta džainu kopienu. Viņš bija tik labi ieredzēts, un šī džainu kopiena bija tik bagāta... tomēr viņš to atstāja.

Viņš ieradās pie manis, un es nespēju tam noticēt. Kad viņš ieradās manās mājās un sacīja: “Esmu Čandans Muni,” es atbildēju: “Jūs esat tik ļoti mainījies!”

Viņš teica: “Brīvība no cietuma, brīvība no svešām zināšanām ir tik liels atvieglojums, ka esmu atkal kļuvis jauns.” Viņam bija septiņdesmit gadu. Čandans Muni teica: “Tagad esmu gatavs darīt visu, ko vēlaties. Esmu riskējis ar visu. Es biju bagāts, bet atteicos no bagātības, lai kļūtu par džainu mūku. Tagad esmu atteicies no džainisma, no mūku kārtas, lai būtu vienkārši nekas un man būtu pilnīga brīvība eksperimentēt.”

KAD REDZU CILVĒKUS KLUSI, UZMANĪGI SĒŽAM, tveram katru vārdu, koncentrējušos, meditatīvus, es varu pateikt daudz augstākas lietas. Viņiem var izskaidrot daudz ko sarežģītāku.

Bet, kad man priekšā nesēž neviens draugs, man vienmēr jāsāk ar pašiem pamatiem. Tad lidmašīna nevar pacelties; tai ir jābrauc kā autobusam. Lidmašīnu var izmantot kā autobusu, bet tā var pacelties tikai tad, kad uzņem ātrumu. Lai tā uzņemtu ātrumu, ir vajadzīgi noteikti apstākļi.

Savulaik mēdzu uzrunāt miljoniem cilvēku visā Indijā. Tad man tas bija jābeidz. Mēdzu uzrunāt tūkstošus, vienā tikšanās reizē -piecdesmit tūkstošus cilvēku. Esmu ceļojis pa šo valsti piecpadsmit gadu un apmeklējis visus tās nostūrus. Es vienkārši no tā visa noguru, jo katru dienu man bija jāsāk no sākuma. Vienmēr tikai

ABC, ABC, ABC, un bija skaidrs, ka es nekad nesasniegšu ZUV. Man bija jābeidz ceļot.

Izteikt neizsakāmo: klusumi starp vārdiem

Trīsdesmit piecus gadus es nemitīgi runāju bez jebkāda mērķa. Ar tādiem runas plūdiem es bez problēmām būtu varējis kļūt par prezidentu vai premjerministru. Es būtu varējis paveikt jebko. Un ko esmu ieguvis?

Bet ne jau ieguvums man rūpēja. Es guvu prieku. Tā bija mana gleznošana, tā bija mana dziesma, tā bija mana dzeja. Tie brīži, kad es runāju un jūtu, ka rodas kopība, tie brīži, kad es jūsu acis redzu iemirdzamies, kad redzu, ka esat sapratuši manis sacīto... tie man sniedz neizsakāmu prieku, un lielāku ieguvumu es nevaru iedomāties.

MĒS NEZINĀM PAR TŪKSTOŠIEM APGAISMOTU CILVĒKU, kuri ir dzīvojuši un nomiruši, jo viņiem nebija nekādu īpašu talantu, lai viņi kļūtu redzami parastiem cilvēkiem. Varbūt viņiem piemita kāda unikāla īpašība. Piemēram, varbūt viņiem bija milzīga spēja klusēt, bet to jau citi diez vai īpaši ievērotu.

Es pazinu kādu apgaismotu viru, kurš uzturējās Bombejā, kad es tur biju, un viņa vienīgais talants bija veidot skaistas smilšu skulptūras. Tik skaistas skulptūras nekad nebiju redzējis. Caurām dienām viņš pludmalē veidoja smilšu skulptūras, un tūkstošiem cilvēku tās redzēja un brīnījās. Viņi bija redzējuši Gautama Būdas statujas, Krišnas, Mahāvlras statujas, bet šis nevarēja ar tām pat salīdzināt. Šis virs nestrādāja ar marmoru, bet vienkārši ar jūras smiltīm. Cilvēki meta viņam rūpijas; viņš tām nepievērsa nekādu uzmanību. Redzēju citus tās paņemam. Arī tam viņš nepievērsa uzmanību. Viņš bija pilnīgi iegrimis sevi, veidojot šīs skulptūras. Taču tās nepalika uz ilgu laiku. Uznāca okeāna vilnis, un Buda bija aizskalots.

Pirms šis virs sasniedza apgaismību, viņš tādā veidā pelnīja iztiku, ceļodams no vienas pilsētas uz citu un veidodams smilšu skulptūras. Un tās bija tik skaistas, ka bija neiespējami viņam kaut ko neiedot. Viņš pelnīja daudz, vienam cilvēkam - pietiekami.

Tagad viņš bija apgaismots, bet viņam piemita tikai viens talants -veidot smilšu skulptūras. Protams, viņš veidos smilšu skulptūras, kas norāda uz apgaismību, un tas ir vienīgais veltījums, ko viņš var dot. Esamība to izmantos. Viņa skulptūras ir kļuvušas meditatīvākas. Vienkārši sēžot līdzās viņa smilšu figūrām, var just, ka viņš ir piešķīris tām proporciju, zināmu formu, zināmu seju, kas kaut ko rada jeb izraisa skatītājā.

Es viņam jautāju: “Kāpēc tu visu laiku veido tikai Gautama Budu un Mahāvīru? Tu vari nopelnīt vairāk. Šī valsts nav budistu valsts, un džainu ir ļoti maz. Tu vari taisīt Rāmu, tu vari taisīt Krišnu.”

Bet viņš atbildēja: “Tad skulptūras nekalpos manam mērķim. Tās nenorādīs uz Mēnesi. Tās būs skaistas skulptūras - esmu tādas taisījis iepriekš —, bet tagad varu veidot tikai tādas, kurās ir kāda mācība, pat ja tā paliek neredzama miljoniem cilvēku, gandrīz visiem.”

Kad pārcēlos uz Bombeju, viņš jau bija miris. Taču pirms tam ikreiz, kad devos uz turieni, es gāju viņu apciemot. Tolaik viņš darbojās Juhu pludmalē. Tur visu dienu ir kluss, cilvēki sarodas tikai vakarā, un ap to laiku viņa skulptūra bija gatava. Visu dienu viņam neviens netraucēja.

Es teicu viņam: “Tu proti veidot skulptūras, kāpēc tu nestrādā ar marmoru? Tādas statujas stāvēs mūžīgi.”

Viņš atbildēja: “Nekas nav mūžīgs,” - tas ir Būdas citāts, - “un šīs figūras ataino Gautamu Budu labāk nekā marmora skulptūras. Marmora skulptūrai piemīt zināma nemainība, bet šīs figūras ir īslaicīgas - uzpūš stiprāks vējš, un to vairs nav; nāk okeāna vilnis, un to vairs nav. Bērns skrien un paklūp, un to vairs nav.”

Es sacīju: “Vai tevi nesarūgtina tas, ka tu visu dienu esi strādājis un skulptūra gandrīz gatava, bet tad kaut kas notiek, un viss dienas darbs ir pagalam?”

Viņš teica: “Nē. Visa esamība ir īslaicīga. Nekādu sarūgtinājumu es neizjūtu. Skulptūras veidošana man ir sagādājusi prieku, un, ja nāk okeāna vilnis un to izjauc, tad prieka guvēji ir veseli divi! Veidošana sagādāja prieku man, izjaukšana - vilnim. Līdz ar to esamība ir ieguvusi dubultu prieku - kāpēc man jābūt sarūgtinātam? Vilnim ir tikpat liela vara pār smiltīm kā man, varbūt pat lielāka.” Kad es ar viņu sarunājos, viņš teica: “Tu esi mazliet dīvains, jo neviens ar mani nerunā. Cilvēki vienkārši met rūpijas. Viņiem patīk manis veidotā skulptūra, bet nevienam nepatīku es. Bet, kad tu atnāc, mani pārņem tāda svētlaime, - ir kāds, kuram patīku es, kuru interesē ne tikai skulptūra, bet arī tās dziļākā nozīme, kādu vēlos ielikt skulptūrā, to veidojot. Neko citu es neprotu. Visu savu mūžu es esmu veidojis smilšu skulptūras. Tā ir vienīgā māksla, ko protu. Un nu esmu padevies esamībai; esamība var mani izmantot.” Šādi cilvēki paliek neatzīti. Dejotājs var būt buda, dziedātājs var būt buda, bet šos cilvēkus neatzīs viena vienkārša iemesla dēļ — veids, kā viņi kaut ko dara, nevar kļūt par mācību. Tas nevar palīdzēt cilvēkiem patiešām pamosties no miega. Taču viņi darbojas pēc labākās sirdsapziņas. Viņi dara to, ko prot.

Tie nedaudzie cilvēki, kuri kļūst par Meistariem, ir tie, kuri savās daudzajās dzīvēs ir iemantojuši zināmas spējas skaidri formulēt domu, zināmu izpratni par vārdiem, valodu, vārdu skanējumu, valodas simetriju un dzejiskumu. Tas ir pilnīgi kas cits. Tas nav jautājums par lingvistiku vai gramatiku, drīzāk par neparastas mūzikas atrašanu parastā valodā, par labas dzejas radīšanu ikdienišķā prozā. Viņi prot spēlēties ar vārdiem tā, ka tie palīdz klausītājam nokļūt aiz tiem.

Nav tā, ka viņi būtu izvēlējušies kļūt par Meistariem, un nav tā, ka esamība būtu izvēlējusi viņus par Meistariem. Tā ir vienkārši nejauša sakritība: pirms apgaismības viņi ir bijuši lieliski skolotāji, un pēc apgaismības sasniegšanas viņi kļuvuši par Meistariem. Tagad viņi mācīšanu var pārvērst meistarībā - un tas, protams, ir visgrūtākais.

Tiem, kuri paliek klusējam un mierīgi nozūd, citu nepamanīti, iet vieglāk, bet tāds cilvēks kā es nevar iet vieglāko ceļu. Tas nebija viegli, kad biju skolotājs, - kā gan tas būtu viegli, ja esmu Meistars? Skaidrs, ka ceļam ir jābūt grūtam.

ŠĀDA DOMA RODAS GANDRĪZ KATRAM - ka es runāju mazliet savādi. Pasaulē neviens cits nerunā tā, kā es. Tehniski tas ir nepareizi, tas prasa gandrīz dubultilgu laiku. Bet, pirmkārt, citiem runātājiem ir atšķirīgs mērķis, un mans mērķis ir pilnīgi citāds nekā viņu. Viņi runā, jo ir tam sagatavojušies. Viņi vienkārši atkārto kaut ko iepriekš iestudētu. Otrkārt, viņi runā, lai uzbāztos ar kaut kādu ideoloģiju, uztieptu klausītājiem kādu ideju. Treškārt, viņiem runāšana ir māksla - viņi turpina to izsmalcināt.

Kas attiecas uz mani, es neesmu no tiem, ko sauc par runasvīru vai oratoru. Man tā nav nedz māksla, nedz arī tehnika. Tehniski raugoties, es ar katru dienu runāju arvien sliktāk. Bet mūsu mērķis ir pilnīgi cits. Es negribu jūs ietekmēt, lai ar jums manipulētu. Es nerunāju, lai sasniegtu kādu mērķi, jūs pārliecinot. Es nerunāju, lai pievērstu jūs kristietībai, hinduismam vai islāmam, padarītu par teistiem vai ateistiem. Ne jau tas mani interesē.

Mana runāšana patiesībā ir viens no maniem meditācijas paņēmieniem. Šādi runāšanu nekad iepriekš neviens nav izmantojis - es runāju, nevis lai nodotu jums kādu vēstījumu, bet lai apturētu jūsu prāta darbošanos.

Es nekad negatavoju savu sakāmo. Es pats nezinu, kāds būs nākamais vārds, tādēļ nekad nekļūdos. Ja cilvēks ir sagatavojies, viņš pieļauj kļūdas. Es nekad neko neaizmirstu, jo cilvēks var aizmirst tikai tad, ja ir kaut ko iegaumējis. Līdz ar to es runāju ar tādu brīvību, ar kādu varbūt neviens cits nekad nav runājis.

Man nerūp tas, vai runāju konsekventi, jo tas nav mans mērķis. Cilvēkam, kurš ar savu runāšanu vēlas otru pārliecināt un ar viņu manipulēt, ir jābūt konsekventam, loģiskam, racionālam, lai pievārētu šī cilvēka prātu. Viņš vēlas dominēt ar vārdu palīdzību.

Viena no Deila Kārnegija slavenajām grāmatām ir par runāšanu un cilvēku ietekmēšanu kā mākslu. Tā ir otrā pārdotākā grāmata aiz

Bībeles. Taču es izgāztos viņa pārbaudījumos. Kārnegijs Amerikā vadīja nodarbības, kurās trenēja misionārus, profesorus un oratorus. Es izgāztos pēc pilnas programmas. Man nav nekādas motivācijas jūs par kaut ko pārliecināt, man nav ne mazākās vēlēšanās jūs ar kaut ko iespaidot. Es neatceros, ko esmu teicis vakardien, tāpēc mani nevar uztraukt tas, vai esmu konsekvents, - tās ir pārāk lielas rūpes. Es varu mierīgi nonākt pats ar sevi pretrunās, jo necenšos uzrunāt jūsu intelektu, jūsu racionālo prātu.

Mans mērķis ir unikāls - es lietoju vārdus tikai tāpēc, lai radītu klusuma pauzes. Vārdi nav svarīgi, tāpēc es varu teikt jebko pretrunīgu, jebko absurdu, jebko nesaistītu, - mans nolūks ir vienkārši radīt klusuma pauzes. Vārdi ir sekundāri. Klusumi starp vārdiem ir primāri. Runāšana ir vienkārši paņēmiens, kā sniegt jums mazu ieskatu meditācijā. Un, kolīdz jūs sapratīsiet, ka to spējat, jūs būsiet nokļuvuši tuvu savai patiesajai esamībai.

Lielākā daļa ļaužu pasaulē nedomā, ka prāts spētu klusēt. Tā kā viņi nedomā, ka tas ir iespējams, viņi pat nemēģina šādu stāvokli sasniegt. Sniegt cilvēkiem priekšstatu par meditāciju - tas ir pamatiemesls manai runāšanai. Tāpēc es varu runāt mūžīgi, un nav svarīgi, ko es saku. Svarīgi ir tikai tas, ka dodu jums iespēju pabūt klusiem, ko jums pašiem sākumā ir grūti izdarīt.

Es nevaru piespiest jūs klusēt, bet varu radīt apstākļus, kuros jūs spontāni būsiet klusi. Es runāju, un teikuma vidū, kad jūs gaidāt nākamo vārdu, kas sekos, neseko nekas, tikai klusuma pauze. Jūsu prāts gaidīja, ka varēs klausīties, gaidīja, ka kaut kas sekos, un nevēlas to palaist garām - dabiski, ka tas pieklust. Ko gan citu nabaga prātam darīt? Ja būtu zināms, kuros brīžos es apklusīšu, ja jums būtu pateikts, ka tajās un tajās vietās viņš klusēs, tad jūs domātu - jūs nebūtu kluss. Tad jūs zinātu: “Šajā brīdī viņš klusēs, tagad es varu mazliet parunāt ar sevi.” Taču tā kā tas notiek pilnīgi negaidīti... es pats nezinu, kāpēc noteiktos brīžos apklustu.

Jebkuru oratoru par to kritizētu, tāpēc ka oratora apstāšanās atkal un atkal nozīmē, ka viņš nav labi sagatavojies, nav izpildījis mājasdarbu. Tas nozīmē, ka viņš nevar paļauties uz savu atmiņu, dažreiz nevar atrast piemērotāko vārdu, ko teikt. Bet, tā kā šī nav oratora māksla, man nerūp cilvēki, kas mani kritizēs, - man rūpat jūs.

Un ne tikai šeit, bet arī tālu prom... visur pasaulē, kur cilvēki klausīsies videoierakstus vai audioierakstus, viņi nonāks pie tā paša klusuma. Izdevies man kaut kas ir nevis tad, ja esmu jūs pārliecinājis, bet gan tad, ja esmu sniedzis jums reālu sajūtu, lai jūs iegūtu pārliecību, ka meditācija nav izdomājums, ka bez-prāta stāvoklis nav tikai filozofiska ideja, ka tā ir realitāte, ka jūs spējat to sasniegt un ka tam nav vajadzīga speciāla kvalifikācija.

Jūs varat būt grēcinieks, varat būt svētais - tam nav nozīmes. Ja grēcinieks spēj apklust, viņš sasniegs tādu pašu apziņas stāvokli kā svētais.

Eksistence nav tik nožēlojama, kā reliģijas jums ir mācījušas. Eksistence nav kā KGB vai FIB, kas visus vēro, lai redzētu, ko jūs darāt, vai jūs ejat uz kino ar savu sievu vai ar kāda cita sievu. Eksistencei tas ne mazākajā mērā neinteresē. Problēmas uzstādījums -vai tā ir jūsu sieva vai nav? - ir cilvēka radīts. Eksistencē nav tādas lietas kā laulība. Vai jūs zogat naudu, izņemat to no kāda cilvēka seifa vai no savējā, eksistence nešķiro, tā nespēj to izšķirt. Jūs izņemat naudu no seifa - tas ir fakts. Bet tas, kuram pieder seifs, eksistenci nepavisam neinteresē.

Reiz Džordžam Bernardam Šovam jautāja: “Vai cilvēks var nodzīvot savu dzīvi pavisam laiski, rokas salicis kabatās un priecājoties?” Džordžs Bernards Šovs atbildēja: “Jā, tikai tām ir jābūt kāda cita kabatām.”

Salicis rokas savās kabatās, jūs nevarat izdzīvot! Patiesībā gandrīz visiem rokas atrodas kāda cita kabatā. Un tā cilvēka rokas savukārt ir kāda cita kabatā, tāpēc viņš nevar jūs aizturēt, jo, aizturot jūs, viņš pats tiks aizturēts. Tāpēc viņam tas jāpieņem, un, ja viņa rokas ir kādā bagātākā kabatā, jūs viņam esat vienaldzīgs. Dariet ko darīdams, tikai netraucējiet.

Eksistencei kā tādai nav morāles, tā ir amorāla. Eksistencei nekas nav nepareizi un nekas nav pareizi. Pareizs ir tikai viens - jūsu modrība un apziņa. Tad jūs esat svētlaimīgs.

Ļoti savādi, ka nevienā reliģijā “pareizi” netiek definēts kā “būt svētlaimīgam”, ari “tikums” netiek definēts kā “svētlaimība”. Viņi nevarēja definēt šos vārdus tā kā es, jo viņi parūpējušies par to, lai cilvēki, kurus uzskata par grēciniekiem, izskatās laimīgāki nekā cilvēki, kurus uzskata par svētajiem! Svētie izskatās absolūti nelaimīgi. Un, ja viņi teiktu, ka svētlaime ir kritērijs pareizumam vai nepareizumam, izjuktu visa viņu izveidotā būve. Svētie izskatīsies kā grēcinieki, un grēcinieki izskatīsies kā svētie.

Bet mans kritērijs ir svētlaimība, jo man nerūp Svētie raksti, man nerūp pravieši, man nerūp pagātne - tā bija viņu darīšana un problēma. Man ir pašam savas acis, kādēļ man jāskatās ar kāda cita acīm? Un man ir pašam sava apziņas spēja, lai saprastu. Kādēļ man būtu jābūt atkarīgam no Gautamas Būdas vai Bodhidharmas, vai Jēzus Kristus? Viņi dzīvoja savu dzīvi saskaņā ar savu saprašanu un ieskatiem. Es dzīvoju savu dzīvi saskaņā ar savu saprašanu un ieskatiem.

Runājot ar jums, es cenšos sniegt iespēju ieraudzīt, ka jūs esat tikpat spējīgi nonākt bez-prāta stāvokli kā visi gautamas būdas. Tā nav kāda speciāla īpašība, kas ir dota tikai dažiem cilvēkiem, tas nav talants. Visi nevar kļūt par gleznotājiem, un visi nevar kļūt par dzejniekiem - tam ir vajadzīgi talanti. Visi nevar būt ģēniji - tā ir dabas dota īpašība. Bet visi var kļūt apgaismoti. Tas ir vienīgais jautājums, kurā komunismam bija taisnība. Un tikpat dīvaini ir arī tas, ka šis jautājums bija vienīgais, ko komunisms noliedza.

Apgaismība ir vienīgā pieredze, kurā visi ir vienlīdzīgi, vienlīdz spējīgi. Tā nav atkarīga no jūsu rīcības, tā nav atkarīga no jūsu lūgšanām, tā nav atkarīga no tā, vai jūs ticat Dievam vai ne. Tā ir atkarīga tikai no viena, un tas ir - nedaudz apgaismības priekšsajūtas, un pēkšņi jūs iegūstat pārliecību, ka esat uz to spējīgi. Manas runāšanas nolūks ir vienkārši sniegt jums šo pārliecību. Es varu stāstīt stāstu, es varu stāstīt joku - tam nav nekādas saistības!

Ikviens intelektuālis mani kritizētu, sakot: “Kas gan tā par runu?” Bet viņš nav sapratis manu nolūku. Tā nav runa, tā nav lekcija. Tas ir vienkārši paņēmiens, kā viest jūsos un jūsu sirdīs pārliecību, ka spējat klusēt. Jo pārliecinātāki jūs kļūsiet, jo vairāk jūs to spēsiet. Bez manas runāšanas jūs paši sāksiet meklēt dažādus paņēmienus. Piemēram, varat iet klausīties putnus - viņi sāk dziedāt pēkšņi un tikpat pēkšņi apklust. Klausieties... nav iemesla, kādēļ šai vārnai vajadzētu trokšņot un tad apklust. Tā vienkārši dod jums iespēju. Kolīdz to saprotat, jūs varat atrast šīs iespējas pat tirgus placī, kur ir tik trokšņains, kur valda kņada, trakums.

Tātad manas runas nav oratora mākslas paraugdemonstrējums. Es jums nesludinu nekādu doktrīnu. Tas vienkārši ir mans paņēmiens, kā sniegt jums apjautu par to, kas ir klusums, un viest jūsos pārliecību, ka tas nav nekāds talants, ka tas nepieder kādiem īpašiem cilvēkiem, ka tas nav saistīts ar ilgu askēzi, ka tas neattiecas tikai uz tiem, kuri sauc sevi par tikumīgiem. Klusums pieder visiem, turklāt bez jebkādiem nosacījumiem. Jums tikai tas jāapzinās. Tāds ir manas runāšanas vienīgais mērķis.

Kolīdz iegūsiet pārliecību, ka spējat klusēt, mainīsies visa jūsu uztvere. Tas nav disciplīnas jautājums; tas nav dievbijības jautājums; tas nav jautājums par ticību Dievam un visādām blēņām. Tas ir jautājums par jūsu pašu iespēju sajušanu, un, kad jūs iepazīsiet šo iespēju un iegūsiet pārliecību par to, viss, ko redzēsiet, būs citās krāsās.

Mana pieredze ir tāda: ja jūs spējat klusēt un pacelties pāri prātam, ja jūsu apziņa var pieaugt, nav svarīgi, ko jūs tajā brīdī darāt. Jūsu rīcībai nav nozīmes, nozīme ir tikai jūsu apziņai. Rīcība ir sīkums, tomēr līdz šim visas reliģijas pievērsušas uzmanību cilvēka darbībām, nevis apziņai. Tās mācīja, kā rīkoties pareizi un no kā izvairīties. Bet neviens neteica, ka nebūsiet patiesi reliģiozs, ja jūsu apziņa nemodīsies.

Biju pārsteigts, ievērojot, ka, kļūstot klusam, kļūstot modrākam un uztvērīgākam, sāk mainīties rīcība. Otrādi nenotiek. Jūs varat izmainīt savu rīcību, bet tas nepadarīs jūs uztvērīgāku. Jūs kļūstat uztvērīgāki, un tad mainās jūsu rīcība - tas ir absolūti vienkārši un zinātniski. Jūs darījāt kaut ko muļķīgu, bet, kļūstot modrāks un uztvērīgāks, vairs nespējat to darīt.

Tas nav jautājums par atlīdzību vai sodu. Kaut ko muļķīgu darīt neļauj vienkārši jūsu apziņa, jūsu klusums, jūsu miers, kas liek jums ieskatīties tik tālu un tik dziļi visā, ko darāt. Jūs nespējat nevienam nodarīt pāri. Jūs nevarat būt vardarbīgs, jūs nevarat būt dusmīgs, jūs nevarat būt alkatīgs, jūs nevarat būt godkārīgs. Jūsu apzināšanās sniegusi jums tik daudz svētlaimes... ko gan alkatība var jums sniegt, izņemot raizes un nemieru? Ko gan jums var dot godkāre? Tikai nemitīgus cīniņus par augstākiem pakāpieniem uz kaut kādām kāpnēm.

Apziņai nostiprinoties, mainīsies jūsu dzīves modelis. Tas, ko reliģijas dēvē par grēku, zudīs no jūsu dzīves, un tas, ko tās dēvē par tikumu, automātiski plūdīs no jūsu esamības, jūsu rīcības. Bet reliģijās viss tiek darīts otrādi - vispirms jums liek mainīt rīcību. Tas ir tā, it kā jūs būtu tumšā mājā, uzgrūstos mēbelēm un citām lietām, un jums teiktu: kamēr jūs nebeigsiet klupt, gaismas nebūs. Savukārt es saku: ienesiet istabā gaismu, un klupšana izbeigsies. Jo tad, kad ir gaisma, - kādēļ jums būtu jāuzgrūžas lietām? Katru reizi, kad paklūpat, katru reizi, kad apdauzāt galvu pret sienu, jums sāp. Tas jau pats par sevi ir sods. Nepareiza rīcība jau pati par sevi ir sods. Neviens jūsu rīcību nedokumentē. Tāpat katra skaista rīcība jau pati par sevi ir atlīdzība. Taču vispirms ienesiet gaismu savā dzīvē!

Meditācija ir centieni ienest gaismu un ienest prieku, un ienest klusumu, un ienest svētlaimi, un no šīs skaistās meditācijas pasaules izriet tas, ka ir neiespējami darīt kaut ko nepareizu.

Tāpēc esmu visu pilnībā izmainījis. Reliģijas prasīja rīcību. Es prasu apzināšanos, un apzināšanās var rasties tikai klusumā. Klusums ir visīstākā augsne apziņai. Trokšņojot nav iespējams būt īpaši modram un uztvērīgam. Kad cilvēks ir uztvērīgs un modrs, viņš nevar būt skaļš. Tas neiet kopā.

Līdz ar to manas runas, manu runāšanu nevajadzētu kategorizēt kā runas mākslas izpausmi. Tas ir meditācijas paņēmiens, lai viestu jūsos pārliecību, ko reliģijas ir atņēmušas. Pārliecības vietā tās ir devušas jums vainas sajūtu, kas jūs nomāc un liek justies bēdīgiem.

Kolīdz iegūsiet pārliecību, ka ar jums var notikt kaut kas lielisks, jūs nejutīsieties mazvērtīgs un vainīgs, bet gan laimīgs. Jūs sapratīsiet, ka eksistence ir gatavojusi jūs par vienu no apziņas virsotnēm.

Pārliecības iegūšana prasa laiku. Tāpēc es runāju. No rīta un vakarā. Gandrīz trīsdesmit gadus bez pārtraukuma. Varbūt kādas divas vai trīs reizes šo trīsdesmit gadu laikā esmu pārtraucis runāt, jo nejutos labi. Citādi es turpināju runāt. Bet, tā kā es nevaru runāt visu dienu, lai noturētu jūs meditatīvos brīžos, es gribu, lai jūs kļūstat atbildīgi. Pieņemiet to, ka paši esat spējīgi klusēt, un tas palīdzēs jums, meditējot vienatnē. Zinot jūsu spējas... un cilvēks iepazīst savas spējas vienīgi pieredzes ceļā. Cita ceļa nav.

Pievērsiet vairāk uzmanības tam, kādēļ jūs klusējat. Neuzveliet man visu atbildību par jūsu klusumu, jo tas jums radīs grūtības. Kad būsiet viens - ko gan jūs darīsiet? Tad tas kļūs par sava veida atkarību, bet es nevēlos, lai jūs būtu atkarīgi no manis. Es nevēlos būt jūsu narkotika.

Tā sauktie meistari un skolotāji visās pasaules reliģijās (esmu saticis ārkārtīgi daudzus un dažādus skolotājus) vēlas, lai viņu sekotājiem izveidotos pieradums, lai viņi kļūtu atkarīgi no viņiem. Tas ir viņu varas apliecinājums. Man nav vēlmes apliecināt varu pār jums. Es jūs mīlu neatkarīgi no tā, vai esat ar mani vai ne. Vēlos, lai jūs būtu neatkarīgi un pārliecināti, ka paši varat sasniegt šos dārgos mirkļus.

Ja jūs varat tos sasniegt kopā ar mani, tad nav nekāda iemesla, kādēļ jūs nevarētu tos sasniegt bez manis, jo ne jau es esmu cēlonis. Jums jāsaprot, kas notiek: klausoties manī, jūs noliekat malā savu prātu. Klausoties okeānā, negaisā vai spēcīgā lietū, vienkārši nolieciet savu ego malā, jo nav vajadzības... Okeāns jums neuzbruks, lietus jums neuzbruks, koki jums neuzbruks - nav nekādas vajadzības aizsargāties. Esot viegli ievainojamiem attiecībā pret dzīvi, pret eksistenci, jūs šos brīžus piedzīvosiet nemitīgi. Drīz tas kļūs par jūsu dzīvesveidu.

OTRĀ DAĻA

Atspulgi tukšā spogulī: nekad nebijuša cilvēka daudzās sejas

Jautājums: Kas jūs esat?

Atbilde: Tas, ko jūs domājat, jo tas ir atkarīgs nojums. Ja jūs raudzītos uz mani pilnīgā tukšumā, es būtu citāds. Ja jūs skatāties uz mani ar zināmiem priekšstatiem, tad šie priekšstati piešķirs man krāsas; ja jūs nākat pie manis ar aizspriedumiem, tad es būšu citāds. Esmu tikai spogulis.Tajā atspoguļojas jūsu pašu seja. Ir tāds teiciens: ja mērkaķis ieskatās spogulī, viņš tajā neieraudzīs apustuli. No spoguļa pretī lūkosies vienīgi mērkaķis.

Līdz ar to viss ir atkarīgs no tā, kā jūs uz mani skatāties. Esmu pilnībā izzudis, tāpēc nevaru jums uztiept to, kas esmu. Man nekas jums nav jāuzspiež. Ir tikai nebūtība, spogulis. Nu jums ir pilnīga brīvība.

Ja jūs patiešām gribat zināt, kas es esmu, jums jābūt absolūti tukšam, tāpat kā man.Tad divi spoguļi lūkosies viens otrā, un atspoguļosies vienīgi tukšums. Bezgalīgs tukšums, diviem spoguļiem lūkojoties vienam otrā. Bet, ja jums ir zināmi priekšstati, tad manī ieraudzīsiet pats savu priekšstatu.

Seksa guru

J.: Pārjums ir ticis rakstīts un runāts kā par "brīvā seksa guru", kurš atzīst gadījuma seksu ar mežonīgām gadījuma attiecībām un prāta kontroli. Vai tā ir patiesība?

A.: Vai jūs domājat, ka par seksu būtu jāprasa nauda? Vai tam nevajadzētu būt brīvam? Vai tad par to būtu jāmaksā?

Manā skatījumā sekss ir vienkāršs, skaists, dabisks fenomens. Ja divi cilvēki vēlas apmainīties ar enerģijām, nevienam nav tiesību iejaukties. Apzīmējums "brīvais sekss" norāda, ka jūs gribētu, lai arī sekss būtu prece un to vajadzētu pirkt - vai nu no prostitūtas uz vienu nakti, vai no sievas visas dzīves garumā, bet tas būtu jāpērk un par to būtu jāmaksā.

Jā, es atzīstu brīvu seksu. Es uzskatu, ka tiesības uz seksu, uz tā baudīšanu, ikviens ir ieguvis līdz ar piedzimšanu. Te nav nekā nopietna. Ļaudis, kas stāsta, ka es sludinot "brīvo seksu", ir patiešām žēlojami. Tie ir seksuāli apspiesti cilvēki.

No intervijas ar Kenu Kašivaru, ABC, Good Morning America

ESMU UZRAKSTĪJIS VIENU GRĀMATU - pareizāk sakot, es neesmu to uzrakstījis, bet tajā ir apkopotas manas runas -, un to sauc “No seksa uz virsapziņu” (Front Sex to Superconsciousness). Kopš tā laika ir publicētas simtiem manu grāmatu, bet, šķiet, citas neviens nelasa, vismaz Indijā ne. Visi lasa “No seksa uz virsapziņu”. Visi to kritizē, visi ir pret to. Joprojām tiek sacerēti raksti, rakstītas grāmatas pret to, un mahātmas turpina pret to protestēt. Neviena cita grāmata netiek pieminēta. Nevienu citu grāmatu neapskata. Vai jūs saprotat?... It kā es būtu sarakstījis tikai vienu grāmatu.

Cilvēki cieš no ievainojuma. Sekss ir kļuvis par ievainojumu, un tas ir jāsadziedē.

ORGASMS SEKSĀ, PĒC MANĀM DOMĀM, SNIEDZ PIRMO IESKATU meditācijā - jo tajā brīdī aprimst prāts un apstājas laiks. Šajos pāris mirkļos nav ne laika, ne prāta, jūs vienkārši esat pilnīgā klusumā un svētlaimē. Ka es jums saku - tā ir mana zinātniskā pieeja šim jautājumam, jo cilvēkam nav cita veida, kā atklāt to, ka brīdī, kad nav ne prāta, ne laika, var nokļūt svētlaimes stāvoklī. Izņemot seksu, prātam nav bijis neviena cita veida, kā saprast, ka ir iespējams nokļūt viņpus prāta, viņpus laika. Tieši sekss sniedza pirmo apjausmu par meditatīvo stāvokli. Un visā pasaulē mani nosoda, jo es stāstu cilvēkiem patiesību.

Neviens nav nācis klajā ar kādu citu ideju, kas izskaidrotu meditācijas atklāšanu. To nevar atrast, ejot pa ceļa malu - nav tā, ka meditācija tur gulētu, un jums būtu tikai jāiet un tā jāpaņem. Kā jūs atradāt meditāciju?

Mani apstrīd un kritizē visā pasaulē, un tikai tāpēc, ka es runāju par pāreju no seksa uz virsapziņu. Taču neviens nav paskaidrojis, kāpēc mani kritizē, - manas grāmatas dēļ, kura ir pārtulkota trīsdesmit četrās valodās un piedzīvojusi desmitiem izdevumu. To lasa visi mūki! Vai tie būtu hinduisti, džaini, kristieši vai budisti - mūki ir šīs grāmatas čaklākie pircēji.

Tikai pirms dažiem mēnešiem Pūnā notika džainu konference, un mana sekretāre mani informēja: “Savādi, nāk džainu mūki un jautā tikai pēc vienas grāmatas — “No seksa uz virsapziņu”. Tad viņi paslēpj to savās drānās un klusi izlavās pa durvīm, lai neviens viņus neatpazītu.”

Grāmata “No seksa uz virsapziņu” nav par seksu — tā ir par virsapziņu. Bet vienīgais veids, kā cilvēks var atklāt, ka pastāv durvis, iespēja iziet ārpus savām domām un nokļūt mūžīgajā klusumā, ir seksuāls orgasms. Lai gan tas ilgst tikai mirkli, šis mirklis ir mūžība -viss apstājas. Tiek aizmirstas visas raizes un spriedze.

ESMU JUMS TEICIS, KA IR IESPĒJAMS nonākt “no seksa līdz virsapziņai”, un jūs nopriecājāties. Jūs dzirdat vienīgi vārdus “no seksa”, bet nedzirdat “līdz virsapziņai”.

Un šādi notiek gan ar tiem, kas ir pret mani, gan ar tiem, kas ir man labvēlīgi. Tieši tas pats! Cilvēki gandrīz vienmēr ir vienādi; draugi un ienaidnieki īpaši neatšķiras. Mani pārprot pretinieki, un tas ir saprotami. Bet mani pārprot arī atbalstītāji, un tas nepavisam nav saprotami. Pretiniekiem var piedot, bet ne atbalstītājiem.

Esmu teicis, ka sekss ir muļķīgs, un par to esmu izpelnījies daudz niknu jautājumu. Kāda sieviete no manu sanjasinu pulka man rakstīja: “Jums nu gan ir drosme - apgalvot, ka sekss ir muļķīgs!” Viņa droši vien jutās aizvainota. Un to es varu saprast: dzīvojot noteiktā veidā, jūs nevēlaties, lai kāds to nosauc par muļķīgu. Neviens nevēlas, lai viņu sauc par muļķi. Ne jau seksa dēļ jūs uztraucaties — runa ir par jūsu dzīvi. Ja tā ir muļķīga un jūs to dzīvojat, tad jūs esat muļķis. Tas ir sāpīgi. Bet man tas ir jāpasaka, pat ja tas ir nepatīkami, jo vienīgi tā jūs apzināsieties, ka dzīvē ir kas vairāk, kaut kas augstāks, kaut kas lielāks, kaut kas daudz svētīgāks, daudz orgasmiskāks.

Sekss ir tikai sākums, nevis beigas. Un nav nekas slikts, ja jūs to uztverat kā sākumu. Bet, ja jūs sākat tam pieķerties, tad gan viss sāk iet greizi.

Pēc mīlēšanās vismaz vienu stundu pasēdiet zazen meditācijā, un jūs sapratīsiet, ko es saku. Jūs sapratīsiet, ko es domāju, sacīdams, ka sekss ir muļķīgs. Pēc mīlēšanās paredziet vienu stundu zazen, vienkārši lai pavērotu, kas ir noticis. Vai jūs bijāt kungs pār notikušo vai tikai vergs? Ja jūs pār to valdījāt, tad tas nav muļķīgi. Ja jūs bijāt vergs, tad gan tas ir muļķīgi. To atkārtojot, jūs savu verdzību tikai stiprināt, jūs to barojat.

Vienīgi meditējot jūs spēsiet saprast manis sacīto. Tas nav jautājums, ko var izlemt strīdoties. To var izlemt vienīgi jūsu pašu meditācijas ceļā, caur jūsu sapratni, jūsu apzināšanos.

ES NEKAD NEESMU MĀCĪJIS “BRĪVU SEKSU”. Tas, ko esmu mācījis, ir seksa svētums. Esmu mācījis, ka seksu nevajag degradēt no mīlestības sfēras uz likuma sfēru. Brīdī, kad jums ir jāmīl kāda sieviete tāpēc, ka viņa ir jūsu sieva, nevis tāpēc, ka jūs viņu vienkārši mīlat, tā ir prostitūcija, legalizēta prostitūcija. Esmu pret prostitūciju - gan legālu, gan nelegālu. Es ticu mīlestībai. Ja divi cilvēki mīl viens otru, viņi var dzīvot kopā tik ilgi, kamēr viņi mīl. Kad mīlestības vairs nav, viņiem ar pateicību vajadzētu šķirties.

Nekad neesmu mācījis neko par brīvu seksu. Idiotiskā indiešu dzeltenā prese ir sašaurinājusi manu filozofiju līdz diviem vārdiem. Esmu publicējis četrsimt grāmatu. Tikai viena no tām ir par seksu. Trīssimt deviņdesmit deviņas grāmatas nevienu neinteresē, tikai tā viena grāmata, kas ir veltīta seksam - un arī tā nav par seksu. Arī tā ir par to, kā transformēt seksuālo enerģiju garīgajā enerģijā. Patiesībā tas ir antisekss!

Prese visu laiku dezinformē cilvēkus un pēc tam kritizē šo dezinformāciju. Žurnālisti nekad nav atainojuši mani godprātīgi. Es gan nedomāju, ka Indijai citādā ziņā trūktu inteliģences. Zeme, kas radījusi tantras filozofiju, zeme, kas uzcēlusi tādus tempļus kā Khadžuraho un Konaraka, nevar būt tik dumja, lai nesaprastu manis sacīto. Khadžuraho ir mans pierādījums. Visa tantras literatūra ir mans pierādījums. Un šī ir vienīgā valsts, kur tantra ir eksistējusi. Nekur citur pasaulē neviens nav pūlējies pārveidot seksuālo enerģiju garīgajā enerģijā - un tieši to es daru. Taču žurnālistus neinteresē realitāte, viņus interesē sensācijas.

Kulta līderis

J.: To, kas izveidojies ap jums, avīzēs apraksta kā kultu, kā sektu. Vai tas tā ir? Un, ja ne, tad-vai varat paskaidrot, kas tas ir?

A.: Tā ir vienkārši kustība. Ne kults, ne sekta, ne reliģija, bet kustība, kas aicina uz meditāciju; centieni radīt iekšējo zinātni. Tā ir zinātne par apziņu jeb apzināšanos. Gluži tāpat, kā pastāv zinātne par objektīvo pasauli, šī kustība gatavo zinātni par subjektīvo pasauli.

Zinātnieks pēta visu, bet mēs pētīsim zinātnieku, citādi viņš paliks neizpētīts. Viņš spēs izzināt visu, izņemot sevi. Un būtu patiesi skumji, ja Alberts Einšteins tik daudz zinātu par fiziku, ka tikai ducis citu cilvēku visā pasaulē būtu spējīgi to saprast, bet neko nezinātu par sevi. Tas ir ļoti nelāgs lietu stāvoklis.

Tāpēc es veidoju kustību, lai radītu nevis reliģiju, bet reli-ģiskumu. Manā uztverē reliģiskums ir kvalitāte, īpašība - nevis piederība kādai organizācijai, bet cilvēka iekšējā pieredze.

No intervijas Canale 5 (Itālija)

JUMS NOTEIKTI IR “IZSKALOTAS SMADZENES”. Es lietoju veļasmašīnas žāvētāju, neesmu vecmodīgs. Un, protams, jums no šīs mazgāšanas ir radusies atkarība. Kuram gan nebūtu? Atkarība ne vienmēr ir slikta. Ja jūs esat atkarīgi no skaistuma, dzejas, teātra, tēlniecības, glezniecības, neviens jums neliek no šīs atkarības atbrīvoties. No atkarības ir jāatbrīvojas tikai tad, kad tā traucē būt modram un uztvērīgam. Alkoholiķiem liek atbrīvoties no atkarības, bet par apziņu un apzināšanos es jums saku - kļūstiet arvien vairāk un vairāk atkarīgi no tās!

Un kas gan vainas smadzeņu skalošanai? Skalojiet tās ik dienu, lai tās būtu tīras! Vai tad jums patīk prusaki? Kad es skaloju cilvēkiem smadzenes, es tur atrodu prusakus. Prusaki ir ļoti īpaši kustoņi. Ir zinātniski pierādīts, ka visur, kur ir cilvēks, ir arī prusaki, un visur, kur ir prusaki, ir arī cilvēki. Prusaki ir vissenākie cilvēces sabiedrotie.

Kas tad jums ir smadzenēs? Izmazgāt tās ir pat ļoti labi. Tomēr cilvēki smadzeņu skalošanai piešķir aplamu blakusnozīmi. Aplami tie cilvēki, kas to dara.

Kristieši baidās no tā, ka kāds varētu izskalot smadzenes kristiešiem, jo tad viņi vairs nebūs kristieši. Hinduisti baidās, jo tad tie cilvēki vairs nebūs hinduisti. Islāmticīgie baidās. Komunisti baidās. Visi baidās no smadzeņu skalošanas.

Es gan to pilnībā atbalstu.

Ir tāds sens teiciens: “Tīrība ir otrā svarīgākā aiz Dieva.” Dieva nav, tātad ir palikusi tikai tīrība. Tīrība ir Dievs.

Un es nebaidos no smadzeņu skalošanas, jo es nelieku jūsu prātā prusakus. Es sniedzu jums iespēju piedzīvot tīru prātu, un, kad jūs iepazīsiet tīru prātu, tad vairs nekad neļausiet nevienam iegāzt tajā mēslus un drazu. Tie, kas to dara, ir noziedznieki.

Smadzeņu skalošana nav noziegums. Kas tad tās ir piesārņojis? Cilvēku prātu piesārņošana ir noziegums, bet visā pasaulē visas reliģijas, visi politiskie līderi izmanto jūsu prātus kā tualeti. Šie pretīgie ļautiņi nosoda smadzeņu skalošanu. Taču smadzeņu skalošana ir loti labs darbs.

Esmu smadzeņu skalotājs.

Un tiem, kas nāk pie manis, ir skaidri jāapzinās, ka viņi nāk pie cilvēka, kurš skalos smadzenes, lai attīrītu viņu prātu no visa veida prusakiem. Hinduisti, islāmticīgie, kristieši - viņi visi ir pret mani tā vienkāršā iemesla dēļ, ka viņi turpina izplatīt savus prusakus, bet es turpinu skalot cilvēku prātus.

Tā ir tikai mūsdienīga reliģiska veļas mazgāšana.

ES CENŠOS AIZVĀKT VISAS TRADĪCIJAS, ortodoksiju, māņticību un uzskatus, lai jūs varētu sasniegt bez-prāta stāvokli, maksimālā klusuma stāvokli, kurā nekustas neviena doma - nav ne mazākās ņirboņas jūsu apziņas ezerā.

Un tas viss jāpaveic jums pašiem. Es nesaku: “Tikai sekojiet man, es esmu glābējs. Es jūs izglābšu.” Tās visas ir blēņas. Neviens nevar jūs izglābt, vienīgi jūs paši. Un garīgā neatkarība ir vienīgā neatkarība, ko ir vērts saukt par neatkarību. Visas pārējās neatkarības - politiskā, ekonomiskā - ir tikai daļējas neatkarības, tās ir virspusējas. īstā un patiesā neatkarība ir tāda, ka jūs neesat ne no viena atkarīgi savā iekšējā izaugsmē.

Tiem, kuri ir atnākuši pie manis, ir jākļūst arvien neatkarīgākiem un neatkarīgākiem, arvien vairāk un vairāk pašiem. Tāpēc viņi mani mīl. Es nepadaru viņus par pūli. Es padaru viņus absolūti individuālus. Es viņiem pat nesniedzu nekādu ideoloģiju, kas jāpraktizē, nekādu disciplīnu, kas jāievēro. Es vienkārši dalos savā pieredzē. Šajā pieredzē viņiem jāatrod pašiem sava disciplīna.

Šī ir biedru grupa, nevis Meistars un mācekļi. Šī ir Meistara un potenciālo Meistaru grupa.

Krāpnieks

Man jādarbojas divos līmeņos: viens ir tas, kurā dzīvojat jūs, kurā esat jūs, un otrs ir tas līmenis, kurā esmu es; man gribētos, lai ari jūs tajā esat.

No kalnu virsotnes man jānokāpj ielejā, kur esat jūs. Citādi jūs neklausītos, jūs neticētu saules apmirdzētajai virsotnei. Man jāpaņem jūs aiz rokas, jāpārliecina un pa ceļam jāstāsta stāsti, kas nav patiesi! Taču tie notur jūsu uzmanību, un ejot jūs neradāt nekādas grūtības. Jūs turpināt iet, aizrāvušies ar stāstu. Un, kad būsiet sasnieguši kalna virsotni, jūs zināsiet, kāpēc es stāstīju garus stāstus, un būsiet par to pateicīgi. Citādi jūs nebūtu spējuši nonākt tik tālu, tik augstu kalnā.

Jāatceras, ka visi pasaules Meistari ir stāstījuši stāstus, alegorijas. Kāpēc? Patiesību var vienkārši pateikt, nav nekādas vajadzības stāstīt tik daudz stāstu. Bet nakts ir gara, un jūs ir jānotur nomodā. Bez stāstiem jūs aizmigsiet.

Ir absolūti nepieciešami saglabāt jūsu interesi, līdz pienāk rīts, un stāsti, ko stāstījuši Meistari, ir visintriģējošākais paņēmiens. Patiesību teikt nevar, bet var aizvest jūs līdz vietai, no kurienes jūs to ieraugāt.

MAN NĀK ATMIŅĀ KĀDS STĀSTS. Karalis katru nakti gāja uz pilsētu apgaitā, lai palūkotos, kā ļaudīm klājas. Protams, viņš bija pārģērbies. Viņu samulsināja kāds jauns cilvēks, ļoti skaists vīrietis, kurš vienmēr stāvēja zem koka ielas malā - katru nakti zem viena un tā paša koka. Beidzot karaļa ziņkārība guva virsroku, un viņš, apturējis zirgu, jautāja vīram: “Kāpēc tu neej gulēt?” Un vīrs teica: “Cilvēki iet gulēt, jo viņiem nav nekā, ko sargāt, bet man ir tādas bagātības, ka es nevaru iet gulēt. Man tās jāsargā.”

Karalis teica: “Savādi, es te nekādas bagātības neredzu.”

Vīrs sacīja: “Šīs bagātības ir manī iekšā, jūs tās nevarat redzēt.” Un karalis pasāka katru reizi apstāties šajā vietā, jo šis vīrs bija tik skaists un viss, ko viņš sacīja, lika karalim iegrimt stundām ilgās pārdomās. Karalis tik ļoti pieķērās šim vīram un ieinteresējās par viņu, ka sāka domāt - viņš patiesībā ir svētais. Modra uztvere un mīlestība, miers un klusums, meditācija un apgaismība — tie ir dārgumi, ko viņš sargā. Viņš nevar aizmigt, jo nevar atļauties gulēt. To var atļauties tikai ubagi...

Viss sākās tīras ziņkāres dēļ, bet mazpamazām karalis sāka šo vīru cienīt un godāt gandrīz kā garīgo vadītāju. Kādu dienu karalis

viņam teica: “Zinu, ka tu nenāksi man līdzi uz pili, bet es par tevi

domāju caurām dienām. Es vēlētos, lai tu mani apciemotu pilī.”

Karalis domāja, ka vīrs nepiekritīs. Viņam bija senais priekšstats

par to, ka svētie atsakās no pasaules. Bet jaunais cilvēks teica: “Ja

jau jums manis tik ļoti pietrūkst, kāpēc tad neteicāt to agrāk?

Atvediet vēl vienu zirgu, un es iešu jums līdzi.”

Karalis kļuva aizdomīgs: “Kas gan viņš ir par svēto? Tik viegli

gatavs nākt līdzi.” Bet nu jau bija par vēlu - karalis pats bija viņu

uzaicinājis. Viņš atvēlēja vīram pils labāko istabu, kuru taupīja

tikai retiem viesiem - citiem valdniekiem. Karalis domāja, ka vīrs

atteiksies un sacīs: “Esmu svētais, es nevaru dzīvot tādā greznībā.”

Taču viņš neko tādu neteica. Viņš teica: “Loti labi.”

Karalis visu nakti nevarēja aizmigt un domāja: “Šķiet, šis puisis mani ir maldinājis, ne viņš ir svētais, nekā.” Divas trīs reizes karalis gāja palūkoties pa logu - svētais bija iemidzis. Bet viņš taču nekad negulēja, viņš vienmēr bija stāvējis zem koka! Tagad viņš vairs neko nesargā. Karalis domāja: “Esmu piemuļķots. Šis ir īsts krāpnieks.” Otrajā dienā vīrs ēda kopā ar karali un baudīja visus gardos ēdienus, neievērodams nekādu askēzi, - un ēdiens viņam garšoja. Karalis piedāvāja viņam jaunas valdnieka cienīgas drānas, un vīrs ar prieku tās pieņēma. Un karalis domāja: “Kā lai tieku no šī puiša vaļā?” Jau pēc septiņām dienām viņš bija noguris no domām: “Šis vīrs ir pilnīgs šarlatāns, viņš ir mani piekrāpis.”

Septītajā dienā viņš dīvainajam puisim sacīja: “Vēlos tev uzdot kādu jautājumu.” Un svešinieks teica: “Es zinu jūsu jautājumu. Jūs jau pirms septiņām dienām gribējāt man to uzdot, bet pieklājības un labo manieru dēļ paturējāt to pie sevis — es jūs vēroju. Bet es jums neatbildēšu šeit. Varat uzdot savu jautājumu, tad mēs dosimies garā rīta izjādē ar zirgiem, un es izvēlēšos piemērotāko vietu, lai atbildētu.” Karalis teica: “Lai notiek. Mans jautājums ir šāds: kāda ir atšķirība starp tevi un mani? Tu dzīvo kā valdnieks, lai gan biji svētais. Nu tu vairs neesi svētais.”

Vīrs sacīja: “Sagatavojiet zirgus!” Viņi izgāja laukā, un karalis vairākas reizes viņam atgādināja: “Cik tālu mēs dosimies? Tu vari atbildēt.”

Visbeidzot viņi sasniedza upi, kas bija karaļa valstības robeža. Karalis sacīja: “Nu mēs esam nonākuši līdz manas karaļvalsts robežām. Otrā pusē ir cita karaļvalsts. Šī ir laba vieta, lai sniegtu atbildi.” Un vīrs teica: “Es nu iešu. Varat vai nu ņemt abus zirgus, vai, ja vēlaties, nākt man līdzi.”

Karalis jautāja: “Kurp tu iesi?” Un vīrs teica: “Tad mani dārgumi ir ar mani. Lai kur es ietu, mani dārgumi būs ar mani. Vai jūs nākat ar mani vai ne?”

Karalis teica: “Kā gan es varētu iet tev līdzi? Tad man jāatstāj mana karaļvalsts, mana pils, viss mans mūža darbs.”

Svešinieks iesmējās un sacīja: “Vai tagad jūs redzat atšķirību? Es varu stāvēt kails zem koka un varu dzīvot pilī kā valdnieks, jo mani dārgumi ir manī. Koks vai pils - nav nekādas atšķirības. Tagad jūs varat griezties atpakaļ. Es došos uz citu karaļvalsti. Jūsu karaļvalsts vairs nav tā vērta, lai tajā paliktu.”

Karalis sajuta nožēlu. Viņš pieskārās svešinieka kājām un sacīja: “Piedod man. Es biju par tevi nepareizās domās. Tu patiesi esi dižens svētais. Tikai neej, neatstāj mani šādi, citādi šis sāpinājums man sūrstēs visu mūžu.”

Svešinieks sacīja: “Man nav grūti. Es varu atgriezties kopā ar jums, bet gribu, lai jūs zināt - brīdī, kad sasniegsim pili, jūsu prātā atkal radīsies tas pats jautājums. Tāpēc labāk ļaujiet man iet. Varu dot jums mazliet laika apdomāties. Es varu atgriezties. Man ir vienalga, bet jums būs labāk, ja es atstāšu šo karaļvalsti. Tad jūs vismaz domāsiet par mani kā par svēto. Ja es atgriezīšos pilī, jūs atkal sāksiet šaubīties, vai neesmu krāpnieks. Tomēr, ja uzstājat, esmu gatavs atgriezties. Varu atkal doties prom pēc septiņām dienām, kad šis jautājums jums būs kļuvis par smagu.”

“Pašpasludinātais bhagavāns”

Kritiķi, kuri publicējuši par mani kritiskus rakstus, vienmēr uzsvēruši, ka esmu “pašpasludināts” Bhagavāns. Un es vienmēr esmu brīnījies, vai viņi zina kādu - Rāmu, Krišnu, Budu vai Muhamedu -, kuru būtu iecēlis kāds cits? Ja Rāmu par bhagavānu būtu iecēlis kāds cits, tad šis iecēlējs būtu par viņu augstāka autoritāte, turklāt, ja kādu var iecelt, tad viņu var ari atcelt!

Tas ir gaužām muļķīgi. Šie kritiķi nav sapratuši pamatideju: bhagavāns ir pieredzes statuss jeb stāvoklis, tam nav nekāda sakara ar iecelšanu, ievēlēšanu, titulu vai akadēmisko grādu. Tā ir bha-gavātas pieredze, dievišķuma pieredze, apziņa, ka visa esamība ir dievišķuma pilna, ka nekā cita bez dievišķuma nav.

Dieva nav, bet katrā puķē un katrā kokā, katrā akmeni ir kaut kas, ko var nosaukt vienīgi par dievišķumu. Taču jūs to varat ieraudzīt tikai tad, ja esat saskatījuši to paši sevī. Citādi jūs šo valodu nesapratīsiet.

SAVĀ ZIŅĀ ESMU ĻOTI SAVĀDS, jo mani nevar kategorizēt. Ir trīs kategorijas: teists, ateists un agnostiķis. Ceturtās kategorijas nav. Bet es piederu pie ceturtās, vārdā nenosauktās kategorijas. Esmu pētījis un meklējis. Tiesa, neesmu atradis Dievu, bet esmu atradis kaut ko vēl svarīgāku: dievišķumu.

Neesmu ateists, neesmu teists, neesmu agnostiķis. Mana pozīcija ir pilnīgi skaidra.

Ja nav Dieva, tad kāpēc mani ļaudis dēvē mani par bhagavānu?

Šis jautājums ir nedaudz sarežģīts. Vārda bhagivan skaidrojums jāmeklē valodniecībā. Tas ir ļoti īpatnējs vārds. Hindu rakstos bhagavāns ir teju sinonīms Dievam. Es saku “teju”, jo angļu valodā ir tikai viens vārds - Dievs. Sanskritā, hinduismā ir trīs vārdi: bhagivan ir viens, isivar ir otrs, paramatma ir trešais. Hinduisti šos vārdus lieto trīs dažādos gadījumos.

Paramatma nozīmē “augstāko dvēseli”. Param nozīmē “augstākais”, atma nozīmē “dvēsele”; paramatma — “augstākā dvēsele”. Tāpēc tie, kuri patiešām saprot, lieto vārdu paramatma, lai apzīmētu Dievu.

Otrs vārds ir isivar. Tas ir skaists vārds. Isivar nozīmē “visbagātākais”, burtiski - tas, kuram ir viss, kurš ir viss. Tas tā tik tiešām ir. Brīdi, kad pieredzat dievišķumu, jums ir viss - viss, kas ir kā vērts. Varbūt jums nepieder nekas, tas nav svarīgi. Bet jums ir viss, kam dzīvē ir kāda nozīme.

Un trešais vārds ir bhagivan. Šo vārdu ir ļoti grūti saprast vai izskaidrot citās valodās. Hindu rakstos... atcerieties, ka vārdu bhagivan Indijā lieto divas grupas - vieni ir hinduisti, otri ir džaini un budisti... Džaini un budisti netic Dievam, tomēr viņi lieto vārdu bhagivan. Budisti attiecina vārdu bhagivan uz Budu - Bhagavāns Gautama Buda. Un arī džaini netic Dievam, bet Mahāvīru viņi dēvē par Bhagavānu Vardhamānu Mahāvīru. Tātad viņi piešķir šim vārdam pilnīgi atšķirīgu nozīmi.

Hinduisti ir ļoti piezemēti. Jūs tas pārsteigs, pat šokēs, bet hinduismā sākotnējā sakne vārdam bhaghivan ir bhag. Un bhag nozīmē “vagina”. To jūs nevarējāt iedomāties! Un bhaghivan ir “tas, kurš izmantoja Visuma vagīnu, lai radītu” — tātad radītājs. Hinduisti pielūdz sievietes vagīnu un vīrieša fallisko simbolu — šivalingu {shivalinga). Ja esat redzējuši šivalingu, tad šis izslietais marmora gabals ir vienkārši simbols vīrieša dzimumloceklim, un tas atrodas vaginā. Zem tā, ja esat pamanījuši, atrodas marmora vagina, no kuras tas iznirst. Hinduisti šivalingu simboliski ir pielūguši, un viņu uztverē ir jēgpilni, ka jebkura radīšana notiek, satiekoties vīrietim un sievietei, iņ un jan. Līdz ar to “radītāja” nozīmē viņi lieto vārdu “bhaghvāns”. Taču šī vārda izcelsme ir savdabīga.

Budisti un džaini netic Dievam, netic, ka kāds būtu radījis pasauli, bet arī viņi lieto vārdu “bhagavāns”. Viņi atzīst atšķirīgu šī vārda izcelsmi. Džainu un budistu kontekstā bhag nozīmē “laime” vai “veiksme”, bet bhaghivan nozīmē “laimīgais”, “svētītais” - tas, kurš ir īstenojis savu likteni, tas, kurš ir nobriedis.

Kad pirms trīsdesmit četriem gadiem es sāku teikt runas, cilvēki sāka lietot šo vārdu... Indijā, ja jūs cienāt kādu cilvēku, jūs neuzrunājat viņu vārdā - tā tiek uzskatīta par necieņu. Tāpēc, kad es sāku teikt runas un cilvēkiem pret mani radās jūtas, viņi paši sāka mani dēvēt par Ačarju (Acharya). Tas nozīmē “Meistars” -tomēr tas nav vienkārši “Meistars”, tas ir kaut kas vairāk. Patiesībā tas apzīmē cilvēku, kurš saka tikai to, ko izdzīvo. Tas ir cilvēks, kura darbi un domas ir absolūtā harmonijā. Gandrīz divdesmit gadus cilvēki mani sauca par Ačarju. Tas bija laikā, pirms es sāku cilvēkus iesvētīt.

Daudzus gadus ļaudis man teica, ka vēlētos, lai es viņus iesvētītu par sanjasiem (sannyas), bet es viņiem sacīju: “Pagaidiet. Lai pienāk brīdis, kad man tas šķitīs pareizi.” Un tā diena pienāca. Es vadīju meditācijas nometni dziļi Himalajos, Kulu-Manali. Tā ir viena no skaistākajām vietām pasaulē. To sauc par Dievu ieleju, un tā ir tik skaista, tik citpasaulīga. Nokļūstot Kulu-Manali, jūs sajūtaties tā, it kā būtu iegājis citā pasaulē. Nometnes pēdējā dienā sajutu - tagad ir pienācis īstais laiks - un paziņoju: “Ja kāds grib tikt iesvētīts, esmu gatavs to darīt.” Tūliņ pat piecēlās divdesmit viens cilvēks. Viņi kļuva par sanjasiem. Tad viņiem radās jautājums: kā tagad dēvēt mani? Visi pārējie mani sauca par Ačarju. Iesvētītajiem tagad ar to bija par maz. Viņiem es biju kļuvis daudz svarīgāks, daudz nozīmīgāks, daudz tuvāks. Viņi bija ļoti pietuvojušies manai būtībai un nolēma, ka sauks mani par bhagavānu.

Viņi pajautāja, ko es par to domāju. Un es teicu: “Man tas šķiet lielisks vārds, jo tas ir ļoti jēgpilns: svētlaimīgais.”

Tas man nenozīmē Dievu, tas man nenozīmē radītāju, tas vienkārši nozīmē “svētlaimīgais” - cilvēks, kurš ir pie sevis, kurš ir atnācis mājās; cilvēks, kurš ir atradis; cilvēks, kurš ir saticis pats sevi. Un tad plūst tikai un vienīgi svētība, tā nemitīgi līst pār šo cilvēku. Dienu no dienas svētība līst pār viņu. Tāpēc atcerieties -bhagavānam nav nekāda sakara ar Dievu. Bet tam noteikti ir saistība ar dievišķumu, jo atnākšana nozīmē tieši to: atgriešanos pie sevis, atgriešanos mājās. Tas jūs padara par Svētlaimīgo.

VĀRDAM “BHAGAVĀNS” NAV SALĪDZINĀMAS PAKĀPES. Jūs nevarat būt dievīgāki par dievību, dievišķāki par dievu. Tam nav salīdzināmās pakāpes. Un tas neparāda nekādu sasniegumu. Tas vienkārši parāda jūsu dabu. Nav tā, ka cilvēkam būtu jākļūst par dievu; viņš jau ir dievs, viņam tikai tas jāapzinās.

Tas neliecina par nekādu talantu. Ir cilvēki, kuri ir lieliski dzejnieki, citi ir izcili gaišreģi, lieliski vizionāri; kāds ir izcils gleznotājs, kāds - izcils mūziķis, vēl kāds cits - izcils dejotājs; tie visi ir talanti. Visi nevar būt izcili dejotāji. Jūs visi nevarat būt ņižinski. Un visi nevar būt izcili gleznotāji; jūs visi nevarat būt van gogi. Un jūs visi nevarat būt izcili dzejnieki; jūs visi nevarat būt tagores vai pablo nerudas.

Bet jūs visi esat bhagavāni. Šis apzīmējums neliecina par nekādu sasniegumu, tas vienkārši parāda jūsu universālumu, jūsu patieso dabu. Jūs jau esat dievs.

Kad ļaudis ierosināja saukt mani par bhagavānu, man šis vārds patika. Es teicu: “Tas der. Vismaz dažus gadus tas derēs. Pēc tam mēs varam no tā atteikties.”

Izvēlējos to īpaša nolūka dēļ, un šim nolūkam tas kalpoja labi, jo cilvēki, kas mēdza nākt pie manis uzkrāt zināšanas, vairs nenāk. Dienā, kad nosaucu sevi par bhagavānu, viņi pārtrauca nākt. Tas viņiem bija par daudz, tas viņu ego bija par daudz. Kāds sevi dēvē par bhagavānu?... Tas aizskar ego. Viņi vairs nenāca. Viņi bija nākuši pie manis, lai iegūtu zināšanas. Nu es biju pilnībā mainījis savu funkciju. Es sāku strādāt citā līmenī, citā dimensijā. Tagad es jums dodu esamību, nevis zināšanas. Es biju Ačarja, un viņi bija skolnieki, viņi mācījās. Tagad es vairs neesmu skolotājs un jūs vairs neesat šeit kā skolnieki.

Ja jūs šeit esat kā skolnieki, tad agrāk vai vēlāk jums būs jādodas prom, jo jūs sajutīsieties tā, it kā būtu nokļuvuši nepareizajā vietā. Jūs šeit neiederēsieties. Tikai tad, ja esat māceklis, jūs esat īstajā vietā kopā ar mani. Jo tagad es dodu kaut ko vairāk. Ja esat šeit nākuši pēc zināšanām, tad agrāk vai vēlāk sapratīsiet, ka jums jādodas kaut kur citur.

Esmu šeit, lai sniegtu esamību. Esmu šeit, lai jūs pamodinātu. Es jums nesniegšu zināšanas, es došu jums spēju zināt - un tā ir pilnīgi cita dimensija. Sevis nodēvēšana par bhagavānu bija vienkārši simboliska, jo mans darbs iegāja citā dimensijā. Šis solis bija ārkārtīgi noderīgs: visi nepareizie cilvēki automātiski izgaisa, un pie manis sāka nākt pilnīgi citas kvalitātes cilvēki.

Tas labi nostrādāja. Palika tikai tie, kuri bija gatavi nolikt malā savas zināšanas. Visi pārējie aizbēga un radīja ap mani brīvu telpu. Citādi viņi sāka veidot pārāk lielu drūzmu, un īstajiem meklētājiem bija ļoti grūti piekļūt man tuvāk. Pūļi pazuda. Vārds “bhagavāns” darbojās kā atomsprādziens. Esmu laimīgs, ka to izvēlējos.

Tagad cilvēki, kas pie manis nāk, vairs nav noskaņoti uz strīdiem un diskusijām. Tagad pie manis nāk cilvēki, kuri ir lieli dvēseles piedzīvojumu meklētāji, un viņi ir gatavi riskēt - riskēt ar visu un jebko.

Sevis dēvēšana par bhagavānu ir līdzeklis. Agrāk vai vēlāk, kad jūs būsiet nobrieduši un sapratīsiet lietas būtību, kad jūsu klātbūtne šeit būs radījusi citas kvalitātes vibrācijas, es pārstāšu saukt sevi par bhagavānu. Tas vairs nebūs vajadzīgs. Visa atmosfēra pulsēs dievišķumā. Dievišķums nolīs pār tiem, kuri nāks... Tas iekļūs viņu sirdīs. Vairs nebūs vajadzības vispār kaut kā mani saukt - jūs zināsiet. Bet sākumā tas bija vajadzīgs, un tas ir ārkārtīgi palīdzējis.

Pēdējā piebilde par šo tēmu... Es neesmu filozofs. Vienmēr atcerieties mani kā dzejnieku. Mana attieksme pret pasauli ir dzejiska, kā mīlestība. Tā ir romantiska un tēlaina. Es vēlētos, lai jūs visi būtu dievi un dievietes. Es vēlētos, lai jūs atklātu savu patieso būtību. Sevis dēvēšana par dievu ir izaicinājums. Tas ir smalks izaicinājums. Ir tikai divi veidi, kā to uztvert. Viens - sacīt: “Šis cilvēks nav dievs, tāpēc dosimies prom. Ko gan mēs šeit darām? Ja šis cilvēks nav dievs, kāpēc tad tērēt laiku?” Un jūs dodaties prom. Taču šo uzaicinājumu var uztvert arī šādi: atzīstot šo vīru par dievu. Tad jūs paliekat kopā ar mani un sāk uzplaukt jūsu pašu dievišķums.

Kādu dienu arī jūs būsiet dievs vai dieviete. Manis atzīšana par dievu patiesībā nozīmē dziļi sirdī pieņemt iespēju, ka arī jūs varat būt dievs, tas arī viss. Jau tas vien, ka pieņemat — šis cilvēks var būt dievs, iekustina jūsos kaut ko, kas ir cieši aizmidzis. Tad jūs nevarat palikt tādi, kādi esat; kaut kas ir jādara. Kaut kas jātransformē, kaut kas jāuzzina...

Ja jūs nolemsiet palikt ar mani, jūs kļūsiet arvien vērīgāki un vērīgāki. Un, jo vērīgāki kļūsiet, jo labāk spēsiet saprast mani, to, kas ir noticis, kas ir izgaismojies manas dvēseles iekšienē. Jūs arvien vairāk un vairāk piedalīsieties šajā notikumā, šajā dejā, šajā dziedāšanā.

Un mazpamazām jūs redzēsiet: Meistars tuvojas. Un tas nenāk no ārpuses, tas nāk no jūsu visdziļākās būtības, no jūsu dzīlēm. Es ielūkojos sevi un atradu viņu tur. Mans vēstījums ir vienkāršs: esmu atradis dievu sevī. Un es veltu visas savas pūles tam, lai pārliecinātu jūs ielūkoties sevi. Viss, kas jums jādara, - jākļūst par vērotāju kalna virsotnē. Kļūstiet par novērotāju - uzmanīgu, vērojošu -, un jūs gūsiet piepildījumu.

STARP CITU, ES SEVI SAUCU PAR BHAGAVĀNU, tikai lai izaicinātu kristiešus, islāmticīgos un hinduistus. Viņi mani nosoda un kritizē, bet neviens nav bijis tik drosmīgs, lai šo nosodījumu paskaidrotu. Man ir sūtīti raksti un vēstules ar jautājumu: “Kāpēc jūs saucat sevi par bhagavānu?” Un es vienmēr smejos, jo kāpēc gan Rāma sauca sevi par bhagavānu? Vai viņu bija iecēlusi kāda komisija? Bhagavāns, ko iecēlusi komisija, nebūs nekāds īstais bha-gavāns, jo komisija nesastāv no bhagavāniem. Kādas gan viņiem tiesības kādu iecelt?

Vai ļaudis ir ievēlējuši Krišnu par bhagavānu? Vai tas ir ievēlēšanas jautājums? Kurš ir iecēlis šos cilvēkus? Nevienam hinduistam nav atbildes. Un tāds vīrs kā Krišna ir nozadzis sešpadsmit tūkstošus sieviešu no dažādiem ļaudīm - viņu vidū bija mātes, precētas un neprecētas sievietes, tam nebija nekādas nozīmes un tomēr hinduistiem nav drosmes iebilst, ka šāds vīrs ar tādu raksturu nebūtu bhagavāna vārda cienīgs. Viņi pat zirgu - dievu Kalki - sauc par bhagavānu. Savādi cilvēki! Un tad viņi vēl jautā man, kāpēc es saucu sevi par bhagavānu. Man nav nekāda respekta pret šo vārdu. Patiesībā es to visādos veidos nosodu. Tas nav skaists vārds; es gan esmu savā veidā mēģinājis šo vārdu transformēt, taču dumjie hinduisti man to nejauj. Esmu mēģinājis piešķirt tam jaunu apzīmējumu, jaunu nozīmi, jaunu jēgu. Esmu teicis, ka tas nozīmē “Svētītais” jeb “Svētlaimīgais”, cilvēks ar svētītu esamību, lai gan tas bija mans izdomājums.

Vārds “bhagavāns” ir ļoti nejauks vārds, bet hinduisti to pat nenojauš. Viņi domā, ka tas ir kaut kas īpašs. Šī vārda sakne -bhag — nozīmē sievietes dzimumorgānus, savukārt wan nozīmē vīrieša dzimumorgānus. Vārds “bhagavāns” simboliski nozīmē to, ka viņš eksistences sievišķajā enerģijā ar savu vīrišķi šovinistisko enerģiju izraisa radīšanu.

Es ienīstu šo vārdu! Bet dumjie hinduisti domā, ka tas ir kaut kas ļoti cildens un man nav tiesību saukt sevi par bhagavānu. Šodien es nešaubīgi saku: “Jā, bet man ir visas tiesības atteikties no vārda.” Neviens mani nevar apturēt. Es vairs negribu tikt dēvēts par bhagavānu. Nu reiz pietiek! Joks galā!

Bagātnieku guru

Es vienmēr tērēju, pirms esmu nopelnījis. Es vienkārši iedo- mājos, ka nauda būs... un saku saviem cilvēkiem: tērējiet! Jo kurš gan zina, kas būs rīt? Tērējiet šodien. Mums nav naudas, bet mums visa kā pietiek. Nekā netrūkst, viss ir ļoti labi. Un nauda turpina plūst. Esmu nodzīvojis trīsdesmit piecus gadus bez naudas, bet tā vienmēr ir uzradusies. Kāds iedomājas nosūtīt, un tā uzrodas. Un nu es esmu sācis ticēt, ka esamība rūpējas pat par tik dārgi izmaksājošu cilvēku kā es.

JŪS JAUTĀJAT: “VAI TAD TU NEESI BAGĀTNIEKU GURU?” Esmu, jo tikai bagāts cilvēks var nokļūt pie manis. Bet, sakot “bagāts cilvēks”, es ar to domāju cilvēku, kurš iekšēji ir ļoti nabadzīgs.

Sakot “bagāts cilvēks”, es domāju tādu cilvēku, kuram ir daudz gudrības, cilvēku, kuram ir viss, ko pasaule viņam var dot, un kurš ir sapratis, ka tas ir nieks.

Jā, tikai bagāts cilvēks var kļūt reliģiozs. Es nesaku, ka nabadzīgs cilvēks nevar kļūt reliģiozs, taču tas notiek reti, izņēmuma gadījumā. Nabadzīgs cilvēks turpina cerēt. Nabadzīgs cilvēks nav iepazinis bagātību, viņš vēl nav piedzīvojis vilšanos. Kā gan viņš var tiekties pēc kā vairāk nekā bagātība, ja viņš nav tajā vīlies? Reizēm pie manis atnāk arī kāds nabadzīgs cilvēks, bet tad viņš nāk pēc kaut kā tāda, ko es nevaru dot. Viņš lūdz veiksmi un panākumus. Viņa dēls nevar atrast darbu, un viņš lūdz: “Dod viņam svētību, Ošo.” Viņa sieva ir slima vai bizness nes zaudējumus. Tie ir nabadzīga cilvēka simptomi - cilvēka, kurš lūdz to, kas attiecas tikai uz šo pasauli.

Kad pie manis ierodas bagātnieks, viņam ir nauda, darbs, māja, veselība - viņam ir viss, kas vien cilvēkam var būt. Un pēkšņi viņš ir nonācis pie atskārsmes, ka nekas nedod piepildījumu. Tad sākas Dieva meklējumi.

Jā, reizēm arī nabadzīgs cilvēks var būt reliģiozs, bet tam ir vajadzīga ļoti liela inteliģence. Ja bagāts cilvēks nav reliģiozs, viņš ir dumjš. Ja nabadzīgs cilvēks ir reliģiozs, viņš ir ārkārtīgi gudrs. Ja nabadzīgs cilvēks nav reliģiozs, viņam to var piedot. Ja bagāts cilvēks nav reliģiozs, tad viņa grēks ir nepiedodams.

Esmu bagātnieku guru. Pilnībā piekrītu - tā tas ir.

Jūs nebūtu šeit, ja jums nebūtu naudas. Jūs esat šeit, jo esat vīlušies savā naudā. Jūs esat šeit, jo esat vīlušies savos panākumos. Jūs esat šeit, jo esat vīlušies savā dzīvē. Ubags nenāks, jo viņš vēl nav vīlies.

Reliģija un garīgums ir greznība - es to dēvēju par maksimālo greznību, jo tā ir vislielākā vērtība. Kad cilvēks ir izsalcis, viņu neinteresē mūzika, tā viņu nevar interesēt. Ja jūs sāktu spēlēt viņam priekšā sitāru, viņš jūs nogalinātu! Viņš teiktu: “Tu mani aizvaino! Esmu badā, bet tu spēlē sitāru - vai tiešām šis ir piemērotākais laiks sitāras spēlēšanai? Vispirms pabaro mani. Esmu tik izsalcis, ka nevaru uztvert mūziku. Es mirstu.” Kāds gan labums no van Goga gleznas, ja cilvēks mirst badā? Vai no Būdas mācības? Vai no skaistajām upanišadām un mūzikas? Labuma nekāda. Izsalkušajam vajag maizi.

Kad cilvēka ķermenis ir apmierināts, viņam pietiek ēdiena un viņam it laba māja, kur dzīvot, tad viņš sāk interesēties par mūziku, dzeju, literatūru, glezniecību, mākslu. Tad rodas cita veida izsalkums- Kad ķermeniskās vajadzības ir apmierinātas, parādās psiholoģiskās! vajadzības. Pastāv vajadzību hierarhija: pirmās ir ķermeniskās vajadzības, tās ir pamats, jūsu esamības pirmais stāvs. Bez pirmā stāva otrais stāvs ir neiespējams.

Kad jūsu ķermeniskās vajadzības ir apmierinātas, rodas psiholoģiskās vajadzības. Kad arī jūsu psiholoģiskās vajadzības ir apmierinātas, rodas garīgās vajadzības. Kad cilvēks ir noklausījies visu pasaulē pieejamo mūziku, ir redzējis visu skaisto un sapratis, ka tas viss ir sapnis... kad viņš ir klausījies visus lielākos dzejniekus un sapratis, ka dzeja ir tikai veids, kā aizmirsties, apskurbināties, bet tā nekur neved; kad viņš ir redzējis visas gleznas un lieliskos mākslas darbus, izklaidējošus, laiku kavējošus... ko tad? Rokas paliek tukšas, tukšākas nekā jebkad agrāk. Tad ar mūziku un dzeju vairs nepietiek. Tad parādās vēlme meditēt, vēlme lūgties, alkas pēc Dieva, alkas pēc patiesības. Jūs pārņem liels dedzīgums, un jūs dodaties patiesības meklējumos, jo tagad zināt: nekas nespēs jūs apmierināt, kamēr nebūsiet uzzinājuši esamības visslēptāko patiesību. Visu citu jūs esat izmēģinājuši, bet tam nav bijis nekādas jēgas.

Reliģija un garīgums ir vislielākā greznība. Lai nonāktu pie šīs greznības, jums jābūt vai nu ļoti bagātam, vai arī ārkārtīgi gudram. Bet abos gadījumos jūs esat bagāts - bagāts vai nu ar naudu, vai ar gudrību. Nekad neesmu saticis cilvēku, kurš, būdams pa īstam nabadzīgs (gudrības vai materiālā ziņā), būtu kļuvis reliģiozs.

Kabīrs kļuva reliģiozs. Viņš nebija miljonārs, bet viņš bija ārkārtīgi gudrs. Buda kļuva reliģiozs, tāpēc ka viņš bija ārkārtīgi bagāts. Krišna un Rāma, un Mahāvīra kļuva reliģiozi, jo viņi bija ārkārtīgi

bagāti. Dadu, Raidass, Farids - viņi kļuva reliģiozi, jo bija ārkārtīgi gudri. Bet ir vajadzīga noteikta veida bagātība.

Jā, jums taisnība, esmu bagātnieku guru.

Jokdaris

J.: Kurš ir labāks šovmens - metafiziskā izpratnē - jūs vai prezidents Ronalds Reigans?

A.: Mani neviens nevar pārspēt! Esmu labākais šovmens visā cilvēces vēsturē.

J.: Ja tā ir taisnība, tad kāda veida šovs tas ir? Teātris vai cirks ?

A.: Tas ir mans cirks, mans karnevāls. Un man tas ārkārtīgi patīk!

No intervijas ar Džefu Makmillenu,

“60 Minūtes”, Austrālija

J.: KĀDĀ PRESES KONFERENCĒ JŪS SAVU KOMŪNU RAKSTUROJĀT kā cirku un sevi - kā izcilu šovmenu, labāko pasaulē. Vai jūs jokojāt par sevi un savu komūnu? Kāpēc jūs tā sacījāt?

A.: Jūs šeit cilājat pagātni. Aizmirstiet visas tās blēņas! Vai es būtu šovmens? Un mani cilvēki - cirks? Es tam nekādā ziņā nepiekrītu.

J.: Kā jūs teiktu tagad?

A.: Te nav nekāds cirks. Šī ir vienīgā vieta, kur nenotiek nekāds cirks.

J.: Un jūs esat nopietns skolotājs?

A.: Esmu ļoti nenopietns skolotājs! Un esmu jau aizmirsis, par kuru preses konferenci jūs runājat. Es atbildu tikai jums. Kāpēc lieki vilkt miroņus laukā no zārkiem? Lai viņi dus mierā.

Jūs esat dzīvs, es esmu dzīvs, mēs varam piedzīvot eksistenciālu satikšanos.

Es jūsos saskatu potenciālu, tāpēc tā saku. Citam cilvēkam es to nebūtu teicis. Nedēļām ilgi es katru vakaru sniedzu

intervijas, bet neko tādu nebūtu teicis citam žurnālistam. Es jūs neuztveru tikai kā žurnālistu. Es jūs vairāk redzu kā meklētāju. Es jūs vairāk redzu kā cilvēku. Un es redzu jūsu sirdi pulsējam kopā ar mani, vienā ritmā ar mani, tāpēc es to saku. Citādi es varētu turpināt atbildēt uz jautājumiem par pagātni, jebko, kas man ienāk prātā, - nekādu problēmu.

Man patīk joki. Bet jokot uz citu cilvēku rēķina nav īpaši labi, tas nav jauki. Tāpēc reizi pa reizei es jokoju par sevi, par saviem ļaudīm. Arī toreiz, kad nosaucu sevi par šovmenu, es vienkārši jokoju, bet tie idioti žurnālisti nodomāja, ka es to saku nopietni. Vai jūs domājat, ka šovmens sēdētu šeit, tuksnesī? Vai šī ir īstā vieta šovmenam? Tad taču es būtu izvēlējies Holivudu! Bet ir gluži pretēji - esmu atvilcis visus savus Holivudas ļaudis uz šejieni.

Šajā tuksnesī, 126 kvadrātjūdzēs, es visu dienu sēžu savā istabā. Laukā iznāku tikai divreiz: no rīta, lai aprunātos ar san-jasiniem, un vakarā, lai aprunātos ar intervētāju. Kā jums šķiet, kas gan es esmu par šovmenu? Šovmeni taču tā neuzvedas.

Turklāt man nav laika šoviem. Pastāstīšu par savu ikdienu, un jūs pats redzēsiet: kur lai es ņemtu laiku šoviem? Sešos no rīta es mostos.Turklāt manai palīdzei Vivekai ir mani jāmodina, citādi es nepamostos. Kurš gan grib atkal pamosties? Pusgadsimtu esmu modies atkal un atkal, pietiek taču!

Tomēr viņa mani pamodina un pasniedz tasi tējas. Tikai aiz cieņas pret viņu es to izdzeru. Tā nav nekāda īpaša tēja - tikai ūdens un tējas lapiņas. Bez cukura, bez piena. Ja tādu tēju pasniegtu debesīs, visi svētie pārvietotos uz elli! Pēc tam -man vienmēr ir paticis ūdens, jau kopš agras bērnības, - es pavadu pusotru stundu savā vannasistabā, vannojoties, ejot dušā. Pusotru stundu no rīta un arī vakarā.

Pēc mazgāšanās es tūliņ pat sēžos automašīnā un braucu uz auditoriju, kur gaida mani cilvēki. Atgriežos mājās ap pulksten vienpadsmitiem, kaut ko apēdu un tad atkal eju gulēt, kā esmu darījis lielāko daļu savas dzīves. Studiju laikā biju spiests izlaist lekcijas, un skolotāji man to ļāva, pretējā gadījumā es mēdzu aizmigt klasē. Es sacīju:"Tur neko nevar darīt... Šīs divas stundas man ir jāpaguļ."

Pulksten divos es mostos un vienu stundu dodos izbraukumā ar auto. Man patīk braukt, un es noteikti braucu pa vienu no skaistākajiem ceļiem, jo to ir izveidojuši mani sanjasini, tikai man vienam. Uz tā nav satiksmes, tāpēc man nav jādomā par to, vai jābrauc pa labo vai pa kreiso ceļa pusi. Viss ceļš pieder man. Tā es pavadu vienu stundu un tad atgriežos mājās.

Pusotru stundu es vienkārši sēžu uz krēsla klusumā, neko nedarīdams, un ļauju zālei augt. Tad ir klāt mazgāšanās laiks.

Pēc mazgāšanās es ēdu vakariņas un pēc vakariņām esmu gatavs preses intervijām. Atgriežos savā istabā ap deviņiem pusdesmitiem. Tad nāk mana privātsekretāre ar vēstulēm no visas pasaules, ar visas pasaules laikrakstu izgriezumiem, kur rakstīts par mani, un ar visu, par ko mana privātsekretāre uzskata par vajadzīgu mani informēt, jo es nelasu. Esmu pārtraucis lasīt - nelasu ne grāmatas, ne avīzes, ne žurnālus, neko. Izgriezumus, ko atnes mana privātsekretāre, lasa viņa, es tikai klausos. Ap vienpadsmitiem es atkal dodos pie miera. Nu, kur lai es atrodu laiku šovmena būšanām? Jā, jūs varat skatīties uz manām drānām un domāt, ka tās izskatās pēc šovmena ietērpa. Taču tā tas nav, šīs drānas pauž manu cilvēku mīlestību. Es ģērbjos viņiem. Viņi izgatavo skaistus apģērbus, un viņiem patīk tos izgatavot man. Nespēju viņiem atteikt. Un kam gan lai es to šovu rādītu? Es nekad neatstāju šo vietu.

Vai redzat manu pulksteni? Man tādu ir simtiem. Mani cilvēki ir patiešām inteliģenti - neviens Meistars visā pasaules vēsturē nav varējis lepoties ar tik inteliģentu ļaužu grupu. Re, šo pulksteni ir izgatavojuši mani sanjasini. Tas jau ir pārspējis Pia-get - turklāt izgatavots no īstiem akmeņiem, nevis dimantiem.

J.: No īstiem akmeņiem?

A.: No īstiem akmeņiem, nevis dimantiem. Tāpēc nedomājiet, ka šis pulkstenis ir viltojums. īstie akmeņi ir tikpat īsti kā

dimanti, te nav nekā no viltojuma. Nesen dzirdēju televīzijā vienu dumju žurnālistu sakām, ka es valkājot viltotus pulksteņus. Nesaprotu: tie ir pavisam autentiski akmeņi, bet jūs to saucat par viltojumu? Laiku šis pulkstenis rāda nevainojami. Gada laikā tas novirzās tikai par vienu sekundi, un tas ir labākais, uz ko pulksteņi vispār ir spējīgi. Tas ir tikpat skaists kā jebkurš dimants. Tāds pats pulkstenis no Piaget maksā pusmiljonu dolāru - tikai tās muļķīgās iedomas dēļ, ka dimanti ir īpaši vērtīgi. Šis pulkstenis nemaksā neko, bet es to nepārdotu pat par desmit miljoniem dolāru, jo tas ir nenovērtējams.Tas ir izgatavots ar tik lielu mīlestību, ka nav pārdodams. Mīlestību nevar pārdot.

Bet kam gan es šo pulksteni rādīšu? Mani cilvēki pazīst manus tērpus, mani cilvēki pazīst manus pulksteņus, mani cilvēki pazīst mani. Es neeju ļaudīs, šo vietu neatstāju. Dzīvoju tā, it kā būtu noticis trešais pasaules karš un tikai šī vieta būtu palikusi neskarta. Citur nav, kur iet.

Es tikai jokoju. Mani cilvēki smagi strādā - divpadsmit, četrpadsmit stundas dienā, lai pārvērstu šo tuksnesi oāzē. Vai tiešām jūs domājat, ka šie cilvēki taisa cirku? Nekur citur jūs neatradīsiet tik čaklus cilvēkus, turklāt viņiem par to nemaksā, jo neuzskatām, ka komūnas iekšienē būtu jāizmanto nauda.

Pēc tās nav nekādas vajadzības. Mēs apmierinām savas vajadzības, mums ir ēdiens, apģērbs, viss, un nevienam naudu nevajag. Ja kādam kaut ko ievajagas, viņš to var dabūt. Šie cilvēki tik smagi strādā, un kādēļ? Lai kādu izklaidētu? Šie ir radoši cilvēki. Viņi mīl mani un tagad vēlas realizēt manu vīziju.

No intervijas ar Vilemu Širu,

Pers Unie, Hāga, Nīderlande

MAN IR JĀSTĀSTA JOKI, JO BAIDOS, ka jūs visi esat reliģiozi cilvēki. Jums ir nosliece būt nopietniem. Man jūs jāuzjautrina, lai jūs reizēm aizmirstu savu reliģiozitāti, aizmirstu visas savas gudrības, teorijas, sistēmas un nolaistos uz zemes. Man jūs jānoliek atpakaļ uz zemes atkal un atkal, citādi jūs kļūstat arvien nopietnāki un nopietnāki. Bet nopietnība ir kā ļaundabīgs audzējs.

Tagad pat medicīnas zinātne saka, ka smiekli ir vienas no efektīvākajām zālēm, ko daba cilvēkam sniedz. Ja jūs spējat smieties, kad esat slims, jūs ātrāk atgūsiet veselību. Ja nespējat smieties pat tad, kad esat vesels, agrāk vai vēlāk jūs zaudēsiet veselību un saslimsiet.

Smiekli iznes virspusē enerģiju no jūsu iekšējā avota. Sāk plūst enerģija, tā seko smiekliem kā ēna. Vai esat to novērojuši? Kad jūs pa īstam smejaties, šajos dažos mirkļos jūs atrodaties dziļi meditatīvā stāvoklī. Domāšana apstājas. Ir neiespējami smieties un domāt vienlaikus. Tie ir divi diametrāli pretstati: jūs varat vai nu smieties, vai domāt. Ja jūs smejaties pa īstam, domāšana apstājas. Ja jūs turpināt domāt, smiekli būs nepilnīgi, apslāpēti. Tie būs izkropļoti smiekli.

Kad jūs smejaties pa īstam, prāts pēkšņi izzūd. Visa zen metodoloģija ir vērsta uz to, kā nokļūt bezprāta stāvoklī. Smiekli ir vienas no skaistajām durvīm, pa kurām šajā stāvoklī ieiet.

Cik man zināms, dejošana un smiešanās ir labākās un dabiskākās viegli pieejamās durvis. Ja jūs dejojat pa īstam, domāšana apstājas. Jūs dejojat un dejojat, griežaties un griežaties, un kļūstat par virpuli - visas robežas, šķirtnes ir izzudušas. Jūs vairs pat nezināt, kur beidzas jūsu ķermenis un kur sākas eksistence. Jūs saplūstat ar eksistenci, un eksistence saplūst ar jums; robežas pārklājas. Un, kad jūs dejojat pa īstam - nevis vadāt procesu, bet ļaujat tam vadīt jūs -, kad esat dejas varā, tad domāšana apstājas.

Tas pats notiek smejoties. Ja jūs esat smieklu varā, domāšana apstājas. Un, ja jūs piedzīvojat dažus brīžus bez prāta, šie mirkļi ir kā solījums daudz lielākiem labumiem, kas jūs sagaida. Jums tikai arvien vairāk un vairāk jāiegūst bezprāta kvalitāte. Arvien vairāk un vairāk jāatmet domāšana.

Smiešanās var būt skaista ieiešana nedomāšanas stāvoklī.

MAN IR JĀSTĀSTA JOKI ARI TĀPĒC, KA tas, ko es saku, ir kaut kas ļoti smalks, ļoti dziļš un pamatīgs. Ja es jums vienkārši to sākšu stāstīt, jūs aizmigsiet un nespēsiet noklausīties vai saprast. Jūs paliksiet gandrīz kurli.

Jo dziļāka patiesība man jums jāstāsta, jo sliktākus jokus es izvēlos. Jo augstāku patiesību es cenšos jums atklāt, jo zemāk man jākāpj, meklējot joku. Tāpēc reizēm stāstu pat rupjus jokus... Mani tas neuztrauc. Pat rupji joki var būt noderīgi - jo vairāk tāpēc, ka tie jūs satricina līdz pašām saknēm, līdz pašām iekšām. Un tur arī ir galvenā joka būtība! Tas palīdz jums atkal un atkal atgūt modrību. Kad redzu, ka esat modri, es turpinu stāstīt jums to, ko gribu pastāstīt. Kad redzu, ka sākat slīgt miegā, man atkal jāiestarpina kāds joks.

Ja jūs patiešām uzmanīgi un modri klausītos, pēc jokiem nebūtu nekādas vajadzības - es varu pateikt patiesību arī tieši. Bet tas ir grūti. Jūs sākat žāvāties... tad jau labāk smieties nekā žāvāties.

Rolsroisu guru

Es gribētu, lai visa pasaule dzīvotu tādā greznībā, ka cilvēki sāktu nogurt no greznības. Jums jāpajautā, kāpēc man ir apnikuši rolsroisi.

J.: Kāpēc jums ir apnikuši rolsroisi?

A.: Deviņdesmit rolsroisi - jebkuram būtu apnikuši! Bet mani cilvēki mēģinās dabūt trīssimt sešdesmit piecus. Viņi ir apņēmušies mani nogarlaikot. Ko padarīsi? Visa Zeme pirmo reizi ir spējīga piedzīvot tādu greznību, ka vairs nav nekādu materiālo vajadzību. Kad visas materiālās vajadzības būs piepildītas, ko jūs darīsiet? Nekas cits neatliek kā vien meditācija. Tās ir vienīgās durvis, kas joprojām ir palikušas vaļā. Pie visām pārējām durvīm jūs esat pieklauvējis un redzējis, ka aiz tām nekā nav. Tikai vienas durvis joprojām ir vaļā un aicina ienākt.

Un, kas pa šīm durvīm ir iegājis, nekad neiznāk ārā vīlies un neapmierināts. Nav neviena gadījuma cilvēces vēsturē, kad kāds, kurš būtu sasniedzis savas esības centru, būtu juties vīlies, nenozīmīgs un nožēlojams un izdarītu pašnāvību. Nav neviena tāda cilvēka! Tāpēc es saku, ka meditācija ir zinātniska lieta.Tā darbojas zinātne: ja var atrast kaut ko, kur nav neviena izņēmuma, tad tas kļūst par likumu. Meditācija ir zinātniska metode, jo visā pasaules vēsturē neviens nav apgalvojis, ka tā neaizved pie maksimālās svētlaimes.

No intervijas ar Tedu Viramonti Modras Pointer, Madrasa, Oregona

Pūna, Indija, 1978

TIKAI PIRMS DAŽĀM DIENAM ES SAVAI SEKRETĀREI Lakš-mi teicu, lai nopērk visdārgāko automašīnu, kāda šajā valstī ir dabūjama. Lakšmi ir viena laba īpašība - viņa nekad nejautā, kāpēc. Viņa auto ari nopirka. Tas nostrādāja - tas bija līdzeklis. Lakšmi bija klaudzinājusi pie banku durvīm, lai dabūtu naudu jaunajai komūnai. Mums vajag daudz naudas; vajadzēs apmēram miljons dolāru. Kurš gan man aizdos tik daudz naudas? Taču dienā, kad Lakšmi nopirka automašīnu, bankas, redzēdamas, ka mums ir nauda, pašas sāka nākt uz viņas biroju ar piedāvājumu: “Aizņemieties tik daudz naudas, cik gribat.” Nu viņa ir apjukusi: no kura lai ņem? Visi grib dot labākos nosacījumus un viņai izdabāt.

Esmu strādājis Indijā divdesmit gadus bez pārtraukuma. Tūkstošiem cilvēku ir transformēti, miljoniem ir klausījušies manas runas un vēl daudz vairāk ir lasījuši manis teikto, bet Times of India, vispopulārākais Indijas laikraksts, joprojām visbritiskākais, nebija publicējis nevienu vienīgu rakstu par mani vai manu darbu. Taču dienā, kad Lakšmi nopirka mašīnu, avīzē parādījās garš raksts — par mašīnu, ne par mani!

Nu visiem ir radusies interese. Ziņas par automašīnu tika publicētas visā valstī, visos laikrakstos, visās valodās. Kas par cilvēkiem! Viņi neinteresējas ne par mani, ne par meditāciju, ne par ļaužu tūkstošiem, kas šeit meditē. Viņiem nav ne mazākā priekšstata par to, kas šeit notiek, bet viņus ieinteresējis šis auto.

Viņi mēdz mūs apciemot. Daudzi nāca uz biroju - nevis tāpēc, lai satiktu mani vai apskatītu komūnu, nē, viņi prasīja: “Vai varam apskatīt automašīnu?” Lakšmi viņiem saka: “Varat atnākt uz rīta sarunām un tad redzēsiet arī automašīnu.” Nabadziņi - viņiem jā-nāk un jāklausās manī deviņdesmit minūtes, tikai lai redzētu mašīnu. Kādas mokas! Un šie ir bagāti un izglītoti cilvēki. Vai varat iedomāties vēl materiālistiskāku valsti?

Visi bija ļoti satraukušies, un par mašīnu tika rakstīts avīzēs. Cilvēki jautā: “Kāpēc? Kāpēc jūs nevarat dzīvot vienkāršu dzīvi?” Mana dzīve ir absolūti vienkārša, - patiesībā tik vienkārša, ka mani vienmēr apmierina vislabākais. Tas ir absolūti vienkārši. Vai iespējama vēl lielāka vienkāršība? īsi sakot - vislabākās no lietām. Te nav nekā sarežģīta. Man patīk kvalitāte. Mani neinteresē, cik kaut kas maksā, bet gan kvalitāte. Arī cilvēkos man patīk kvalitāte, nevis kvantitāte. Man it visā patīk kvalitāte, nevis kvantitāte. Šīs vienas automašīnas vietā mēs būtu varējuši iegādāties trīsdesmit indiešu mašīnu, bet tā jau būtu kvantitāte - un no šīm trīsdesmit mašīnām nebūtu nekādas jēgas.

Bet problēma, kāpēc viņi nevar to saprast, ir tāda: viņi izliekas par reliģioziem jeb garīgiem, bet dziļi būtībā ir apsēsti ar materiālo. Viņos ir liekulība, un, lai piepildītu šo liekulību, visai indiešu reliģiskajai pasaulei ir jāiet uz kompromisu. Ja kāds vēlas kļūt par svēto, viņam ir jādzīvo pilnīgā nabadzībā. Tas ir gandrīz kā tāds mazohisma paveids; svētajam ir sevi jāmoka. Jo vairāk kāds sevi moka, jo reliģiozāks viņš cilvēkiem šķiet: “Redz, cik garīgi viņš dzīvo!”

Dzīvot garīgu dzīvi nozīmē dzīvot ar prieku. Dzīvot garīgu dzīvi nozīmē dzīvot meditatīvi. Dzīvot garīgu dzīvi nozīmē izdzīvot šo pasauli kā Dieva dāvanu. Bet cilvēku prāti ir apsēsti, un viņi to nespēj saprast. Kad automašīna būs nokalpojusi savam mērķim, tās vairs nebūs.

Es varu pārvietoties pat vēršu ratos. Tas pat izskatītos kolorītāk un brauciens man patiktu vairāk.

Šie ļaudis nāk šurp un skatās, un viņiem rūp tikai, lūk, kas: “Kāpēc tik skaists ašrams?” Viņi grib redzēt kaut ko netīru un noplukušu - ja vieta ir nolaista, tad gan tas ir ašrams. Viņi nespēj noticēt, ka ašrams var būt tīrs, skaists, ar kokiem un puķēm, turklāt ar ērtībām. Viņi nespēj tam noticēt. Nav jau tā, ka viņi paši negribētu ērtības - viņi pēc tām ilgojas. Patiesībā viņi ir greizsirdīgi. Indiešu prāts ir kļuvis materiālistisks, raupji materiālistisks.

Garīgs prāts nešķiro matēriju un garu, tie ir nedalāmi. Garīgam prātam visa eksistence ir viens. Materiālists, pat ja viņš mīl kādu sievieti, reducē viņu uz lietu. Tad kurš te ir garīgs? Garīgs ir cilvēks, kurš, pieskaroties lietai, padara pat to par personu.

Jūs pārsteigs mana definīcija. Garīgs cilvēks ir tāds, kuram, vadot automašīnu, pat šī automašīna kļūst par cilvēku. Viņš izjūt auto, viņš ieklausās tās dūkoņā. Viņam ir jūtas pret to, un viņš par to rūpējas. Pat lieta kļūst par personu un atdzīvojas. Viņam ir attiecības ar šo lietu. Savukārt materiālists ir tas, kurš, pat mīlēdams vīrieti vai sievieti, kādu cilvēku, tūliņ pat reducē viņu uz lietu. Sieviete kļūst par sievu - sieva ir lieta. Vīrietis kļūst par viru - virs ir lieta, sabiedrības iedibinājums. Un visi sabiedrības iedibinājumi ir neglīti un nedzīvi.

Oregona, 1981—1985

AMERIKĀNI DOMĀ, KA IR BAGĀTĀKIE CILVĒKI PASAULĒ. Bet es izspēlēju vienkāršu joku ar deviņdesmit trim rolsroisiem, un viņu lepnums bija pagalam. Pat prezidentu, gubernatorus pārņēma skaudība, un garīdzniekus pārņēma skaudība. Kāds garīdznieks Vasko apgabalā katru svētdienu, iespējams, pilnībā aizmirsa Jēzu Kristu, bet nespēja aizmirst deviņdesmit trīs rolsroisus. Viņš atrada veidu, kā tos kritizēt. Un jūs būsiet pārsteigti - kad es pret drošības naudu tiku izlaists no cietuma, viņš man atrakstīja: “Tagad jūs dosieties atpakaļ uz savu valsti. Kā būtu, ja vienu no saviem rolsroisiem jūs ziedotu manai baznīcai? Tas būtu lielisks labdarības žests.” Nu jūs redzat, kāds ir viņa prāts... Esmu mācījis meditāciju tūkstošiem cilvēku - Ameriku tas neinteresēja. Tūkstošiem cilvēku nāca uz komūnu - Ameriku tas neinteresēja. Uz katriem svētkiem šeit pulcējās divdesmit tūkstoši cilvēku no visām pasaules malām -Ameriku tas neinteresēja. Visi plašsaziņas līdzekļi ziņoja tikai par deviņdesmit trim rolsroisiem.

Agrāk domāju, ka tā varētu notikt kādā nabadzīgā zemē... bet es sagrāvu Amerikas lepnumu! Man nav vajadzīgi deviņdesmit trīs rolsroisi. Es viņus vienkārši “nesu cauri”.

CILVĒKI IR SKUMJI, SKAUDĪGI un domā, ka rolsroisi neiet kopā ar garīgumu. Es šeit nesaskatu nekādas pretrunas. Sēdēdams rolsroisā, esmu bijis tikpat meditatīvs... Patiesībā, sēžot vēršu vilktos ratos, ir ļoti grūti būt meditatīvam. Rolsroiss ir vislabākais garīgai izaugsmei.

Meistars

Kādā skaistā rītā Gautama Buda kopā ar savu kalpotāju un mācekli Anandu bija izgājis pastaigāties. Tas notika rudenī. Kokiem lapas bija gandrīz nobirušas un klāja taku viņiem zem kājām. Vējš drebināja kokus, un lapas radīja burvīgas skaņas. Brie-not pa lapām, Buda jutās ārkārtīgi laimīgs... Sauso lapu mūzika...

Viņš pacēla dažas lapas. Ananda viņam jautāja: “Bhagavān, es visu laiku gribu uzdot vienu jautājumu, bet ir tik grūti sastapt jūs vienatnē. Jūs vienmēr esat cilvēku ielenkts. Šodien jūs esat viens šajā mežā, un es nespēju turēties pretī kārdinājumam. Vēlos jums pajautāt: vai jūs esat mums pateicis visu vai arī glabājat kādus noslēpumus?”

Buda atbildēja: “Vai redzi lapas manā rokā? Un vai redzi lapas visā mežā?”

Ananda teica: “Jā, redzu, bet nesaprotu...”

Buda sacīja: “Gan sapratīsi. Esmu pateicis tikai tik daudz, bet paturējis noslēpumā visas tās lapas, kas ir plašajā mežā.”

Ar mani ir citādi: esmu izstāstījis visu mežu. Tikai vienu esmu paturējis noslēpumā. Tikai vienu lapu.

Buda pirms nāves paziņoja, ka pēc divdesmit pieciem gadu simtiem atgriezīsies un viņa vārds būs Maitreja. Maitreja nozīmē “draugs”. Būdas nemēdz atgriezties. Neviens apgaismots cilvēks nekad neatgriežas, tāpēc tas ir tikai tāds izteiciens...

Viņa teiktajam ir ārkārtīgi liela nozīme. Tam nav nekāda sakara ar viņa atgriešanos. Viņš nevar atgriezties. Viņš gribēja teikt, lūk, ko: pēc divdesmit pieciem gadsimtiem senās attiecības starp Meistaru un mācekli vairs nevarēs pastāvēt. Tāda bija viņa izpratnes skaidrība - viņš neko neparedzēja, tikai skaidri saprata, ka, ņemot vērā to, kā lietas mainās, kā tās mainījušās pagātnē un turpinās mainīties, būs vajadzīgi vismaz divdesmit pieci gadsimti, lai Meistara un mācekļa attiecības izietu no modes. Tad apgaismotais Meistars būs vairs tikai draugs.

Es vienmēr esmu vēlējies nebūt neviena Meistars. Bet cilvēki vēlas Meistaru, viņi vēlas būt mācekļi, tādēļ esmu spēlējis šo lomu.

MEISTARI NESAKA PATIESĪBU. Pat ja vēlētos, viņi to nevar, tas ir neiespējami. Kāda tad ir viņu funkcija? Ko viņi visu laiku dara? Viņi nevar teikt patiesību, bet var likt atraisīties patiesībai, kas dus dziļi jūsos. Viņi var to rosināt, viņi var to izaicināt. Viņi var jūs satricināt, viņi var jūs pamodināt. Viņi nevar iedot jums Dievu, patiesību, nirvānu, jo pirmām kārtām jums tas viss jau ir. Jūs esat ar to piedzimuši. Tas ir iedzimts, tā ir daļa no jūsu būtības. Tas pieder pie jūsu dabas. Tāpēc ikviens, kurš izliekas pasniedzam jums patiesību, vienkārši izmanto jūsu muļķību, jūsu lētticību. Viņš ir viltīgs - viltīgs un reizē pilnīgi nezinošs. Viņš neko nezina, viņu nav piemeklējis ne mazākais patiesības mirklis. Viņš ir pseidomeistars.

Patiesību nevar iedot, tā jau ir jūsos. To var atmodināt, to var atraisīt. Var radīt kontekstu, var radīt noteiktu vidi, kurā tā jūsos uzrodas un vairs nesnauž, bet tiek atmodināta.

Meistara funkcija ir daudz sarežģītāka, nekā jūs domājat. Būtu daudz vieglāk, vienkāršāk, ja patiesību varētu nodot otram. To nevar nodot, tāpēc ir jāizdomā netieši veidi un līdzekļi.

Jaunajā Derībā ir skaists stāsts par Lācaru. Kristieši no tā neko nav sapratuši. Kristum galīgi nepaveicās - viņš nokļuva nepareizajā sabiedrībā. Neviens pats kristiešu teologs nav spējis atklāt, ko īsti nozīmē stāsts par Lācaru, viņa nāvi un augšāmcelšanos.

Lācars nomirst. Viņš ir Marijas Magdalēnas un Martas brālis, kā ari ļoti uzticīgs Jēzus piekritējs. Jēzus ir tālu prom un ziņa ar aicinājumu “Nāc tūliņ pat!” līdz viņam ceļo divas dienas. Kad Jēzus sasniedz Lācara mājas, ir pagājušas četras dienas. Taču Marija un Marta viņu gaida - viņas tik ļoti paļaujas uz Jēzu. Viss ciems par viņām smejas. Citu acis viņas ir muļķes, jo tur līķi alā, dienu no dienas to uzrauga un sargā. Līķis jau ir sācis smirdēt, tas pūst.

Ciema iedzīvotāji saka: “Jūs esat trakas! Jēzus tur neko nelīdzēs. Ja kāds ir miris, tad viņš ir miris.”

Ierodas Jēzus. Viņš dodas uz alu, viņš neieiet alā iekšā, bet stāv ārpusē un sauc Lācaru ārā. Apkārt sapulcējušies cilvēki. Varbūt viņi pat smejas: “Šis cilvēks laikam ir traks!”

Kāds viņam saka: “Ko tu dari? Viņš ir miris! Viņš ir miris jau četras dienas. Patiesībā ieiet alā ir grūti - Lācara līķis smird. Tas ir neiespējami! Ko tu tur sauc?”

Bet Jēzu tas neuztrauc, un viņš sauc atkal: “Lācar, nāc ārā!” Un ļaužu pūli gaida liels pārsteigums: Lācars iznāk no alas, trīcošs, satriekts, it kā no dziļa miega pamodies, it kā būtu bijis komā. Viņš pats nespēj noticēt notikušajam, nesaprot, kāpēc atradās alā.

Šis patiesībā ir tikai stāsts, kā atklāt Meistara funkciju. Nav svarīgi, vai Lācars patiešām bija miris vai ne. Nav ari svarīgi, vai Jēzus varēja piecelt mirušos vai ne. Sākt apspriest šos muļķīgos jautājumus ir absurdi. Vienīgi zinātnieki var būt tik traki. Neviens saprātīgs cilvēks nedomās, ka te ir runa par kaut ko vēsturisku. Te slēpjas daudz vairāk! Tas nav fakts, tā ir patiesība! Tas nav kaut kas, kas notiek laikā, tas ir kas vairāk: kaut kas tāds, kas notiek mūžībā.

Jūs visi esat miruši. Jūs visi esat tādā pašā situācijā kā Lācars. Jūs visi dzīvojat savās tumšajās alās. Jūs visi smirdat un pūstat... Jo nāve neatnāk pēkšņi vienā dienā. Jūs mirstat katru dienu. Jūs mirstat kopš dienas, kad piedzimāt. Tas ir garš process - paiet septiņdesmit, astoņdesmit, deviņdesmit gadi, līdz tas ir galā. Katru brīdi kāda daļa no jums mirst, bet jūs to itin nemaz neapzināties. Jūs turpināt dzīvot tā, it kā būtu dzīvi. Jūs turpināt dzīvot tā, it kā zinātu, kas ir dzīve.

Meistara funkcija ir jūs atmodināt: “Lācar, nāc ārā no alas! Nāc ārā no sava kapa! Nāc ārā no savas nāves!”

Meistars nevar nodot jums patiesību, bet viņš var uzmodināt jūsos esošo patiesību. Viņš var jūsos kaut ko iekustināt. Viņš var ierosināt jūsos procesu, kas iedegs uguni, liesmu. Jūs esat patiesība, vienīgi ap jums ir sakrājies tik daudz putekļu... Meistara funkcija ir šāda: viņam jūs jānovanno, jānomazgā, lai putekļu vairs nebūtu.

Tieši tāda ir kristību nozīme kristietībā. Tieši ar to Jordānas upē nodarbojās Jānis Kristītājs. Bet cilvēki joprojām to saprot nepareizi. Arī mūsdienās baznīcās notiek kristības, bet tām nav jēgas. Jānis Kristītājs sagatavoja cilvēkus iekšējai mazgāšanai. Kad viņi bija gatavi, viņš simboliski iegremdēja viņus Jordānas upē. Šī iegremdēšana Jordānas upē bija simboliska - tā simbolizēja to, ka Meistars var jūs nomazgāt. Viņš var atbrīvot jūs no putekļiem, kas krājušies gadsimtiem ilgi. Un pēkšņi viss top skaidrs, viss ir skaidrība. Šī skaidrība ir apgaismība.

Lielais zen meistars Daje saka: “Visas gudro, svēto un Meistaru mācības var izskaidrot pavisam īsi: tās komentē jūsu pēkšņo izsaucienu: “Ak tā!””

Kad jūs pēkšņi esat tīri, kad jūsos rodas liels prieks un līksme, kad visa jūsu būtība, katra ķermeņa, prāta un dvēseles šūna līksmo un saka jums: “Ak tā! Aleluja!” - jūsos rodas spēcīgs prieka kliedziens, un tā ir apgaismība. Pēkšņi zvaigznes nokāpj no jumta spārēm. Jūs kļūstat par eksistences mūžīgās dejas daļu.

Odens saka:

Dejo, līdz zvaigznes nokāpj no spārēm!

Dejo, dejo, dejo, līdz krīti!1

Jā, tā notiek. Tas nav nekas tāds, kas jums būtu jādara. Tas ir kaut kas tāds, kam būs neiespējami pretoties. Jūs to nespēsiet. Jums būs jādejo.

Tā skaistums un tagadnes skaistums, prieks par to, ka eksistence ir un ka tā ir tuvu... Jā, zvaigznes ir nokāpušas no jumtiem. Tās ir tik tuvu, ka varat tām pieskarties, varat tās paturēt rokās.

Dajem ir taisnība. Viņš saka: visas gudro mācības ir nekas cits kā vien komentāri jūsu pēkšņajam izsaucienam “Ak tā!”.

Visa sirds saka: “Ahā!”, un tam seko klusums un miers, un prieks, un satikšanās, un saplūšana, un orgasmiskā pieredze, ekstāze...

Meistari nemāca patiesību — to nav iespējams iemācīt. To pārraida ne jau ar rakstiem, ne jau ar vārdiem. Tā ir pārnese. Tā ir enerģija, kas izraisa enerģiju jūsos. Tā ir sava veida sinhronitāte.

Meistars kā ego ir izzudis, viņš ir tīrais prieks. Un māceklis sēž līdzās Meistaram, lēnām, lēnām pārņemot no viņa prieku, viņa būtību. Ēšana un dzeršana no šī mūžīgā, neizsmeļamā avota - Aes Dhammo Sanantano... Kādu dienu - un neviens nevar pateikt, kad šī diena pienāks, tā ir neparedzama - kādu dienu tas pēkšņi būs noticis. Jūsos ir sācies process, kas atklāj jūsu būtības patiesību. Jūs nonākat aci pret aci ar sevi. Dievs nav nekur citur - viņš ir tagad, šeit.

Jums jātuvojas Meistaram ar lielu mīlestību, ar lielu paļāvību, ar atvērtu sirdi. Jūs nezināt, kas esat. Viņš zina, kas viņš ir, un viņš zina, kas esat jūs. Var teikt, ka kāpurs nezina, ka tas var kļūt par taureni. Jūs esat kāpuri - bodhisatvas. Visi kāpuri ir bodhisatvas, un visi bodhisatvas ir kāpuri. Bodhisatva ir būtne, kura var kļūt par taureni, kura var kļūt par budu, kurā ir būdas sēkla, būtība. Bet kā lai kāpurs uzzina, ka var kļūt par taureni? Vienīgi esot saskarsmē ar citiem taureņiem, redzot taureņus lidināmies vējā un saulē. Redzot viņus planējam augstu gaisā, redzot viņus lidināmies no zieda uz ziedu, redzot viņu skaistumu, viņu krāsas, varbūt kāpuros rodas dziļa vēlme un ilgas: “Vai arī es tāds varētu būt?” Šajā mirklī kāpurs ir sācis mosties, process ir iesācies.

Meistara un mācekļu attiecības ir attiecības starp kāpuru un taureni, tā ir draudzība starp kāpuru un taureni. Taurenis nevar pierādīt, ka kāpurs var kļūt par taureni, vismaz ne liekot lietā loģiku. Bet taurenis var raisīt kāpurā ilgas - tas ir iespējams.

Meistars jums palīdz nonākt pašiem pie savas pieredzes. Viņš nesniedz jums vēdas, Korānu vai Bībeli, bet pagrūž jūs pretī jums pašiem. Viņš liek jums apzināties pašiem savus iekšējos avotus. Viņš liek jums apzināties jūsu pašu dzīves sparu, jūsu pašu dievišķumu. Viņš jūs atbrīvo no Svētajiem rakstiem. Viņš jūs atbrīvo no citu interpretācijām. Viņš jūs atbrīvo no visiem uzskatiem. Viņš jūs atbrīvo no visiem pieņēmumiem, no visiem minējumiem. Viņš atbrīvo jūs no filozofijas, reliģijas un teoloģijas. īsāk sakot, viņš jūs atbrīvo no vārdu pasaules, jo vārds ir problēma.

Jūs kļūstat tik apmāti ar vārdu “mīlestība”, ka aizmirstat - mīlestība ir pieredze, nevis vārds. Jūs kļūstat tik apmāti ar vārdu “Dievs”, ka aizmirstat - Dievs ir pieredze, nevis vārds. Vārds “Dievs” nav Dievs. Vārds “uguns” nav uguns, un tāpat vārds “mīlestība” nav mīlestība.

Meistars atbrīvo jūs no vārdiem, no visa veida tēlainām filozofijām. Viņš jūs aizved līdz bezvārdu klusuma stāvoklim.

Reliģijai un filozofijai piemīt tāds trūkums, ka tās abas kļūst par reālās pieredzes aizstājējām. Sargieties no tā!

MEISTARS IR DAKTERIS - tikai viņš ārstē nevis jūsu parastās kaites, bet eksistenciālos konfliktus.

Tāpēc es cīnos divās frontēs. Man jācīnās ar vecajām tradīcijām, vecajām reliģijām, vecajām ortodoksijām, jo tās nekad neļaus jums būt veseliem un iekšēji vienotiem. Tās jūs izkropļo. Jo kroplīgāki jūs esat, jo par lielāku svēto tiksiet uzskatīti. Tāpēc, pirmkārt, man jācīnās ar jebkāda veida domāšanu vai teoloģiju, kas jūs sašķeļ.

Otrkārt, man jāstrādā pie jūsu iekšējās būtības izaugsmes.

Abi darbi pieder pie viena un tā paša procesa: kā padarīt jūs par veseliem, nedalītiem cilvēkiem, kā iznīdēt visas blēņas, kas kavē jūs par tādiem kļūt. Tā ir negatīvā daļa. Bet pozitīvā daļa: kā likt jums iedegties par meditāciju, klusumu, mīlestību, prieku, mieru. Tā ir manas mācības pozitīvā daļa.

Ar pozitīvo daļu nav nekādu problēmu. Es būtu varējis apceļot pasauli, mācīdams cilvēkiem meditāciju, mieru, mīlestību, klusumu, un neviens neiebilstu.

Taču tad no manis nevienam nebūtu nekāda labuma, jo kurš gan iznīdētu visas tās blēņas? Un blēņas ir jāiznīdē vispirms. Tās bloķē ceļu.

GUDRAIS VĒLAS TIKAI TO, LAI JŪS IEGŪTU izpratni un lai jums būtu pašiem sava gaisma. Bet jūs nevēlaties iegūt izpratni, jūs vēlaties skaidras un konkrētas instrukcijas. Jūs nevēlaties redzēt paši, jūs gribat, lai jūs vada. Jūs nevēlaties paši uzņemties atbildību par sevi, jūs vēlaties uzvelt visu atbildību uz Meistara pleciem, uz gudrā pleciem. Tad jūs esat mierā. Tagad viņš ir atbildīgais. Ja kaut kas neizdosies, viņš būs atbildīgs. Un viss noies greizi - ja vien jūs paši neuzņemsieties atbildību, nekas nekad neizdosies, kā nākas.

Neviens cits nevar savest savu dzīvi kārtībā kā vienīgi jūs pats.

īsteni reliģiozs cilvēks dzimst brīdī, kad uzņematies atbildību par sevi, brīdī, kad sakāt: “Tas, kāds esmu, ir mana izvēle — nevis pagātnē, bet tagadnē. Tā ir mana šābrīža izvēle, un, ja es vēlos to mainīt, man ir pilnīga brīvība to darīt. Neviens nevar man traucēt — ne sabiedrības spiediens, ne valsts, ne vēsture, ne ekonomika, ne zemapziņa. Ja esmu nolēmis ko mainīt, tad tā arī darīšu.”

NO AGRAS BĒRNĪBAS JUMS IR MĀCĪTS nebūt atbildīgiem. Jūs esat mācīti būt atkarīgi. Jūs esat mācīti būt atbildīgi par savu tēvu, māti, ģimeni, dzimteni, visāda veida muļķībām. Bet jums nav teikts, ka jums ir jābūt atbildīgiem pašiem par sevi, ka nav neviena, kurš uzņemsies jūsu atbildību...

Es mācu jums nebūt atbildīgiem par kaut ko vai kādu - vai tas būtu tēvs, māte, valsts, reliģija, partija -, neesiet atbildīgi neviena priekšā! Jums nav tādiem jābūt.

Jūs esat atbildīgi tikai paši par sevi. Dariet jebko, ko vēlaties. Ja tas būs nepareizi, tūliņ sekos sods. Ja tas būs pareizi, tūliņ, acumirklī sekos atlīdzība. Citādi nevar būt. Tā jūs sāksiet saprast, kas ir nepareizi un kas - pareizi. Paši. Jūs izaudzēsiet sevī jaunu jūtīgumu -indieši to dēvē par trešo aci. Jūs skatīsieties ar jaunu aci, jums būs jauns redzējums. Acumirklī jūs zināsiet, kas ir nepareizi, jo agrāk būsiet kaut ko daudzreiz darījis un vienmēr cietis no sekām. Jūs zināsiet, kas ir pareizi, jo, kad būsiet to darījis, eksistence būs apveltījusi jūs ar lielu svētību. Cēlonis un sekas iet roku rokā, tos nešķir gadi un dzīves...

To es domāju, sakot, ka jābūt atbildīgiem par sevi. Nav Dieva, kuram jūs varētu uzkraut savu atbildību, bet jūs vienmēr meklējat kādu, kam to tomēr uzgrūst, kaut vai tādam nabaga cilvēkam kā es, kurš jums nemitīgi saka, ka ne par ko, ne par vienu nav atbildīgs. Un tomēr dziļākajā būtībā jūs turpināt lolot ilūziju, ka es jokoju. Es nejokoju. “Viņš ir mūsu Meistars,” jūs droši vien domājat. “Kā gan viņš var teikt, ka nav atbildīgs?” Bet jūs nesaprotat. Uzgrūžot man savu atbildību, jūs paliksiet atpalikuši, bērnišķīgi. Jūs nekad nepieaugsiet.

Vienīgais veids, kā pieaugt, ir pieņemt visu labo, slikto, priecīgo, bēdīgo. Par visu, kas ar jums notiek, esat atbildīgi jūs paši. Tas sniedz jums lielu brīvību.

Ja par kaut ko esmu atbildīgs es, tad jūsu rīcības atslēga ir manās rokās. Tad jūs esat mani vergi. Tad jūs esat marionetes, un aukliņas ir manās rokās. Es lieku jums dejot, un jūs dejojat, es lieku jums pārtraukt, un jūs pārtraucat. Protams, marionete nevar būt ne par ko atbildīga. Atbildīgs vienmēr ir tas, kurš rausta marionetes aiz aukliņām. Dievs ir liels marionešu aukliņu raustītājs.

Kad es saku, ka nekādu marionešu vadītāju nav - ne Dieva, ne svēto, un tās visas ir blēņas -, es cenšos sniegt jums pilnīgu brīvību. Es padaru jūs pilnīgi atbildīgus par visu, kas ar jums notiek vai nenotiek. Līksmojiet par šo brīvību! Līksmojiet par šo lielisko atziņu, ka esat atbildīgi par visu, kas notiek jūsu dzīvē. Atbildība padarīs jūs par to, ko es dēvēju par indivīdu. Un kļūt par indivīdu nozīmē zināt visu, ko ir vērts zināt, pieredzēt visu, ko ir vērts pieredzēt. Būt par indivīdu nozīmē būt atbrīvotam, būt apgaismotam.

SANJASAS KUSTĪBA NAV MANA. Tā nav arī jūsējā. Tā bija, kamēr manis šeit nebija; tā būs, kad manis vairs nebūs. Sanjasas kustība ir vienkārši patiesības meklētāju kustība. Patiesības meklētāji ir bijuši vienmēr. Protams, viņus vienmēr mocījušas tumsonīgu ļaužu masas: viņi ir nogalēti, slepkavoti, sisti krustā... vai pielūgti. Atcerieties: sišana krustā un pielūgšana ir viens un tas pats. Tie abi ir veidi, kā tikt vaļā no kāda cilvēka. Pielūgšana ir kulturālāka. Mēs sakām: “Tu esi Dieva inkarnācija, mēs tevi pielūgsim. Bet mēs nedarīsim, kā tu saki - kā lai mēs to spētu? Mēs esam vienkārši ļautiņi, tu esi neparasts. Tu biji vai nu Dieva sūtīts pravietis, vai vēstnesis, vai Dieva vienpiedzimušais dēls, vai Dieva inkarnācija -tu spēji darīt brīnumus.”

Mēs esam radījuši visādus brīnumus un tikai viena iemesla dēļ: lai radītu distanci starp cilvēkiem, kuri meklējuši patiesību, un tiem, kuri galu galā ir to atraduši. Mēs nebijām gatavi doties viņiem līdzi.

Vienmēr ir bijuši daudzi patiesības meklētāji... Es to dēvēju par sanjasas ceļu. Tas ir mūžīgs. Tam nav nekāda sakara ar mani.

Miljoniem cilvēku ir uzturējuši šo ceļu. Arī es esmu devis savu ieguldījumu. Tas kļūs arvien bagātāks un bagātāks. Kad manis vairs nebūs, būs arvien vairāk cilvēku, kas nāks un padarīs to bagātāku. Vecā sanjasa bija nopietna, bet es esmu tai piešķīris zināmu humora devu. Vecā sanjasa bija skumīga, bet es esmu ieviesis dziedāšanu, dejošanu, smieklus... Esmu padarījis to humānāku.

Vecā sanjasa savā ziņā bija dzīvi noliedzoša. Es esmu padarījis to dzīvi apliecinošu. Bet tā joprojām ir tā pati sanjasa. Tie ir tie paši meklējumi. Esmu tos bagātinājis, esmu tos pietuvinājis pasaulei, jo visa mana mācība ir: esiet pasaulē, bet neesiet šai pasaulei piederīgi.

Nav nekādas vajadzības atteikties no pasaules. Tikai gļēvuļi no tās atsakās. Dzīvojiet pasaulē, pieredziet to! Tā ir skola. Jūs nevarat piedzīvot izaugsmi Himalajos, jūs varat augt vienīgi pasaulē.

Katrs solis ir pārbaudījums. Ar katru soli jūs kārtojat pārbaudījumu. Dzīve ir iespēja.

Reiz manis nebūs. Tas nenozīmē, ka sanjasas kustības vairs nebūs. Tā nevienam nepieder.

Gluži tāpat kā zinātne nepieder Albertam Einšteinam, kāpēc gan patiesības meklējumiem būtu kādam jāpieder? Gautamam Budam? Dž. Krišnamurti? Man? Vai jums?

Gluži tāpat kā zinātne turpina attīstīties un katrs zinātnes ģēnijs dod tajā arvien jaunu ieguldījumu, un Ganga kļūst arvien lielāka un plašāka, okeāniska, - tāpat iekšējai pasaulei ir vajadzīga zinātne. Objektīvajai pasaulei ir zinātne. Arī iekšējai pasaulei ir vajadzīga zinātne, un es dēvēju sanjasu par iekšējās pasaules zinātni. Tā attīstās, bet, tā kā tā ir pretrunā ar cilvēku pieķeršanos, tumsonību, māņticību - tā dēvētajām reliģijām, baznīcām, priesteriem, garīdzniekiem, šankaračarjām... tie ir iekšējo meklējumu ienaidnieki, jo iekšējiem meklējumiem nav vajadzīgas nekādas organizācijas.

Sanjasas kustība nav organizācija, tāpēc es to dēvēju par “kustību”. Tā ir individuāla. Cilvēki pievienojas. Sākumā biju viens, un tad cilvēki sāka nākt un man pievienoties, un palēnām karavāna kļuva lielāka un lielāka. Taču tā nav organizācija, es neesmu nevienam vadītājs. Nevienam nav man jāseko. Esmu pateicīgs, ka esat ļāvuši man dalīties savā svētlaimē, mīlestībā, ekstāzē. Esmu jums pateicīgs. Neviens nav mans sekotājs, neviens nav zemāks. Te nav hierarhijas. Tā nav reliģija, tā ir tīra reliģiozitāte jeb garīgums, pati esence. Nevis puķe, bet tikai tās smarža. Jūs nevarat to satvert. Jūs varat to piedzīvot, jūs varat būt šīs smaržas apņemti, bet nevarat to satvert.

Reliģijas ir kā novītušas puķes, ko var atrast bībelēs, gītās... Tās tur tika ieliktas dzīvas un smaržīgas, bet nu palikušas vairs tikai to mirstīgās atliekas. Visas svētās grāmatas ir mirstīgās atliekas -nokaltušas puķes, nekas vairāk.

Patiesība, dzīvā patiesība, ir jāatrod katram indivīdam pašam. Neviens jums nevar to iedot.

Jā, kāds, kurš to ir sasniedzis, var izraisīt jūsos alkas un milzīgu vēlmi pēc tās. Es nevaru iedot jums patiesību, bet varu sniegt ilgas pēc tās.

Es nevaru iedot jums patiesību, bet varu parādīt jums Mēnesi... Lūdzu, nepieķerieties pirkstam, kas norāda uz Mēnesi. Šis pirksts pazudīs. Mēness paliks, un meklējumi turpināsies.

Kamēr vien uz pasaules būs kaut viens cilvēks, sanjasas puķes turpinās ziedēt.

TRESA DALA

Mantojums

Manis varbūt vairs nebūs, bet es radu tādu kā viļņošanos [kas izplatās, iemetot ūdenī akmeni], un tā paliks. Jūsu varbūt vairs nebūs, bet jūs kādu esat mīlējuši, un šīs mīlestības radītā viļņošanās paliks un paliks, un paliks. Tā nekad nevar izzust, tai būs rezonanse... Mīlestība turpinās vibrēt. Jūs iemetat ezerā sīku oli, un tas rada viļņu apļus. Olis ātri nogrimst, bet viļņošanās turpinās. Viļņi tiecas pret krastu, bet eksistencei krastu nav.

Es runāju ar jums... Šajā brīdī starp mani un jums kaut kas notiek. Manis vairs nebūs, jūsu vairs nebūs, bet tas, kas starp mums virmo, turpināsies. Šie vārdi turpinās atbalsoties, un būs dzirdama arī atbalss. Runātāja vairs nebūs, klausītāja vairs nebūs, bet tas, kas starp šiem abiem virmo šajā brīdī, ir kļuvis par mūžības daļu. Un, tā kā krastu nav, viļņošanās turpinās nemitīgi.

Reliģiozitāte bez reliģijas

Es visu laiku esmu nekonsekvents, lai jūs nekad nevarētu izveidot no manis teiktā kādu dogmu. Jūs vienkārši sajuksiet prātā, ja to mēģināsiet. Zinātniekiem es atstāju kaut ko patiešām briesmīgu, viņi nespēs no tā izlobīt nekādu jēgu. Viņi juks prātā - un viņi to ir pelnījuši, lai viņi jūk prātā! Bet neviens nevar radīt no manis ortodoksiju - tas ir neiespējami. No maniem vārdiem var apdedzināties, bet jūs nevarēsiet atrast tajos nekādu teoloģiju vai dogmatismu.

Jūs varat atrast veidu, kā dzīvot, bet ne kādu sprediķojamu dogmu. Jūs atradīsiet dumpīgumu, ko uzsūkt sevī, bet neatradīsiet revolucionārus motīvus, kas jāīsteno. Mani vārdi deg; turklāt es šur un tur iemetu šaujampulveri, kas turpinās spridzināt gadsimtiem ilgi. Lieku vairāk, nekā vajadzīgs, - nekad nepaļaujos uz gadījumu. Gandrīz katrs mans teikums izraisīs problēmas jebkuram, kurš vēlēsies izveidot ap mani reliģiju.

Jā, jūs varat uzturēt brīvu kopienu, komūnu. Atcerieties vārdu “brīvu”: ikviens ir neatkarīgs, ikvienam ir tiesības dzīvot, kā viņš vēlas, skaidrot mani, kā vēlas, atrast, ko vien vēlas. Ikviens var atrast veidu, kā vēlas dzīvot, un ikviens ir pats par sevi.

Nav nekādas vajadzības saprast, kāda ir mana reliģija. Atstāju šo jautājumu atvērtu. Jūs varat paši sev izstrādāt definīciju, taču tā būs tikai jūsu un arī tai būs nemitīgi jāmainās. Kad jūs sapratīsiet mani arvien vairāk un vairāk, jums būs tā jāmaina. Jūs nevarat to visu laiku turēt rokā kā kaut ko beigtu. Jums tā būs jāmaina, un vienlaikus tā turpinās mainīt jūs.

KRISTIETĪBA, HINDUISMS, BUDISMS, džainisms, islāms - tās ir tikai ideoloģijas, dogmas, ticība, tie ir tikai kulti. Patiesai reliģijai nav vārda, tai nevar būt vārds. Buda to izdzīvoja, Jēzus to izdzīvoja -bet atcerieties, ka Jēzus nebija kristietis un Buda nebija budists -viņš šo vārdu nekad nebija dzirdējis. Patiesi reliģiozi cilvēki ir bijuši vienkārši reliģiozi, viņi nav bijuši dogmatiski. Pasaulē ir trīssimt reliģiju - tas ir tāds absurds! Ja patiesība ir viena, kā gan var būt trīssimt reliģiju? Ir tikai viena zinātne, bet reliģijas - trīs simti?

Ja zinātne, kas pēta objektīvo patiesību, ir viena, tad arī reliģija ir viena, jo tā pēta subjektīvo patiesību, patiesības otru pusi. Bet šai reliģijai nevar būt vārda, tai nevar būt nekādas ideoloģijas.

Es mācu tikai tādu reliģiju. Tāpēc, ja kāds jautā, kāda tad ir mana mācība, jūs nespēsiet sniegt īsu atbildi. Jo es nemācu principus, ideoloģijas, dogmas, doktrīnas. Es mācu jums reliģiju bez reliģijas; es mācu jums tās garšu, sajūtu. Es parādu metodi, kā kļūt uzņēmīgam pret dievišķo. Es par dievišķo neko nesaku, es vienkārši saku: “Šis ir tas logs. Atveriet to, un jūs redzēsiet zvaigžņotu nakti.”

Šī zvaigžņotā nakts nav definējama. Kad jūs ieraudzīsiet to pa atvērto logu, jūs to pazīsiet. Redzēšana ir zināšana, un redzēšanai vajadzētu būt arī būšanai. Citai pārliecībai nevajadzētu būt.

Tātad visas manas pūles ir eksistenciālas un nepavisam ne intelektuālas. Patiesā reliģija ir eksistenciāla. To vienmēr pieredzējuši tikai daži cilvēki, un tad tā pazūd no Zemes virsas, jo intelektuāļi tūliņ pat to sagrābj un sāk veidot no tās skaistas ideoloģijas - tīras un skaidras, un loģiskas. Ar šiem centieniem viņi iznīcina patiesās reliģijas skaistumu. Viņi izveido filozofijas, un reliģija pazūd. Pan-dits, zinātnieks, teologs - tie ir reliģijas ienaidnieki.

Tāpēc atcerieties: jūs netiekat iniciēti kādā reliģijā, jūs tiekat ini-ciēti vienkārši reliģiskumā. Plašā, milzīgā bezrobežu reliģiskumā -tas ir kā debesjums.

Pat debesis nav robeža, tāpēc bez bailēm izpletiet spārnus. Visa šī eksistence pieder mums. Tā ir mūsu templis, tā ir mūsu Svētie raksti. Jebkas, kas ir mazāk par to, ir cilvēka radīts, cilvēka saražots. Kur tas ražots, nav lielas nozīmes, bet izvairieties no saražotām reliģijām, lai varētu iepazīt patieso reliģiju, kas nav cilvēka radīta. Tā ir rodama kokos, kalnos, upēs, zvaigznēs, jūsos, cilvēkos ap jums. To var atrast visur.

ZINĀTNE IR PATIESĪBAS MEKLĒŠANA objektīvajā pasaulē, bet reliģija - patiesības meklēšana subjektīvajā pasaulē. Patiesībā tie ir viena putna divi spārni, viena pētījuma divas puses. Galu galā nav vajadzīgi divi nosaukumi. Es pats domāju, ka vārds “zinātne” ir ideāli piemērots, jo tas nozīmē “zināšanu”. Zinātnei ir divas puses, gluži kā monētai. Zināšanas materiālajā dimensijā var uzskatīt par objektīvo zinātni, bet zināšanas par iekšējo dimensiju - iekšējo būtību, apziņu - par subjektīvo zinātni. Nav nekādas vajadzības lietot vārdu “reliģija”.

Zinātnei nav pilnīgi nekādas vainas, un tā nozīmē tos pašus meklējumus, tikai atšķirīgā virzienā. Būtu labi, ja mēs izveidotu vienu augstāko zinātni, kas būtu sintēze - ārējās zinātnes un iekšējās zinātnes sinhronitāte. Tad vairs nebūs vajadzības pēc tik daudzām reliģijām, nevienam nebūs pat vajadzības būt ateistam. Kad teistu vairs nebūs, tad vairs nebūs vajadzības pēc ateistiem - tā ir tikai pretreakcija. Ja ir dievticīgie, tad ir ari Dievam neticīgie. Kad ticīgo vairs nav, tad kāda vajadzība pēc neticīgajiem?

Nav nekādas vajadzības kaut kam ticēt - tāds ir zinātnes pamatprincips. Tāda ir zinātniska pieeja realitātei: netici, bet izpēti. Bridi, kad jūs ticat, pētīšana beidzas. Lai jūsu prāts ir atvērts - ne ticiet, ne neticiet. Vienkārši saglabājiet modrību, meklējiet un apšaubiet visu, iekams nonākat līdz kaut kam neapšaubāmam - tā ir patiesība. To nevar apšaubīt. Runa nav par to, ka tai būtu jātic, - tas ir pilnīgi cits fenomens. Patiesībā ir tik daudz noteiktības, tā jūs tik ļoti pārņem, ka nav iespējams par to šaubīties.

Tā ir zināšana. Un šī zināšana padara cilvēku par budu, par apgaismoto. Tas ir visu cilvēku izaugsmes mērķis.

KVANTU LĒCIENU RELIĢIJĀ veica Adinatha, kurš dzīvoja divdesmit piecus gadsimtus pirms Gautamas Būdas un pirmais sludināja reliģiju bez Dieva. Tā bija milzīga revolūcija, jo nekur visā plašajā pasaulē neviens pat nevarēja iedomāties, ka varētu būt reliģija bez Dieva.

Dievs ir bijis svarīgākais elements — centrs - visās reliģijās: kristietībā, jūdaismā, islāmā. Bet, noliekot Dievu reliģijas centrā, cilvēks paliek perifērijā. Ja domājam par Dievu kā par pasaules radītāju, cilvēks ir tikai marionete.

Tāpēc ebreju valodā, kas ir jūdaisma valoda, cilvēku sauc par Ādamu. Ādams (adam) nozīmē “zeme”. Arābu valodā cilvēku sauc par admi-, tas ir cēlies no tās pašas saknes kā adam un ari nozīmē zemi. Angļu valodā, kas lielā mērā ir kļuvusi par vispārēju kristietības valodu, vārds human ir cēlies no humus, un humus nozīmē “zeme”. Dabiski - ja Dievs ir radītājs, viņam ir jārada no kaut kā. Viņam jārada cilvēks kā skulptūra, tāpēc vispirms viņš taisīja cilvēku no māliem un pēc tam iepūta viņā dzīvību. Bet, ja tā, cilvēks zaudē visu savu diženumu.

Un, ja Dievs ir cilvēka un visa pārējā radītājs, visa šī ideja ir dīvaina. Ko tad Dievs darīja veselu mūžību, pirms radīja cilvēku un Visumu?

Kristietība māca, ka Dievs radīja cilvēku tikai 4004 gadus pirms Jēzus Kristus. Ko tad viņš darīja visu pārējo laiku mūžībā? Tas šķiet savādi. Un nekādam cēlonim nevajadzētu būt: ja būtu kāds cēlonis, kā dēļ Dievam vajadzēja radīt esamību, tas nozīmētu, ka ir augstāki spēki par Dievu, ka ir cēloņi, kas var likt viņam radīt. Vai arī - pastāv iespējamība, ka viņā pēkšņi ir radusies vēlme, taču arī tas no filozofiskā viedokļa nešķiet pārāk saprātīgi, jo visu pārējo mūžību viņam vēlmes nebija, un būt brīvam no vēlmēm - tā ir liela svētlaime. Ir neiespējami iedomāties, ka no mūžīgas svētlaimes baudīšanas Dievā varētu rasties vēlme radīt pasauli. Vēlme paliek vēlme, vai jūs vēlaties uzcelt māju vai kļūt par premjerministru, vai radīt pasauli. Dievu nevar iedomāties kā būtni, kurai ir vēlmes, tāpēc atliek vien uzskatīt viņu par dīvainu un ekscentrisku. Tad [radīšanai] nav nepieciešami ne cēloņi, ne vēlmes — pietiek ar pēkšņu iegribu.

Bet, ja visa esamība ir radīta tikai pēkšņas iegribas rezultātā, tā zaudē jebkādu jēgu, jebkādu nozīmību. Rīt Dievam var rasties cita iegriba - nopostīt, izšķīdināt visu Visumu. Līdz ar to mēs esam tikai marionetes diktatoriska Dieva rokās, kuram ir visa vara, bet nav veselā saprāta, viņš ir untumains.

Adinatha, jādomā, bija ļoti dziļš meditētājs, kontemplējošs virs, kurš, visticamāk, bija secinājis, ka pasaulei ar kaut kādu Dievu nav jēgas. Ja mēs gribam pasaulē jēgu, tad no Dieva ir jāatbrlvojas. Adinatha būs bijis ārkārtīgi drosmīgs. Cilvēki joprojām pielūdz Dievu baznīcās, sinagogās un tempļos, lai gan pirms 5000 gadiem Adinatha nonāca pie ļoti skaidra zinātniska slēdziena, ka nekā augstāka par cilvēku nav un ka jebkāda evolūcija, kuru varētu gaidīt, notiks cilvēkā un viņa apziņā.

Adinatha ir pirmais no divdesmit četriem džainisma Meistariem. Un šis bija pirmais kvantu lēciens - atbrīvošanās no Dieva. Tas nav Būdas nopelns - Buda dzīvoja divdesmit piecus gadsimtus vēlāk par Adinathu. Taču Budam pienākas citi nopelni - Adinatha atbrīvojās no Dieva, bet vietā nelika meditāciju. Gluži pretēji, viņš ieviesa askēzi, pieticību, ķermeņa mocīšanu - gavēni, staigāšanu kailam, ēšanu vienreiz dienā, nedzeršanu nakti, neēšanu naktī, ierobežojumus attiecībā uz ēdienu. Viņš bija nonācis pie skaista filozofiska secinājuma, bet, šķiet, šis slēdziens bija tikai filozofisks, nevis meditatīvs.

Atsakoties no Dieva, jebkādi rituāli ir neiespējami - nav iespējami dievkalpojumi, nav iespējamas lūgšanas. Kaut kas ir jāliek vietā. Adinatha aizstāja Dievu ar askēzi, jo viņa reliģijas centrā bija cilvēks un cilvēkam ir sevi jāattlra. Attīrīšanās viņa uztverē nozīmēja, ka cilvēkam ir jānošķiras no pasaules, jānošķiras no sava ķermeņa. Viņš visu saputroja. Viņš bija nonācis pie ļoti nozīmīga secinājuma, bet tas palika tikai un vienīgi filozofiska koncepta līmeni.

Adinatha atteicās no Dieva, bet atstāja vakuumu, un Buda to aizpildīja ar meditāciju. Adinatha izveidoja reliģiju bez Dieva. Buda izveidoja meditatīvu reliģiju.

Meditācija ir Būdas devums. Svarīgi nav mocīt ķermeni, svarīgi ir kļūt klusākam, atslābinātākam, mierīgākam. Tas ir iekšupvērsts ceļojums, kura mērķis ir sasniegt savu apziņas centru, bet cilvēka apziņas centrs ir visas eksistences apziņas centrs.

Atkal ir pagājuši divdesmit pieci gadsimti. Tāpat kā Adinathas revolucionārā ideja par reliģiju bez Dieva apmaldījās askētisma un pašmocību tuksnesi, Būdas ideja par meditāciju - kaut ko iekšēju, nevienam citam neredzamu, tikai cilvēks pats zina, kur viņš atrodas, tikai viņš zina, progresē vai ne, - apmaldījās citā tuksnesi, un šis tuksnesis ir organizētā reliģija.

Reliģija stāsta, ka atsevišķiem indivīdiem nevar uzticēties, vienalga, vai viņi meditē vai ne. Ir vajadzīgas kopienas, Meistari, klosteri, kur ticīgie var dzīvot kopā. Tie, kuriem ir augstāks apziņas līmenis, var uzraudzīt pārējos un palīdzēt viņiem. Kādā brīdi izveidojās uzskats, ka reliģijas nedrīkst atstāt atsevišķu indivīdu rokās, ticīgie ir jāorganizē; viņus jāpārrauga tiem, kuri ir sasnieguši augstāku meditācijas līmeni.

Sākumā viss bija labi. Kamēr Buda dzīvoja, daudzi sasniedza sevis realizāciju un piedzīvoja apgaismību. Bet, kad Buda nomira un nomira ari šie cilvēki, tā pati organizācija, kuras uzdevums bija palīdzēt cilvēkiem meditēt, nonāca garīdznieku rokās, un viņi nevis palīdzēja cilvēkiem meditēt, bet sāka radīt rituālus ap Būdas tēlu. Buda kļuva par vēl vienu Dievu. Adinatha atbrīvojās no Dieva, Buda nekad neatzina, ka Dievs ir, bet garīdzniecība bez Dieva nevar eksistēt. Tāpēc var ari nebūt Dieva, kurš ir radītājs, bet Buda bija nonācis Dieva statusā. Citi grib tikai pielūgt Budu, ticēt Budam, sekot Būdas principiem, dzīvot saskaņā ar viņa doktrīnu. Buda ir apmaldījies organizētās struktūrās, imitācijā. Un viņi visi aizmirsa pašu pamatu - meditāciju.

Es pūlos radīt reliģiju bez reliģijas. Mēs esam redzējuši, kas notiek ar reliģijām, kuru centrā ir Dievs. Mēs esam redzējuši, kas notika ar Adinathas revolucionāro ideju - reliģiju bez Dieva. Mēs esam redzējuši, kas notika ar Budu, organizētu reliģiju bez Dieva.

Tāpat kā viņi atbrīvojās no Dieva, es tagad pūlos atbrīvoties ari no reliģijas. Atstāt tikai meditāciju, lai tā nekādi netiktu aizmirsta. Nekā cita, ar ko to aizstāt, nav. Nav Dieva, un nav reliģijas. Ar reliģiju es domāju organizētu doktrīnu, ticības apliecību, rituālu, garīdzniecību.

Es gribu, lai reliģija ir absolūti individuāla, un tas ir kas pavisam jauns. Visas organizētās reliģijas, vai nu ar Dievu, vai bez Dieva, ir novedušas cilvēci no patiesā ceļa. Un vienīgais iemesls tam ir bijušas organizētas struktūras, jo organizētām struktūrām ir savas metodes, kas ir pretrunā ar meditatīvismu. Organizācija patiesībā ir politisks, nevis reliģisks fenomens. Tas ir vēl viens varas paveids un varaskāres izpausme. Tagad katrs kristiešu mācītājs cer kādu dienu kļūt vismaz par bīskapu, par kardinālu, par pāvestu. Tā ir jauna hierarhija, jauna birokrātija, un, tā kā tā ir garīga, tad neviens neiebilst. Tu vari būt bīskaps, tu vari būt pāvests, tu vari būt jebkas. Tas nav slikti, jo tu neviena dzīvi netraucēsi, tā ir tikai abstrakta ideja.

Es cenšos iznīcināt garīdzniecību pavisam un galīgi. Tā pastāvēja reliģijā, kurā bija Dievs, tā palika arī reliģijā bez Dieva. Tagad atlicis atteikties gan no Dieva, gan no reliģijas, lai nevarētu pastāvēt nekāda garīdzniecība. Tad cilvēks būs absolūti brīvs, pilnībā atbildīgs pats par savu izaugsmi.

Man šķiet: jo vairāk cilvēks ir atbildīgs par savu izaugsmi, jo grūtāk viņam ir to atlikt uz vēlāku laiku. Būt atbildīgam pašam par savu izaugsmi - tas nozīmē: ja esi nožēlojams un nelaimīgs, tu pats esi par to atbildīgs. Ja esi stresā, tu esi par to atbildīgs. Ja neesi atslābinājies, tu esi par to atbildīgs. Ja tevi ir piemeklējušas ciešanas, tu esi to cēlonis. Dieva nav, nav arī garīdznieku, pie kuriem varētu aiziet un palūgt veikt kādu rituālu. Tu esi palicis viens ar savu nelaimi, bet neviens nevēlas būt nelaimīgs.

Priesteri un mācītāji turpina dot jums opiju, viņi turpina dot cerību: “Neuztraucieties, tas ir tikai jūsu ticības un paļāvības pārbaudījums. Un, ja jūs panesīsiet šīs nelaimes un ciešanas klusi un pacietīgi, tad citā pasaulē, kas ir pēc nāves, jums par to bagātīgi atlīdzinās.” Ja nav garīdznieku, jums jāsaprot, ka tikai jūs paši esat atbildīgi par to, kādi esat, un neviens cits. Un doma “Esmu atbildīgs par savām nelaimēm” atver durvis. Tad jūs sākat meklēt metodes un līdzekļus, lai tiktu ārā no šī nožēlojamā stāvokļa.

Un tādēļ ir meditācija. Tā vienkārši ir pretējs stāvoklis nelaimī-gumam, ciešanām, mokām, nemieram. Tas ir mierīgas, svētlaimīgas esamības uzplaukums, tik kluss un pārlaicīgs, ka nav iespējams iedomāties neko labāku. Un nav nekā labāka par meditatīva prāta stāvokli.

Tāpēc var teikt, ka ir trīs kvantu lēcieni: Adinatha atmet Dievu, jo uzskata, ka Dievs cilvēkam ir kļuvis par smagu. Dievs nevis palīdz cilvēkam viņa izaugsmē, bet ir kļuvis par apgrūtinājumu. Taču Adinatha aizmirst Dievu ar kaut ko aizstāt. Cilvēkam nelaimes brīžos un ciešanās kaut kas ir vajadzīgs. Agrāk viņš mēdza lūgt Dievu - nu Dievs ir atņemts, lūgšanas ir atņemtas, un ko viņam tagad darīt, kad viņš jūtas nožēlojami? Džainismā meditācijai nav vietas.

Buda saprata - Dievs ir atmests, bet ir jāaizpilda šis tukšums, citādi tas cilvēku iznicinās. Un Buda ievieš meditāciju - kaut ko patiešām autentisku, kas var mainīt visu esamību. Bet viņš nezināja - varbūt viņš nevarēja to zināt, jo ir lietas, par kurām var uzzināt vien tad, kad tās notiek, - ka nevajag nekādas organizācijas, nevajag nekādu garīdzniecību, ka, tā kā Dieva vairs nav, nav jābūt ari reliģijai. Bet viņam var piedot - viņš nebija par to padomājis, pagātnē nebija nekā tāda, kas ļautu to paredzēt. Tas notika pēc viņa.

īstā problēma ir mācītājs jeb priesteris, un Dievs ir viņa izgudrojums. Ja jūs neatbrīvosieties no mācītāja, varat atmest Dievu, bet garīdznieks vienmēr atradis jaunus rituālus, radis jaunus dievus.

Es pūlos atstāt jūs vienus ar meditāciju, lai starp jums un esamību nebūtu starpnieku. Kad jūs nemeditējat, jūs esat atšķirti no esamības, un tās ir jūsu ciešanas. Tas ir kā izcelt zivi no okeāna un izmest to krastā - zivs izjūt bēdas un ciešanas, un mokas, tā tiecas nokļūt atpakaļ okeānā, jo tur ir tās vieta, tā ir daļa no okeāna un nevar palikt ārpus tā. Visas ciešanas vienkārši norāda uz to, ka jūs neesat saskarē ar eksistenci, ka zivs nav okeānā.

Meditēt nozīmē vienkārši atcelt visas barjeras — domas, emocijas, jūtas -, kas rada sienu starp jums un esamību. Bridi, kad tās krīt, jūs pēkšņi sajūtaties saskaņā ar visu esošo. Jūs ne vien esat saskaņā, bet patiešām atklājat, ka esat viss. Kad rasas lāse no lotosa lapas ieripo okeānā, tā nejūtas kā okeāna daļa - tā jūtas kā okeāns. Un šī sajūta ir augstākais mērķis, augstākā izpratne. Nekā augstāka par to nav.

Tātad Adinatha atmeta Dievu, bet neatmeta organizāciju, un, tā kā Dieva nebija, tad organizācija radīja rituālus. Buda, redzēdams, kas noticis ar džainismu - ka tas ir kļuvis par rituālismu -, atmeta Dievu, atmeta visus rituālus un uzstāja tikai un vienīgi uz meditācijas nepieciešamību. Bet viņš aizmirsa, ka garīdznieki, kas bija radījuši rituālus džainismā, to pašu izdarīs ar meditāciju. Un viņi tā arī izdarīja - viņi padarīja Budu pašu par Dievu. Viņi runā par meditāciju, bet pamatā budisti ir Būdas pielūdzēji - viņi iet uz templi, un Krišnas vai Kristus vietā viņiem ir Būdas statuja. Dieva vairs nebija, ar rituāliem bija grūti - bija grūti radīt rituālus ap meditāciju. Viņi radīja statuju un sāka runāt tāpat kā visās reliģijās: “Ticiet Budam, paļaujieties uz Budu, un jūs tiksiet glābts.”

Abas revolūcijas aizgāja šķērsām. Es vēlētos, lai tas, ko es daru, nepazūd. Tāpēc visos iespējamos veidos cenšos atbrīvoties no visa, kas agrāk ir traucējis revolūcijām turpināties un vērsties plašumā. Es negribu, ka kāds nostātos starp cilvēku un eksistenci. Nekādu lūgšanu, nekādu garīdznieku. Pietiek ar jums pašiem, lai sagaidītu saullēktu, - nav vajadzīgs kāds, kurš paskaidrotu, cik skaists ir šis saullēkts.

Jūs esat šeit, ikviens indivīds ir šeit, visa esamība ir jūsu priekšā. Jums tikai jāklusē un jāieklausās esamībā. Nav nekādas vajadzības pēc jebkādas reliģijas, nav nekādas vajadzības pēc jebkāda Dieva, nav nekādas vajadzības pēc garīdzniecības, nav nekādas vajadzības pēc organizētām struktūrām.

Es cieši ticu indivīdam. Līdz šim neviens tā nav ticējis indivīdam. No visa var atbrīvoties. Tagad jums ir palicis tikai meditācijas stāvoklis, kas būtībā nozīmē vienkārši pilnīga klusuma stāvokli. Vārds meditācija to padara šķietami smagnējāku. Labāk to dēvēt tikai par vienkāršu, nevainīgu klusumu - un eksistence atklās jums visu savu skaistumu.

Un, tam pieaugot, augat arī jūs, un pienāk brīdis, kad esat sasnieguši savas potencialitātes virsotni — varat to saukt par Būdas dabu, apgaismību, bhagavātu, dievišķumu, vienalga, kā. Tam nav vārda, tāpēc derēs jebkurš apzīmējums.

Meditācijā 21. gadsimtam

Desmit gadus es strādāju bez apstājas, mācīdams tiešo relak

sāciju. Man tā šķita vienkārša, tāpēc domāju, ka arī visiem citiem tā šķitis tāda pati. Tad mazpamazām sapratu, ka tas nav iespējams. Es maldījos - tas nebija iespējams. Es sacīju tiem, ko mācīju: “Atslābstiet!” Izskatījās, ka viņi saprot šī vārda nozīmi, bet viņi nespēja atslābināties. Tad man vajadzēja izdomāt jaunas meditācijas metodes, kas vispirms rada spriedzi, kāpina to. Tās rada tādu spriedzi, ka traks var palikt. Un tad es saku: “Atslābstiet!”

Kad jūs esat sasniedzis kulmināciju, viss jūsu ķermenis, viss jūsu prāts sāk alkt pēc relaksācijas. Spriedze ir tik liela, ka jūs vēlaties to izbeigt, bet es spiežu jūs turpināt, turpināt līdz galam. Dariet, ko vien varat, lai radītu sasprindzinājumu, un tad, kad to pārtrauksiet, jūs vienkārši kritīsiet no virsotnes dziļā bezdibenī. Mērķis ir bezdibenis; mērķis ir pārstāt pūlēties - taču spriedzi var izmantot kā līdzekli.

KAD BIJU PROFESORS UNIVERSITĀTĒ, VIENS NO MANIEM KOLĒĢIEM vēlējās apgūt meditāciju. Man tur bija maza meditētāju skola. Viņš tai pievienojās un pirmajā dienā, pieredzot klusumu, burtiski izlēca no mazā tempļa, kurā sēdējām, un aizskrēja prom. Nesapratu, kas noticis. Man vajadzēja viņam sekot. Viņš atskatījās uz mani un, redzēdams, ka viņam sekoju, sāka skriet vēl ātrāk. Es nodomāju: “Tas nu gan ir kaut kas! Kas noticis ar šo cilvēku?”

Es kliedzu: “Pagaidi, Nitjananda,” - viņu sauca Nitjananda Ča-terdži - “pagaidi mirklīti!” Viņš tikai pamāja, sak' - viss, man pietiek! - un sacīja: “Es negribu meditēt. Tu esi bīstams cilvēks!”

Visbeidzot es viņu notvēru, brīdi pirms viņš iegāja pa savas mājas durvīm. Viņam vairs nebija kur bēgt. Es sacīju: “Labāk pastāsti man, kas notika.”

Viņš teica: “Nezinu, ko tu izdarīji, bet mani pārņēma tāds klusums... un tu mani pazīsti, es taču esmu pļāpa!” Uz to norādīja arī viņa vārds — Čaterdži^1. Viņš bija bengālis. “Kā es no rīta sāku runāt, tā runāju, līdz aizmiegu, teju pusvārdā. Es runāju bez apstājas. Tā es jūtos nodarbināts, bez raizēm, bez problēmām. Zinu, ka problēmas ir, bet parunāšanās ar kādu... ja neviena cita nav, es runāju ar sevi. Un nu, sēžot kopā ar jums, pēkšņi runāšana apklusa. Manī nebija vairs nekādu vārdu. Un es sacīju: “Ak Dievs, es jūku prātā! Ja tas tā turpināsies divdesmit četras stundas, - gals klāt! Nitjananda Čaterdži,” es sev teicu, “tava dzīve ir galā. Ja prāts vairs neatgriezīsies... pirms šis klusums kļūst vēl dziļāks, bēdz no šejienes! Kāpēc visi šie trīsdesmit četrdesmit cilvēki te sēž ar acīm ciet? Tā ir viņu problēma. Katram jārūpējas pašam par sevi.” Un tā nu es aizbēgu.”

Es sacīju: “Neuztraucies. Klusums neiznīcinās tavu prātu, tas tikai palīdz prātam atpūsties. Un ar tevi tas notika tik viegli, jo tu esi liels runātājs. Tavs prāts ir noguris. Ar citiem cilvēkiem, kas tur sēž, tas parasti nenotiek tik viegli. Nav tik viegli panākt, lai pirmajā reizē sēžot un meditējot, prāts apklust. Tu visu dzīvi esi tik ļoti nodarbinājis savu prātu, cilvēki no tevis baidās. Tavai sievai bail, taviem bērniem bail. Universitātē profesoriem ir bail. Kad tu atrodies kopīgajā atpūtas telpā, telpa pamazām iztukšojas -visi no tās bēg. Tas tāpēc, ka tu pārāk daudz liec lietā prātu. Tas ir mehānisms, kam vajadzīga neliela atpūta.

Zinātnieki apgalvo, ka pat metāls nogurst. Arī tam ir jāatpūšas.

Prāts ir loti smalks fenomens, visizsmalcinātākais visā Visumā. Un tu to esi tik ļoti nostrādinājis, ka, tiklīdz radās iespēja paklusēt, tas tūliņ pat apklusa. Tev vajadzētu būt priecīgam.”

Viņš jautāja: “Bet vai tas atsāks darboties?”

Es teicu: “Jā, kad vien tu to vēlēsies.”

Viņš sacīja: “Es nobijos - ja tas neatgriezīsies... tad Nitjanandas Čaterdži dzīve būs galā, es nokļūšu trakonamā; kāpēc man vispār vajadzēja tev jautāt par meditāciju!”

Un es teicu: “Arī es sev jautāju, kāpēc tu vēlies meditēt.”

Viņš teica: “Es par to vienkārši runāju, tāpat kā runāju par visu ko, un tu uzreiz sacīji: “Lieliski. Nāc man līdzi uz mašīnu.” Es nekad nebiju domājis... Es runāju par visu, gan to, ko zinu, gan to, ko nezinu. Tam nav nozīmes. Varu runāt stundām ilgi. Tikai tāpēc, ka tu biji atpūtas telpā un tur neviena cita nebija, es pie sevis padomāju: “Par ko ar viņu varētu parunāt?” Redzot tevi, es nodomāju, ka vienīgais temats, kas tevi interesē, ir meditācija, tāpēc es par to ierunājos. Tu mani uzreiz aizvedi uz mašīnu... un es nodomāju: “Kā gan tas var man kaitēt? Mana māja ir tikai pāris minūšu attālumā no viņa mājas, tāpēc būtu labi pabraukt gabalu ar mašīnu. Un visu ceļu es runāšu.” Un visu ceļu es runāju par meditāciju. Tā es nokļuvu tavā slazdā, jo pēc tam es vairs nevarēju griezties atpakaļ. Tu mani iestūmi tajā templī, kur sēdēja četrdesmit cilvēku, un man arī nekas cits neatlika kā sēdēt. Gribēju bēgt jau no paša sākuma! Nekad neesmu gribējis meditēt, jo negribu iepīties situācijā, nezinot, kurp tā novedīs.

Kamēr es tur sēdēju, viss pieklusa. Es atvēru acis, paskatījos apkārt, un visi klusēdami sēdēja ar aizvērtām acīm. Nodomāju: “Ir laiks bēgt.” Tu man pat neļauj aizbēgt. Visa iela redz, ka es bēgu un tu dzenies man pakaļ... Es pie sevis noteicu: “Es neapstāšos.” Man... man vienkārši kļuva ļoti bail. Man ir bail no klusuma. Ar runāšanu viss ir kārtībā.”

Es viņam sacīju: “Tev ir palaimējies, jo tu esi tik daudz runājis, ka tavs prāts ir gatavs atpūsties. Nepalaid garām šo izdevību un nebaidies! Paskaties uz mani - es varu runāt! Un tu varēsi runāt, kad vien gribēsi. Šobrīd tu nevaldi pār savu runāšanu. Tā vienkārši notiek pati par sevi, tu esi tikai gramofona plate. Klusums tev iemācīs to pārvaldīt.”

Viņš teica: “Nu ja tu apsoli... Es tev uzticos un nākšu katru dienu. Bet atceries — es negribu zaudēt prātu. Man ir bērni, man ir sieva, man ir padzīvojuši vecāki...”

Es teicu: “Neraizējies. Tu nezaudēsi prātu.”

Un jūs būsiet pārsteigti, bet šis cilvēks progresēja meditācijā vairāk nekā visi pārējie. Tas mani uzvedināja uz domu par īpašu meditāciju, un es sāku izmantot jaunu tehniku - džiberišs. Tas nebija nekas pilnīgi jauns, bet neviens nebija to izmantojis grupu meditācijās...

Es sacīju Nitjanandam Čaterdži: “Neuztraucies. Tu esi tik daudz runājis džiberišā, ka noteikti sasniegsi dziļu klusumu.”

Un viņš kļuva ļoti kluss. Visa universitāte bija šokā. Neviens nespēja noticēt - ko gan es ar viņu esmu izdarījis? Tagad, kad cilvēki tuvojās viņam un gribēja ar viņu runāt, viņš teica: “Nē, pietiek. Kad es runāju, jūs visi bēgāt prom. Es tā vairs nedaru. Vienkārši lieciet mani mierā.”

Viņam tika piedāvāts paaugstinājums amatā, taču viņš no tā atteicās un aizgāja pensijā, lai sieva un bērni varētu vienkārši dzīvot un viņš varētu turpināt klusēt. Satiku viņu pēc desmit gadiem. Viņš bija kļuvis par pavisam citu cilvēku, tik jauns, tik svaigs, it kā pumpurs tikko plauktu, lai kļūtu par rozi - tāds svaigums viņam piemita. Un viņš nerunāja. Stundām ilgi viņš nāca un sēdēja, bet nerunāja.

Prāts ir tikai mehānisms - tas var runāt, tas var klusēt. Vienīgā problēma ir tā, ka tam nav jābūt kunga lomā - tam jābūt kalpam. Kā kalps tas ir lielisks, kā kungs - bīstams. Jums jābūt kungiem pār to.

MEDITĀCIJU NEVAR VEIKT, var tikai atrasties meditācijā. Tas nav jautājums par kaut kā darīšanu, bet par būšanu. Tā nav rīcība, bet gan stāvoklis.

BIEŽI NOTIEK TĀ: atnāk pie manis ateists un jautā: “Vai arī es varētu meditēt?” Jo pastāv priekšstats par to, ka nevar meditēt, neticot Dievam. Jāsaka, ka tas ir ļoti muļķīgs uzskats. Meditācijai ar Dievu nav nekāda sakara. Patiesībā ir tā: ja tu tici Dievam, tad meditēt būs grūti. Ticība kļūs par traucēkli.

Cilvēkam, kurš netic nekam, ir viegli nokļūt viņpus domām. Cilvēks, kurš tic, pieķeras domām, jo viņa ticība ir doma. Ticība ir prāta daļa. Ja tu pārāk stipri tici Dievam, tu nevari atstāt prātu, jo atstāt prātu, pats par sevi saprotams, nozīmētu atstāt savu ticību. Cilvēks, kurš nespēj ticēt, ir labākā pozīcijā.

Paturiet prātā, ka angļu vārds meditate raisa nepareizas asociācijas. Vārds meditation liek domāt, ka jūs meditējat par kaut ko, ka ir jābūt kādam objektam, par kuru meditēt, un tā ir problēma. Austrumos mums ir cits vārds - dhyana. Dhyana vienkārši nozīmē, ka nav runa par fokusēšanos, par koncentrēšanos uz kaut ko. Drīzāk -par visa prāta satura atmešanu un tīru būšanu. Meditācijai šajā -dhyana - nozīmē nevajag objektu, tā nav vērsta uz kādu vai kaut ko, tā ir bezsatura apziņas stāvoklis. Visu pakāpeniski atmet - neti, neti, ne šis, ne tas —, aizraida prom visas domas, labās un sliktās. Kad visas domas ir prom - kas tad paliek? Tikai tu un dieviškums.

Tas, kā jūs to saucat, nav svarīgi. Varat to saukt par Dievu, ja šis vārds jums šķiet uzrunājošs. Ja ne, varat to saukt par nirvānu, varat to saukt par dao, vienalga, kā. Bet neraizējieties par to, ka nespējat ticēt Dievam. Tas pat ir labi! Mana pieeja ir šāda: ja kāds saka, ka tic Dievam, es saku, ka tas ir labi - tad sāksim no šejienes; ja kāds saka, ka netic Dievam, es saku, ka tas ir labi - tad sāksim no šīs vietas.

Ir jāsāk no tā punkta, kur atrodaties. Visi punkti ir labi, jo visi punkti atrodas uz riņķa līnijas un centrs ir sasniedzams no jebkura punkta uz šis riņķa līnijas. Tāpēc virzieties tuvāk centram un neuztraucieties par to, kur atrodaties.

Kādā pēcpusdienā mulla Nasredlns bija aizgājis uz frizētavu apgriezt matus. Viņš pamanīja cenu norādi pie frizētavas sienas, un tajā bija teikts: “Matu galu apsvilināšana - 5 dolāri”. Viņš pajautāja frizierim, kāpēc apsvilināšana ir tik dārga.

“Katrs matiņš uz jūsu galvas,” teica frizieris, “ir kā maza, doba caurulīte, kuras galā ir atvērums, līdz ar to ķermeņa enerģija it kā iztek pa to. Kad esmu izveidojis jums matu griezumu, iesaku matus apsvilināt, jo tā tiek aizvērti caurumi katra mata galā un enerģija neizplūst. Pretējā gadījumā mats un viss jūsu organisms kļūst arvien vājāks un vājāks pēc katras matu griešanas.”

“Paga, paga,” sacīja mulla, “kā tad ar tiem matiņiem, kas man ir uz zoda? Es tos skuju katru dienu un griežu tiem galus, bet tie kļūst arvien biezāki un stiprāki. Kā jūs to izskaidrosiet?”

“Vienkārši!” sacīja frizieris. “Jūs neesat īstais cilvēks, kam šis stāstiņš izdomāts!”

Tie visi ir tikai stāsti. Ja tie uzrunā, tad labi, ja neuzrunā, - ļoti labi! Nav nekādas vajadzības ticēt, neko nevajag mainīt. Netērējiet laiku ar Dievu. Tikai šī vārda dēļ vien tik daudzi cilvēki joprojām tērē laiku. Kāds cenšas pierādīt, kāds cenšas atspēkot, tiek rakstīti apjomīgi traktāti. Par Dievu ir sarakstīts tik daudz grāmatu kā ne par ko citu - miljoniem grāmatu, veselām bibliotēkām grāmatu. Netērējiet laiku. Ja jūs nespējat ticēt, tad šis stāsts nav domāts jums. Mums ir arī citi stāsti, tad kāpēc jāuztraucas? Arī bezdievīgiem cilvēkiem ir savs ceļš.

Bet mans ceļš ir visiem. Visi tiek pieņemti. Hinduists, musulmanis, kristietis, džains, sikhs, budists, parsis - tiks pieņemts ikviens, kas atnāks. Man patīk visādi stāsti. Jebkurš sākums ir labs, tikai sāciet. Neiestrēdziet tur, kur esat, virzieties tuvāk centram. Meditējiet, un tas jūs aizvedīs mājās, pie sevis. Un tad jūs to varat saukt, kā gribat. Kā jūs to saucat, nav mana darīšana. Varat tam dot jebkādu vārdu, kādu vien spējat iedomāties.

IR SIMT DIVPADSMIT MEDITĀCIJAS METODES,2 tās tika atklātas pirms desmittūkstoš gadiem. Esmu izstrādājis pāris jaunu metožu mūsdienu cilvēkam, jo līdzšinējās metodes bija radītas pilnīgi citādiem cilvēkiem, ļoti vienkāršiem cilvēkiem. Mūsdienu cilvēks nav vienkāršs, viņš ir ļoti sarežģīts. Vecās metodes bija domātas cilvēkiem, kuri nebija apspiesti, kuri bija dabiski. Šo desmit-tūkstoš gadu laikā reliģijas visus ir apspiedušas. Kā seksuāli, tā arī citās jomās tās ir pavērsušas cilvēkus pret viņu pašu dabu.

Tāpēc esmu izstrādājis jaunas metodes, kuras ir katarsiskas, lai jūs varētu atbrīvoties no visa, kas jūs apspiež, no visiem savas esamības mēsliem, un kļūt tīri, tabula rasa. Tad ar šīm simt divpadsmit metodēm, ar jebkuru metodi, kas jums patīk, būs pietiekami, lai transformētu jūsu būtību.

UZ SEŠDESMIT MINŪTĒM KATRU DIENU vienkārši aizmirstiet par pasauli. Lai pasaule pazūd no jūsu apziņas un jūs - no pasaules. Apgriezieties, pagriezieties par 180 grādiem un vienkārši ieskatieties sevī. Sākumā jūs redzēsiet tikai mākoņus. Par tiem neuztraucieties. Šos mākoņus radījusi apspiešana. Jūs sastapsiet dusmas, naidu, alkatību un visādus melnos caurumus. Jūs tos esat apspieduši, tāpēc tie tur ir. Un jūsu tā sauktās reliģijas ir iemācījušas jums tos apspiest, tāpēc tie tur ir kā brūces. Jūs visu laiku esat tās slēpuši.

Tāpēc es uzsvaru lieku pirmām kārtām uz katarsi. Ja vien nepiedzīvosiet spēcīgu katarsi, jums būs jāiziet caur daudziem mākoņiem. Tas būs nogurdinoši, un jūs varbūt būsiet tik nepacietīgi, ka gribēsiet atgriezties atpakaļ ārējā pasaulē. Un tad jūs teiksiet: “Tur nekā nav. Nav nekāda lotosa un nekādas smaržas, tikai smaka un netīrumi.”

Jūs to zināt. Kad jūs aizverat acis un sākat ieiet sevī, ko jūs tur sastopat? Jūs nesastopat tās skaistās zemes, par kurām runā būdas. Jūs sastopaties ar ellēm, agonijām, kas, šeit apspiestas, jūs gaida. Tur uzkrājušās daudzu dzīvju dusmas, viens vienīgs haoss, tāpēc jūs vēlaties palikt ārpusē. Jūs gribat iet uz kino, uz klubu, satikt ļaudis un papļāpāt. Vēl kāds vēlas būt nodarbināts, līdz no noguruma pakrīt un aizmieg. Tā jūs dzīvojat, tāds ir jūsu dzīvesveids.

Kad cilvēks sāk ielūkoties sevī, dabiski, viņš stipri apjūk. Būdas saka, ka sevi var atrast lielu svētlaimi, burvīgu smaržu - jūs redzēsiet uzplaukušus lotosa ziedus un jutīsiet tādu smaržu, kas ir mūžīga. Viņi runā par šo paradīzi, par Dieva valstību jūsos. Bet, kad jūs ieejat sevi, jūs ieraugāt elli. Jūs redzat nevis Būdas zemes, bet Ādolfa Hitlera koncentrācijas nometnes. Dabiski, jūs sākat domāt, ka tas viss ir murgs, labāk palikt ārpusē. Kāpēc turpināt spēlēties ar savām brūcēm? Tās sāp, un, kad no brūcēm sāk nākt strutas, ir nepatīkami.

Bet katarse palīdz. Kad jūs piemeklē katarse, kad piedzīvojat haotiskas meditācijas, jūs izstumjat visus šos mākoņus, visus šos postus ārā, un tad prāta uzmanību noturēt kļūst vieglāk. Tādēļ es lieku uzsvaru vispirms uz haotiskām meditācijām un pēc tam - uz klusuma meditācijām. Vispirms aktīvās meditācijas, pēc tam -pasīvās. Jūs varat nonākt pasivitātē tikai tad, kad visas grabažas ir izsviestas laukā. Dusmas ir prom, alkatība ir prom... kārtu kārtām šis lietas ir krājušās. Bet, kad esat no tā visa atbrīvojušies, tad varat iegremdēties sevi bez grūtībām. Nav nekā, kas jūs traucētu.

Un pēkšņi - Būdas zemes spožā gaisma! Pēkšņi jūs esat pilnīgi citā pasaulē.

1972: meditāciju nometne, Abu kalns, Radzastāna, Indija

RĪTA MEDITĀCIJAI ir četras daļas. Pirmajās desmit minūtēs jāveic haotiskā elpošana. Caur elpošanu jums jāienāk eksistencē, jāpiešķir elpošanai spars un enerģija. Jums jāieliek elpošanā paša dzīve - tik lielā mērā, ka izelpojot visa jūsu dvēsele izplūst līdz ar izelpu un ieelpojot visa esamība ieplūst līdz ar ieelpu. Jums jāelpo tik spēcīgi, ka aizmirstat visu citu, paliek tikai elpošana - it kā jūs pats būtu kļuvis par elpu.

Desmit minūšu intensīva elpošana pamodinās visas enerģijas, kas jūsos snauž. Tā pamodinās un aktivizēs visas tās enerģijas, kurām nekad neesat pieskāries. Knapināšanās te nederēs. Nedomājiet šādi: “Es elpošu lēnām. Galu galā vismaz kaut kāda enerģija jau nu pamodīsies.” Nē, nekā tamlīdzīga - pamošanās process sākas tikai pēc noteiktas robežas sasniegšanas. Tas ir tāpat kā vārot ūdeni - tas sasilst līdz simts grādiem un tad pārvēršas tvaikos. Nedomājiet, ka trīsdesmit grādos tas “zināmā mērā” pārtaps tvaikos vai “vismaz maza daļiņa no tā pārtaps tvaikos”. Te nekāda matemātika nedarbosies. Ūdens pārvēršas tvaikos simt grādu temperatūrā. Nedomājiet, ka piecdesmit grādos vismaz puse sāks tvaikot. Nē, nekas no tā nepārtaps tvaikos. Ūdens sāks pārvērsties tvaikos tikai simt grādu temperatūrā.

Un kas ir šie simts grādi? Ūdenim tie vienmēr un visur būs vienādi. Jūs varat karsēt ūdeni jebkur, jebkurā pasaules malā, un tas tvaikos simt grādu temperatūrā. Vai tas ir ūdens no dīķa, upes vai krāna, vai lietusūdens no mākoņiem, vienalga, no kurienes tas nāk, - ūdens nenorāda: “Es esmu no akas” vai “Es esmu no upes” -, tas vienkārši pārtop par tvaikiem simt grādu temperatūrā.

Ar cilvēku ir sarežģīti, jo viņš ir personība, individualitāte. Katrs indivīds pārtop tvaikos individuālā temperatūrā vai, citiem vārdiem sakot, simts grādi katram cilvēkam ir atšķirīgi. Arī cilvēks pārvēršas tvaikos simt grādu temperatūrā, bet katra cilvēka simt grādi ir atšķirīgi. Tāpēc ir grūti pateikt, kurā brīdī jūs pārtapsiet par tvaikiem. Viens ir skaidrs: jūs pats varat novērtēt savu simt grādu robežu. Kritērijs ir tāds: ja jūs neko neaizturat, tad esat sasniedzis simts grādus... ja jūs esat pilnībā izlicis sevi visu, ja jūs esat pilnīgi pārliecināts, ka sevi nekādi nebremzējat. Cilvēkiem no malas ar to nav nekāda sakara - tā ir tikai jūsu pašu darīšana. Līdz ar to citi var to zināt vai arī nezināt. Tikai jums pašiem jāzina, ka nebremzējat sevi un ka izliekat sevi visu. Ja jūs tajā ieliekat sevi visu, jūs esat sasniedzis simt grādus. Tad nav, par ko uztraukties.

Var būt arī tā: jūsu kaimiņš pieliek lielākas pūles nekā jūs un tomēr nesasniedz savus simt grādus. Viņš varbūt joprojām kaut ko aiztur sevī. Un var būt arī tā, ka kāds cits pieliek mazāk pūļu nekā jūs un sasniedz simts grādus - viņš ir izlicis sevi pilnībā. Tāpēc nevajag domāt par citiem, tieciet skaidrībā paši ar sevi, vai jūs liekat uz spēles sevi visu vai ne.

Meditācija ir azartspēle. Visās azartspēlēs mēs liekam kaut ko uz spēles, un meditācijā mēs liekam uz spēles paši sevi. Katrā ziņā jārīkojas kā azartspēlmanim, nevis kā biznesmenim. Biznesmenis domā par to, lai būtu mazāks risks, pat ja ieguvums būs mazāks. Azartspēļu spēlētājs domā par to, lai laimests būtu liels, pat ja pastāv risks zaudēt visu. Tāda ir atšķirība starp azartspēlmani un biznesmeni.

Meditācija nepavisam nav biznesmeņa lieta. Meditācija ir caurcaurēm spēlmaņa lieta. Viņš liek uz spēles sevi visu, lai tur vai kas.

Ir viena atšķirība: varbūt ārējā pasaulē azartspēlēs laimestu gūst reti. Es saku “varbūt”, jo ilūzija, ka tas notiks, turpina pastāvēt, lai gan īstenībā tā nenotiek. Tā nekad nenotiek. Ja arī ārējās pasaules azartspēlē izdodas kaut ko iegūt, tad tas ir tikai lielākas neveiksmes sākums. Pat ja iegūts laimests, tas ir tikai kārdinājums lielākam zaudējumam. Tāpēc spēlmanis nekad neuzvar. Vienalga, cik reižu viņš laimē, viņš tik un tā nav laimētājs, jo galu galā viņš tikai zaudē.

Iekšējā azartspēle ir gluži pretēja: pat neveiksme ir tikai sākums kādam laimestam, kas vēl būs. Meditētājs beigu beigās nekad nezaudē - viņš zaudē daudzas reizes, bet visbeidzot uzvar. Nedomā->

jiet, ka Mahāvīra vai Buda uzvar jau pirmajā dienā, ka Muhameds vai Kristus uzvar jau pirmajā dienā. Nē, neviens neuzvar pirmajā dienā. Viņi cieš smagu sakāvi! Bet visbeidzot - uzvar.

Tātad haotiski elpojiet desmit minūtes, pilnībā ieliekot sevi visu.

Tad pēc desmit minūtēm intensīvas elpošanas, kad enerģija ir pamodināta, no tās jāatbrīvojas - lai tā iet pa jebkuru ceļu, pa kuru vēlas izlādēties. Jūsu ķermenis var kratīties, lēkāt, dejot, raudāt, izdot skaņas, šķist pilnīgi nenormāls - nevajag to apturēt. Jums jādod tam pilnīga brīvība un tas jāatbalsta. Ja jūsu ķermenis grib kļūt pilnīgi traks, tad ļaujiet to.

Kāpēc? Jo mūsos ir uzkrājies ļoti daudz trakuma. Jums jāļauj ķermenim pilnībā iztrakoties. “Pilnīgi traks” nozīmē, ka jums nav nekādu baiļu: “Ak, ko es daru? Es kliedzu? Es taču esmu koledžas pasniedzējs, ko es te tagad daru?” Vai arī: “Esmu ārsts, bet tagad šitā lēkāju un dancoju! Ko gan es daru? Ja nu mani ieraudzīs kāds pacients!”

Ārstam ir bail no sava pacienta, skolotājam ir bail no sava studenta, bet veikalniekam ir bail no sava pircēja. Vienalga, no kā jūs baidāties, kļūt trakam nozīmē atmest visas šīs bailes, vienalga, ar ko tās būtu saistītas. Vīram ir bail no sievas, un sievai — no vīra. Tēvam ir bail no dēla, un dēlam - no tēva. Lai kādas būtu jūsu bailes, “kļūt trakam” nozīmē atmest visas bailes. Jums bez bailēm jāļauj notikt visam, kas grib notikt.

Dienu no dienas mēs uzkrājam trakumu. Tas ir tā, it kā mājā būtu atkritumi un jūs turpinātu tos slēpt un kaut kur stūrī krautu kaudzē. Visa māja būs netīra! Kādu dienu mājā sāks smirdēt. Pienāks diena, kad bez mēsliem mājā vairs nekā cita nebūs. Būdami tādi, kā pašreiz, mēs ar sevi darām tieši tā. Visus atkritumus, kas ir prātā, mēs uzkrājam. Vai tās būtu dusmas, negodīgums vai naids -mēs visu kraujam kaudzē.

Lēnām, lēnām šī kaudze kļūst tik liela, ka mūsu dzīve paiet, mēģinot kaut kā tikt ar to galā - ka tik kaut kas neizlien laukā, ka tik kaut kas neizkrīt, neparādās, ka tik kāds neierauga. Tad mums kļūst tik ļoti bail, ka mēs pilnībā pārstājam lūkoties sevī, jo bailes ir kļuvušas tik lielas un mēslu ir tik daudz. Mums bail, ka tie atklāsies.

Meditēt var tikai tie, kuri ir gatavi izmest visus šos atkritumus. Kad tie ir izmesti, jūsos viss kļūst viegls. Otrā daļa ir katarse, atbrīvošanās no visa, lai jūsos iemājotu tīrība. Kamēr nesakoposiet drosmi, jūs nespēsiet izmest visus mēslus. Bet, ja reiz spēsiet to izdarīt, tad kļūsiet pavisam cits cilvēks. Otrajā stadijā jūs pārņem pilnīgs ārprāts.

Trešā daļa ir atvēlēta mantrai “Hu!” . Visiem ir jākliedz mantra “Hu! Hu! Hu!”, desmit minūtes bez apstājas lēkājot augšup un lejup. Skaņa “Hu!” ir kā āmurs — ar to jāsit kā ar āmuru. Jūsu ķermenī ir enerģija, kura mitinās līdzās jūsu seksuālajam centram un kuru jogā sauc par kundalini-\arat to saukt arī citā vārdā, ja gribat; zinātnieki to tagad sauc par bioelektrību. Tā slēpjas šeit, un ar dziļu un spēcīgu skaņu “Hu!” šī snaudošā enerģija, šī aizmigusi enerģija tiek aktivizēta. Analoģija, ko lietoja senie gudrie, ir saritinājusies čūska -un, kad čūsku stimulē, tā paceļas un izritinās. Ja čūsku pietiekami stimulē, tā nostājas teju uz astes. Tieši tāpat šī enerģija mūsos ir aizmigusi. Kad to aktivizē, tā sāk celties augšup.

Taču šī aktivizēšana jāveic tikai tad, kad ir bijusi iespēja atbrīvoties no trakumiem, kas ir jūsos. Citādi, ja tā paceļas visu jūsu trakumu vidū, jūs patiešām varat kļūt ārprātīgs. Daudzreiz meklētāji ir sajukuši prātā. Iemesls tam ir tāds, ka viņi sāk stimulēt kundalini, neveicot dziļu iekšējo attīrīšanos. Iemesls šim trakumam ir tāds, ka viņiem nav zinātniskas attieksmes. Vispirms ir jāattīrās.

Tātad pirmās divas daļas ir paredzētas dziļai sevis attīrīšanai. Pirmā daļa ir paredzēta, lai uzmodinātu jūsos visas enerģijas; otrā daļa - lai atbrīvotos no visa, kas konfliktē ar šīm uzmodinātajām enerģijām. Un trešā daļa ir paredzēta, lai uzmodinātu snaudošo kundalini.

Desmit minūtes jākliedz “Hu!”, cik vien spēka. Un tad ceturtajā daļā jāguļ kā līķim, it kā jūsu nemaz nebūtu - absolūtā mierā. Jums jāatstāj savs ķermenis pilnībā atslābināts, it kā jūs būtu miris. Ar aizvērtām acīm jāgaida - mierīgi, sevī iekšā. Daudz kas notiks. Šajā iekšējā gaidīšanā notiks daudz kas.

Ar laiku Ošo nomainīja ceturto Dinamiskās meditācijas līmeni ar pēkšņu “STOP!” (vairs nebija jāguļ zemē) un beigās pievienoja piecas minūtes ilgu daļu ar dejošanu un svinēšanu. Dinamisko meditāciju ir paredzēts izpildīt no rīta, un papildus Ošo radīja Kundalini meditāciju, kas jāveic vakarā. Šīs divas tehnikas, kā arī vairākas citas aktīvās meditācijas, ko izstrādājis Ošo, pavada īpaši šo procesu veicināšanai komponēta mūzika. Šīs un daudzas citas meditācijas metodes detalizēti aprakstītas Ošo grāmatā Meditation: The First and Last Freedom. St. Martins Press, USA.

MANĀ IZPRATNĒ AGRĀK VAI VĒLĀK šī meditācija, ko es jums mācu, kļūs par nozīmīgu terapiju. Tā tiks izmantota, ārstējot mentāli slimus cilvēkus, un palīdzēs viņiem atveseļoties. Un, ja būtu iespējams, ka katrs bērns skolā iziet cauri šai meditācijai, viņš uz visu savu dzīvi būtu pasargāts no ārprāta. Viņš nekad nekļūtu traks, viņš būtu imūns pret šo slimību, jo valdītu pār sevi un būtu sava ķermeņa un prāta kungs.

KAD CILVĒKS MEDITĒ, viņš zaudē jebkādu nemieru. Apstājas domāšana, norimst ķermeniskās kustības, viņš kļūst līdzīgs marmora statujai... pilnīgi mierīgs, nekustīgs. Šajā brīdī viņš ir enerģijas krātuve. Viņš ir ārkārtīgi spēcīgs. Ja redzat kādu meditējam, apsēdieties līdzās, un jūs saņemsiet svētību. Apsēžoties līdzās kādam, kurš ir meditatīvā noskaņojumā, arī jūs ieslīgsiet meditācijā. Viņa enerģija izvilks jūs ārā no haosa. Meditācija ir nekas cits kā absolūta atpūta jeb miers.

Tas, kā jūs šo absolūto mieru panākat, ir atkarīgs no daudz kā. Ir tūkstoš un viena metode, kā šo mieru panākt. Manas metodes ir šādas: vispirms es gribu, lai jūs kļūstat cik iespējams nemierīgi, lai nekas jūsos neaizķertos; kad nemiers ir izlādēts, tad ieejiet mierā. Un tad nekas vairs netraucēs, būs vieglāk.

Būdas laikā šādas dinamiskās metodes nebija vajadzīgas. Cilvēki bija vienkāršāki, autentiskāki. Viņi dzīvoja reālāku dzīvi. Tagad cilvēki dzīvo ļoti apspiestu, ļoti nereālu dzīvi. Kad viņi negrib smaidīt, viņi smaida. Kad viņi grib dusmoties, viņi izrāda līdzjūtību. Cilvēki ir nepatiesi, viss viņu dzīves modelis ir nepatiess. Visa kultūra ir kā viens liels nepatiesums. Cilvēki vienkārši tēlo, nevis dzīvo. Viņos daudz kas ir sakrājies, savāktas daudzas nepilnīgas pieredzes, tās sakrautas kaudzē un noglabātas prātos.

Tāpēc tikai sēdēšana klusumā nepalīdzēs. Brīdī, kad klusumā apsēdīsieties jūs, jūsos viss kaut kas sāks rosīties. Jūs jutīsiet, ka ir gandrīz neiespējami būt klusumā. Vispirms jāizmet viss no sevis, un tikai tad var nonākt pie dabiska miera stāvokļa. Bet īsta meditācija sākas vienīgi tad, kad esat mierā.

Visas dinamiskās meditācijas ir sagatavošanās īstajai meditācijai. Tās ir jāveic, lai meditācija vispār varētu notikt. Neizturieties pret dinamiskajām metodēm kā pret meditācijām - tās ir tikai ievads, prologs. īstā meditācija sākas tikai tad, kad visa aktivitāte - gan ķermeņa, gan prāta - ir rimusies.

MEDITĀCIJA NENOZĪMĒ “MEDITĒT PAR KAUT KO”, bet vienkārši būt pašam - nekādas novirzīšanās no centra, vispār nekādas kustības... vienkārši būt pašam tik pilnīgi, ka nav ne mazākās kustības. Iekšējā liesma paliek pilnīgi nekustīga. Viss cits ir pagaisis, esi tikai tu. Nav pat nevienas vienīgas domas. Visa pasaule ir izzudusi. Prāts vairs nav klātesošs. Esi tikai tu savā absolūtajā tīrībā.

Trešā psiholoģija: Budu psiholoģija

Manā komūnā darbojās simtiem dažādu terapeitisko skolu, bet es strādāju pie tā, lai iznīdētu visas terapijas. Terapeiti strādāja pie tā, lai likvidētu jūsu problēmas, bet es strādāju pie tā, lai likvidētu terapijas un terapeitus! Jo terapija var būt tikai īslaicīgs atvieglojums un terapeits var sniegt tikai virspusēju palīdzību.

ZIGMUNDS FREIDS IEPAZĪSTINĀJA PASAULI AR PSIHOANALĪZI. Tā sakņojas prāta analizēšanā. Tā ir sasaistīta ar prātu. Tā nepārkāpj prāta robežas pat ne par sprīdi. Gluži pretēji - tā iet dziļāk prātā, ietiecas apslēptajos prāta slāņos, bezapziņā, lai atrastu veidu, kā cilvēka prāts var būt vismaz normāls.

Freidiskās psihoanalīzes mērķis nav ļoti augsts. Mērķis ir uzturēt cilvēku normālu. Bet ar normālumu ir par maz. Tikai būt normālam - tas nav nekas īpašs. Tas nozīmē normālu dzīves režīmu un spēju tikt ar to galā. Psihoanalīze nesniedz jēgu, tā nesniedz nozīmi. Tā nesniedz ieskatu lietu reālajā būtībā. Tā neaizved jūs ārpus laika, ārpus nāves. Labākajā gadījumā tā spēj palīdzēt tiem, kuri ir kļuvuši tik nenormāli, ka vairs nespēj tikt galā ar ikdienas dzīvi - viņi nespēj dzīvot kopā ar cilvēkiem, viņi nespēj strādāt, viņi ir sadrumstaloti. Psihoterapija sniedz viņiem zināmu savāktību -ielāgojiet: nevis viengabalainību, bet tikai zināmu savāktību. Tā sasien viņus sainī. Viņi joprojām paliek fragmentāri, viņos nekas nekristalizējas, nedzimst dvēsele. Viņi nekļūst svētlaimīgi, viņi ir tikai mazāk nelaimīgi, mazāk nožēlojami.

Psiholoģija palīdz viņiem pieņemt šo postu. Tā palīdz pieņemt domu, ka tas ir viss, ko šī dzīve var sniegt, tāpēc nevajag gaidīt neko vairāk. Savā ziņā tas ir bīstami viņu iekšējai izaugsmei, jo iekšējā izaugsme notiek tikai tad, kad cilvēks jūt dievišķu neapmierinātību. Kad jūs esat pilnībā neapmierināts ar lietu pašreizējo stāvokli, tikai tad jūs sākat meklēt, tikai tad sākat celties augstāk, tikai tad cenšaties izvilkt sevi no dulkēm.

Jungs tiecās mazliet tālāk zemapziņā - viņš nonāca pie kolektīvās zemapziņas. Tas arvien vairāk un vairāk ved duļķainos ūdeņos, un tas nepalīdzēs. Asadžoli krita otrā galējībā: redzēdams psihoanalīzes neveiksmi, viņš izveidoja psihosintēzi. Bet tā sakņojas tajā pašā idejā. Analīzes vietā viņš lika uzsvaru uz sintēzi.

Budu psiholoģija nav ne analīze, ne sintēze. Tā ir transcendence, tā ir iziešana ārpus prāta. Tas nav darbs prāta iekšienē, tas ir darbs, kas izved jūs ārpus prāta. Tieši tāda nozīme ir vārdam “ekstāze” — “palikt vai nokļūt ārpus”.

Kad jūs spējat nokļūt ārpus sava prāta un radīt distanci starp savu prātu un esamību, tad esat spēruši pirmo soli budu psiholoģijā. Un notiek brīnums: kad esat ārpus prāta, visas prāta problēmas izzūd, jo izzūd pats prāts; tas vairs netur jūs savā varā.

Psihoanalīze ir kā zaru apgriešana kokam - vienmēr izaug jaunas lapas. Saknes psihoanalīze nenocērt. Savukārt psihosintēze lipina nokritušās lapas atpakaļ kokā - pielīmē tās atpakaļ pie koka. Arī tas neatgriezīs lapās dzīvību. Tās izskatīsies vienkārši neglīti, tās nebūs dzīvas, tās nebūs zaļas, tās nebūs koka daļa - tās būs kaut kā pielīmētas.

Budu psiholoģija nocērt pašas saknes kokam, kas rada dažādas neirozes, psihozes, kuras rada sadrumstalotu, mehānisku un robotam līdzīgu cilvēku.

Psihoanalīze ilgst gadiem, un cilvēks tik un tā paliek tāds pats, kā bija. Tā renovē veco celtni, šur tur uzliek ielāpu, izbalsina veco māju. Taču māja paliek tā pati, nekas radikāli nemainās. Psihoanalīze nemaina cilvēka apziņu.

Budu psiholoģija nedarbojas cilvēka prātā. Tā neaizraujas ar analizēšanu vai sintezēšanu. Tā vienkārši palīdz izkļūt ārpus prāta, lai jūs varētu paskatīties no ārpuses. Un šis skatījums ari ir transformācija. Bridi, kad varat paskatīties uz savu prātu kā objektu, jūs no tā esat atdalījies, jūs neidentificējaties ar to. Ir izveidota distance, saknes ir nocirstas.

Kā šādā veidā tiek nocirstas saknes? Lūk, kā: jūs paši barojat prātu. Ja jūs ar to identificējaties, tad barojat prātu. Ja ne, - jūs pārtraucat to barot. Tas atmirst pats no sevis.

Ir kāds skaists stāsts. Man tas ļoti patīk...

Kādu dienu Buda iet cauri mežam. Ir karsta vasaras diena, un viņam ļoti slāpst. Viņš saka Anandam, savam galvenajam māceklim: “Ananda, griezies atpakaļ. Pirms trim vai četrām jūdzēm mēs gājām garām mazai ūdens tērcītei. Atnes mazliet ūdens - še, paņem manu ziedojumu bļodu. Mani pārņēmušas lielas slāpes un nogurums.” Viņš bija kļuvis vecs.

Ananda dodas atpakaļ, bet, sasniedzis strautu, ierauga - caur to izbraukuši vairāki vēršu rati un saduļķojuši visu ūdeni. Kritušās lapas, kas bija nogulsnējušās strauta dibenā, ir uzpeldējušas. Ūdeni vairs nevar dzert — tas ir pārāk netīrs.

Viņš atgriežas tukšām rokām un saka: “Būs mazliet jāpagaida. Es paiešu uz priekšu. Esmu dzirdējis, ka tikai divas trīs jūdzes tālāk ir liela upe. Atnesīšu ūdeni no tās.”

Bet Buda ir uzstājīgs. Viņš saka: “Ej atpakaļ un atnes ūdeni no tā paša strauta.”

Ananda nesaprot viņa uzstājību, bet, ja Meistars tā saka, tad māceklim jāpaklausa. Apzinoties, cik tas ir absurdi — atkal mērot trīs četras jūdzes, zinot, ka ūdens nav dzerams, - viņš dodas ceļā. Viņš jau grasās atstāt Budu vienatnē, kad Meistars saka: “Un nenāc atpakaļ, ja ūdens joprojām ir netīrs. Ja tas ir netīrs, vienkārši sēdi malā un klusē. Nedari neko, nekāp strautā. Sēdi malā klusēdams un vēro. Agrāk vai vēlāk ūdens atkal kļūs skaidrs. Tad piepildi bļodu un nāc atpakaļ.”

Ananda aiziet. Budam taisnība: ūdens ir gandrīz skaidrs, lapas ir aizskalotas, duļķes — nosēdušās. Tomēr ūdens vēl nav pilnīgi skaidrs. Tāpēc viņš apsēžas malā un vienkārši vēro strautu plūstam. Lēnām palēnām tas kļūst kristāldzidrs. Tad Ananda līksmodams atgriežas. Nu viņš saprot, kāpēc Buda bija tik uzstājīgs. Šajā situācijā bija vēstījums Anandam, un viņš šo vēstījumu ir sapratis. Viņš pasniedz Budam ūdeni un pateicas Meistaram, pieskaroties viņa kājām.

Buda saka: “Ko tu dari? Man jāpateicas tev, ka atnesi man ūdeni.”

Ananda atbild: “Tagad es saprotu. Sākumā es biju dusmīgs. Es to neizrādīju, bet biju dusmīgs, jo man šķita absurdi griezties atpakaļ. Taču nu es saprotu, ko tu gribēji teikt. Tieši to man šajā brīdī vajadzēja. Tāpat ir ar manu prātu - sēžot sīkā strautiņa malā, es apjautu, ka tāpat notiek arī ar manu prātu. Ja es ielēktu ūdenī, es to atkal saduļķotu. Ja es ielēktu prātā, rastos lielāka kņada un uzpeldētu vairāk problēmu. Sēdēdams malā, es iemācījos šo tehniku. Tagad es sēdēšu prāta malā, vērodams to līdz ar visām prāta duļķēm, problēmām, vecajām lapām, ievainojumiem un brūcēm, atmiņām un vēlmēm. Par to visu neuztraucoties, es sēdēšu malā un gaidīšu brīdi, kad viss noskaidrosies.”

Šī noskaidrošanās notiek savā laikā un ritmā, jo brīdī, kad tu sēdi sava prāta malā, tu vairs nedod tam enerģiju. Tā ir īsta meditācija. Meditācija ir transcendences māksla.

Freids runā par analīzi, Asadžoli - par sintēzi. Būdas vienmēr ir runājuši par meditāciju, par apzināšanos.

Meditācija, apzināšanās, vērīgums, vērošana - tā ir trešās psiholoģijas unikalitāte. Nekāds psihoanalītiķis nav vajadzīgs. Jūs varat to paveikt pats. Patiesībā jums tas ir jādara pašam. Nav vajadzīgas instrukcijas, jo process ir tik vienkāršs - ja vien jūs to darāt. Ja jūs nedarāt, tas izskatās ļoti sarežģīts. Jau vārds meditācija daudzus cilvēkus nobaida. Viņi domā, ka tas ir kaut kas grūts, nepieejams. Jā, ja jūs to nedarāt, meditācija ir grūta un nesasniedzama. Kā peldēšana: tā ir ļoti grūta, ja neprotat peldēt. Bet, ja protat, tad zināt, ka šis process ir ļoti vienkāršs. Nekas nevar būt vienkāršāks par peldēšanu. Tā nav nekāda māksla - viss notiek tik spontāni un dabiski!

Vairāk apzinieties savu prātu. Apzinoties savu prātu, jūs arvien vairāk apjautīsiet to, ka jūs neesat prāts - un tas ir apvērsuma sākums. Jūs esat sākuši pacelties augstāk un augstāk. Jūs vairs neesat piesieti prātam. Prāts darbojas kā akmens un velk jūs uz leju. Tas jūs notur gravitācijas lauka robežās. Brīdī, kad jūs vairs neesat piesaistīts prātam, jūs ieejat budaszemē. Kad gravitācija zaudē varu pār jums, jūs ieejat budaszemē. Ieiet budaszemē nozīmē ieiet levitācijas pasaulē. Jūs sākat celties augšup. Prāts turpina vilkt jūs uz leju.

Tāpēc tas nav jautājums par analizēšanu vai sintezēšanu. Tas vienkārši ir jautājums par apzināšanos. Tieši tāpēc Austrumos mēs neesam izstrādājuši nekādu psihoterapiju, kas līdzinātos Freida, Junga vai Adlera terapijām, un šobrīd tirgū to ir tik daudz. Mēs neesam izveidojuši pat vienu vienīgu psihoterapiju, jo zinām, ka psihoterapijas nedziedē cilvēku. Tās var palīdzēt pieņemt ievainojumus, bet tās nevar dziedināt. Dziedināšana nāk, kad cilvēks vairs nav piesaistīts prātam. Kad esat atdalījušies no prāta un neidentificējaties ar to, esat absolūti nepiesaistīti, kad šī saikne beidzas, tad notiek dziedināšana.

Transcendence ir īstā terapija, un tā nav tikai psihoterapija. Transcendence nav fenomens, kas aprobežojas tikai ar jūsu psiholoģiju, -tā ir daudz kas vairāk. Tā ir garīga. Tā dziedina pašos esamības pamatos. Prāts ir tikai jūsu perifērija, riņķa līnija, nevis centrs.

IR DIVĒJĀDAS IZAUGSMES METODES. Var nodarboties ar garīgo izaugsmi vienatnē vai darboties grupā, kādā skolā. Austrumos vienmēr pastāvējuši abi veidi. Sūfijiem ir grupu metodes. Arī Indijā ir pastāvējušas grupu metodes, taču tās nekad nav dominējošas, kā tas ir sūfismā.

Savukārt Rietumi ir pilnībā orientēti uz grupām. Nekad agrāk nav bijis tik daudz grupu metožu un tik daudz cilvēku, kas tajās darbojas, kā tas ir tagad Rietumos. Tāpēc savā ziņā varam teikt, ka Austrumi ir uzsvēruši individuālos centienus un palikuši pie tiem, savukārt Rietumi ir virzījušies grupu metožu virzienā. Kāpēc tā, un kāda ir atšķirība? Un kāpēc šī atšķirība pastāv?

Grupu metodes var pastāvēt tikai tad, ja jūsu ego ir kļuvis par apgrūtinājumu. Kad ego ir kļuvis tik apgrūtinošs, ka būšana vienatnē sagādā mokas, tad grupu metodes iegūst jēgu - jo grupā jūs varat “izšķīdināt” savu ego.

Ja ego nav pārāk izteikts, der individuālās metodes. Var pārcelties uz kalniem, var padzīvot nošķirtībā vai pat, dzīvojot ašramā kopā ar Meistaru, darboties vienatnē: jūs veicat savu meditāciju, pārējie - savējo. Jūs nedarbojaties kopā.

Indijā hinduisti nekad nav noturējuši lūgšanas grupās. Indijā lūgšanas grupu tradīcija aizsākās tikai līdz ar islāmticīgajiem. Islām-ticīgie lūdzas grupās. Hinduisti vienmēr ir lūgušies vienatnē. Pat tad, kad viņi apmeklē templi, viņi to dara vienatnē. Tās ir attiecības “viens pret vienu” - tu un Dievs.

Tas iespējams, ja ego nav paveicies izaugt un kļūt par apgrūtinājumu. Indijā tam nekad neizdodas kļūt apgrūtinošam - jau no paša sākuma mēs esam bijuši pret ego. Līdz ar to ego aug, bet paliek vājš, neskaidrs; cilvēks paliek pazemīgs, viņš nav īsti egoistisks. Ego jūsos nav kā smaile, bet gan kā līdzens apvidus. Jūs esat egoistiski, jo visiem ir tādiem jābūt, bet ne absolūti egoisti. Jūs allaž domājat, ka tas ir nepareizi, un spiežat sevi pie zemes. Atsevišķās situācijās jūs var izprovocēt — tad ego kļūst par smaili, taču parasti tā nav smaile, bet līdzenums.

Indijā ego ir tāds pats kā dusmas - ja kāds jūs aizkaitina, jūs sadusmojaties; ja neviens jūs nesadusmo, tad jūs neesat dusmīgi. Rietumos ego ir kļuvis par pastāvīgu pavadoni. Tas ir nevis kā dusmas, bet gan kā elpošana. Nav nekādas vajadzības ego izprovocēt, jo tas jau ir klātesošs - tas ir pastāvīgs fenomens.

ŠI ego dēļ grupa ir ļoti noderīga. Esot grupā, darbojoties grupā, saplūstot ar grupu, cilvēkam ir vienkārši nolikt malā savu ego. Tāpēc ne tikai garīgajā sfērā, bet ari politikā atsevišķas parādības var pastāvēt tikai Rietumos: piemēram, fašisms bija iespējams Vācijā, kas ir visegoistiskākā Rietumu valsts. Vācu ego nav nekā līdzīga visā pasaulē. Tāpēc Hitlers varēja pārņemt varu savās rokās. Jo visi ir tik egoistiski, visi jūt vajadzību saplūst.

Nacistu sanāksmes, miljoniem soļojošu cilvēku - tur var pazaudēt sevi, tu kā patība neesi svarīgs. Tu kļūsti par šo gājienu, spēlē orķestris, skan mūzika, skaņa, hipnotiskais Hitlers, harismātiska personība... Visi skatās uz Hitleru, ļaužu masa ap tevi ir kā okeāns, tu kļūsti par vilni. Tu jūties labi, tu jūties spirgts, tu jūties jauns, tu jūties laimīgs. Tu aizmirsti savas nelaimes, savas ciešanas, savu vientulību, savu atsvešinātību. Tu neesi viens. Kopā ar tevi ir tik liela ļaužu masa, un tu esi tajā. Tavas individuālās, personiskās raizes atkrīt. Pēkšņi notiek atvēršanās - tu jūties tik viegli, it kā lidotu.

Hitlers neguva panākumus tāpēc, ka viņam būtu bijusi īpaši nozīmīga filozofija - viņa filozofija bija absurds, tā bija bērnišķīga, nenobriedusi -, un ne tāpēc, ka viņš būtu spējis pārliecināt vācu tautu, ka viņam ir taisnība, — ne tur tā būtība. Vāciešus ir ļoti grūti pārliecināt - tas ir viens no visgrūtākajiem uzdevumiem, jo viņi ir loģikas cilvēki. Viņu prātos mājo loģika, viņi ir caurcaurēm racionāli. Ir grūti viņus pārliecināt, un lai viņus pārliecinātu Hitlers? Neiespējami. Nē, viņš nekad nemēģināja viņus pārliecināt. Viņš radīja hipnotizējošu grupas fenomenu. Tas viņus pārliecināja.

Svarīgi nebija tas, ko Hitlers teica. Svarīgi bija tas, ko ļaudis juta, esot grupā, pūlī. Tā bija tik atslogojoša pieredze, ka bija vērts šim cilvēkam sekot. Lai ko viņš sacītu - pareizu vai nepareizu, loģisku, neloģisku vai muļķīgu -, viņam sekojot, bija laba sajūta. Ļaudis bija sev tik ļoti apnikuši, ka vēlējās tikt absorbēti pūlī. Lūk, kāpēc Rietumos bija iespējams fašisms, nacisms un visu veidu grupu ārprāts.

Austrumos kas tāds varēja notikt vienīgi Japānā, jo Japāna ir Vācijas Austrumu līdzinieks. Japāna ir visrietumnieciskākā Austrumu valsts. Tur pastāv tāds pats fenomens, tāpēc Japāna varēja kļūt par Hitlera trakuma sabiedroto.

Tas pats notiek citās jomās - arī reliģijā un psiholoģijā. Notiek grupu meditācija, un tikai grupu meditācija notiks vēl ilgi. Kad kopā sanāk simtiem cilvēku - jūs tas pārsteigs, īpaši tos, kuri nepazīst Rietumu prātu, - tikai sadošanās rokās vien... kad simts cilvēku sēž un sadodas rokās - tikai sadodas rokās -, viņi, sajūtot cits citu, ir sajūsmināti.

Neviens indietis par to nebūtu sajūsmā. Viņš teiktu: “Kas par niekiem! Par ko tur jājūsmo - simts cilvēki sēž aplī, sadevušies rokās? Kā no tā var piedzīvot ekstāzi? Cilvēks var just tikai otra cilvēka sasvīdušo plaukstu.”

Bet Rietumos simts cilvēki, sadevušies rokās, ir sajūsmā, ekstāzē. Kāpēc? Tāpēc, ka pat sadošanās rokās ego dēļ ir kļuvusi tik neiespējama. Pat sieva un vīrs nav kopā. Ģimenes vienotība ir zudusi; tas bija grupas fenomens. Sabiedrība ir zudusi. Patiesībā Rietumos šobrīd sabiedrība neeksistē. Jūs ejat vienatnē.

Es iepazinos ar statistiku - Amerikā ik pēc trim gadiem cilvēki pārceļas uz citu pilsētu. Bet Indijā cilvēks paliek savā ciemā, un ne tikai viņš, bet arī viņa ģimene tur ir dzīvojusi simtiem gadu. Viņš ir dziļi iesakņojies tajā zemē. Viņš ir saistīts ar visiem, viņš visus pazīst, visi pazīst viņu. Viņš nav svešinieks, viņš nav viens. Viņš dzīvo kā ciema daļa un vienmēr tāds ir bijis. Viņš tur ir piedzimis,un viņš tur nomirs.

Amerikā vidēji ik pēc trim gadiem cilvēki maina dzīvesvietu. Tā ir visvairāk klejojošā civilizācija, kas jebkad pastāvējusi. Nomadi -ne mājas, ne ģimenes, ne savas pilsētas, ne ciema; patiesībā pat ne dzimtās vietas. Kā gan var iesakņoties trīs gadu laikā? Lai kurp cilvēks dotos, viņš visur ir svešinieks. Ap tevi ir ļaužu pūlis, bet tu neesi ar to saistīts. Tu esi nesaistīts, visa nasta ir tikai uz taviem pleciem.

Sēžot grupā, saskarsmes grupā vai izaugsmes grupā, pieskaroties citu cilvēku ķermeņiem, tu kļūsti par kopienas daļu. Pieskaroties cits cita rokai un apskaujoties, vienkārši guļot blakus citiem vai citam uz cita, tu jūties vienots - un rodas reliģiska jūsma. Simtiem cilvēku dejo, pieskaras cits citam, kustas cits ap citu, kļūst par vienu. Viņi saplūst, ego uz pāris mirkļiem izšķīst. Šī apvienošanās kļūst līdzīga lūgšanai.

Politiķi to var izmantot destruktīvos nolūkos. Garīgums to var izmantot ļoti radoši — šī apvienošanās var kļūt par meditāciju.

Austrumos cilvēki ir pārāk saistīti ar kopienu. Tāpēc, kad vien viņi vēlas nokļūt garīgā telpā, viņi grib doties uz Himalajiem. Apkārt ir pārāk daudz sabiedrības. Viņiem nav apnikuši viņi paši, bet gan sabiedrība! Tā ir atšķirība.

Rietumos cilvēks apnīk pats sev un vēlas kādu tiltu, lai varētu nokļūt kontaktā ar sabiedrību, ar citiem, izveidot tiltu, pa kuru nokļūt pie otra cilvēka, lai aizmirstu par sevi. Austrumos cilvēkiem apnīk sabiedrība. Viņi tā ir dzīvojuši ļoti ilgi, un visapkārt ir tik daudz sabiedrības, ka viņi nejūt brīvību. Tāpēc, kad kāds vēlas brīvību un klusumu, viņš bēg uz Himalajiem.

Rietumos cilvēki bēg pie sabiedrības. Austrumos cilvēki bēg no sabiedrības. Tāpēc Austrumos ir pastāvējušas individuālās metodes, bet Rietumos - grupu metodes.

Ko daru es? Mana metode ir sintēze. Dinamiskās meditācijas pirmajos soļos jūs esat grupā. Pēdējā meditācijas daļā grupa izzūd, jūs esat viens. Es to daru ar konkrētu nodomu, jo sadalījums Austrumos un Rietumos ir sevi izsmēlis. Austrumi vēršas uz Rietumiem. Rietumi vēršas uz Austrumiem. Drīz vairs nebūs nekādu Austrumu, nekādu Rietumu - tikai viena pasaule.

Šis ģeogrāfiskais sadalījums ir pastāvējis pārāk ilgi. Tas vairs nevar pastāvēt. Tehnoloģija to jau ir padarījusi neesošu, šāda sadalījuma vairs nav, bet prāta attieksmes ieraduma dēļ tas turpinās. Tas turpinās tikai kā mentāls fenomens, bet patiesībā tas vairs neeksistē. Drīz vairs nebūs nekādu Austrumu, nekādu Rietumu - tikai viena pasaule. Tā jau ir. Tie, kas spēj redzēt, to jau redz.

Būs vajadzīga sintēze - darbs gan grupā, gan individuāli. Sākumā notiek darbs grupā, bet beigās katrs ir tikai pats ar sevi. Sāksim ar sabiedrību un sasniegsim sevi. Nebēdziet no sabiedrības - dzīvojiet pasaulē, bet nepiederiet tai. Esiet saistīti, bet tajā pašā laikā palieciet vieni paši. Mīliet un meditējiet, meditējiet un mīliet, bet neizvēlieties. Mīlestība plus meditācija - tā ir mana metode.

VISAS SENĀS MEDITĀCIJAS METODES ir radušās Austrumos. Tās nav veidotas, ņemot vērā Rietumu cilvēku. Rietumu cilvēks palicis ārpusē. Es radu tehnikas, kas nav domātas tikai austrumniekiem, bet ikvienam cilvēkam - gan austrumniekam, gan rietumniekam. Ir atšķirība starp Austrumu tradīciju un Rietumu tradīciju, un tieši tradīcija ir tā, kas veido prātu. Piemēram, Austrumu prāts ir ļoti pacietīgs - tūkstošiem gadu tam ir mācīts saglabāt pacietību, lai kas arī notiktu. Rietumu prāts ir ļoti nepacietīgs. Abiem nevar piemērot vienas un tās pašas tehnikas.

Austrumu prāts ir mācīts saglabāt zināmu līdzsvaru veiksmēs un neveiksmēs, bagātībā un nabadzībā, slimībā un veselībā, dzīvē un nāvē. Rietumu prātam par līdzsvaru nav ne mazākās nojausmas, tas kļūst pārāk satraukts. Tas satraucas, kad veicas. Tas sāk justies kā pasaules naba, sāk just tādu kā pārākuma kompleksu. Neveiksmēs tas ieslīgst otrā galējībā - tas iekrīt septītajā ellē, ir nelaimīgs, cieš mokas un jūt ārkārtīgu mazvērtības kompleksu. Tas tiek saplosīts gabalos.

Bet dzīve sastāv no abiem. Ir brīži, kas ir skaisti, un ir brīži, kas ir nepatīkami. Ir brīži, kad esi iemīlējies, un ir brīži, kad piemeklē dusmas un naids. Rietumu prāts vienkārši ļaujas situācijai. Tas vienmēr ir satraukts. Austrumu prāts ir iemācījies... tas ir veidojies apstākļu rezultātā. Nav notikusi nekāda revolūcija, tas vienkārši ir trenēts; runa ir par disciplīnu, praksi. Pamatos tas ir tāds pats, bet treniņš notur to zināmā līdzsvarā.

Austrumu prāts ir ļoti lēns, jo būt steidzīgam nav nekādas jēgas. Dzīve rit savu gaitu, un visu nosaka liktenis, līdz ar to tas, ko tu iegūsti, nav ātruma vai steigas dēļ. To, ko tu iegūsti, tev ir lemts iegūt. Tāpēc steiga ir lieka. Notiks tas, kam jānotiek, - un ne sekundi ātrāk, ne sekundi vēlāk.

Tas Austrumos ir radījis ļoti lēnu plūdumu. Šķiet, ka upe gandrīz stāv uz vietas, tā ir tik lēna, ka straumi nevar pamanīt.

Turklāt Austrumi dzīvo saskaņā ar ideju, ka cilvēks jau ir dzīvojis miljoniem dzīvju un miljons tam vēl būs jādzīvo, tādēļ dzīve nav tikai septiņdesmit gadu gara - tā ir bezgala plaša un milzīga. Nav jāsteidzas. Laika ir tik daudz - kāpēc tad būtu jāsteidzas? Ja kaut kas nenotiek šajā dzīvē, tas var notikt kādā citā.

Rietumu prāts ir ļoti steidzīgs, ātrs, jo tas dzīvo saskaņā ar ideju, ka ir tikai viena dzīve, septiņdesmit gadi, kuros jāpagūst izdarīt tik daudz. Trešdaļa dzīves paiet miegā, trešdaļa dzīves tiek veltīta izglītībai, mācībām, un kas paliek pāri?

Liela daļa dzīves tiek atvēlēta iztikas pelnīšanai. Ja jūs parēķinātu, jūs būtu ļoti pārsteigti: no septiņdesmit gadiem jūs pat septiņus gadus neatlicināt tam, ko vēlaties darīt. Dabiski, ka ir jāsteidzas, traki jāsteidzas, - tik traki, ka cilvēks pat aizmirst, kurp steidzas. Viss, kas palicis atmiņā, ir tas, vai steidzaties vai ne. Līdzeklis kļūst par mērķi.

Tādā pašā veidā, bet citos virzienos... Austrumu prāts ir veidojies atšķirīgi no Rietumu prāta. Šīs simt divpadsmit meditācijas metodes, kas izstrādātas Austrumos, nekad nav ņēmušas vērā Rietumu cilvēku, tās nav bijušas paredzētas Rietumu cilvēkam. Rietumnieku tad vēl nebija. Laiks, kad tika sarakstīta Vigyan Bhairva Tantra, kurā šīs simt divpadsmit tehnikas ir izstrādātas līdz pilnībai, ir apmēram pieci tūkstoši gadu pirms mums. Tajā laikā rietumnieku vēl nebija, nebija Rietumu sabiedrības, Rietumu kultūras. Rietumi vēl bija barbariski, primitīvi, un tos nebija ko ņemt vērā. Austrumi bija visa pasaule, un tie atradās attīstības, bagātības un civilizācijas virsotnē.

Manas meditācijas metodes ir izstrādātas aiz tīrās nepieciešamības. Es gribētu, lai izzūd nošķīrums starp Rietumiem un Austrumiem.

Šajos piecos tūkstošos gadu pēc Šivas Vigyan Bhairva Tantra neviens nav izstrādājis nevienu metodi. Bet, vērojot atšķirības starp Austrumiem un Rietumiem, esmu sapratis, ka vienu metodi nevar automātiski pielietot abos gadījumos. Vispirms ir jāpanāk, ka Austrumu un Rietumu prāts ir vienādā stāvoklī. Šīs Dinamiskās meditācijas, Kundalini meditācijas un citas tehnikas ir katarsiskas, to pamatā ir katarse.

Jums jāizmet no prāta visas grabažas, ar ko tas ir piebāzts. Kamēr jūs neesat atbrīvojušies no grabažām, jūs nevarat klusi un mierīgi sēdēt. Tas būtu tā, it kā jūs liktu bērnam klusi sēdēt istabas stūrī. Tas ir ļoti grūti, jo bērnā ir tik daudz enerģijas. Jūs apspiežat vulkānu! Labāk vispirms lieciet viņam apskriet desmit reizes ap māju un tad atnākt un apsēsties stūrī.

Tad tas ir iespējams. Tad jūs būsiet padarījuši to iespējamu. Tad bērns pats vēlēsies pasēdēt un atpūsties, jo viņš būs noguris un izsmelts. Tad sēdēšana nenozīmēs viņa enerģijas apspiešanu. Viņš būs izlicis savu enerģiju, desmit reizes apskriedams ap māju. Nu viņš ir mierīgāks.

Katarsiskās metodes - tā ir vienkārši atbrīvošanās no visa veida nepacietības, no steigas, no visa apspiestā.

Jāpatur prātā vēl viens faktors - katarsiskās metodes ir absolūti nepieciešamas Rietumu cilvēkam, pirms viņš var pievērsties kam tādam kā vipassana - vienkārši klusi sēdēt, neko nedarot, un ļaut, lai zāle aug pati no sevis. Bet ir jāsēž klusi, neko nedarot, - tas ir pamatnosacījums, lai zāle augtu pati no sevis. Ja jūs nevarat klusi nosēdēt un neko nedarīt, jūs iztraucēsiet zāli.

Man vienmēr ir patikuši dārzi. Lai kur es dzīvotu, esmu tur izveidojis skaistus dārzus un zālienus. Es mēdzu runāt ar cilvēkiem, sēdēdams savā zālienā, un novēroju, ka viņi visi plūc ārā zāli... vienkārši drudžaina enerģija! Ja viņiem nav nekā ko darīt, viņi vienkārši rauj zāli. Man bija viņiem jāsaka: “Ja jūs turpināsiet tā darīt, tad jums būs jāsēž telpā. Nevaru pieļaut, ka jūs iznīcināt manu zālienu.”

Uz brīdi viņi rimās, bet, sākot manī klausīties, viņu rokas atkal neapzināti sāka plūkt zāli. Klusa sēdēšana un nekā nedarīšana patiesībā nav tikai klusa sēdēšana un nekā nedarīšana - tā ir liels pakalpojums zālei! Ja jūs visu laiku kaut ko darīsiet, zāle nevarēs augt; jūs to apturēsiet, jūs to izraustīsiet, jūs to iztraucēsiet.

Tāpēc šīs metodes Rietumu prātam ir absolūti nepieciešamas. Taču ir uzradies jauns faktors: tās ir kļuvušas nepieciešamas arī Austrumu prātam. Prāts, kuram Šiva rakstīja šīs simt divpadsmit meditācijas metodes, tagad vairs nepastāv, pat Austrumos ne. Rietumu ietekme ir bijusi milzīga. Viss ir mainījies. Šivas laikā nebija Rietumu civilizācijas. Austrumi bija savā diženuma virsotnē, tos dēvēja par “zelta putnu”. Tur bija visas greznības un ērtības - īsta pārpilnība.

Tagad situācija ir pretēja: Austrumi divus tūkstošus gadu ir bijuši paverdzināti, tos nelietīgi izmantojušas gandrīz visas pasaules valstis, tajos iebrukušas desmitiem valstu, tie ir nemitīgi aplaupīti, postīti, dedzināti. Tagad Austrumi ir lūdzēju lomā.

Trīssimt gados, kas pavadīti britu pakļautībā, ir iznīcināta Indijas izglītības sistēma, kas bija pilnīgi atšķirīga. Viņi piespieda Austrumu prātu izglītoties pēc Rietumu standartiem. Viņi gandrīz pārvērtuši Austrumu inteliģenci otršķirīgā Rietumu inteliģencē. Rietumnieki ir aplipinājuši Austrumus ar savu ātruma, steigas, nepacietības, nemitīgu ciešanu un nemiera slimību.

Apskatot Khadžurāho vai Konarakas tempļus, jūs varat redzēt Austrumus to patiesajās krāsās.

Khadžurāho vien bija simts tempļu. Saglabājušies ir tikai trīsdesmit, septiņdesmit ir iznīcinājuši muhamedāņi. Muhamedāņi ir iznīcinājuši tūkstošiem ārkārtīgi skaistu tempļu un skulptūru. Šie trīsdesmit tempļi ir palikuši tikai apstākļu sakritības dēļ - tie atradās mežā, un, iespējams, iebrucēji par tiem bija piemirsuši.

Taču britu ietekme uz indiešu prātu bija tik liela, ka pat tāds cilvēks kā Mahātma Gandijs vēlējās, lai šie trīsdesmit tempļi tiek aprakti un neviens nevar tos apskatīt. Tikai padomājiet par cilvēkiem, kuri radīja šos simts tempļus... Katra tempļa celtniecība droši vien prasīja gadsimtus. To struktūra ir tik smalki veidota, tik saskaņota un tik skaista, ka uz zemes nav nekā tiem līdzīga.

Un iztēlojieties - tempļi nepastāv vieni. Ja ir bijuši simtiem tempļu, tad vajadzētu būt arī pilsētai ar tūkstošiem cilvēku, citādi simts tempļi būtu bezjēdzīgi. Kur šie cilvēki palikuši? Viņi ir iznīcināti līdz ar tempļiem.

Šos tempļus es minu kā piemēru, jo to skulptūras Rietumu prātam šķitīs pornogrāfiskas. Arī Mahātmam Gandijam tās šķita pornogrāfiskas.

Indija ir lielu pateicību parādā RabindranātamTagorem. Viņš bija tas, kurš atturēja Mahātmu Gandiju un citus politiķus, kas bija gatavi aprakt tempļus un paslēpt tos no ļaužu acīm. Rabindranāts Tagore sacīja: “Tas ir muļķīgi. Tie nav pornogrāfiski, tie ir absolūti skaisti.”

Starp pornogrāfiju un skaistumu ir ļoti trausla līnija. Kaila sieviete ne vienmēr ir pornogrāfiska. Kails vīrietis ne vienmēr ir pornogrāfisks. Kaila, skaista sieviete, kails, skaists vīrietis var būt skaistuma, veselības, ķermeņa proporciju piemēri. Viņi ir dabas visbrīnišķīgākās radības. Ja briedis var būt kails un skaists - un neviens nedomā, ka briedis ir pornogrāfisks, - tad kāpēc jābūt tā, ka uz kailu vīrieti un kailu sievieti nevar skatīties vienkārši kā uz skaistiem cilvēkiem?

Viktorijas laika Anglijā bija sievietes, kas piesedza krēslu kājas ar audumu, jo kājas nedrīkstēja atklāt. Pat krēsla kājas! Tāpēc vien, ka tās sauca par kājām, to atkailināšana tika uzskatīta par rupjību un nekulturālismu. Viktorijas laikā pastāvēja tāda uzvedības norma, ka, izvedot pastaigā suņus, tie bija jāietērpj drēbēs. Suņi nedrīkstēja būt kaili... it kā kailums pats par sevi būtu pornogrāfisks. Bet pornogrāfisks ir prāts.

Simtiem reižu esmu bijis Khadžurāho un nevienā pašā skulptūrā neesmu ieraudzījis pornogrāfiju. Kaila bilde vai kaila statuja kļūst par pornogrāfiju, ja tā modina jūsos seksualitāti. Tas ir vienīgais kritērijs - ja tā rosina jūsu seksualitāti, ja tā kairina jūsu seksuālo instinktu. Bet Khadžurāho gadījumā nekā tāda nav. Patiesībā tempļi tika celti pilnīgi pretējā nolūkā.

Tie tika celti, lai meditētu par vīrieša un sievietes mīlēšanos. Un akmeņi ir kļuvuši dzīvi. Cilvēki, kuri šos tempļus veidojuši, noteikti bijuši lielākie mākslinieki, kādus pasaule ir pazinusi. Šie tempļi tika celti, lai meditētu, tie bija meditācijas objekti.

Meditētāji apsēžas pie tempļa, vienkārši skatās uz skulptūrām un vēro, vai viņos rodas seksuāla iekāre. Tas bija kritērijs - kad viņi secināja, ka seksuāla iekāre nerodas, tad drīkstēja ieiet templī. Visas šīs skulptūras ir tempļa ārpusē, uz ārējām sienām. Iekšpusē nav nevienas kaila ķermeņa skulptūras.

Tas cilvēkiem bija nepieciešams, lai meditētu, tad viņi varēja droši zināt, ka viņos nav iekāres. Gluži pretēji - šīs statujas mazināja viņu parasto seksuālo iekāri. Tad viņi varēja ieiet templī, citādi ne.

Tā būtu apgānīšana - ieiet templī, jūtot iekāri. Tas padarītu templi nešķīstu, tā būtu necieņa pret templi.

Cilvēki, kas radīja šos tempļus, radīja arī vērienīgu, apjomīgu literatūru. Austrumi nekad nav apspieduši seksualitāti. Pirms Būdas un Mahāvīras Austrumos nekad netika apspiesta seksualitāte. Tikai līdz ar Budu un Mahāvīru celibāts kļuva garīgs. Pirms Būdas un Mahāvīras visi viedie no upanišadām, no vēdām bija precēti cilvēki. Viņi nedzīvoja celibātā, un viņiem bija bērni.

Turklāt viņi nebija no cilvēkiem, kas atteicās no pasaules. Viņi baudīja greznību un ērtības. Viņi dzīvoja mežos, bet viņiem visu dāvāja viņu skolnieki, karaļi un mīļākās. Un viņu ašrami, viņu skolas, viņu akadēmijas mežā bija ļoti pārtikušas.

Līdz ar Budu un Mahāvīru Austrumos aizsākās slimīgā celibāta tradīcija, apspiešana. Un, kad Indijā ienāca kristietība, līdz ar to ienāca arī ļoti spēcīga apspiešanas tendence. Šie trīssimt kristietības gadi ir padarījuši Austrumu prātu gandrīz tikpat apspiestu kā Rietumu prāts. Tāpēc tagad manas metodes var pielietot abiem. Es tās saucu par sagatavošanās metodēm. Tām ir jāiznīcina viss, kas traucē ieslīgt klusā meditācijā. Kad izdodas Dinamiskā meditācija vai Kundalini meditācija, jūs esat attīrījušies. Jūs esat izdzēsuši visu apspiesto. Jūs esat izdzēsuši steigu un nepacietību. Tagad jūs varat ieiet templī.

Tieši šī iemesla dēļ es runāju par seksa pieņemšanu, jo, nepieņemot seksu, jūs netiksiet vaļā no apspiešanas. Un es gribu, lai jūs būtu pilnīgi attīrījušies un dabiski. Es gribu, lai jūs būtu tādā stāvoklī, lai varētu pielietot šīs simt divpadsmit metodes.

Tāds ir mans iemesls šo metožu izgudrošanai — tās ir vienkārši attīrīšanās metodes.

Mēdzu izmantot arī Rietumu terapeitiskās metodes, jo Rietumu prāts, un tā ietekmē arī Austrumu prāts, ir kļuvuši slimi. Šodien retajam piemīt vesels prāts. Visi jūt zināmu nelabumu, mentālu nelabumu, zināmu tukšumu, kas ir kā sāpoša brūce. Visiem dzīve ir pārvērtusies par murgu. Visi uztraucas, pārlieku baidās no nāves. Baidās ne tikai no nāves, bet arī no dzīves.

Cilvēki dzīvo negribīgi, remdeni, nevis intensīvi kā grieķis Zorba, nevis veselīgā noskaņojumā, bet ar slimu prātu. Ja jau reiz jādzīvo, tad viņi dzīvo. Ja jau reiz jāmīl, tad viņi mīl. Ja jau reiz kaut kas jādara, jābūt tādam vai šitādam, tad viņi to arī dara. No viņu pašu būtības nekādas ierosmes nenāk.

Viņi nav enerģijas pārpilni. Viņi neriskē ar visu, lai dzīvotu pilnīgi. Viņos nav piedzīvojumu meklētāju gars, bet bez tā cilvēks nav veselīgs. Piedzīvojumi ir kritērijs, interese par nezināmo ir kritērijs. Cilvēki nav jauni - jau kopš jaunības viņi vienkārši noveco. Jaunības laika nav.

Rietumu terapeitiskās metodes nevar palīdzēt garīgā izaugsmē, bet tās var sagatavot augsni. Tās nevar iesēt puķu sēklas, bet var sagatavot augsni, un tas ir nepieciešami. Tas ir viens no iemesliem, kāpēc esmu procesā iekļāvis terapijas.

Ir vēl cits iemesls: es vēlos Austrumu un Rietumu satikšanos.

Austrumi ir izstrādājuši meditāciju metodes. Rietumi nav izstrādājuši meditāciju metodes, Rietumi ir izstrādājuši psihoterapijas. Ja gribam Rietumu prātu ieinteresēt meditācijas metodēs, ja gribam, lai Austrumu prāts pietuvojas Rietumiem, tad jānotiek kaut kādai apmaiņai. Viss nevar būt tikai no Austrumiem; ir jāiekļauj arī kaut kas no Rietumu evolūcijas. Un šīs terapijas es uzskatu par ārkārtīgi noderīgām. Ar tām nevar tikt tālu, bet tik tālu, cik tās aiztiecas, tās ir noderīgas. No vietas, kur tās beidzas, var turpināt meditācijas.

Rietumu prātam ir jājūt, ka kaut kas no viņa sasniegumiem ir iekļauts šajā satikšanās punktā, saplūsmē; tai nav jābūt vienpusējai. Šie saskarsmes punkti ir svarīgi, tie nevar kaitēt, tie var tikai palīdzēt.

Esmu tos ārkārtīgi veiksmīgi izmantojis. Tie ir palīdzējuši cilvēkiem attīrīt savu būtību, sagatavoties ieiešanai meditācijas templī. Es cenšos izšķīdināt dalījumu Austrumos un Rietumos. Zemei ir jābūt vienotai - ne tikai politiski, bet arī garīgi.

Daži cilvēki domā, ka tas ir smalks smadzeņu skalošanas veids. Bet tas ir kaut kas vairāk: tā ir prāta, nevis smadzeņu skalošana. Smadzeņu skalošana ir ļoti virspusēja. Smadzenes ir mehānisms, ko izmanto prāts. Smadzenes izskalot var ļoti vienkārši, patiesībā visus mehānismus var nomazgāt, iztīrīt un ieeļļot. Bet, ja prāts, kas stāv aiz smadzenēm, ir netīrs, pilns apspiestu vēlmju, pilns nejaukuma, drīz arī smadzenes būs pilnas ar šiem nejaukumiem.

Es nesaskatu smadzeņu skalošanā nekā nepareiza - mazgāties vienmēr ir labi. Taču es ticu sausajai tīrīšanai. Neizmantoju vecās mazgāšanas metodes.

Un, jā, cilvēki jutīsies apkrāpti, jo viņu prāts tiek atņemts - tas bijis vienīgais vērtīgais, kas viņiem pieder. Tā tas būs tikai sākumā. Tiklīdz prāts būs atņemts, viņi ar pārsteigumu apjautīs, ka aiz prāta atrodas viņu īstais dārgums. Prāts ir bijis tikai spogulis - tas atspoguļoja šo dārgumu, bet pats nebija dārgums. īstais dārgums atrodas aiz prāta - tā ir jūsu būtība.

Taču spogulis var jūs mānīt. Tas var mudināt domāt, ka spoguļattēls ir realitāte. Tāpēc, ja prāts netiek atņemts... un tieši to dara meditācija, stāvoklis bez prāta. Meditācija atbrīvo no prāta un sniedz iespēju ieraudzīt nevis jūsu būtības dārguma atspulgu, bet pašu dārgumu.

Zorba Buda: pilnīgs, nedalīts cilvēks

Uztveriet dzīvi pavisam rotaļīgi, tad jūs iegūsiet abas pasaules. Jūs  varat paturēt kūku un reizē to apēst. Un tā ir īsta māksla! Šī pasaule un tā pasaule, skaņa un klusums, mīlestība un meditācija, būšana kopā ar cilvēkiem, attiecības un būšana vienatnē. Tas viss jāizdzīvo sava veida vienlaicīgumā — tikai tad jūs iepazīsiet savas būtības dziļākās dzīles un augstākās virsotnes.

JURISTS AIZGĀJA LĪDZ VIETAI, KUR NOTIKA ZEMES RAKŠANAS DARBI. Bedrē strādāja brigāde. Jurists sauca Timotija O’Tūla vārdu.

“Kurš pēc manis vaicā?” noprasīja barga balss.

“O’Tūla kungs,” jautāja jurists, “vai jūs nākat no Kāslbāras Meijo apgabalā?”

Jā

“Un jūsu māti sauca Bridžita, bet tēvu - Maikls?”

Ja.

“Tad mans pienākums,” turpināja jurists, “ir jūs, O’Tūla kungs, informēt, ka Aiovā ir nomirusi jūsu tante Mērija, atstājot jums mantojumā 200 000 dolāru vērtu īpašumu.”

Bedrē iestājās īss klusuma brīdis, un pēc tam sekoja dzīvīga rosība.

“Vai jūs nākat, O’Tūla kungs?” jurists sauca uz leju.

“Vienu minūti,” zemāk atskanēja atbilde. “Tikko beidzu mizot priekšnieku.” Pavadot nieka pusgadu nevaldāmā uzdzīvē, O’Tula kungs iztērēja visus 200 000 dolārus. Galvenās pūles viņš veltīja tam, lai apmierinātu iedzimtās milzīgās slāpes. Tad viņš atgriezās darbā, bet drīz vien viņu atkal uzmeklēja jurists.

“Šoreiz tas ir jūsu tēvocis Patriks Teksasā, O’Tūla kungs,” jurists skaidroja. “Viņš ir nomiris un atstājis jums 400 000 dolāru.”

O’Tuls smagi atbalstījās uz sava darbarīka un gurdi nogrozīja galvu.

“Nedomāju, ka es to pieņemšu,” viņš paziņoja. “Neesmu tik stiprs, kā kādreiz biju, un šaubos, ka varēšu tikt galā ar tik lielu naudu un dzīvot.”

Tieši tas ir noticis Rietumos. Rietumniekiem ir izdevies sasniegt to labklājību, pēc kā cilvēce ilgojusies gadsimtiem ilgi. Rietumiem ir izdevies kļūt materiāli bagātiem, un nu tiem bagātība ir apnikusi, rietumnieki ir noguruši. Ceļš līdz bagātībai ir atņēmis tiem dvēseli. Ceļš pievārējis Rietumu cilvēku. Ārēji viss ir dabūjams, bet zudis kontakts ar iekšējo cilvēku. Ir īpašumi, bet īpašnieka nav. Ir zudis līdzsvars. Bagātība ir, bet cilvēks nepavisam nejūtas bagāts - gluži pretēji, viņš jūtas novests nabadzībā, ļoti nabadzīgs.

Padomājiet par šo paradoksu: kad jūs esat ārēji bagāts, tikai tad kā kontrastu sākat apzināties savu iekšējo nabadzību. Kad esat ārēji nabadzīgs, jūs nekad neapzināsieties savu iekšējo nabadzību, jo nav kontrasta. Jūs rakstāt ar baltu krītu uz melnas tāfeles, nevis uz baltas tāfeles. Kāpēc? Tāpēc, ka tikai uz melnas tāfeles uzrakstītais būs redzams. Ir vajadzīgs kontrasts.

Kad jūs esat ārēji bagāts, pēkšņi rodas liela apjausma: “Iekšēji esmu nabags, ubags.” Un tad kā ēna piezogas bezcerība: “Viss, ko gribējām, ir sasniegts, viss iztēlotais un izfantazētais ir piepildīts. Bet tas neko nav devis, ne apmierinājumu, ne svētlaimi.”

Rietumi ir apmulsuši. No šī mulsuma rodas lielas alkas: atkal nonākt saskarsmē ar savu patību.

Meditācija ir nekas cits kā iesakņošanās no jauna savā iekšējā pasaulē, savā iekšienē. Tādēļ Rietumi ir ļoti ieinteresējušies par meditāciju un Austrumu dārgumiem.

Austrumus meditācija interesēja arī tad, kad Austrumi bija bagāti; tas ir jāsaprot. Tāpēc es neesmu pret bagātību un nedomāju, ka nabadzībā slēptos garīgums. Esmu pilnībā pret nabadzību, jo, kad valsts kļūst nabadzīga, tā zaudē kontaktu ar visām meditācijām, visiem garīgajiem centieniem. Kad valsts kļūst ārēji nabadzīga, tā vairs neapzinās savu iekšējo nabadzību.

Tāpēc indiešu sejās jūs varat ieraudzīt apmierinātību, ko neatradīsiet Rietumos. Tā nav īsta apmierinātība, tā ir tikai savas iekšējās nabadzības neapzināšanās. Indieši domā: “Paskatieties uz nemieru, mokām un spriedzi rietumnieku sejās. Lai gan mēs esam nabadzīgi, iekšēji mēs esam ļoti apmierināti.” Tās ir pilnīgākās blēņas - viņi nav apmierināti. Esmu vērojis tūkstošiem cilvēku - viņi nav apmierināti. Bet viens gan ir skaidrs - viņi neapzinās savu neapmierinātību, jo, lai to apzinātos, ir vajadzīga ārēja bagātība. Bez ārējas bagātības neviens nenonāk pie savas iekšējās neapmierinātības apzināšanās. Tam ir pietiekami daudz pierādījumu.

Visi hindu dievību iemiesojumi bijuši karaļi vai karaļdēli. Visi džainu tirthankaras, džainu Meistari, bijuši karaļi. Tāds bija arī Buda. Visas trīs lielākās [reliģiskās] tradīcijas Indijā sniedz tam papilnam pierādījumu.

Kāpēc Buda kļuva neapmierināts, kāpēc viņš sāka meklēt meditāciju? Jo viņš bija bagāts. Viņš dzīvoja pārpilnībā. Viņam bija visas ērtības, visi materiālie labumi. Pēkšņi viņu piemeklēja atskārsme. Viņš nebija ļoti vecs, kad tas notika, - viņam bija tikai divdesmit deviņi gadi, kad viņš atskārta, ka iekšā ir melns caurums. Ārpusē ir gaisma, un tā parāda iekšējo tumsu. Mazliet netīrumu uz balta krekla - un tie ir redzami. Tieši tā notika. Viņš aizbēga no pils.

Tāpat notika arī ar Mahāvīru - arī viņš aizbēga no pils. Tas nenotika ar ubagu. Ubagi bija arī Būdas laikā. Patiesībā stāsta, ka Buda novērsās no pasaules, pirmo reizi ieraugot ubagu, vecu vīru, nelaiķi un sanjasinu. Ubagi bija arī tolaik.

Buda grasījās piedalīties jauniešu svētkos, viņam vajadzēja tos atklāt. No saviem zelta ratiem viņš ieraudzīja ubagu - tas notika pirmo reizi dzīvē, jo viņa tēvam bija izdevies panākt, ka visu dzīvi līdz tam Buda nebija redzējis nevienu ubagu vai slimu cilvēku, vai vecu cilvēku, vai nelaiķi. Budam piedzimstot, astrologi bija teikuši viņa tēvam: “Ja viņš kādreiz ieraudzīs ubagu vai slimnieku, tad tūliņ pat atteiksies no pasaules, tāpēc neļaujiet viņam tos redzēt.” Tāpēc, lai kur Buda gāja, ubagi tika aizvākti. Arī veci cilvēki tika aizvākti vai piespiesti palikt savās mājās un nenākt laukā. Pat Būdas dārzā netika pieļauta neviena vienīga nokaltusi lapa. Visas nokaltušās lapas pa nakti aizvāca, lai no rīta, kad Buda ieiet dārzā, viņš redzētu tikai jaunību - jaunas lapas, jaunas puķes. Viņš nekad nebija redzējis vīstošu puķi.

Kad viņš pirmo reizi ieraudzīja ubagu... Šī līdzība ir skaista. Tā stāsta, ka dievi bija noraizējušies: “Tēvam pārāk labi izdevies viņu pasargāt. Pagājuši divdesmit deviņi gadi, un Buda varētu kļūt par vienu no apskaidrotākajiem cilvēkiem pasaulē.” Dievi sāka raizēties: “Tēvs ir tik ļoti par visu parūpējies, ka Buda var tā arī nekad nesastapt ne ubagu, ne vecu cilvēku. Tā nekas nenotiks.” Tāpēc viņi notēloja - viens dievs pārģērbās par ubagu, otrs - par vecu vīru, vēl cits izlikās par mirušu un vēl kāds - par sanjasinu.

Būdas laikos ubagi bija, bet viņi ne no kā neatsacījās. Viņiem nebija, no kā atteikties. Viņi bija apmierināti. Budu pārņēma neapmierinātība.

Kad Indija bija bagāta, daudzi interesējās par meditāciju. Patiesībā visi cilvēki interesējās par meditāciju. Agrāk vai vēlāk viņi noteikti sāka domāt par Mēnesi, par to, kas ir viņā pusē, par iekšējo pasauli. Tagad valsts ir nabadzīga — tik nabadzīga, ka vairs nav kontrasta starp iekšējo un ārējo. Iekšējā pasaule ir nabadzīga, ārējā ir nabadzīga. Iekšējā un ārējā pasaule ir ideālā saskaņā - abas ir nabadzīgas! Tāpēc jūs redzat sava veida apmierinātību indiešu sejās, bet tas nav īsts apmierinājums, un tāpēc cilvēki sākuši pierast pie domas, ka nabadzībai piemīt kaut kas no garīguma.

Indijā nabadzība tiek godināta. Tas ir viens no iemesliem, kāpēc mani nemitīgi nosoda - jo es neatzīstu nekāda veida nabadzību. Nabadzība nav garīgums, nabadzība ir garīguma izzušanas iemesls.

Es vēlētos, lai visa pasaule kļūtu tik pārtikusi, cik vien iespējams. Jo bagātāki cilvēki, jo garīgāki viņi kļūs. Viņiem tādiem būs jākļūst, viņi no tā nevarēs izvairīties. Un tikai tad radīsies īstais apmierinājums.

Kad varat radīt iekšēju bagātību - un pienāk brīdis, kad atkal rodas saskaņa, ārējā bagātība sastopas ar iekšējo -, tad tas ir īsts apmierinājums. Kad ārējā nabadzība satiek iekšējo nabadzību, tad tas ir maldīgs apmierinājums. Saskaņa jeb harmonija ir iespējama abos šajos gadījumos. Ārējais un iekšējais ir harmonijā, un cilvēks jūtas apmierināts. Indija izskatās apmierināta, jo tajā nabadzība ir abās sētas pusēs. Valda ideāla harmonija, ārējais un iekšējais ir saskaņā. Taču tas ir nelāgs apmierinājums, patiesībā tas ir dzīves trūkums, dzīvības enerģijas trūkums. Tas ir muļķīgs, truls un garlaicīgs apmierinājums.

Nav šaubu, ka Rietumus sāks interesēt meditācija — no tā nav iespējams izvairīties. Kristietība zaudē varu pār Rietumu prātu, jo nav izstrādājusi nekādu meditācijas zinātni. Tā ir palikusi ļoti viduvēja reliģija, tāpat kā jūdaisms.

Rodoties šīm reliģijām, Rietumi bija nabadzīgi; tāds arī ir iemesls. Līdz mūsdienām Rietumi ir dzīvojuši nabadzībā. Kad Austrumi bija bagāti, Rietumi bija nabadzīgi. Jūdaisms, kristietība un islāms -visas trīs reliģijas, kas nav indiešu, ir radušās nabadzībā. Tās nevarēja izstrādāt meditācijas tehnikas, jo pēc tām nebija vajadzības. Šīs reliģijas tā arī ir palikušas nabadzīgo ļaužu reliģijas.

Tagad Rietumi ir kļuvuši bagāti, un ir būtiska atšķirība.

Rietumu reliģijas ir radušās nabadzībā, tām nav nekā, ko dot bagātam cilvēkam. Bagātam cilvēkam tās izskatās bērnišķīgas un nespēj sniegt apmierinājumu. Tās nevar sniegt apmierinājumu. Austrumu reliģijas ir radušās bagātībā, tāpēc Rietumu prāts arvien vairāk un vairāk interesējas par Austrumu reliģijām. Jā, Būdas reliģijai ir liela ietekme. Zen izplatās zibens ātrumā. Kāpēc? Tas ir radies no bagātības.

Pastāv milzīga līdzība starp mūsdienu Rietumu cilvēka psiholoģiju un budisma psiholoģiju. Rietumi ir tādā pašā situācijā kā Buda brīdī, kad viņu sāka interesēt meditācija. Tie bija bagāta cilvēka meklējumi. Tāpat ir ar hinduismu un džainismu. Šīs trīs lielās indiešu reliģijas ir radušās no pārpilnības, tādēļ Rietumus piesaista šīs Austrumu reliģijas.

Austrumi zaudē kontaktu ar savām reliģijām. Indija nevar atļauties saprast Budu - tā ir nabadzīga zeme. Patiesībā nabadzīgie indieši pievēršas kristietībai. Bagātie amerikāņi pievēršas budismam, hinduismam, vēdantai, bet neaizskaramie, Indijas nabadzīgākie iedzīvotāji, kļūst par kristiešiem. Vai redzat sakarību? Nabadzīgie jūt zināmas simpātijas pret šīm reliģijām. Taču tām nav nekādas nākotnes, jo agrāk vai vēlāk visa pasaule kļūs bagāta.

Es neslavinu nabadzību, es necienu nabadzību. Cilvēkam ir jāsniedz abu veidu bagātības. Kāpēc gan ne? Zinātne ir izstrādājusi tehnoloģiju, lai padarītu jūs ārēji bagātus. Reliģija ir izstrādājusi tehnoloģiju, lai padarītu jūs iekšēji bagātus: joga, tantra, daoisms, sūfisms, hasīdisms - tās ir iekšējās pasaules tehnoloģijas.

Pastāstīšu kādu stāstu.

Centrālais tēls šajā stāstā ir viens no tiem cilvēkiem, kuri pieņem visu notiekošo kā dievišķās varas izpausmi. Viņš sacīja, ka ne jau viņam spriest par Dievišķās Providences darbiem.

Viņam dzīvē gadījās visas iespējamās likstas, tomēr viņš nekad nesūdzējās. Viņš apprecējās, bet viņa sieva aizbēga ar algotni. Viņam bija meita, bet meitu piekrāpa kāds nelietis. Viņam bija dēls, bet tas tika nolinčots. Uguns nodedzināja viņa klēti, viesulis aizpūta māju, krusa iznīcināja sējumus, baņķieris liedza tiesības izpirkt īpašumu un atņēma saimniecību. Tomēr, saņemdams katru nelaimes triecienu, viņš nometās ceļos un pateicās “Visuvarenajam par viņa nebeidzamo žēlastību”.

Pēc kāda laika bez graša kabatā, tomēr joprojām padevīgs Visu-augstā lēmumiem, viņš nonāca vietējā nabagmājā. Kādu dienu uzraugs sūtīja viņu apart kartupeļu lauku. Uznāca negaiss, un tas jau bija teju garām, kad bez brīdinājuma no debesīm uzplaiksnīja zibens. Tas izkausēja arklu, norāva vīram lielāko daļu drēbju, apsvilināja bārdu, iededzināja uz kailās muguras kaimiņu lopkopja iniciāļus un uzmeta viņu uz dzeloņdrāšu žoga.

Kad vīrs atguvās, viņš lēnām noslīga ceļos, salika rokas un pacēla acis uz debesīm. Tad pirmo reizi viņš iestājās par sevi:

“Kungs,” viņš teica, “tas jau kļūst taisni vai smieklīgi!”

Tāpat ir ar Austrumiem - tas jau kļūst taisni vai smieklīgi! Austrumi turpina pateikties Dievam, turpina justies pateicīgi - bet nav vairs, par ko pateikties! Austrumi slīgst galējā nabadzībā, slimībās, badā. Nav nekā, par ko pateikties. Taču Austrumi ir aizmirsuši, kā iestāties par sevi, Austrumi ir aizmirsuši, kā kaut ko darīt savā labā.

Tādēļ Austrumi nevar meditēt. Austrumi dzīvo teju neapziņā. Tie ir pārāk izsalkuši, lai meditētu, pārāk nabadzīgi, lai nodotos lūgšanām. Tos interesē vienīgi maize, patvērums un apģērbs. Tāpēc, kad ierodas kristiešu misionārs, atver slimnīcu un skolu, uz indiešiem tas atstāj lielu iespaidu - tas esot garīgums. Kad es sāku mācīt par meditāciju, viņus tas neinteresē. Ne tikai neinteresē -viņi iestājas pret to: “Kas gan tas par garīgumu?” Un es saprotu -viņiem vajag maizi, viņiem vajag pajumti, viņiem vajag, ko vilkt mugurā. Bet viņi cieš sava prāta dēļ. No vienas puses, viņiem ir vajadzīga maize, pajumte, drēbes, labākas mājas, labāki ceļi, bet, no otras puses, viņi turpina pielūgt nabadzību. Viņi ir dubultslazdā.

Austrumi vēl nespēj meditēt. Vispirms tiem vajadzīga zinātniska tehnoloģija, lai nedaudz uzlabotu fiziskos apstākļus. Gluži tāpat kā Rietumiem vajag reliģisko tehnoloģiju, Austrumiem vajag zinātnisko.

Es esmu par to, lai būtu vienota pasaule, kurā Rietumi var piepildīt Austrumu vajadzības un Austrumi - Rietumu. Austrumi un Rietumi pārāk ilgi ir dzīvojuši nošķirti. Tas vairs nav vajadzīgs. Austrumiem vairs nav jābūt Austrumiem, un Rietumiem vairs nav jābūt Rietumiem. Mēs esam pietuvojušies tam izšķirīgajam brīdim, kad visa šī Zeme var kļūt vienota, tai jākļūst vienotai, jo tā var izdzīvot, vienīgi kļūdama vienota.

Atsevišķu tautu laiki ir pagājuši, nošķirtības laiki ir pagājuši, politiķu laiki ir pagājuši. Mēs virzāmies uz pavisam jaunu pasauli, jaunu cilvēces attīstības posmu, un šis posms nozīmē, ka nu var būt tikai viena pasaule, viena vienota civilizācija. Tad atbrīvosies milzum daudz enerģijas.

Austrumiem ir dārgumi - reliģiskās tehnoloģijas, un Rietumiem ir dārgumi - zinātniskās tehnoloģijas. Ja tās spētu satikties, šī pasaule varētu kļūt par paradīzi. Tad vairs nebūs nekādas vajadzības lūgties pēc citas pasaules; pirmo reizi mēs esam spējīgi radīt paradīzi uz šīs Zemes. Un, ja mēs to neradām, tad atbildīgi par to esam tikai mēs paši, neviens cits.

Esmu par vienu pasauli, vienu cilvēci un visbeidzot - par vienu zinātni, kas aptvers abas - reliģiju un zinātni. Būs viena zinātne, kas parūpēsies gan par iekšējo, gan par ārējo pasauli, par abām.

To es šeit mēģinu panākt. Šī ir Austrumu un Rietumu satikšanās vieta. Šī ir dzemde, kurā var ieņemt jaunu cilvēci, no kuras tā var dzimt.

DZlVĒ PASTĀV POLARITĀTES, meditācija un mīlestība - tā ir galējā polaritāte.

Dzīves pilnība sastāv no polaritātēm: no pozitīvā un negatīvā, no dzimšanas un nāves, no vīrieša un sievietes, no dienas un nakts, no vasaras un ziemas. Dzīves pilnība sastāv no polāriem pretstatiem. Bet šie polārie pretstati nav tikai polārie pretstati, tie arī papildina viens otru. Tie viens otram palīdz, viens otru atbalsta.

Tie ir kā vienas arkas ķieģeļi. Arkā ķieģeļi ir jāsakārto cits pret citu. Izskatās, ka viņi ir cits pret citu, bet šī pretnostatījuma dēļ veidojas arka, kas paliek stāvam un nesabrūk. Arkas spēks ir atkarīgs no iepretī sakārtotu ķieģeļu polaritātes.

Tāda ir maksimālā polaritāte: meditācija nozīmē mākslu būt vienam, bet mīlestība - mākslu būt kopā. Nedalīts, vesels jeb pilnīgs cilvēks pazīst abus stāvokļus un spēj pavisam vienkārši pārslēgties no viena uz otru. Tas ir kā ieelpa un izelpa - nekādu grūtību. Tie ir pretstati - ieelpošana ir viens process, bet izelpošana ir pretējs process. Taču ieelpa un izelpa veido pilnīgu elpas vilcienu.

Meditācijā jūs ieelpojat, mīlestībā - izelpojat. Un, ja jums ir gan mīlestība, gan meditācija, jūsu elpa ir pabeigta, pilnīga, vesela.

Gadsimtiem ilgi reliģijas ir mēģinājušas sasniegt vienu polu uz otra pola izslēgšanas rēķina. Ir meditāciju reliģijas, piemēram, džainisms un budisms. Tās ir meditatīvas reliģijas, kas sakņojas meditācijā. Un ir bhakti reliģijas, ziedošanās reliģijas: sūfisms un hasīdisms. Tās sakņojas mīlestībā. Reliģijā, kas sakņojas mīlestībā, ir vajadzīgs Dievs kā “otrs”, kuru mīlēt un pielūgt. Mīlestības reliģija bez Dieva nevar eksistēt, tas ir neiedomājami — ir vajadzīgs mīlestības objekts. Bet meditācijas reliģija var eksistēt bez Dieva jēdziena, tajā šī hipotēze var tikt atmesta. Budisma un džainisma piekritēji netic nekādam Dievam. Nav nekādas vajadzības pēc šī “otra”. Ir tikai jāmāk būt vienam, jāmāk būt klusumā, būt mierā, maksimāli mierīgam un rāmam sevī. “Otrs” ir pilnībā jāatmet un jāaizmirst. Tāpēc tās ir bezdieva reliģijas.

Kad Rietumu teologi pirmo reizi saskārās ar budistu un džainu literatūru, viņi bija samulsuši: kā lai šīs bezdieva filozofijas sauc par reliģijām? Tās var nodēvēt par filozofijām, bet kā gan tās var dēvēt par reliģijām? Viņiem tas bija neaptverami, jo jūdaisma un kristiešu tradīcijā valda uzskats - lai kaut ko sauktu par reliģisku, ticība Dievam ir vissvarīgākais kritērijs. Reliģisks cilvēks ir tāds, kurš bīstas Dieva, bet šie ļaudis apgalvo, ka Dieva nav, tādēļ nav ne runas par Dieva bijību.

Rietumos tūkstošiem gadu ir mācīts, ka cilvēks, kurš netic Dievam, ir ateists, viņš nav reliģiozs. Taču Buda ir gan ateists, gan reliģiozs. Rietumiem tas šķita ļoti dīvaini, jo tie pat nezināja, ka pastāv tādas reliģijas, kas sakņojas meditācijā.

Tas pats attiecas uz Būdas un Mahāvīras sekotājiem. Viņi smejas par citu reliģiju muļķību, par to, ka šo reliģiju sekotāji tic Dievam, jo visa šī ideja ir absurda. Tā ir tikai fantāzija, iztēle, nekas vairāk. Tā ir projekcija. Bet man patiesa ir abu pretpolu savienība.

Mana izpratne nebalstās vienā polā. Mana izpratne ir plūstoša. Esmu sajutis patiesību abās pusēs: esmu pilnībā mīlējis un pilnībā meditējis. Un mana pieredze ir tāda, ka cilvēks ir pilnīgs tikai tad, kad ir iepazinis abus. Citādi viņš paliek kā puse, kaut kā viņam pietrūkst.

Buda ir puse, un tāds pats ir ari Jēzus. Jēzus zina, kas ir mīlestība, Buda zina, kas ir meditācija, bet, ja viņi satiktos, viņi nespētu saprasties. Viņi nesaprastu viens otra valodu. Jēzus runātu par Dieva valstību, bet Buda sāktu smieties: “Kādas blēņas tu runā? Kas par Dieva valstību?” Buda tikai teiktu: “Sevis izbeigšanās, patības izzušana.” Un Jēzus teiktu: “Patības izzušana? Sevis izbeigšanās? Tas nozīmē pašnāvību, galēju pašnāvību. Kas gan tā par reliģiju? Runā par augstāko patību!”

Viņi nesaprastu viens otra sacīto. Ja viņi kādreiz satiktos, viņiem būtu vajadzīgs kāds cilvēks, tāds kā es, kurš varētu pārtulkot otra teikto. Citādi saziņa starp viņiem nebūtu iespējama. Un man būtu jāpārtulko tā, ka es būtu nepatiess pret abiem. Jēzus teiktu “Dieva valstība”, un es pārtulkotu to kā “nirvāna”, tad Buda saprastu. Buda teiktu “nirvāna”, bet Jēzum es sacītu “Dieva valstība” - tad viņš saprastu.

Cilvēcei tagad ir vajadzīga vispusēja vīzija. Mēs pārāk ilgi esam dzīvojuši ar pusvīzijām. Tāda bija pagātnes nepieciešamība, bet tagad cilvēks ir pieaudzis. Maniem sanjasiniem ir jāpierāda, ka viņi var gan meditēt, gan lūgties; ka viņi var gan meditēt, gan mīlēt; ka viņi var būt tik klusi, cik vien iespējams, un diet un būt tik līksmi, cik iespējams. Viņu klusumam ir jāpārtop līksmē, un viņu līksmošanai ir jākļūst par viņu klusumu. Es dodu viņiem grūtāko uzdevumu, kāds jebkad ir dots mācekļiem, - pretstatu apvienošanu.

Un šajā procesā visi citi pretstati saplūdīs un kļūs par vienu: Austrumi un Rietumi, vīrietis un sieviete, matērija un apziņa, šī pasaule un tā pasaule, dzīvība un nāve. Visi pretstati satiksies un saplūdīs caur šo vienu apvienošanos, jo šī ir maksimālā polaritāte, kura ietver sevī visas polaritātes.

Šī apvienošanās radīs jaunu cilvēku - Zorbu Budu. Tā esmu nosaucis jauno cilvēku. Un katram no maniem sanjasiniem ir jāpūlas, cik jaudas, lai kļūtu par tādu šķidrumu, plūsmu, lai jums piederētu abi poli.

Tad jus iegūsiet vienotības, nedalītības, veseluma garšu. Un iepazīt veselumu ir vienīgais veids, kā iepazīt svētumu. Cita veida nav.

MANS VĒSTĪJUMS IR VIENKĀRŠS. Es runāju par jaunu cilvēku, homo novus. Vecā cilvēka izpratne bija balstīta uz “vai nu -vai”: materiālists vai garīgs, morāls vai amorāls, grēcinieks vai svētais. Vecā izpratne bija balstīta dalījumā, nošķīrumā. Tas radīja šizofrēnisku cilvēci. Visa cilvēces pagātne ir slima, neveselīga, vājprātīga. Trīs tūkstošu gadu laikā ir izkaroti pieci tūkstoši karu. Tas ir pilnīgs trakums, tas ir neticami. Tas ir dumji, negudri un necilvēcīgi.

Kad cilvēku sadala uz pusēm, viņam tiek radītas ciešanas un elle. Viņš nekad nevar būt vesels un vienots. Tā puse, kas ir noliegta, atriebsies. Tā atradīs veidu, kā uzveikt to pusi, kuru esat sev uzspiedis. Jūs kļūsiet par kaujas lauku, sāksies pilsoņu karš. Tieši tā ir noticis jau agrāk.

Agrāk mēs nespējām radīt īstus cilvēkus, bet tikai humanoīdus. Humanoīds ir tāds radījums, kas izskatās pēc cilvēka, bet ir pilnīgi kropls un paralizēts. Viņam nav ļauts uzplaukt savā pilnībā. Viņš ir puse, un tāpēc, ka viņš vienmēr ir tikai puse, viņš nemitīgi cieš un ir saspringts. Viņš nevar līksmot. Tikai vesels, nedalīts, pilnīgs cilvēks var līksmot. Līksmošana ir pilnīgas esamības smarža.

Tikai tāds koks, kurš ir dzīvojis pilnīgi un nedalīti, uzziedēs. Cilvēks vēl nav uzplaucis.

Pagātne ir bijusi ļoti drūma un nomācoša. Tā ir bijusi dvēseles tumšā nakts. Un tāpēc, ka tā bija represīva, tā neizbēgami kļuva agresīva. Ja kaut kas tiek apspiests, cilvēks kļūst agresīvs, zaudē visas savas maigās īpašības. Līdz šim tā vienmēr ir bijis. Mēs esam nonākuši līdz brīdim, kad vecais ir jāatmet un ir jāpasludina jaunais.

Jaunais cilvēks nebūs “vai nu - vai” viņš būs “gan - gan”. Jaunais cilvēks būs Zemei piederīgs un dievišķs, pasaulīgs un pārpasaulīgs. Jaunais cilvēks pieņems savu pilnību un nedalītību un dzīvos ar to bez jebkāda iekšēja dalījuma, viņš nebūs sašķelts. Viņa dievs nebūs pretstatā velnam, viņa morāle nebūs pretstatā morāles trūkumam, viņš nepazīs pretnostatījumus. Viņš pacelsies pāri dualitātei, viņš nebūs šizofrēnisks. Līdz ar jauno cilvēku nāks arī jauna pasaule, jo jaunais cilvēks visu uztvers kvalitatīvi citādi. Viņš dzīvos pilnīgi citādu dzīvi, tādu, kāda vēl nekad nav dzīvota. Viņš būs mistiķis, dzejnieks, zinātnieks - viss reizē. Viņš neizvēlēsies: viņš būs bez izvēles pats.

Lūk, to es mācu: homo novus, jauno cilvēku, nevis humanoīdu. Humanoīds nav dabiska parādība. Humanoīdu ir radījusi sabiedrība - mācītājs, politiķis, pedagogs. Humanoīds ir radīts, tas ir saražots. Katrs bērns piedzimst kā cilvēks - pilnīgs, vesels jeb vienots, dzīvīgs, bez jebkādas sašķeltības. Sabiedrība tūliņ sāk viņu smacēt, apslāpēt, fragmentēt. Saka, ko viņam darīt un ko nedarīt, kādam būt un kādam nebūt. Drīz vien viņš savu veselumu un nedalītību pazaudē. Viņš jūtas vainīgs par savu veselo būtību. Viņš noliedz daudz ko dabisku, un šajā noraidījumā viņš kļūst neradošs. Nu viņš ir vairs tikai daļa, bet daļa nevar dejot, daļa nevar dziedāt. Un daļa vienmēr ir pašnāvnieciska, jo tā nevar zināt, kas ir dzīve. Humanoīds nespēj pats pieņemt lēmumus. Citi izlemj viņa vietā - vecāki, skolotāji, vadītāji, mācītāji -, viņi ir atņēmuši humanoīdam jebkādu lemtspēju. Viņi izlemj, viņi pavēl, un viņš vienkārši pakļaujas. Humanoīds ir vergs.

Es mācu brīvību. Tagad cilvēkam ir jāiznīcina visa veida verdzība un jāiznāk ārā no visiem cietumiem. Vairs nekādas verdzības! Cilvēkam ir jākļūst par individualitāti. Viņam jākļūst dumpīgam. Un kad cilvēks ir kļuvis dumpīgs... Reizi pa reizei daži cilvēki ir izbēguši no pagātnes tirānijas, bet tikai reizi pa reizei - šad tad kāds Jēzus, šad tad kāds Buda. Viņi ir izņēmumi. Bet pat šie ļaudis -Buda un Jēzus - nevarēja dzīvot visā pilnībā. Viņi mēģināja, bet pret to nostājās visa sabiedrība.

Mans priekšstats par jauno cilvēku ir tāds, ka viņš būs grieķis Zorba un reizē arī Gautama Buda. Jaunais cilvēks būs Zorba Buda. Viņš būs juteklisks un garīgs vienlaikus - fizisks, maksimāli fizisks, ķermenī, maņās, viņš priecāsies par ķermeni un visu, ko tas sniedz, turklāt viņš būs ar lielu apziņu, lielu vērību. Viņš būs Kristus un Epikūrs vienā personā.

Vecā cilvēka ideāls bija atteikšanās. Jaunā cilvēka ideāls būs prieks. Un šis jaunais cilvēks nāk katru dienu, viņš ierodas katru dienu. Ļaudis vēl viņu nepazīst, bet patiesībā viņš jau ir parādījies. Vecais mirst, tas ir uz nāves gultas. Es par viņu nesēroju - manuprāt, ir labi, ka viņš mirst, jo līdz ar viņa nāvi jaunais kļūs spēcīgāks. Vecā cilvēka nāve būs jaunā cilvēka sākums. Jaunais var atnākt tikai tad, kad vecais ir nomiris.

Palīdziet vecajam nomirt un jaunajam - piedzimt. Un atcerieties — veco mēdz godāt, visa pagātne būs viņam labvēlīga, bet jaunais būs ļoti savāda parādība. Jaunais būs tik jauns, ka viņu necienīs. Tiks pieliktas visas pūles, lai viņu iznīcinātu. Jaunais nevar tikt godāts, bet līdz ar jauno nāk visas cilvēces nākotne. Jaunais ir jāatved.

Es strādāju pie budaszemes radīšanas, pie enerģijas lauka, kurā var dzimt jaunais. Esmu tikai vecmāte, kas palīdz jaunajam nākt pasaulē, kura to nepieņems. Jaunajam būs vajadzīgs liels atbalsts no tiem, kuri saprot, no tiem, kuri vēlas, lai notiek revolūcija. Un laiks ir pienācis, nekad agrāk labāka brīža nav bijis. Ir īstais laiks, nekad nav bijis īstāks laiks. Jaunais var sevi apliecināt, izlaušanās ir kļuvusi iespējama.

Vecais ir tik sapuvis, ka pat ar visu iespējamo atbalstu tas nevar izdzīvot. Tas ir lemts bojāejai! Mēs varam visu novilcināt, varam pielūgt veco, bet tā būs tikai procesa novilcināšana. Jaunais jau ir ceļā. Mēs varam tikai palīdzēt tam nākt ātrāk vai to aizkavēt un novilcināt tā atnākšanu. Labāk ir tam palīdzēt. Ja tas atnāks ātrāk, cilvēcei vēl var būt nākotne, turklāt lieliska nākotne — brīvības nākotne, mīlestības nākotne, prieka nākotne.

Es mācu jaunu reliģiju. Šī reliģija nebūs kristietība, tā nebūs jūdaisms un tā nebūs hinduisms. Nebūs iespējams šo reliģiju kaut kā raksturot. Šī reliģija būs vienkārši vesela, nedalīta esamība.

Maniem cilvēkiem jākļūst par pirmajiem saules stariem, kas parādīsies pie horizonta. Tas ir liels, gandrīz neiespējams uzdevums, bet tāpēc vien, ka tas ir neiespējams, tas savaldzinās visus tos, kuros ir palicis kaut kas no dvēseles. Tas radīs lielu ilgošanos tajos, kuru būtībā slēpjas piedzīvojumu meklētāja gars, kuri ir drošsirdīgi, drosmīgi, jo šī jaunā reliģija patiešām radīs jaunu, drosmīgu pasauli.

Es runāju par Budu, es runāju par Kristu, es runāju par Krišnu, es runāju par Zaratustru, lai viss labākais un viss, kas pagātnē ir labs, saglabātos. Bet šie ir tikai daži izņēmumi. Visa cilvēce ir dzīvojusi lielā verdzībā, važās, sašķelta, vājprātīga.

Mans vēstījums ir vienkāršs, bet būs ļoti grūti panākt, lai tas īstenotos. Tomēr, jo grūtāks, jo neiespējamāks uzdevums, jo lielāks ir izaicinājums. Un ir pienācis īstais laiks, jo reliģijas ir cietušas sakāvi, zinātne ir cietusi sakāvi. Ir īstais laiks, jo Austrumi ir cietuši sakāvi, Rietumi ir cietuši sakāvi. Ir vajadzīga kāda augstāka sintēze, kurā Austrumi un Rietumi, reliģija un zinātne varētu satikties.

Reliģija ir cietusi sakāvi, jo tā bija pārpasaulīga un atstāja novārtā šo pasauli. Bet pret šo pasauli nevar izturēties nevērīgi. Būt nevērīgam pret šo pasauli nozīmē būt nevērīgam pret savām saknēm. Zinātne ir cietusi sakāvi, jo tā neņēma vērā citu pasauli - iekšējo, bet nevar būt nevērīgs pret puķēm. Ja jūs nevērīgi izturaties pret puķēm, būtības visdziļāko kodolu, dzīve zaudē jebkādu jēgu. Kā kokam, tā arī cilvēkam ir vajadzīgas saknes, un saknes var būt tikai zemē. Kokam vajag klajas debesis, lai augtu, lai zaļotu un uzziedētu tūkstoš ziediem. Tikai tad koks jūt piepildījumu, tikai tad tas jūt jēgu un nozīmi, un tā dzīve kļūst būtiska.

Cilvēks ir koks. Reliģija ir nonākusi strupceļā, jo tā runā tikai par puķēm. Šīs puķes paliek filozofiskas un abstraktas, tās nekad nematerializējas. Tās nevar materializēties, jo neatrodas zemē. Savukārt zinātne ir nonākusi strupceļā, jo tā rūpējas tikai par saknēm. Saknes ir neglītas, un, šķiet, ziedu tur nebūs.

Rietumi cieš no pārmērīgas zinātnes. Austrumi ir cietuši no pārmērīgas reliģijas. Tagad mums ir vajadzīga jauna cilvēce, kurā reliģija un zinātne kļūtu par viena cilvēka diviem aspektiem. Tilts būs māksla. Tāpēc es saku, ka jaunais cilvēks būs mistiķis, dzejnieks un zinātnieks.

Tilts starp zinātni un reliģiju var būt tikai māksla - dzeja, mūzika, tēlniecība. Kad būsim ieviesuši šo jauno cilvēku dzīvē, Zeme beidzot kļūs tāda, kādai tai vajadzētu būt. Tā var kļūt par paradīzi: šis pats ķermenis - par budu, šī pati Zeme - par paradīzi.

Pielikums: svarīgākie Ošo dzīves fakti un darbi

Esmu ciklona centrs, tāpēc tas, kas notiek man apkārt, mani neiespaido. Lai tā būtu trauksme vai tekoša ūdens patīkamā skaņa -esmu tikai abu šo norišu vērotājs, un vērošana paliek nemainīga. Kas attiecas uz manu dziļāko būtību, visās situācijās es esmu tāds pats. Tāda ir manas mācības būtība: lietas var mainīties, bet jūsu apziņai ir jāpaliek pilnīgi nemainīgai.

Lietas mainīsies - tāda ir to daba. Vienu dienu jums veicas, citu - neveicas. Vienu dienu jūs esat augšā, citu dienu - lejā. Tomēr kaut kas jūsos vienmēr paliek nemainīgs, un šis “kaut kas” ir jūsu realitāte. Es dzīvoju savā realitātē, nevis visos tajos sapņos un murgos, kas ieskauj realitāti.

1931. gada 11. decembris

Ošo ir dzimis Kučvadā, ciemā, kur dzīvoja viņa mātes vecāki, Indijas centrālajā daļā, Madhja Pradēšā.

1932-1939: Kučvada

Pēc tēva mātes nāves rūpes par viņas jaunākajiem bērniem un ģimenes biznesu nonāca Ošo jauno vecāku rokās. Oso pārcēlās pie mātes vecākiem, kuri viņu audzināja neparastā brīvības un cieņas gaisotnē. Saskaņā ar viņa paša stāstīto un vērtējumu, ko snieguši citi cilvēki, kuri viņu pazina bērnībā, Ošo bija pārdrošs palaidnis, kurš nekad nelaida garām iespēju pārbaudīt savas fiziskās robežas un izaicināt iedomību un liekulību it visur, kur vien to saskatīja.

1938-1951: Gādarvāra

Pēc mātes tēva nāves Ošo un viņa vecāmāte pārcēlās uz Gādarvāru -pilsētiņu, kur dzīvoja viņa vecāki. Tur viņš pirmo reizi nokļuva skolā. Starp palaidnībām un problēmām, ko viņš sagādāja skolotājiem, Ošo turpināja dēkaino un bieži vien savrupo dzīvi, kas raksturoja viņa pirmos gadus kopā ar vecvecākiem. 1945. gadā četrpadsmit gadu vecumā viņš veica septiņu dienu eksperimentu un gaidīja nāvi - uz šādu ideju viņu daļēji uzvedināja kāda astrologa neparastais pareģojums. Šim astrologam bija uzdots izveidot Ošo dzimšanas astroloģisko karti (sk. 75- Ipp.).

1953. gada 21. marts: apgaismība 1951-1956: universitātes students

Ošo specializējās filozofijā un ieguva vairākas balvas debašu konkursos. Ar izcilību viņš beidza Džaina koledžu, un profesors S. S. Rojs uzaicināja viņu studēt maģistrantūrā Sagaras Universitātē.

1957-1970: profesors un publisku runu teicējs

Ošo pieņēma piedāvāto vietu Sanskrita koledžā Raipūrā, bet vēlāk — Džabalpūras Universitātē, kur pasniedza filozofiju. Viņa savdabīgā un izaicinošā pieeja mācību procesam piesaistīja viņa lekcijām daudzus studentus neatkarīgi no tā, vai viņi šo kursu apmeklēja ar mērķi iegūt kredītpunktus vai kā brīvklausītāji. Gadiem ejot, viņš sāka veltīt arvien vairāk laika citiem pienākumiem un sāka ceļot un teikt runas visā Indijā.

1962: pirmie meditācijas centri

Ceļojot un uzstājoties Ošo savu runu beigās bieži vadīja meditācijas. Pirmie meditāciju centri, kas parādījās saistībā ar viņa mācību, pazīstami kā Jivan Jagruti Kendras (Dzīves atmodināšanas centri), bet viņa aizsākto kustību sauc Jivan Jagruti Andolan (Dzīves atmodināšanas kustība).

AR MEDITĀCIJU TEMPĻU VAI CENTRU PALĪDZĪBU es vēlos zinātniskā veidā iepazīstināt moderno cilvēku ar meditāciju - ne vien intelektuāli, bet ievedot viņu meditācijā pieredzes ceļā. Ir lietas, ko varam iepazīt vienīgi darot.

Meditāciju centri ir zinātniskas vietas, kur modernais cilvēks var gūt izpratni par meditāciju caur moderno valodu un simboliem. Un ne to vien - tur var patiešām meditēt un iepazīties ar meditāciju. Pasaulē ir simt divpadsmit šādu metožu. Meditāciju centros es vēlos sniegt detalizētu zinātnisku pamatu šīm metodēm, lai saprastu ne tikai jūs, bet arī viņi.

1962-1974: meditācijās nometnes

Papildus runu teikšanai Ošo sāka vadīt 3—10 dienu “meditācijas nometnes” lauku apvidos, kur ik dienas sacīja uzrunu un personiski ievadīja dalībniekus meditācijā.

AGRĀK ES UZRUNĀJU LIELAS ĻAUŽU MASAS, piecdesmit tūkstošus vai simts tūkstošus cilvēku, un es zināju, ka viņiem viss manis teiktais ir pa vienu ausi iekšā, pa otru - ārā. Viņi tur vienkārši sēdēja. Šie cilvēki mani mīlēja nevis tāpēc, ka saprata, ko es saku, bet gan mana runas stila dēļ. Viņiem patika būt manā tuvumā, bet viņi nebija meklētāji.

Redzēdams, ka ir gandrīz veltīgi runāt ar pūli, es sāku pulcināt mazāk cilvēku. Varēju tikai atteikties no pūļa uzrunāšanas. Es devos kalnos un cilvēkiem pateicu, ka tie, kuri vēlas kalnā pavadīt desmit dienas vai nedēļu, var nākt un būt kopā ar mani. Dabiski, ka tad, ja cilvēks paņem desmit brīvas dienas no darba, viņam ir patiesa interese, viņš to nedara tikai ziņkārības dēļ. Ja viņš atstāj sievu un bērnus, un darbu uz desmit dienām, viņš vismaz parāda, ka nav vienkārši ziņkārīgais, bet patiešām vēlas zināt. Tā aizsākās meditācijas nometnes.

1964. gada jūnijs: Ranakpūras meditācijas nometne

Ranakpūras meditācijas nometne iezīmēja pavērsienu Ošo darbā, jo pirmo reizi viņa runas un meditācijas tika ierakstītas un publicētas grāmatā - “Ceļš uz sevis realizāciju” (“Path to Self-Realization”), kas Indijā izpelnījās plašu atzinību. Vēlāk Ošo sacīja, ka šī grāmata aptver visu viņa mācību, kas nekad nav mainījusies. Šī grāmata tagad pieejama ar nosaukumu “Ideālais ceļš” (“The Perfect Way”, Rebel Publishing House, India). Nometnes sākumā viņš sniedza dalībniekiem trīs vadošus norādījumus.

PIRMĀ MAKSIMA IR ŠĀDA: dzīvojiet tagadnē. Tikai tagadne ir īsta un dzīva. Un, ja vispār iespējams uzzināt patiesību, tad to var uzzināt vienīgi caur tagadni.

Otrā maksima ir šāda: dzīvojiet dabiski. Gluži kā aktieri pēc izrādes novelk kostīmus un noņem grimu, šajās piecās [Ranakpūras meditācijas nometnes] dienās jums jānoņem mānīgās maskas un jānoliek tās malā. Ļaujiet atklāties tam, kas jūsos ir fundamentāls un dabisks, un dzīvojiet tajā.

Trešā maksima ir šāda: dzīvojiet viens. Neļaujiet lietām sevi iekšēji pārpildīt. Un tas pats attiecas arī uz ārējo esamību — dzīvojiet pats, it kā jūs šajā nometnē būtu pilnīgi viens. Jums ne ar vienu nav jāuztur attiecības.

1966. gada jūnijs: žurnāls Jyoti Sikha (“Dzīves Atmodināšana”)

Žurnālu četras reizes gadā hindi valodā izdod Bombejas izdevnie-cība Jivan Jagruti Kendra, kas kļūst par oficiālo Ošo grāmatu izdevēju; šīs grāmatas balstītas uz viņa runu transkripciju. Ap šo laiku viņš ir plaši pazīstams kā Ačarjā Radznešs (Acharya Rajneesh).

1968: no seksa līdz virsapziņai

Ošo tika uzaicināts uz Bombeju sacīt piecas runas par mīlestību prestižajā Bharatya Vidya Bhavan auditorijā. Pirmajā runā 28. augustā Ošo skaidroja, ka mīlestība un meditācija rodas, transformējoties seksuālajai enerģijai, un, ja seksuālās vēlmes tiek apspiestas, šo enerģiju nav iespējams transformēt. Daudzi cilvēki bija sašutuši, ka viņš runāja par seksu, un auditorijas īpašnieki atcēla pārējās runas.

28. septembri Ošo atgriezās Bombejā, lai pabeigtu šo runu sēriju ļoti plašam klausītāju lokam Gutalia Tank Maidan parkā. Šīs runas ir publicētas grāmatā ar nosaukumu “No seksa uz virsapziņu” (From Sex to Superconsciousness), kas kļūst par viņa visvairāk lasīto grāmatu. Indiešu presē viņu sāk saukt par “seksa guru”.

JA VĒLATIES ZINĀT ELEMENTĀRĀKO PATIESĪBU par mīlestību, tad pirmais priekšnoteikums ir pieņemt seksa svētumu, atzīt seksa dievišķumu tāpat, kā jūs atzīstat Dieva esamību - ar atvērtu sirdi. Un, jo pilnīgāk jūs pieņemsiet seksu ar atvērtu sirdi un prātu, jo brīvāk jūs jutīsieties. Bet, jo vairāk to apspiedīsiet, jo vairāk būsiet tam piesaistīti...

KAD TODIEN BEIDZU SAVU RUNU, mani pārsteidza tas, ka visas amatpersonas, kas sēdēja uz skatuves, draugi, kas bija šo sanākšanu organizējuši, bija pazuduši. Es neredzēju nevienu no viņiem, dodoties pa eju uz durvju pusi...

Nebija palicis pat galvenais organizētājs, lai man pateiktos. Ja arī tur bija kādas baltās cepurītes [gandieši, daudzi no viņiem līdz šim bija Ošo atbalstītāji], ja arī bija haki krāsās tērpušies cilvēki, viņi nebija uz skatuves, viņi bija aizbēguši jau ilgu laiku pirms runas beigām. Vadoņi ir ļoti vāja suga, patiešām. Un veicīgi arī! Viņi aizskrien prom vēl pirms saviem sekotājiem.

1970-1974: Bombeja (Mumbaja)

1970. gada 27. jūnijā Džabalpūrā notika atvadu ceremonija no Ošo, kurš šeit daudzus gadus bija strādājis par pasniedzēju un dzīvojis. 1. jūlijā Ošo pārcēlās uz Bombeju un sāka rīkot regulāras vakara lekcijas un sarunas apmēram 50 cilvēkiem. Dažkārt šīs sanākšanas ietvēra sevī arī meditāciju, dziedāšanu vai dejas. Viņš ceļoja, tikai lai uzstātos ar ieplānotajām un apsolītajām runām, bet līdz decembrim tās tika pabeigtas.

ES LĒNĀM IEROBEŽOŠU SEVI LĪDZ VIENAI ISTABAI: es vairs nekur neiešu. Tagad es strādāšu ar tiem, kas ir man prātā. Es viņus sagatavošu un tad sūtīšu laukā. Ceļošanu no vienas vietas uz citu, ko nevarēšu īstenot pats, es varēšu veikt, izsūtot desmittūkstoš cilvēku.

Man reliģija ir arī zinātnisks process, tāpēc izstrādāju tai pilnīgi zinātnisku tehniku. Kad cilvēki būs gatavi, šī zinātniskā tehnika tiks nodota viņiem. Izmantojot šo tehniku, viņi strādās ar tūkstošiem cilvēku. Mana klātbūtne nav vajadzīga. Man bija tikai jaatrod cilvēki, kuri šo mērķi varētu īstenot.

1970: Dinamiskās meditācijas sākums

1970. gada aprīlī Ošo ieviesa revolucionāru katarsisku meditācijas tehniku, kuru viņš nosauca par Dinamisko meditāciju. Maijā Nargolas meditācijas nometnē viņš vadīja eksperimentus šajā meditācijā un nākamos trīs gadus turpināja to uzlabot. Dinamiskā meditācija kļūst par viņa slavenāko un plašāk praktizēto meditācijas tehniku.

KĀDS DRAUGS JAUTĀJA: “Agrāk, mācot meditēt, tu vienmēr aicināji mūs atslābināties, būt mierīgiem, klusiem un uztvērīgiem. Bet tagad tu aicini mūs ielikt visus spēkus intensīvā elpošanā un jautāt “Kas es esmu?”. Tad kura no abām tehnikām ir laba?” Jautājums nav par to, kura tehnika ir laba un kura - slikta. Es saprotu jūsu sacīto, bet šis nav jautājums par “labu” un “sliktu”. Jums tikai jāatklāj, kura no tehnikām sniedz jums vairāk miera un pēc kuras izjūtat vajadzību meditācijas laikā. Visi nevar justies vienādi, katra pieredze būs atšķirīga. Ir cilvēki, kuri sasniedz relaksāciju tikai pēc tam, kad nogurdinājuši sevi līdz pēdējam. Citi var atslābt uzreiz, taču tādu ir maz. Ir grūti uzreiz ieiet klusumā. To var tikai pavisam nedaudzi. Lielākajai daļai cilvēku ir jāiziet cauri milzīgai piepūlei un sasprindzinājumam, pirms viņi var atslābināties. Taču mērķis abos gadījumos ir viens, gala rezultāts ir viens. Tā ir relaksācija.

1970: jauna sanjasas definīcija

No 1970. gada 26. septembra līdz 5. oktobrim Ošo vadīja meditācijas nometni Kulu-Manali, Himalaju pakalnē. 26. septembrī viņš iesvētīja pirmo mācekļu grupu, kurus nosauca par “neo-sanjasiniem”. Viņa izpratne par šo seno hindu iedibinājumu bija radikāli atšķirīga no tradīcijas, kurā meklētājs atsakās no visiem saviem īpašumiem un attiecībām, dzīvo celibātā un pārtiek no tā, ko viņam (vai viņai)

sniedz tie, kuri turpina dzīvot sabiedrībā. Kad Ošo sāka definēt “neo-

sanjasu”, kļuva arvien skaidrāks, ka viņš met izaicinājumu tradīcijai.

ES NODALĪŠU nākotnes sanjasu no pagātnes sanjasas. Uzskatu, ka sanjasas tradīcija, kāda tā ir bijusi līdz šim, ir uz nāves gultas, tā ir tikpat kā pagalam. Tai nav nekādas nākotnes, taču savā būtībā sanjasa ir jāsaglabā. Tas ir tik vērtīgs cilvēces sasniegums, ka nevaram atļauties to zaudēt. Sanjasa ir retākais zieds, kas uzzied tikai reizi ilgākā laika posmā. Bet tas var nokalst, gaidot pareizu aprūpi, un noteikti ies bojā, ja paliks saistīts ar vecajām paražām.

SANJASA VECAJĀ NOZĪMĒ ir atteikšanās no pasaules. Es esmu pret to.

Tomēr es joprojām lietoju vārdu “sanjasa”, jo saskatu tajā citu nozīmi, daudz svarīgāku nekā vecā. Es domāju atteikšanos no visiem nosacījumiem, ko pasaule jums ir uzlikusi, - jūsu reliģijas, kastas, brahmanisma, džainisma, kristietības, jūsu Dieva, jūsu svētās grāmatas.

Man sanjasa nozīmē apņemšanos, ka “es sevi pilnībā attīrīšu no visa, kas man ir uzspiests, un sākšu dzīvot pats - dabisks, jauns, tīrs, nepiesārņots”. Tāpēc man sanjasa nozīmē iesvētīšanu nevainībā.

No 1970. līdz 1985. gadam Ošo lūdza sanjasiniem valkāt sarkanas un oranžas krāsas apģērbu. Viņi no Ošo saņēma arī kaklarotu, sauktu par mala, kas sastāv no 108 krellītēm un medaljona ar Ošo attēlu. Ošo arī piešķīra katram sanjasinam jaunu vārdu. Šis jaunais vārds ietvēra vienotu uzrunu - Swami vīriešiem un Ma sievietēm.

VĪRIŠĶAIS CEĻŠ IR apzināšanās ceļš, un apzināšanās noved jūs pie tā, ka kļūstat par savas esamības kungu. Tāda ir Swami nozīme. Sievišķais ir mīlestības ceļš, un mīlestībā jūs sasniegsiet maksimālo punktu, kurā kļūsiet par visas eksistences māti. Tāda ir Ma nozīme. Sieviete savā maksimālajā plaukumā kļūst par mātišķu enerģiju... viņa var būt visas eksistences māte. Viņa jūtas svētlaimīga un var padarīt svētlaimīgu visu eksistenci. Kad vīrietis sasniedz maksimālo punktu, viņš nekļūst ne par tēvu, ne par māti, viņš vienkārši kļūst par meistaru: savas esamības noteicēju.

Mīlestība un apzināšanās - tie ir divi ceļi. Un, sakot “vīrišķais”, es ar to negribu teikt, ka visi vīrieši būtu vīrišķīgi, un, sakot “sievišķais”, es negribu teikt, ka visas sievietes būtu sievišķīgas. Ir sievietes, kurām būs jāiziet apzināšanās ceļš - arī viņas es gribētu saukt par Swami, bet tas radītu lielāku sajukumu. Un tāds jau ir radies... tāpēc no šī kārdinājuma atteikšos. Taču reizēm mēdz gadīties, ka sastopu sievieti — sanjasinu, un man ir sajūta, ka viņa jāsauc par Swami, nevis par Ma. Un reizēm atnāk kāds vīrietis, kas ir tik sievišķīgs, ka izskatās sievišķīgāks par visām sievietēm.

Vēlāk, 1985. gadā Oso sacīja:

PALĒNĀM ES SĀKU ATSIJĀT SAVUS CILVĒKUS un, lai viņus atsijātu, iesāku viņus iesvētīt sanjasā, lai varētu viņus atpazīt un zināt, kuri ir mani cilvēki. Sāku dot viņiem vārdus, lai es varētu tos atcerēties, jo man ir grūti paturēt prātā visādus dīvainus visdažādāko tautu vārdus. īstais iemesls jaunu vārdu došanai bija vēlme piešķirt sanjasiniem vārdus, ko es varētu atcerēties, citādi es to nespēju. Šeit ir cilvēki no gandrīz visām pasaules valstīm, un viņi runā visās pasaules valodās - ir neiespējami atcerēties viņu vārdus.

Bet, kad es dodu jums vārdu, tas ir gluži kas cits. Dodot jums vārdu, es dodu to kāda iemesla dēļ, kādas īpašības dēļ, ko jūsos saskatu, kādu iespēju dēļ, ko jūsos redzu, kādas raksturīgas pazīmes dēļ, kura jums jau piemīt, - un tas viss kļūst saistīts.

Vārds, ko dodu, ir man zināms, es zinu tā nozīmi. Tā nozīme un jūsu dzīvesveids, modelis, potencialitāte - tas viss kļūst saistīts. Tā man ir vieglāk jūs atcerēties. Citādi tas ir ļoti grūti, gandrīz neiespējami.

Esmu devis jums sarkanas drēbes tā vienkāršā iemesla dēļ, lai es varētu jūs atpazīt. Visi pārējie iemesli ir tīrās muļķības. Tikai tāpēc, lai sniegtu jums labu skaidrojumu - jo cilvēki jums jautās un jums būs viņiem jāsniedz ticams skaidrojums -, esmu mēģinājis radīt filozofiju no nekā. Bet patiesība ir vienkārša - tik vien [lai jūs atpazītu].

1986. gadā viņš atkal uzsvēra, ka sanjasas ārējie simboli ir maznozīmīgi.

CILVĒKA PRĀTS IR ĻOTI NENOBRIEDIS. Tas sāk pieķerties ārējiem simboliem. Tā tas ir noticis visās pasaules reliģijās. Visas sākās labi, bet tad aizgāja šķērsām.

Un iemesls tam ir tāds, ka uz ārējo tika likts tik liels uzsvars, ka cilvēki pilnībā aizmirsa par iekšējo. Ārējo prasību izpildīšana aizņēma tik daudz no dzīves, ka vairs nepalika vietas pat atcerēties par iekšējo ceļojumu, kas ir reliģiozitātes pamatjēga.

Es vēlos, lai mani cilvēki to skaidri saprot. Ne jūsu drēbes, ne ārēja disciplīna, nekas, ko jums ir devusi tradīcija un ko esat pieņēmuši ticībā, nepalīdzēs. Vienīgais, kas var radīt jūsos apvērsumu, atrodas ārpus prāta robežām, apziņas pasaulē. Nekas cits nav reliģiozs.

Lai ar kaut ko sāktu, turklāt pasaulē, kura ir pārāk apsēsta ar ārējām lietām, man arī sanjasa bija jāsāk ar ārējām lietām - apģērba maiņu uz oranžo, mala valkāšanu, meditēšanu. Bet uzsvaru es liku tikai uz meditāciju. Un atklāju, ka cilvēki var viegli nomainīt drēbes, bet ne prātu. Viņi var valkāt mala, bet nevar nonākt pie apziņas.

Un tāpēc vien, ka viņi valkā oranžas drēbes, valkā mala un viņiem ir jauns vārds, viņi sāk uzskatīt, ka ir kļuvuši par sanjasiniem.

Sanjasa nav lēta. Pienāk laiks, un jūs esat pietiekami nobrieduši, lai sākuma fāze būtu pagājusi. Ja jums patīk oranžā krāsa, sarkanā krāsa, ļoti labi - tā neko sliktu nenodarīs, bet ari nepalīdzēs. Ja jums patīk mala, ja jums patīk medaljons ar manu attēlu - tā ir tikai jūsu rota, bet tai nav nekādas saistības ar reliģiju. Es reducēju reliģiju līdz tās absolūtai būtībai. Un tā ir meditācija.

DIENĀ, KAD SĀKU IESVĒTĪT CILVĒKUS, manas vienīgās bažas bija: vai kādu dienu es varēšu padarīt savus sekotājus par draugiem? Iepriekšējā vakarā es nevarēju aizmigt. Atkal un atkal es domāju: “Kā es tikšu ar to galā? Sekotājam nav jābūt draugam.” Tajā nakti Kulu-Manali, Himalajos, es sev sacīju: “Neuztver to tik nopietni. Tu ar visu tiksi galā, lai gan nezini menedžmenta zinātnes ābeci.”

Atceros Bērnema grāmatu “Vadības revolūcija” {TheManagerial Revolution). Es to nelasīju tāpēc, ka nosaukumā ir vārds “revolūcija”, bet gan tāpēc, ka nosaukumā ir vārds “vadības”. Lai gan grāmata man patika, protams, es biju vilies, jo tajā nebija tā, ko meklēju. Es nekad neesmu spējis neko vadīt. Tāpēc tajā naktī Kulu-Manali es smējos.

Vudlande

Ošo pārcēlās uz plašu dzīvokli Vudlandes kompleksā Bombejā, kur dzīvoja līdz 1974. gada martam. Tagad, kad Ošo bija atradis stabilu apmešanās vietu, viņš varēja ciešāk strādāt ar individuāliem cilvēkiem. Viņš tikās ar cilvēkiem personīgi vai nelielās grupās, regulāri sacīja runas, arī par Vigyan Bhairav Tantra, ko viņš dēvēja par “Noslēpumu grāmatu”, 112 meditācijas tehnikām. Sanjasini un citi meklētāji katru ritu tikās netālajā pludmalē, lai kopā veiktu Dinamisko meditāciju. Papildus tam Ošo reizi pa reizei turpināja vadīt meditācijas nometnes lauku apvidos. Pie viņa sāka braukt arvien vairāk rietumnieku, un daudzi tika iesvētīti sanjasā.

MANI PAVISAM NOTEIKTI VAIRĀK INTERESĒ meditācija, nevis diskusijas. Šis diskusijas notiek tikai tāpēc, lai dotu jums pamudinājumu, lai jūs intelektuāli apmierinātu, tikai lai sniegtu jums sajūtu, ka tas, ko darāt, ir ļoti intelektuāli, racionāli. Bet tā nav.

Līdz ar to viss, ko esmu teicis, ir diezgan pretēji tam, uz ko esmu mēģinājis jūs pamudināt. Mana pieeja šīm diskusijām ir racionāla - tikai lai dotu jums apmierinājumu, tikai lai dotu jums, ar ko spēlēties, un varētu pārliecināt par kaut ko citu. Šis “kaut kas cits” nav racionāls - tas ir iracionāls.

Mūsu meditācija ir vienkārši lēciens iracionālajā eksistencē. Un eksistence ir iracionāla - tā ir mistiska, tā ir noslēpums. Tāpēc, lūdzu, nepieķerieties tam, ko esmu jums teicis. Labāk pieķerieties tam, ko esmu jūs pārliecinājis darit. Dariet to, un kādu dienu jūs sapratisiet, ka visam, ko esmu teicis, ir jēga. Bet, ja jūs turpināsiet pieķerties manis sacītajam, tas varbūt dos jums zināšanas, padaris jūs zinošākus, bet jūs nenonāksiet pie saprašanas. Un viss, ko esmu teicis, var pat kļūt par traucēkli.

1971: no Ačarjās par Bhagavānu

1971. gada maijā Ošo mainīja vārdu - no Ačarjā Šrl Radžneša viņš kļuva par Bhagavānu Šrī Radžnešu, un pirmo reizi publiski atzina, ka ir apgaismots.

DAUDZI MAN IR JAUTĀJUŠI, KĀPĒC esmu noklusējis faktu, ka 1953. gadā kļuvu apgaismots. Gandrīz divdesmit gadu es neko nevienam par to nestāstīju, ja vien kādam pašam neradās aizdomas un viņš man neteica: “Mēs jūtam, ka ar tevi kaut kas ir noticis. Nezinām, kas tas ir, bet viens ir skaidrs: kaut kas ir noticis, un tu vairs neesi tāds pats kā mēs, bet tu to slēp.”

Pa šiem gadiem tādu jautājumu man uzdevuši ne vairāk kā desmit cilvēki, bet pat tad es no atbildes izvairījos, cik vien spēdams, ja vien man neradās sajūta, ka viņu vēlme uzzināt ir patiesa. Pastāstīju tikai tad, ja viņi solīja to turēt noslēpumā. Un viņi visi solījumu turēja. Tagad viņi visi ir sanjasini, un viņi visi glabāja manu noslēpumu. Es sacīju: “Pagaidiet. Gaidiet īsto brīdi. Tikai tad es to paziņošu.” Esmu daudz mācījies no pagātnes būdām. Ja Jēzus mazliet atturīgāk stāstītu par to, ka viņš ir Dieva dēls, cilvēce būtu daudz lielāka ieguvēja. Biju apņēmies, ka savu apgaismību neatklāšu, iekams nebūšu beidzis ceļot pa valsti, citādi mani nogalinātu - manis te vairs nebūtu.

Tad es beidzu ceļošanu, atrašanos ļaužu pūļos, pārcelšanos no vienas pilsētas uz citu... un man taču nebija neviena miesassarga. Nebūtu nekādu grūtību mani nogalināt, tas būtu bijis pavisam vienkārši. Bet gandrīz divdesmit gadus es par savu apgaismību pilnībā klusēju. Es to paziņoju tikai tad, kad redzēju, ka esmu sapulcinājis pietiekami daudz cilvēku, kuri to spēs saprast. Es to paziņoju tikai tad, kad zināju - nu varu radīt pats savu pasaulīti un uz mani vairs neattiecas ļaužu masas un dumjais pūlis.

1973-1975: aktīvas meditācijas un mūzika

Uz meditācijas nometni 1973. gada jūlijā Ošo atveda piecu konga bungu grupu un, kad beidzot apmetās Pūnā, kopā ar mācekļiem strādāja pie tā, lai radītu mūziku, kas pavadītu katru no viņa izstrādātajām aktīvajām meditācijām.

JŪSU PRĀTS IR HAOSS. Šis haoss ir jādabū ārā, jāizreaģē. Haotiska mūzika var palīdzēt; ja, jums meditējot, skan haotiska mūzika, tā palīdzēs izpaust jūsu haosu. Jūs tajā peldēsiet un nebaidīsieties to izpaust. Šī haotiskā mūzika skars jūsu haotisko prātu no iekšienes un vedinās izpausties ārēji. Mūzika palīdzēs.

Roks, džezs vai cita mūzika, kas ir savā ziņā haotiska, arī palīdz kaut ko izvilkt uz āru, un šis “kaut kas” ir apspiesta seksualitāte. Esmu noraizējies par to, ka esat tik daudz ko apspieduši. Modernā mūzika atbrīvo jūsu apspiesto seksualitāti, un šeit ir līdzība. Taču mani neuztrauc tikai jūsu apspiestā seksualitāte - man rūp viss, ko esat apspieduši, vai tas būtu seksuāls vai ne...

Prāta stāvoklis ir neirotisks. Visa sabiedrība ir slima. Tāpēc es tik ļoti iestājos par haotisko meditāciju. Atslogojiet sevi, izreaģējiet visu, ko jums ir uzspiedusi sabiedrība, visu, ko jums ir uzspieduši apstākļi. Izreaģējiet, atslogojiet sevi no tā, piedzīvojiet katarsi. Mūzika palīdzēs.

1974-1981: “PūnaI”

1974. gada 21. martā, tieši divdesmit vienu gadu pēc apgaismības, Ošo pārcēlās uz Koreagonas parku Pūnā, kur nopirka divas rezidences blakus esošos īpašumos sešu akru (aptuveni 2,5 ha) platībā. Viņš tikās un zālienā runāja tikai ar sanjasiniem, kuri ieradās vai devās prom, un vairs netikās ar cilvēkiem, kuri meklēja padomu vai vēlējās privātas intervijas.

ESMU KĻUVIS NESASNIEDZAMS AR IEPRIEKŠĒJU NODOMU. Es biju ļoti pieejams, bet ar laiku man radās sajūta, ka es neko nevaru līdzēt, palīdzēt kļuva gandrīz neiespējami. Piemēram, ja es atvēlu jums vienu stundu, jūs runājat blēņas. Ja es atvēlu jums vienu minūti, jūs sakāt tieši to, ko vajag. Tā darbojas prāts.

Ja esmu jums pieejams visu dienu, tad neesmu pieejams vispār. Ja jums jāgaida astoņas vai desmit dienas, tad šī gaidīšana palīdz jums zināmā mērā noskaņoties, liek uzpeldēt kādām svarīgām problēmām.

Dažreiz novēroju, ka tad, ja jums ir kāda problēma un jūs varat tikt pie manis uzreiz, jūs atnākat ar niekiem. Dienas laikā rodas tūkstoš un viena problēma - tās nav svarīgas, lai gan tajā brīdī tādas šķiet. Ja jums kaut stundu jāuzgaida, problēma mainās - tad jūs nākat ar citu problēmu. Ja jums ļautu nākt ar visām problēmām, jūs būtu haotisks, jo pats nespētu saprast, kas ir vajadzīgs, kas ir svarīgs. Tādēļ gaidīšana pieder pie procesa.

Balto mākoņu ceļš

1974. gada maijā Ošo sniedza vairākas runas angļu valodā, skaidrojot savus uzskatus, savu redzējumu par meistara un skolnieka attiecībām un sava turpmākā darba vīziju Pūnā. Šīs runas tika publicētas ar nosaukumu “Mans ceļš: balto mākoņu ceļš” (My Way: The Way of the White Clouds) un piesaistīja daudz meklētāju no Rietumiem.

BALTS MĀKONIS ĻAUJ, lai vējš to nes — tas nepretojas, tas necīnās. Balts mākonis nav iekarotājs, un tomēr tas peld pāri visam. To nevar iekarot, to nevar sakaut. Tam nav prāta, ko iekarot, tāpēc to nav iespējams uzveikt.

Kad esat noskaņojušies uz mērķi, rezultātu, likteni, nozīmi, kad esat iekļuvis kaut kā sasniegšanas trakumā, radīsies problēmas. Un jūs tiksiet uzveikts, tas ir kā likts. Jūsu sakāve ir pašas esamības dabā.

Baltam mākonim nekur nav jānokļūst. Tas kustas - kustas uz visām pusēm. Tam pieder visas dimensijas, tam visi virzieni ir vaļā. Nekas netiek noraidīts. Viss ir, eksistē pilnīgā pieņemamībā. Tāpēc es savu ceļu saucu par “balto mākoņu ceļu”. Balto mākoņu ceļš ir bezceļa ceļš. Tas ir kustībā, bet ne ar fiksētu prātu. Kustībā bez prāta...

Tātad es esmu baltais mākonis un cenšos arī jūs padarīt par baltiem mākoņiem, kas slīd debesīs. Tie nekur neiet, tie nāk no nekurienes, tie ir šeit un tagad — perfekti.

Es jums nemācu nekādus ideālus, es jums nemācu neko, ko vajadzētu darīt. Es nesaku, ka jābūt tādiem vai jākļūst šitādiem. Visa mana mācība ir vienkārša: lai kāds jūs būtu, pieņemiet to visā pilnībā, lai neatliek nekā, ko vajadzētu sasniegt, un jūs kļūsiet par balto mākoni.

“Jauns posms”

1974. gada jūnijā Ošo atklāja pirmo meditācijas nometni Pūnā, paziņojot, ka nu sāksies jauns posms viņa darbā. No šā brīža viņš grasījās strādāt tikai ar autentiskiem meklētājiem. Pirmo reizi Ošo nevadīja meditācijas pats personiski. Tā vietā meditāciju zālē tika ienests viņa tukšais krēsls.

ŠI NOMETNE DAUDZĒJĀDĀ ZIŅĀ BŪS CITĀDA. Šovakar es sāku pilnīgi jaunu posmu savā darbā. Jums laimējies, ka šeit esat, jo jūs būsiet liecinieki jauna veida iekšējam darbam. Man jums tas jāpaskaidro, jo rīt no rīta sāksies ceļojums.

...Vēl viens jaunums - manis tur nebūs, tur būs tikai mans tukšais krēsls. Bet neilgojieties pēc manis - savā ziņā es tur būšu, un savā ziņā jums priekšā vienmēr ir bijis tukšs krēsls. Tagad krēsls ir tukšs, jo tajā neviens nesēž. Es runāju ar jums, bet ar jums neviens nerunā. To ir grūti saprast, bet, kad izzūd ego, process var turpināties. Runāšana var turpināties, sēdēšana, staigāšana un ēšana var turpināties, bet ir izzudis darītājs. Kā tagad - krēsls ir tukšs. Līdz šim visās nometnēs es vienmēr esmu bijis ar jums, jo jūs nebijāt gatavi. Tagad man ir sajūta, ka jūs esat gatavi. Un man jāpalldz jums būt gataviem strādāt manā prombūtnē, jo, zinot, ka esmu fiziski klāt, jūs varbūt jūtat entuziasmu, kas ir maldinošs. Vienkārši zinot, ka esmu klāt, jūs varbūt darāt to, ko nemaz negribat darīt. Tikai lai atstātu uz mani iespaidu, jūs cenšaties vairāk. No tā liela labuma nav, jo labums var būt tikai no tā, kas izriet no jūsu būtības. Mans krēsls būs tur, es jūs vērošu, bet jūs jūtieties pilnīgi brīvi. Un nedomājiet, ka manis tur nav, jo tas jūs var nomākt, un šī nomāktība traucēs jums meditēt.

Un paturiet prātā vēl, lūk, ko: es nevaru visu laiku būt kopā ar jums šajā fiziskajā ķermeni, kādu dienu man šis fiziskais līdzeklis būs jāatmet. Pēc manas saprašanas, mans darbs ir pabeigts. Ja es vēl esmu šajā fiziskajā izpausmes līdzeklī, tad tikai jūsu dēļ. Kādu dienu man tas būs jāatstāj. Pirms tas notiek, jums jābūt gataviem darboties bez manis jeb bez manas fiziskās klātbūtnes, kas nozīmē tieši to pašu. Un, kad spēsiet mani sajust manā klātneesamībā, jūs būsiet brīvi no manis, un tad, pat ja es nebūšu šajā ķermeni, kontakts nezudīs.

Tā notiek vienmēr, kad klāt ir buda: viņa fiziskā klātbūtne kļūst ļoti nozīmīga, bet tad viņš nomirst, un viss sagrūst.

Mans krēsls varbūt būs tukšs, jūs jutīsiet manu klātneesamību. Taču atcerieties - tikai tad, kad spēsiet sajust manu klātneesamību, jūs spēsiet just manu klātesamību. Ja jūs nespējat redzēt mani bez mana fiziskā izpausmes līdzekļa, jūs vispār neesat mani satikuši.

Es jums apsolu: es būšu tur, tukšajā krēslā, tukšais krēsls patiesībā nebūs tukšs. Tāpēc uzvedieties labi! Krēsls nebūs tukšs, bet būs labāk, ja iemācīsieties būt saskarsmē ar manu nefizisko esamību. Tā ir dziļāka, intīmāka saskarsme un kontakts.

Tāpēc es saku, ka ar šo nometni sākas jauns posms manā darbā -es to saucu par Samadhi Sadbana Shibir. Tā nav tikai meditācija, tā ir absolūta ekstāze, ko es jums iemācīšu. Tas nav tikai pirmais solis - tas ir pēdējais.

Komentāri un atbildes uz jautājumiem

No 1974. gada jūlija līdz 1981. gadam Ošo turpināja teikt ikrlta uzrunas, vienu mēnesi runādams hindi, citu — angļu valodā. Viņš komentēja apskaidroto mistiķu mācības daudzās garīgajās tradīcijās: dao, zen, kristietībā, hasīdismā, sūfismā, baulu tradīcijā, hindu misticismā, Tibetas budismā, tantrā u. c. Citās dienās viņš atbildēja uz jautājumiem, ko viņam bija iesnieguši klausītāji. Katru desmit dienu sarunas tika apkopotas grāmatā - septiņos gados tika izdotas 240 grāmatas.

JUMS JĀMEKLĒ PAŠIEM SAVS CEĻŠ. Katram ir jāmeklē savs ceļš. Es jums atvēršu visus ceļus, lai varat redzēt un just. Un, kad būsiet uz īstā ceļa, tūliņ pat jutīsiet sevī rodamies lielu prieku. Tā ir zīme, kas rāda, ka ir iestājies jūsu klimats, šis ir tas laiks, ko gaidījāt, - jūsu pavasaris.

ES PASLUDINU JAUNU RELIĢIJU - būtības reliģiju. Islāmā to pazīst kā sūfismu, budismā to pazīst kā zen, jūdaismā to pazīst kā hasīdismu - būtība, kodols. Bet es runāju jūsu valodā, tā, lai jūs saprastu, lai jūs varētu saprast. Es runāju ļoti nereliģiozā valodā. Es runāju tā, it kā es nepavisam nebūtu reliģiozs. Tas šajā pasaulē ir vajadzīgs. Šim 20. gadsimtam ir vajadzīga reliģija, kas būtu pilnīgi brīva no visa veida māņticības, pilnīgi kaila un plika.

Daršana

Ošo tikās ar meklētāju grupām nelielā auditorijā blakus savai rezidencei. Tikšanās notika katru vakaru pulksten septiņos vienu vai divas stundas. Šajās daršanās viņš iesvētīja jaunus sanjasinus, kas nāca no visas pasaules, sveica cilvēkus, kas ieradās vai devās prom, atbildēja uz jautājumiem un deva padomus problēmu gadījumos. Ašrama darbinieki un ašrama programmu dalībnieki piedalījās šajās sanāksmēs pēc rotējoša grafika. Šajās intīmajās sanāksmēs, kurās Ošo un viņa viesi tikās aci pret aci, tika veikti ieraksti, kurus publicēja kā “Daršanas dienasgrāmatas” (Darshan Diaries).

CILVĒKAM AR LAIKU JĀIEMĀCĀS būt vienam pašam un uzticēties sev arvien vairāk. Nav jākļūst atkarīgam no manas palīdzības. Man jāpalīdz jums kļūt īsteni modrākiem, jāvairo ticība pašu dzīvei, pašu sirdsbalsij.

Tāpēc, kad jūs nākat pie manis un jautājat, es neatbildu. Man jāmeklē jūsu sirdī, jāierauga, kāds būtu jūsu lēmums, ja jūsu pašu sirds darbotos. Es nekad neizsaku spriedumus no sevis - tas būtu postoši. Tas būtu kaut kas no ārpuses. Tāpēc, kad jūs uzdodat jautājumu, es ieskatos jūsos. Es neizlemju. Es ieskatos jūsos, es jūs sajūtu, es ieraugu jūsu sirdi, ko jūs nevarat redzēt, un ļauju šai sirdij pieņemt lēmumu. Līdz ar to es skaidroju jums jūsu pašu sirdi, neko vairāk. Esmu dzemdinātājs.

Ja jūs spējat pieņemt lēmumu, - labi. Ar laiku jūs sāksiet ieklausīties savā iekšējā kodolā un tā teiktajā. Šai uzticībai vajadzētu pieņemties spēkā. Citādi paļaušanās uz mani var kļūt jums bīstama, jo tad jūs vienmēr būsiet atkarīgi no kāda ārēja spēka. Tas var kļūt par pieradumu, un, kad būsiet vieni vai tālu prom no manis, jūs būsiet apjukuši un nezināsiet, ko darīt.

Tāpēc, kamēr esat šeit, pieņemiet tos lēmumus, kurus varat pieņemt. Tikai tad, kad jums rodas sajūta, ka pašiem ir gandrīz neiespējami nonākt līdz lēmumam, par un pret ir gandrīz līdzsvarā, jūs nosveraties te uz vienu, te uz otru pusi, nāciet pie manis. Un arī tad es varu jums tikai palīdzēt, es neko neuzspiedīšu. Es varu tikai kļūt par tiltu starp jums un jūsu patību. Tāda ir mana loma.

Ar laiku jūs paši varēsiet saskatīt tiltu un pāriet no sevis uz savu īsto “es”. Vajadzība pēc manis arvien samazināsies. Kādu dienu nebūs nekā tāda, ko jūs nevarētu izlemt paši. Tad jūs būsiet sasnieguši īsto vecumu. Jūs kļūsiet pieauguši un nobrieduši.

Kur vien rodas kāda problēma - tā ir laba iespēja, izaicinājums, izšķirošs brīdis. Izmantojiet to radoši, atrodiet veidus un līdzekļus. Klusi ieklausieties savā sirdī un, ja no tās rodas skaidrība, tas ir labi, tad jūs jau esat pieņēmuši manu palīdzību. Tikai retos brīžos, kad nevarat kaut ko atrisināt, kad tumsas ir pārāk daudz un jūs esat pilnīgi apjukuši - kad domājat tā, bet prāts saka šitā; kad jūs sakāt šitā, bet prāts saka tā, un jūs esat iestrēguši starp divām iespējām, kad jūs pat nevarat izšķirt, ka viena balss ir jūsu lielākās būtības balss, kad jūs nosveraties te uz vienu, te uz otru pusi tikai tad nāciet. Un arī tad atcerieties, ka es jums nesniegšu padomu. Tas, ko es jums sniegšu, būs jūsu pašu sirds dziļākā būtība. Drīz jūs sāksiet to redzēt.

Vīzijas popularizēšana

Daudzi Rietumu sanjasini pavadīja Pūnā vairākus mēnešus un tad atgriezās savā dzimtenē. Savās “atvadu daršanās” viņi bieži vaicāja, kā varētu turpināt meditācijas pēc atgriešanās mājās un ko viņi varētu darit, lai iepazīstinātu ar Ošo vīziju un unikālajām meditācijas tehnikām savus draugus un radus. Lai gan Ošo bieži ieteica cilvēkiem atvērt Rietumos meditācijas centrus, viņš arī vairākkārt uzsvēra, ka viņu neinteresē cilvēku pievēršana sanjasai, bet gan tikai tas, lai viņa darbs būtu pieejams visiem, kurus tas interesē.

KAD ES SAKU: “NEESIET MISIONĀRI!”, es ar to domāju -neuzspiediet citiem savu pārliecību. Dalieties, bet neesiet uzmācīgi. Dalīšanās ir kas pilnīgi cits, tā ietver sevī cieņu pret otru cilvēku. Dalīšanās nav varmācīga; uzspiešana - ir. Uzspiežot jūs neizturaties pret otru cilvēku ar cieņu, jūs tikai izmantojat viņu saviem mērķiem, esat ieinteresēts pievērst viņu savai pārliecībai. Tas ir nepareizi. Nekad neizmantojiet kādu cilvēku saviem mērķiem, jo katrs cilvēks pats sev ir mērķis un rezultāts.

Misionārs izturas pret otru ļoti necienīgi. Viņš domā tikai par to, kā pievērst, kā piesaistīt vēl vienu cilvēku savai sektai. Viņu nepavisam neinteresē dalīšanās. Dalīšanās ir kas pilnīgi cits: jūs dalāties pieredzē, jo esat kaut ko piedzīvojis, kaut ko pieredzējis. Jūs ar to dalāties bez nekādiem nosacījumiem. Ja kāds tiek pārliecināts, tad tas ir tikai blakusefekts, tas nav dalīšanās galvenais motīvs. Ja cilvēks nepievienojas jūsu grupai, jūs tāpat jūtaties priecīgs -priecīgs par to, ka esat pastāstījis. Jūsu darbs ir galā. Jūs negaidāt nekādus rezultātus.

Ir labi apzināties visas iespējas, citādi cilvēkiem ir tendence kļūt par misionāriem. Vienkārši stāstiet, dalieties savā pieredzē un aizmirstiet visu citu. Sējiet sēklas, ejiet uz priekšu un neskatieties atpakaļ, lai redzētu, kas ar šīm sēklām notiek. Savā laikā, kad pienāks pavasaris, kaut kas notiks.

Terapija kā sagatavošanās meditācijai

1975. gadā Ošo vadīja dažādas programmas un meistarklases, kas radikāli pārveidoja Rietumu terapijas metodes, papildinot tās ar Austrumu meditācijas tehnikām. 1975. gada augustā tika organizētas pirmās terapijas grupas. Visos grupu procesos tika iekļautas ikdienas Dinamiskās un Kundalini meditācijas, Ošo rīta uzrunas un piedalīšanās 10 dienu meditācijas nometnē pirms vai pēc terapijas grupas. Daršanā Ošo iepazīstināja grupas ar jaunumiem, sniedza padomus grupu līderiem un tikās ar dalībniekiem. 1977. gada beigās bija izstrādāti 50 dažādi grupu piedāvājumi un ašrams bija pazīstams kā lielākais un inovatīvākais personiskās izaugsmes centrs pasaulē.

IZAUGSMES GRUPA IR VAJADZĪGA, jo jums ir milzīga vajadzība pēc attiecībām, mīlestības, saziņas. Rietumos galvenā problēma ir - kā komunicēt, kā veidot attiecības. Šeit ir daudz rietumnieku. Kad viņi daršanā nāk pie manis un stāsta par savām problēmām, redzu, ka tās simtprocentīgi ir attiecību problēmas -kā veidot attiecības.

Neviens pats indietis nav man jautājis: kā veidot attiecības? Indiešiem tā nepavisam nav problēma. Viņi jautā: “Kā panākt klusumu? Kā būt pašam sevī?”

Tāpēc es neiesaku austrumniekiem piedalīties grupās, izņemot japāņus. Esmu ieteicis terapijas grupas dažiem japāņiem, jo Japāna ir rietumnieciskākā Austrumu daļa. Indiešus esmu tur sūtījis tikai vienu vai divas reizes — un tie bija indieši tikai nosaukuma pēc. Viņi bija dzimuši Austrumos, taču viņu prātu nebija ietekmējusi Austrumu domāšana, viņu prāts bija rietumniecisks. Viņus bija mācījuši kristiešu misionāri kristiešu skolās. Visa viņu izglītība un audzināšana bija rietumnieciska.

Viss atkarīgs no cilvēka - kas viņam vajadzīgs. Arī dažiem rietumniekiem es neiesaku grupas. Kad redzu kādu rietumnieku, kuram nav vajadzības pēc attiecību veidošanas, es neiesaku grupas, es saku, ka pēc tā nav vajadzības. Tomēr pastāv vismaz piectūkstoš gadu garumā veidojušies atšķirīgi psiholoģiskie nosacījumi. Tas ir jāņem vērā.

MANI TERAPEITI IR LABĀKIE PASAULĒ tā vienkāršā iemesla dēļ, ka citi terapeiti ir tikai terapeiti, viņi nemeditē. Mani terapeiti ir arī meditētāji.

Terapija ir virspusēja. Tā var palīdzēt attīrīt zemi, bet tīra zeme vien nenozīmē iekoptu dārzu.

Ir vajadzīgs kas vairāk. Terapija ir negatīva, tā vienkārši attīra zemi no nezālēm un akmeņiem, sagatavo augsni dārzam. Taču te tās darbs arī beidzas.

Rietumos terapija joprojām ir ļoti primitīvā līmenī. Tai vēl daudz jāattīstās. Un, ja vien tā netiks apvienota ar meditāciju, tā var palīdzēt tikai mazliet - virspusēji, bet tā nevar palīdzēt cilvēkam pilnveidoties.

Tāpēc, sakot, ka mani terapeiti ir labākie pasaulē, es ar to vienkārši gribu teikt, ka mani terapeiti nav tikai terapeiti - viņi ir arī meditētāji. Citi terapeiti ir tikai terapeiti.

Robežu pārkāpšana: saskarsmes un pirmatnējā terapija

Lai gan procentuāli niecīga daļa grupu terapiju Pūnas ašramā septiņdesmitajos gados ietvēra katarses procesu un kailumu, tieši šīs grupas piesaistīja vislielāko plašsaziņas līdzekļu uzmanību. Kādai vācu kino kompānijai atļāva filmēt (inscinētu) saskarsmes grupas sesiju, un rezultātā tapusi dokumentālā filma “Ashram” izraisīja diskusijas un sašutumu visā pasaulē. Filmu ar panākumiem turpināja rādīt arī astoņdesmitajos gados, un Ošo pretinieki to izmantoja kā argumentu, kas apliecina, ka tas, ko dara Ošo, ir bīstami un pret to ir jāclnās.

ŠAJĀ KOMŪNĀ ESMU ORGANIZĒJIS daudzas psihoterapijas. Vairums ļaužu tās pārpratīs, noteikti pārpratīs, citādi nevar būt, jo psihoterapeitiskos apstākļos cilvēkam ir jādabū virspusē visas savas būtības noliegtās daļas. Ja kāds ir apspiedis dusmas, psihoterapeitiskos apstākļos tām ir jāļauj vaļa. Tikai tad psihoterapija var palīdzēt, var kļūt terapeitiska, dziedēt. Tai ir jāatver visas brūces.

Sāk tecēt strutas. Vērojot saskarsmes grupu, kļūst nelabi. Var redzēt tik daudz dzīvnieciskuma, kas izlaužas no cilvēkiem. To pat iedomāties nevar, ka cilvēki var būt tādi dzīvnieki. Bet šis dzīv-nieciskums ir arī jūsos, tikai apspiests. Ar apspiešanu no tā nevar atbrīvoties.

Saskarsmes grupā — kā to paredz vārda “saskarsme” nozīme — jums pilnībā jāsastopas pašam ar sevi. Jums jāiznes virspusē viss, kas ir apspiests, viss, nevērtējot, kas ir labs un kas - slikts. Un pēkšņi jūs ieraudzīsiet milzu zvērus, kas jūsos rūc. Tie ir mežonīgi, bet jūs esat mācīti nebūt mežonīgi. Jūsu nemežonīgums ir apspiedis jūsu mežonīgumu. Bez jebkāda iemesla radīsies liels niknums. Jūs sāksiet dauzīt sienu, varbūt sāksiet pats sevi sist. Un jūs teiksiet: “Ko gan es daru? Nekad agrāk neko tādu neesmu darījis. No kurienes tas nāk?” Bet tas nāk kā spēcīgs uzliesmojums, kā lieli viļņi. Un viss, kas šajā procesā ir jādara, — jāļaujas.

Kad viss ir izpausts — seksualitāte, dusmas, alkatība, greizsirdība, niknums -, kad viss ir izpausts, atnāk liels miers, klusums, kas iestājas pēc vētras.

Vairums ļaužu to nevar saprast. Patiesībā viņi sevi ļoti kontrolē. Viņi pat negrib saprast, jo saprast nozīmētu, ka viņiem būs jāieskatās sevi, un tur viņi atradīs visu to pašu.

PŪNĀ BIJA VAIRĀKAS GRUPAS, un es izlēmu, kurā grupā cilvēkiem jāpiedalās un kādā secībā. Šis grupas bija terapijas. Vispirms notika klusuma terapijas, meditatīvās terapijas. Tiem, kuri tajās neguva nekādu progresu, tika piedāvātas aktīvākas terapijas. Ja pat ar tām nebija pietiekami, tad tika piedāvātas terapijas, kurās viņi varēja dauzīt spilvenus, kliegt, bļaut... taču nevienu neaiztiekot. Lielākoties ar to pietika.

Tikai pa retam bija kāds cilvēks, kuram vajadzēja vēl kaut ko vairāk, kurš vēl nebija attīrījies. Šiem cilvēkiem bija terapijas, kurās viņiem tika atļauti fiziski kontakti. Taču klāt bija terapeits, kurš gādāja, lai neviens nenodarītu otram pāri. Turklāt šiem cilvēkiem bija jāparaksta veidlapa, apliecinot, ka viņi paši uzņemas zināmu atbildību par terapiju, - ja viņi negribēja piedalīties, tā nebija spiesta lieta. Tā bija viņu individuālā izvēle.

Šīs terapijas cilvēkiem ārkārtīgi palīdzēja. Lai ko viņi darītu, viņiem visu laiku bija jāatceras vērot. Šo daļu pasaule līdz šim nav zinājusi. Pat tad, kad viņi kādam sita, iekšā bija jābūt vērotājam. Un pēc izkaušanās viņi mēdza viens otru apskaut un izraudāties, un izjuta lielu līdzjūtību.

Seksa terapijās es iztaujāju vīriešus un sievietes par viņu pieredzi: “Ko jūs piedzīvojāt terapijas laikā? Ko esat no tās guvis?” Un atkal bija pārsteigumi. Viena sieviete man pastāstīja: viņa vienmēr redzējusi sapņos, ka viņu izvaro, un modusies nakts vidū no bailēm, trīcoša, vienos sviedros. Šis sapnis atkārtojās atkal un atkal. Taču pēc terapijas sapnis izzuda, un viņa varēja gulēt mierīgi un bez bailēm.

Viņu neizvaroja grupā, bet viņa piedalījās seksa terapijā. Viss notika rotaļīgi, neviens netika izvarots. Neviens netika piespiests pret paša gribu. Un, ja kāds vēlējās kādā brīdī izstāties, to brīvi varēja darīt.

ATCERIETIES, AR ŠĪM GRUPĀM nekas nebeidzas, tās tikai sagatavo meditācijai. Tās nav mērķis. Tās ir tikai vienkāršs līdzeklis, kā labot pagātnes nepareizības. Kad esat no savas sistēmas izsviedis visu, ko nepārtraukti apspiedāt, man jūs ir jāieved modrībā un vērīgumā. Tad ir vieglāk būt vērotājam.

Bet jūs nekļūsiet par cilvēku, kas atkarīgs no grupas, jūs nekļūsiet par “grupiju”. Tagad pasaulē ir tādi cilvēki, kuri ir atkarīgi no grupas. Viņi ceļo no vienas grupas uz citu. Viena saskarsme beidzas, tai seko nākamā, maratons, tad geštalts, tad šis un tad tas... Jau pēc pāris dienām iekšā atkal jūtama kņudoņa - kur atkal sevi izpaust? Normālā sabiedrībā viņi nevar izpausties, viņiem ir sevi jāapspiež. Un grupa kļūst par izeju. Normāla sabiedrība piespiež kaut ko apspiest. Grupa palīdz to izpaust, bet pa īstam jūs nepilnveidojaties. Pēc tam jūs atgriezīsieties normālā sabiedrībā un atkal jūs sagaidīs apspiešana.

Ar to šī kopiena atšķiras, piemēram, no kustības “Esalena”. Tur beidz ar grupām; mēs iesākam ar grupām. Tas, ar ko viņi beidz, ir tieši tas, ar ko mēs sākam.

Un nav nejaušība, ka tūkstošiem terapeitu ir ieinteresējušies par to, ko daru. Manu sanjasinu vidū ir pārstāvētas visdažādākās profesijas, taču visvairāk ir psihoterapeitu. Ir sajūta, ka pasaulei šobrīd kaut kā ļoti trūkst. Saskarsme, pirmatnējā terapija, geštaltterapija var padarīt cilvēku dzīvi mazliet vieglāku, bet nekādi nevar padarīt viņus par būdām. Šie terapijas veidi nevar palīdzēt viņiem atmosties.

Ašrama paplašināšanās

1976. gada martā tika pabeigta vairāku jauniegādātu ēku renovācija

un pārveide. Ošo piešķīra ēkām apgaismoto mistiķu vārdus: Francisks,

Jēzus, Ekharts un Krišna. Uz ikrlta uzrunām viņš ieradās Džuandzi auditorijā, kur moskītu tikls norobežoja plašu, apaļu verandu blakus viņa rezidencei. 1977. gada martā tika pabeigta Būdas zāles celtniecība. Tajā uz Ošo runām angļu valodā varēja uzņemt vairāk cilvēku. Ašramā bija atsevišķas nodaļas, kas nodarbojās ar izdevējdarbību, preses birojs, amatniecības un mūzikas nodaļas, sietspiedes ierīces, apģērbu bodīte un galdnieka veikals, kur izgatavoja arī mūzikas instrumentus. 1977. gada augustā sāka darboties arī maiznīca un rotaslietu, keramikas un aušanas studijas.

ŠIS IR TIRGUS PLACIS. Vai varat atrast vietu, kas vēl vairāk līdzinātos tirgum? Es būtu varējis izveidot ašramu kaut kur Himala-jos. Man patīk Himalaji - no manas puses tā ir liela uzupurēšanās, ka neesmu uzcēlis savu ašramu tieši tur. Bet ir zināmi iemesli, kādēļ neesmu izveidojis savu ašramu Himalajos.

Es gribu palikt daļa no tirgus laukuma. Šis ašrams darbojas gandrīz kā tirgus laukuma daļa. Tāpēc jau indieši ir ļoti neapmierināti, viņi to nevar saprast. Viņi ir pazinuši ašramus gadsimtiem ilgi, bet šis ašrams ir kaut kas ārpus viņu saprašanas. Viņi nevar iedomāties, ka var būt jāmaksā par to, lai klausītos reliģiskas runas. Viņi vienmēr ir tās klausījušies par brīvu. Ne tikai par brīvu - pēc runas ašrams izdala arī prasad jeb dāvanas - pārtiku un saldumus. Daudzi dodas klausīties runas nevis pašu runu dēļ, bet prasad dēļ.

Šeit ir jāmaksā. Ko gan es daru? Es gribu, lai šis ašrams pilnībā būtu tirgus laukuma daļa, jo nevēlos, lai mani sanjasini pārceļas uz klosteriem. Viņiem jāpaliek pasaulē. Viņu meditācijām ir jāsakņojas pasaulē, viņu meditācijām nav jākļūst par bēgšanas veidu. Tāpēc mieru, ko šeit atradīsiet, varēsiet saglabāt, lai kur jūs ietu. Nebūs nekādu problēmu, nekādu. Esmu šeit visu izveidojis tā, ka tas, kas varētu jums traucēt jebkur citur, ir arī šeit!

Esmu pūlējies šeit radīt miniatūru pasauli, kurā tiek izmantota nauda, kur, cits citu suminot, kopā dzīvo sievietes un vīrieši. Priecīgi un bez bez bailēm. Un kur turpinās, viss, kas notiek pasaulē, taču līdztekus tam pieņemas spēkā arī meditēšana. Tā kļūst stiprāka un stiprāka, jo šeit ir visi traucējošie apstākļi.

Jūs varat doties, kur gribat. Neviens jums neatņems jūsu mieru. Jūsu klusums ir jūsējais. Tas nav manis dēļ. Jūs esat to nopelnījuši, jūs esat to sasnieguši.

Incidenti

Pieaugot apmeklētāju skaitam no Rietumiem, palielinājis nepatīkamu incidentu skaits, kuros iesaistīti ārzemnieki, īpaši sievietes. Seksuāli apvaldītās Indijas kultūrā publiska jūtu izrādīšana starp sievietēm un vīriešiem un pat apģērba bez piedurknēm valkāšana tika uzskatīta par provokatīvu. Turklāt Ošo bieži kritizēja indiešu politiķus un korumpētās valdības amatpersonas visos līmeņos. Valdība vērsa pret ašramu virkni represīvu pasākumu, piemēram, ierobežoja jaunus būvniecības darbus un atteica tūristu vīzas ārvalstniekiem, kuri uzrādīja ašramu kā savu ceļojuma mērķi.

ES NEVARU GAIDĪT SABIEDRĪBAS ATBALSTU. Tas ir īsts brīnums, ka es vēl esmu, tas ir neloģiski. Man šeit nemaz nebūtu jābūt. Sabiedrība mani neatbalsta, tā nemaz nevar mani atbalstīt. Visos iespējamos veidos tā radis - un jau rada - šķēršļus manam darbam.

Nesen lasīju kādā laikrakstā, ka viens virs ir ieteicis valdībai izraidīt mani no Indijas. Viņš droši vien ir ļoti reliģiozs cilvēks, jo apgalvoja, ka es graujot reliģiju. Turklāt ar manu izraidīšanu vien būtu par maz - viņš iesaka man nogriezt mēli, lai es nevarētu parunāt, un nocirst rokas, lai es nevarētu parakstīt. Un viņš sevi uzskata par reliģiozu cilvēku!

KAS GAN SLIKTS, JA APSKAUJ cilvēku, kuru mīl, skūpsta cilvēku, kuru mīl? Ar varu gan nevienu nevajag apskaut, tas tiesa. Tas ir pretīgi. Tieši to turpina darīt indieši. Un mani sanjasini-sievietes to zina. Tirgus laukumā indieši uzvedas patiešām neglīti. Viņi kniebj dibenā. Tas nav glīti. Viņi berzējas pret jūsu ķermeni - tas ir pretīgi. Viņi skatās uz jums tā, it kā gribētu aprīt, - tas ir pretīgi. Bet šāda uzvedība viņiem ir pieņemama, to viņi uzskata par pilnīgi normālu.

Nevienam nav nekādas daļas gar to, ka jūs kādu mīlat, esat sadevušies rokās, apskaujat viens otru un skūpstāties. Kāpēc lai citi justos aizvainoti? Ja viņi jūtas aizvainoti, tad ar viņiem pašiem kaut kas nav kārtībā. Varbūt viņi ir greizsirdīgi, bet nevar izrādīt savu greizsirdību, tāpēc dusmojas. Varbūt arī viņi ir kādu apskaut, bet viņiem pietrūkst drosmes, bail no sabiedrības. Tāpēc viņi uz jums ļoti dusmojas. Viņi vēlas, lai tad, ja viņi kaut ko nevar darīt, arī neviens cits to nedara.

Jaunas komūnas vīzija

Savās runās Ošo sāka ieminēties par to, ka būtu jāatrod izolēta vieta, kur viņa darbs varētu turpināties bez apgrūtinājumiem un iejaukšanās. Sākās plašas vietas meklēšana Indijas laukos, kur varētu izveidot “jaunu komūnu” un kur Ošo darba garīgās dimensijas varētu iet dziļumā.

GURDŽIJEVS DZĪVOJA ĻOTI NOSLĒPUMAINU DZĪVI, tā nebija publiska. Viņa skola bija slēpta. Cilvēki varēja tikai minēt, kas tajā notika.

Un tā notiks arī mana darba jaunajā posmā. Mana komūna būs slepena, tā noies pagrīdē. Uz āru tai būs fasāde: audēji, galdnieki un podnieki. Tā būs fasāde. Cilvēkiem, kuri mūs apmeklēs, būsim izveidojuši skaistu izstāžu zāli; viņi varēs iegādāties dažādas lietas. Viņi redzēs sanjasinu radošumu - gleznas, grāmatas, koka priekšmetus. Viņiem izrādīs apkārtni - skaistu ezeru, peldbaseinus, tiem paredzēto pieczvaigžņu viesnīcu, bet viņi nezinās, kas notiek patiesībā. Tas, kas te notiks, būs gandrīz pagrīdē. Tam jābūt pagrīdē, citādi tas nevar notikt.

Man jums jāatklāj daži noslēpumi, un es negribētu nomirt, pirms neesmu jums tos atklājis, jo nezinu nevienu citu dzīvu būtni šajā pasaulē, kas varētu paveikt šo darbu. Man ir zināmi daoisma, tantras, jogas, sūfisma, zen sekotāju noslēpumi. Esmu dzīvojis gandrīz visās pasaules tradīcijās. Daudzas dzīves esmu bijis klejotājs. Esmu savācis daudz medus no daudziem ziediem. Agrāk vai vēlāk pienāks laiks, kad man būs jādodas prom, un es vairs nevarēšu atgriezties ķermenī. Šī ir mana pēdējā dzīve. No tā medus, ko esmu savācis, vēlos dot jums, lai jūs varētu dalīties ar citiem un tas nepazustu no Zemes.

Tas būs ļoti slepens darbs, tāpēc es nevaru par to runāt. Šķiet, jau esmu pateicis pārāk daudz! Man nevajadzēja teikt pat to. Šis darbs paredzēts tikai tiem, kas ir ar mani ar visu sirdi un dvēseli.

Šobrīd mums ir liels preses birojs, lai pēc iespējas vairāk cilvēku uzzinātu par fenomenu, kas šeit notiek. Bet jaunajā komūnā īstais darbs vienkārši pazudīs no pasaules acīm. Preses birojs darbosies, taču citiem mērķiem. Cilvēki turpinās braukt, jo no apmeklētājiem mums jāizvēlas, jāuzaicina cilvēki, kuri var kļūt par dalībniekiem, kuri var iekļauties komūnā. Bet īstais darbs notiks absolūtā slepenībā. Tas notiks tikai starp mani un jums.

Un arī starp mums nebūs daudz runāšanas. Es arvien vairāk un vairāk ieslīgšu klusumā, jo īstā saziņa notiek enerģiju līmenī, nevis ar vārdiem. Kad jūs būsiet gatavi saņemt enerģiju klusumā, es runāšu arvien mazāk un mazāk. Bet man jums ir kāds liels dārgums. Esiet uztvērīgi...

Viss, kas pasaulē ir skaists, un viss, kas cilvēces vēsturē ir labs, ir noticis tāpēc, ka daži cilvēki apvienoja savu enerģiju iekšējās pasaules izpētei. Mana komūna kļūs par iekšējās pasaules izpētes noslēpumu skolu. Tas ir lielākais iespējamais piedzīvojums un varenākā deja.

Klusās satsangas un komentāri par Būdas “Dhammapadu”

1979. gada jūnijā Ošo vadīja desmit dienu eksperimentu klusuma grupā jeb “satsangā”. Viņš ieradās Būdas zālē un kopā ar sanākušajiem

mūzikas un klusuma meditācijā vienu stundu sēdēja, neko nesakot. 21. jūnijā Ošo iepazīstināja ar saviem 12 komentāriem par Gautamas Būdas “Dhammapadu”.

VĀRDI MAN SAGĀDĀ ARVIEN LIELĀKAS GRŪTĪBAS. Tie prasa arvien lielāku piepūli. Man jums kaut kas jāsaka, tāpēc es jums kaut ko teikšu. Bet es vēlētos, lai jūs sagatavotos pēc iespējas ātrāk un mēs varētu vienkārši sēdēt klusumā... klausīties putnus un viņu dziesmas... vai klausīties tikai savos sirdspukstos... tikai būt šeit, nedarīt neko...

Esiet gatavi pēc iespējas drīzāk, jo kuru katru dienu es varu pārtraukt runāt vispār. Un lai šī ziņa izplatās visās pasaules malās un nostūros: tie, kuri vēlas mani saprast tikai no vārdiem, lai nāk drīz, jo kuru katru dienu es varu pārstāt runāt pavisam. To nevar paredzēt, tas var notikt jebkuru dienu. Tas var notikt pat teikuma vidū. Tad es šo teikumu nepabeigšu. Tad tas mūžīgi paliks gaisā karājamies... nepabeigts.

Bet šoreiz jūs mani esat atturējuši.

Šos Būdas izteikumus dēvē par “Dhammapadu”...

Slepkavības mēģinājums

1980. gada 22. maijā Vilass Tupe, hindu fundamentālistu grupas dalībnieks, ikrita uzrunu laikā meta nazi Ošo virzienā. Vietējā policija bija brīdināta un incidenta brīdī atradās zālē. Ošo turpināja savu runu. Daudzkārtējas tiesisko procesu ietekmēšanas dēļ gan no policijas, gan Vilasa Tupēs grupas puses lieta tika izbeigta un Tupe tika atbrīvots bez apsūdzības noziegumā. Pēc dažām nedēļām Ošo skaidroja, kas īsti notika.

PŪNAS MIERTIESNESIS IR PASLUDINĀJIS SPRIEDUMU kāda trakā lietā, kurš meta man ar dunci, acīmredzot gribēdams mani nogalināt. Tiesnesis ir šo vīru atbrīvojis, un iemesls atbrīvošanai — pats svarīgākais iemesls, ko viņš sniedza, - ir patiešām pārdomu vērts. Es par to smējos, man tas tā patika! Lūk, kāpēc viņš ir atbrīvojis apsūdzēto: ja viņš būtu mēģinājis mani nogalināt, es nebūtu turpinājis savu runu! Kurš gan var turpināt runu, ja kāds vēlas viņu nogalināt? Taču miertiesnesis mani nepazīst. Es turpinātu runu, pat ja būtu miris, - es to nebeigtu pirms pulksten desmitiem!

Bet viņš nesaprot, un es varu saprast, ka viņš nesaprot. Kad kāds vēlas jūs nogalināt, vai tad jūs varat turpināt runāt tādā pašā garā? Tiesneša arguments šķiet ļoti pamatots. Ko tad lai saka par parastu ļaužu pūli, ja pat izglītots miertiesnesis ir šādās domās?

Ošo mācības izplatīšanās pasaulē

1980. gada beigās un 1981. gada sākumā ASV tika nodibināts centrs, lai izplatītu Ošo grāmatas, audio un videoierakstus. Rietumu sanjasini tika mudināti izveidot un uzturēt savus vietējos meditāciju centrus un komūnas. Tika izveidotas programmas jaunu grupu līderu sagatavošanai. 1981. gada pavasari Londonā tika organizēts Ošo meditāciju un grupu nodarbību divu dienu paraugkurss ar nosaukumu “Marta notikums” (The March Event). Reklāmas tika izvietotas arī uz Londonas autobusiem un metro, un pasākumu apmeklēja ap 500 dalībnieku. Sekoja līdzīgi pasākumi citās pasaules galvaspilsētās.

ES PŪLOS NE TIKAI izveidot budaszemi šeit, bet ari radīt mazas oāzes visā pasaulē. Es negribētu, lai šī brīnišķīgā iespēja paliktu tikai vienas šauras komūnas ietvaros. ŠI komūna būs avots, bet tam būs attekas visā pasaulē. ŠI būs sakne, bet no tās izaugs liels koks. Tas sasniegs visas valstis, katru potenciālo cilvēku. Mēs izveidosim mazas komūnas, mazus centrus visā pasaulē.

Esiet pasaulē, bet neesiet šai pasaulei piederīgi. Dzīvojiet pasaulē, bet neļaujiet pasaulei dzīvot jūsos. Tāds ir mans vēstījums.

Ir tāds zen teiciens: “Savvaļas zosis nevēlas spoguļoties ūdenī. Ūdenim nav prāta, lai uztvertu viņu attēlus.”

Savvaļas zosis nevēlas spoguļoties ūdenī, un ūdenim nav nekādas vēlēšanās vai prāta, lai uztvertu šos attēlus, taču tā notiek! Kad savvaļas zosis lido, ūdens tās atspoguļo. Atspulgs ir, attēls ir, bet ūdenim nav prāta, lai kaut ko atspoguļotu, un savvaļas zosis arī nekāro tikt atspoguļotas.

Tā vajadzētu būt arī ar maniem sanjasiniem. Esiet pasaulē, dzīvojiet pasaulē, dzīvojiet pilnīgi, bez ambīcijām, bez vēlmēm, jo jebkuras vēlmes novērš uzmanību no dzīvošanas, ambīciju dēļ tiek ziedota tagadne. Neesiet alkatīgi, jo alkatība liek dzīvot nākotnē; neesiet mantkārīgi, jo mantkārība liek pieķerties pagātnei. Cilvēkam, kurš vēlas dzīvot tagadnē, jābūt brīvam no alkatības, no mantkārības, no godkāres, no vēlmēm.

Un to es saucu par visu meditācijas mākslu. Esiet uztvērīgi, esiet modri, tā, lai visiem šiem zagļiem nebūtu iespējas ienākt jūsos un jūs piesārņot. Esiet meditatīvi, bet dzīvojiet pasaulē. Mana pieredze ir tāda: pasaule ārkārtīgi palīdz kļūt meditatīvākam. Tā sniedz daudz iespēju izkliedēt uzmanību, bet, ja jūs tām neļaujaties, tad katra veiksme kļūst par milzīgu prieku. Jūs paliekat sacentrējies, jūs kļūstat par ciklona centru. Ciklons turpina ap jums plosīties, bet jūsu centrs paliek neskarts.

Tāds ir īsta sanjasina ceļš: būt pasaulē, bet palikt tās neskartam, neietekmētam.

Klusumā

1981. gada 10. aprīli Ošo pavēstīja, ka ir iegājis sava darba pēdējā posmā un kopš šīs dienas sazināsies tikai caur klusumu. Viņš turpināja tikties ar savu sekretāri, bet plašākā sabiedrībā parādījās tikai pēc trim nedēļām, kad atsākās satsangas un Ošo ieradās meditāciju zālē, lai klusēdams sēdētu kopā ar saviem mācekļiem un citiem apmeklētājiem. Šo sanāksmju sākumā tika dziedāts sens budistu dziedājums, un tās beidzās ar mūziku, dziedāšanu un dejošanu.

Tajā pašā laikā Ošo veselība kļuva arvien vārgāka. Alerģijām nu pievienojās spēcīgas muguras sāpes, un ārsti domāja, ka kādā brīdī varētu būt nepieciešama operācija. Viņu bažas pastiprinājās krīzes brīdī -izslīdēja disks un pastāvēja iespējamība traumēt nervu. Ošo privātsekretāres asistente Ma Ananda Šīla nokārtoja visu, lai Ošo varētu doties uz ASV, kur viņam varētu palīdzēt, ja krīze atkārtotos. 1981. gada 1. jūnijā viņš lidoja no Bombejas uz Ņujorku kopā ar savu saimniecības un medicīnas personālu.

Lielais Dubļu rančo: 1981-1985

Dažas nedēļas pēc Ošo ierašanās ASV Šīla noslēdza darījumu par 126 kvadrātjūdžu plašā kādreizējā rančo iegādi Oregonas austrumos. Antelopes Lielais Dubļu rančo, kā tas tiek dēvēts, atrodas divdesmit jūdžu attālumā no tuvākās pilsētas. Tas ir stipri noplicināts zemesgabals, kas robežojas ar Džona Deja (John Day) upi un plešas pa diviem Oregonas apgabaliem. Uz tā atrodas tikai neliela fermas ēka un dažas saimniecības ēkas ielejā, stāva un putekļaina lauku ceļa galā. Augusta beigās uz šīs zemes tika uzslietas vairākas saliekamās mājas, arī Ošo rezidence. Viņš kopā ar savu mājsaimniecības personālu tika nogādāts rančo 29. augustā.

BUDA PIEĻĀVA KĻŪDAS, Mahāvīra pieļāva kļūdas, un, lūk, es sēžu jūsu priekšā... Vai, domājat, ka es neesmu kļūdījies, atbraukdams uz Oregonu? Es esmu gana labs pierādījums tam, ka būt apgaismotam nenozīmē būt nekļūdīgam. Lielajā Dubļu rančo var iekrist! Un tad ir grūti tikt no tā laukā. Jo vairāk tu centies tikt no tā laukā, jo dziļāk dubļos iestiedz.

Tas ir tik pašsaprotami, ka nav nekādas vajadzības pieminēt to, kādas kļūdas pieļāvis Buda, kādas - Mahāvīra. Es esmu pieļāvis kļūdas, un es turpinu kļūdīties. Bet tas neapdraud manu apgaismību. Kļūdām nav nekāda sakara ar apgaismību.

Savas kļūdas es izmantoju vislabākajā iespējamā veidā. Tieši to mēs darām Lielajā Dubļu rančo - mēģinām! Tāpēc es saku: “mēģinām” - apgaismotā veidā - no tā izlobīt kaut ko labu. Ja mēs iekrītam, tā varbūt būs mūsu kļūda, bet Lielā Dubļu rančo veiksme, tāpēc darīsim visu, lai sasniegtu labāko, ko varam no tā gūt. Un mēs ļoti cenšamies gūt no šī kritiena lielāko iespējamo labumu.

Taču daudzi citi ir pretendējuši uz nekļūdīgumu. Es daudzējādā ziņā esmu ķerts. Man vispār nevajadzētu teikt, ka es pieļauju kļūdas. Tas nepiedien manai profesijai, tas ir pretrunā ar to. Manas profesijas pārstāvji mani ienīst, jo viņi saka: “To tev nevajag teikt. Pat ja esi sapratis, ka kļūdījies, mēģini to noslēpt. Mēģini izdarīt tā, lai neizskatās pēc kļūdas.” Tieši to viņi ir darījuši gadsimtiem ilgi. Bet es tā nevaru. Neko nevaru sev padarīt - es nespēju nevienu maldināt.

Radžnīšpurama: aizliegtā pilsēta

Dažu mēnešu laikā kļuva skaidrs, ka Ošo sanjasini cer izveidot pašpietiekamu komūnu, kas spētu uzņemt līdz pat 5000 iemītnieku, sarīkot vērienīgus svētkus četras reizes gadā un publicēt Ošo grāmatas. Cilvēku skaits kopienā strauji pieauga pavasarī un vasarā, un, vēl mitinoties teltīs, jaunpienācēji iekopa plašus laukus un uzbūvēja pienotavu, sāka rakt cauruļvadus un ierīkot infrastruktūru, aizsāka ceļu labiekārtošanu, atjaunoja kanālus un izveidoja apstādījumus kailajās nogāzēs. Vietējo naidīgums pret apmetni strauji pieauga un izpaudās arvien skaļāk un agresīvāk. Tika liegtas celtniecības atļaujas, izteikti vardarbības draudi Ošo un komūnas locekļiem, bet viesnīca, ko sanjasini bija iegādājušies Portlendā, tika uzspridzināta. Oregonas štata gubernators paziņoja, ka, pēc viņa domām, ja vietējā sabiedrība nepieņem jaunienācējus, viņiem jādodas prom.

1982. gadā rančo iedzīvotāji nobalsoja par to, lai viņus uzņemtu Vasko apgabalā kā Radžnīšpuramas pilsētu. Šo uzņemšanu apstiprināja apgabala pilnvarotās personas, taču tiesā apstrīdēja zemes izmantošanas uzraugu grupa, kas sevi dēvēja par “1000 Oregonas draugiem”. Štata galvenais prokurors vēlāk apstrīdēja šo uzņemšanu, pamatojoties uz Konstitūciju un apgalvojot, ka ir pārkāpts Baznīcas un valsts šķirtības princips. Fundamentālie kristiešu sludinātāji dēvēja Ošo par antikristu, bet vietējie rančo īpašnieki izlika ceļrāžus uz Radžnīšpuramu kā šaušanas mācību vietu. Anti-radžnīša demonstrācijās tika pārdoti T krekli un beisbola cepurītes ar tēmēkļa attēliem un Ošo kā mērķi.

Ošo pieteicās uzturēšanās atļaujai kā reliģijas skolotājs, bet saņēma atteikumu, kas pamatots ar to, ka viņš klusē un tāpēc nevar būt skolotājs. Šis lēmums vēlāk tika atcelts apelācijas tiesā. 1984. gadā pilsētas tieslietu departamentā darbojās vairāk nekā 200 cilvēku, un komūna bija iesaistīta desmitiem tiesas prāvās. Dokumenti, kas iegūti saskaņā ar Informācijas brīvības aktu, atklāj, ka spiediena izdarīšanā uz federālajām un valsts iestādēm ar mērķi atrast veidu, kā izklīdināt šo kopienu un izraidīt Ošo no valsts, bija iesaistīta Reigana augstākā administrācija.

VINI GRIB ŠO PILSĒTU IZNĪCINĀT savu zemes izmantošanas likumu dēļ. Bet neviens no šiem idiotiem nav atnācis apskatīties, kā mēs izmantojam zemi. Vai viņi varētu to izmantot radošāk nekā mēs? Piecdesmit gadus šī zeme nevienam nebija vajadzīga. Visi bija laimīgi. Tagad mēs no tās radām. Mēs esam pašpietiekama komūna. Mēs ražojam sev pārtiku, audzējam dārzeņus, augļus. Mēs pieliekam visas pūles, lai būtu pašpietiekami.

Šis tuksnesis... kaut kā šķiet, ka tādiem cilvēkiem kā es ir tāds liktenis. Mozus galu galā nokļuva tuksnesī. Arī es esmu nokļuvis tuksnesī, un mēs cenšamies to apzaļumot. Mēs esam to apzaļu-mojuši. Apstaigājot manu māju, nevarēsiet iedomāties, ka tā ir Oregona, - domāsiet, ka tā ir Kašmira. Kad es šeit ierados, te nebija neviena koka. Neviena zaļuma. Es biju vienkārši šokēts, kad Šīla atveda mani uz šejieni. Māja atradās pilnīgi tukšā vietā. Es vienmēr esmu dzīvojis skaistos dārzos. Visur, kur esmu dzīvojis, esmu iekopis skaistu dārzu.

Ar lielām pūlēm esam padarījuši šo vietu auglīgu. Mūsu cilvēki strādā divpadsmit, četrpadsmit stundu dienā, bet šie jau nenāk apskatīties, kādas pārmaiņas te notikušas. Viņi tikai sēž Kapitolijā un nolemj, ka ir pārkāpti zemes lietošanas likumi. Ja mūsu aktivitātes ir pret zemes lietošanas likumiem, tad jūsu zemes lietošanas likumi ir aplami un tie ir jāsadedzina. Bet vispirms atnāciet un apskatieties, un pierādiet, ka tas, kas šeit notiek, ir pret zemes lietošanas likumiem! Taču viņiem ir bail nākt šurp.

Es vienmēr esmu cienījis Ameriku kā demokrātisku valsti. Vienmēr esmu novērtējis cieņu pret indivīdu, brīvību, izpausmes brīvību. Man vienmēr ir patikusi amerikāņu Konstitūcija. Bet nu man ir sajūta, ka būtu bijis labāk, ja nebūtu šurp braucis, jo jūtos pilnīgi vīlies. Konstitūcija ir neīsta. Aiz visa stāv tas pats politiķis, tā pati neglītā seja, tas pats zemiskais prāts, jo, manuprāt, politika piesaista tikai viszemiskākos cilvēkus pasaulē. Viszemiskākos, viszemākos, jo viņi zina, ka kaut ko var paveikt tikai tad, ja viņiem ir vara. Vara ir vajadzīga tikai tādēļ, lai darītu ko ļaunu. Citos gadījumos pietiek ar mīlestību, pietiek ar līdzcietību.

JŪSU PILSĒTA PATIEŠĀM IR UNIKĀLA visā cilvēces vēsturē. Pilsēta var būt un var nebūt, bet kas ir nelegāla pilsēta? Nekad neesmu par tādu dzirdējis. Tā ir pilsēta, bet nelegāla. Tās pastāvēšana nav atzīta. Tā tiek ignorēta, tās nav.

Es šeit esmu, es šeit būšu. Mani atpakaļ nekādi nevarēs aizsūtīt... esmu par to parūpējies. Esmu pārliecinājis Indijas valdību mani noraidīt, tā ka - uz kurieni tad jūs mani sūtīsiet? Jūs varat mani deportēt vienīgi uz Indiju. Indiju jau iepriekš esmu pārliecinājis - tur mani nekādā ziņā nepieņems. Nu esmu iestidzis šeit, Lielajā Dubļu rančo. Nekādā veidā, ne ar kādu ceļamkrānu mani nedabūs laukā.

Bet pie varas ir tie trakie. Viņi pat izņēmuši Radžnīšpuramu no Vasko apgabala ģenerālplāna. Vasko apgabala dokumentos Radžnīš-purama neeksistē. Ja pieci tūkstoši cilvēku pēkšņi pazudīs, Oregonas valdība nevarēs pat pateikt, ka viņi ir pazuduši, jo tad tai būtu jāpieņem, ka mēs šeit bijām - bet mūsu taču šeit nemaz nav!

Savā ziņā tas ir pat labi. Ja mēs neesam Oregonā, tad, saprotams, neesam arī Amerikā. Izskatās, ka notiek jaunas nācijas dzimšana. Drīz mums būs jāpieņem pašiem sava konstitūcija un jāpasludina neatkarība. Ko citu?

Baznīca un valsts

PAVISAM NESEN SAŅĒMU INFORMĀCIJU, ka Oregonas ģenerālprokurors ir pasludinājis Radžnīšpuramu par nelegālu. Pamatojums, ko viņš sniedza, ir tāds: šeit, Radžnlšpuramā, ir sajaukusies reliģija un valsts.

Pirmām kārtām, mūsu reliģijai nav nekāda sakara ne ar vienu reliģiju, kas jebkad ir bijusi uz šis Zemes. Tas, ka mums jāpasludina sevi par reliģiju, ir tikai legāla nepieciešamība, jo nekur pasaulē nav iespējams atrast šādas komūnas, kas nebūtu reliģiozas. Kāda gan te reliģija? Te nav ne Dieva, ne Svētā Gara, ne Jēzus Kristus, ne pāvesta, ne lūgšanu, neviens nedomā par nāvi. Visi ir tik aizņemti ar dzīvi, kuram gan ir laiks nāvei?

Patiesībā, pat ja nāve ierastos pie maniem cilvēkiem, tai nāktos uzgaidīt. Mani cilvēki ir tik ļoti aizņemti ar dzīvošanu, ka pat nāve, iespējams, pārdomātu... Tā var paņemt tos, kuri ir bijuši miruši jau trīsdesmit, četrdesmit vai piecdesmit gadu. Nāvei tā nav problēma, par to nav jāraizējas; viņi tikai jāaiznes prom. Viņi jau pietiekami ilgi ir dzīvojuši pēcnāves dzīvi.

Varbūt nāve ir pārāk aizņemta. Laikam tā arī ir. Uz šis planētas un piecdesmit tūkstošiem citu planētu ir dzīvība. Bet nevienā reliģijā nav sacīts, ka nāvei būtu sabiedrotie vai vietnieki. Nāve ir viena. Nabaga nāvei vajadzētu lielu birokrātisko aparātu, bet viņa visu dara viena. Līdz ar to, protams, daudzi cilvēki nomirst ap trīsdesmit gadu vecumu, bet tad viņiem ir jāgaida četrdesmit, piecdesmit vai sešdesmit gadu, līdz pienāk viņu kārta. Ko nāve var padarīt? Tā vēl nav tikusi galā ar veciem, nenokārtotiem rēķiniem, bet cilvēki turpina mirt.

Taču, ieraugot manus cilvēkus, nāve būs pārsteigta.

Šie ir dzīvi cilvēki, tik ļoti aizrāvušies ar dzīvi, ka pat nedomā par nāvi. Nāvei būs divreiz jāpārdomā, pirms kādu no jums paņemt. Tā varētu nodomāt: “Labāk vispirms pabeigšu jau iekrājušos darbus, kas ir nebeidzami. Šos ļaudis var paņemt ari vēlāk. Lai viņi vēl padzīvo.”

Tad kas tā par reliģiju? Esmu to nosaucis par reliģiju bez reliģijas. Esmu to nodēvējis par reliģiskumu.

Te nav nekādu sprediķu. Skaidrs, ka manas runas nevar nosaukt par sprediķiem. Drīzāk tās var nosaukt par antisprediķiem. Kādu gan reliģiju viņi te saskata, kas sajaucas ar valsti un traucē tai? Un kas tā ir par valsti? Pirmām kārtām mēs neesam reliģija - tādā izpratnē, kas būtu definēta kādā pasaules vārdnīcā. Mums būs jārada pašiem sava vārdnīca, pašiem savas definīcijas.

Un kas šī ir par valsti? Te tik vien ir kā pilsētas padome, kam jārūpējas par ceļiem, tīrību, mājām un slimnīcu. Kā gan reliģija var traucēt ceļiem? Esmu ļoti pūlējies, bet tā arī neesmu sapratis: kā var sajaukt reliģiju ar ceļiem? Kā var sajaukt reliģiju ar mājām? Kā var sajaukt reliģiju ar slimnīcām, ar zālēm, ar injekcijām? Lai viņi dod kādu mājienu, kā viņiem tas izdodas. Jo šeit neviens reliģiskais mācītājs pat neiet uz mūsu slimnīcu garlaikot pacientus.

Tie cilvēki uz saviem dolāriem raksta: “Mēs ticam Dievam” (We trust in God). Uz dolāra! Kurš tad te jauc reliģiju ar valsti?! Jūs jaucat reliģiju pat ar netīru dolāru! Uz Augstākās tiesas ēkas ir rakstīts: “Mēs ticam Dievam.” Ja kādudien man gadīsies būt Augstākajā tiesā - tas ir ļoti iespējams, es to varu nokārtot -, tad es viņiem pajautāšu: “Kur tad ir tas Dievs? Un kā vārdā jūs esat šo uzrakstu tur uzlikuši? Un, ja jau pie pašas ieejas ir meli, jūs nevarat man lūgt nodot patiesības zvērestu. Tā vietā lūdziet man apzvērēt runāt tikai melus un nevis patiesību.” Jo lielākie no meliem ir tieši virs Augstākās tiesas ieejas. Uz katras dolāra banknotes ir meli: “Mēs ticam Dievam.”

Šie cilvēki visur iepin reliģiju visos iespējamos veidos, bet tas ir likumīgi. Es nekādi nevaru iepīt savu reliģiju kaut kur citur, tā nav iepinama. Šī ir vienīgā likumīgā pilsēta visā pasaulē. Ja reliģijas iesaistīšana padara pilsētu nelegālu, tad visas pilsētas pasaulē ir nelegālas, jo reliģija ir iesaistīta visur. Šī ir vienīgā vieta, kur reliģija nekādi nav iejaukta.

Patiesībā reliģijas šeit nemaz nav.

Piezīme. Pēc vairākām apelācijām ASV Augstākā tiesa 1988. gada maijā beidzot apstiprināja Radžnīšpuramas pilsētas legalitāti. Oso tobrīd jau pirms vairāk nekā diviem gadiem bija atgriezies Indijā.

1983: vispārējas AIDS pārbaudes pilsētā

Ošo joprojām atradās klusumā un nošķirtībā, bet, kad viņa ārsts informēja viņu par AIDS epidēmijas izplatīšanos, viņš ierosināja Radžnīšpuramas pilsētā sākt vispārēju pārbaudi visiem iedzīvotājiem un apmeklētājiem. Pēc tam Ošo ieteica ievērot piesardzības pasākumus, lai izvairītos no inficēšanās ar vīrusu, piemēram, lietot prezervatīvus, izmantot lateksa cimdus seksuālās priekšspēles laikā, ja notiek ķermeņa šķidrumu saskaršanās, kā arī izvairīties no skūpstīšanās. Tolaik šie pasākumi tika uzskatīti par ekstrēmiem, pat absurdiem un izpelnījās izsmieklu no plašsaziņas līdzekļu puses. Komūnas locekļi, kuri izrādījās HIV pozitīvi, tika nošķirti un izmitināti atsevišķā mītnē, viņus nodrošināja ar darbu, izklaidēm un medicīnisku aprūpi.

VARBŪT ŠI IR VIENĪGĀ VIETA visā pasaulē, kur ir ieviesti visi iespējamie piesardzības pasākumi pret AIDS. Seši tūkstoši cilvēku ir pārbaudīti. Nevienā citā vietā nav tik daudz drosmes, lai veiktu pārbaudes visai pilsētai. Viņiem bail, ka varētu atrast ar AIDS slimos cilvēkus. Un cilvēki, kuri nojauš, ka varētu būt inficēti, neiet uz pārbaudēm... tā vienkāršā iemesla dēļ, ka tad, ja rezultāts izrādītos pozitīvs, pat viņu sievas, bērni un vecāki viņus atraidītu. Viņiem nebūtu vietas pašiem savā mājā. Viņus neielaistu nevienā restorānā. Viņu draugi kļūtu par ienaidniekiem.

Tāpēc viņi negrib veikt pārbaudes. Valdība to negrib, slimnīcas to negrib. Bet uguns izplatās. Neviens negrib to atzīt, to redzēt. Tā nav nekāda gudrība. Acis aizverot, ienaidnieks nepazūd.

Mēs esam atklājuši AIDS pāris cilvēkiem. Diviem. Mēs viņiem esam izveidojuši skaistu izolētu vietu. Viņiem tiek sniegts labākais, ko varam atļauties. Viņi saņem visu mūsu cieņu un mīlestību.

1984: fašisma garša

1984. gada oktobrī Ošo nolēma izbeigt klusēšanu un nošķirtību un atsāka ikdienas uzrunas. Dīvainā kārtā viņa privātsekretāre Šīla iebilda pret šo lēmumu un centās pārliecināt Ošo nerunāt, pamatojot šo ieteikumu ar bažām par viņa veselību. Visbeidzot tika nolemts, ka viņš sāks uzrunāt mazas cilvēku grupas savas mājas dzīvojamā istabā. Sākumā videoieraksti ar viņa runām nākamajā dienā tika pārraidīti visai komūnai lielajā meditāciju zālē. Kad Šīla ierosināja šīs pārraides atcelt, jo ir pārāk daudz darāmā, komūna sacēlās. Tad tika panākts kompromiss, ka videoierakstus rādīs vēlu vakarā, kad dienas darbi būs galā.

Beidzot 1985. gada 14. septembrī Šīla un šaura viņas atbalstītāju grupiņa sakravāja mantas un ar visu savu iedzīvi devās uz Vāciju. Tiklīdz Šīla bija prom, atklājās vesels lērums liecību par kriminālām darbībām, kurās viņa bijusi iesaistīta, ieskaitot Ošo ārsta un palīdzes noindēšanas mēģinājumu, degbumbu mešanu uz apgalbala plānošanas biroju, kā arī telefonsarunu ierakstīšanu un noklausīšanos pašas komūnas birojos.

Ošo publiskoja visu saņemto informāciju un piedāvāja pilnīgi sadarboties ar valsts un federālajiem izmeklētājiem. Ieradās bariem preses pārstāvju, lai intervētu Ošo un iztaujātu par to, kā kaut kas tāds varēja notikt.

J.: TIEKOTIES AR ŠĪLU, BIJA JŪTAMA viņas gudrība, vismaz ļoti praktiskās lietās, viņas tālredzība, bet bija redzama arī viņas despotiskā, sīkumainā un nelietīgā puse. Jums to būtu vajadzējis redzēt, saskaroties ar viņu katru dienu.

A.: Zinu! Bet tas bija nepieciešams visu to nelietīgo politiķu dēļ, kas ir visapkārt. Es nevarēju nodot kopienu naivu cilvēku rokās - politiķi būtu to iznīcinājuši.

J.: Bet vai jūs neredzējāt, ko viņa dara rančo?

A.: Nē, jo es nekad negāju laukā un nevienu nesatiku...

J.: Bet, ja jūs radāt tik lielu eksperimentu [kā Oregonas komūna], vai jūs nedomājat, ka būtu bijis prātīgi, ja būtu vismaz vēl kāds cilvēks, kas ar jums runātu?

A.: Nē. Šis eksperiments ir nieks salīdzinājumā ar manu klusēšanu. Es visus mācu būt individuāliem un atkarīgiem tikai no paša ieskatiem. Un, ja kāds jūt, ka viņš ir spiests darīt kaut ko, ko nevēlas, viņš var pret to sacelties. Nav nekādas vajadzības pakļauties. Un daudzi cilvēki tiešām arī devās prom.

Tagad šeit būs pavisam citāda gaisotne. Taču, raugoties uz pasauli, - lai kas arī būtu noticis, ja arī tas nebija nekas labs, tikai slikti cilvēki būtu varējuši tikt galā ar šo situāciju. Labi cilvēki to nespētu.

J.: Pērn es pie sevis domāju: kad gan Ošo tiks vajā no Šīlas vai veiks kādu apvērsumu? Šķita, ka jūs vienkārši ļaujat viņai iet un rīkoties.

A.: Es kaut ko daru tikai tad, kad jūtu - ir pienācis īstais laiks. Kad es redzēju, ka ir pienācis laiks rīkoties, es rīkojos.

J.: Kā jūs zinājāt, ka ir pienācis laiks rīkoties?

A.: Kad viņa saindēja manu ārstu.Tad es sāku iztaujāt savu ārstu un palīdzi par to, kas notiek, un paziņoju, ka runāšu un tikšos ar cilvēkiem. Kad sāka pienākt arvien vairāk informācijas, es Šīlu atmaskoju. Tad es informēju valdību, policiju, FIB -viņi visi ir šeit, bet gandrīz neko nedara. Mēs esam iesnieguši viņiem visus pierādījumus, bet viņi turpina sacīt: "Mums nav pārliecinošu pierādījumu." Nesaprotu, kādu gan pārliecinošu pierādījumu viņi cer sagaidīt, - vai viņi grib, lai Šīla kādu nogalina un tiek pieķerta ar asiņainām rokām?

J.: Kāpēc jūs apmēram deviņus mēnešus gaidījāt?

A.: Tā vajadzēja, jo Šīla cīnījās daudzās tiesas prāvās. Es negribēju iejaukties procesa vidū. Gribēju, lai lietas nonāk līdz kādam noslēgumam, no kurienes varētu sākt strādāt jauna

grupa. Šis bija laiks, kad daudzas lietas pabeigtas un jaunu lietu izskatīšana gaidāma gandrīz pēc astoņiem mēnešiem, līdz ar to šie jaunie cilvēki astoņu mēnešu laikā būs lieliski sagatavojušies, lai tās pārņemtu. Viņi būs spējīgi cīnīties, ar to nav problēmu.

J.:Jūs spēlējat ļoti riskantu spēli.

A.: Protams! Man patīk risks. Un šī ir spēle. Es zinu visam piemērotāko laiku. Esmu tikai šķīrējtiesnesis, nekas vairāk.

Intervija ar Džeimsu Gordonu, The New Yorker Magazine

Atklātībā nāca arvien jauni fakti par Šīlas un viņas grupas noziedzīgajām darbībām, izraisot šoku un apjukumu komūnā un liekot apjaust stratēģiju, kas slēpusies aiz iepriekš neizskaidrojamām situācijām un notikumiem. Komūnas pārstāvji sāka uzdot sev jautājumus par personisko atbildību un pienākumiem, tādēļ Ošo šos jautājumus ar pieaugošu asumu iekļāva ikdienas runās.

MĒS MĒĢINĀM DZĪVOT CITĀDU DZĪVI nekā ārējā pasaule. Tāpēc ir tikai divi ceļi: vai nu Šīlas ceļš, vai manējais. Biju izvēlējies Šīlu par savu sekretāri, lai jūs mazliet sajustu, ko nozīmē fašisms. Tagad dzīvojiet kā es. Esiet atbildīgi, lai nevienam nebūtu vajadzības jums kaut ko pavēlēt...

Ja vēlaties, lai Šīla atgriežas, varu piezvanīt viņai un viņas bandai un nodot komūnu viņai. Ja negribat, lai kāds izturas pret jums kā diktators, tad uzņemieties atbildību.

Jūs esat ļoti inteliģenti cilvēki, taču ar inteliģentiem cilvēkiem vienmēr ir problēmas. Viņi vienmēr cenšas brīvību izmantot ļaunprātīgi.

Vēlos jums atgādināt, ka Vācija ir viena no intelektuālākajām valstīm pasaulē. Tā ir devusi pasaulei tādus cilvēkus kā Kants, Hēgelis, Feierbahs, Kārlis Markss, Zigmunds Freids, Martins Hei-degers - lielus filozofus un lielus psihologus. Un tik un tā vienam trešās klases izdzimtenim, Ādolfam Hitleram, izdevās panākt, ka visa valsts inteliģence seko viņam.

Nedomāju, ka cilvēce no tā ir guvusi mācību. Ja cilvēki nemācās, tad vēsture atkārtojas. Ja mācās, tad vēstures atkārtošanos var apturēt.

Martins Heidegers, iespējams, bija viens no nozīmīgākajiem 20. gadsimta filozofiem, un viņš bija Ādolfa Hitlera laikabiedrs. Viņš atbalstīja Ādolfu Hitleru. Kaut kas neaptverams! Visa jaunatne, kas bija sabiedrības krējums, inteliģence, visi universitāšu rektoru vietnieki un profesori — viņi visi atbalstīja Ādolfu Hitleru, neizglītotu cilvēku, cilvēku, kuru atteicās uzņemt mākslas skolā, kuru atteicās uzņemt arhitektūras skolā, jo viņš nebija pietiekami gudrs. Šis cilvēks kļuva par inteliģentākās pasaules valsts līderi un radīja visfašistiskāko režīmu. Viņš nogalināja gandrīz desmit miljonus cilvēku, bet ļaudis joprojām viņu atbalstīja.

Veiksim psihoanalīzi. Kāds tam bija iemesls? Iemesls bija tāds, ka Pirmajā pasaules karā Vācija cieta sakāvi. Bet intelektuāļiem ir tendence cīnīties savā starpā. Viņi strīdas, meklē loģiskus pamatojumus, filozofē. Viņi nav fiziski aktīvi cilvēki. Turklāt viņi ir egoisti. Viņi visi domā, ka ir atklājuši dzīves noslēpumu.

Pēc sakāves Pirmajā pasaules karā Vācijā iestājās haoss. Haoss radīja Ādolfu Hitleru, jo viņš deva solījumu un to izpildīja: “Es varu atkal padarīt šo valsti vienotu un stipru, tik stipru, ka tā varēs valdīt pār visu pasauli.”

Tieši to tautai tik ļoti vajadzēja. Iedzīvotāji nestrādāja, viņi nebija radoši. Bija vajadzīgs kāds, kurš varētu atkal padarīt valsti radošu, disciplinētu, un Ādolfs Hitlers aizpildīja šo robu. Desmit gadu laikā Vācija atkal bija pasaules lielvara.

Savādi. Kad cilvēkiem dod brīvību, viņi kļūst slinki un negrib strādāt. Bet, kad viņiem dod fašistisku pavēli, viņi strādā, cik spēka -viņi rada, viņi ir vienoti, viņi kļūst stipri. Vācija piecos gados uzplauka. Tas apliecināja, ka Vācijas tauta ir izvēlējusies īsto cilvēku -visa pasaule pakļaujas, un pietika ar viņu vienu.

Hitlers stiprināja inteliģences ego kā vēl neviens. Viņš sacīja, ka ziemeļnieciskā vācu rase ir tīrākā āriešu rase un tai lemts valdīt pār visu pasauli, jo visi pārējie ir zemākstāvoši. Tas bija ārkārtīgi glaimojoši. Intelektuālais ego lielā mērā bija apmierināts, un pat tāds cilvēks kā Martins Heidegers iekrita šajās lamatās.

Tikai pēc Hitlera sakāves un Vācijas gandrīz pilnīgas iznīcināšanas tauta sāka atskatīties uz to, ko pastrādājusi, kādu cilvēku atbalstījusi: monstru, slepkavu, kurš nogalējis miljoniem cilvēku. Iespējams, Hitlers ir lielākais slepkava visas pasaules vēsturē.

Tāpēc atcerieties vienu: brīvība nav patvaļa. Brīvība ir atbildība. Ja jūs paši nevarat uzņemties atbildību, tad kāds uzņemsies to jūsu vietā. Un tad jūs būsiet šī cilvēka vergi.

Man ir vaicāts: kā gan varēja notikt, ka pieci tūkstoši cilvēku, gandrīz visi ar augstāko izglītību, ar labākajiem diplomiem no labākajām pasaules universitātēm četrus gadus neredzēja, kas notiek?

Iemesls ir tāds, ka Šīla ne tikai rīkojās neglīti un fašistiski, viņa arī veidoja komūnu. Viņa arī pārvērta tuksnesi par oāzi. Viņa padarīja komūnu ērtu visādos veidos. Katrai monētai ir divas puses, un jūs skatījāties uz gaišo pusi. Un jūs apņēma Šīlas un viņas grupas izraisītais Oregonas iedzīvotāju naidīgums. Tā ir vienkārša politiska stratēģija.

Ādolfs Hitlers savā autobiogrāfijā Mein Kampf raksta: ja gribat, lai nācija ir stipra, radiet ap to ienaidniekus, citādi ļaudis atslābs. Turiet viņus nemitīgā paranojā, lieciet izjust, ka visapkārt ir briesmas. Un Šīla to darīja. Viņa izraisīja Oregonas valdības naidīgumu. Viņa izraisīja visu amerikāņu naidīgumu. Tas jūs satuvināja, stiprināja: “Esiet gatavi, lai neviens nevarētu nodarīt jums pāri.” Tāpēc, ja neuzņemsieties atbildību, kaut kas līdzīgs var notikt atkal. Vēsture noteikti atkārtojas, jo cilvēki no tās nemācās.

Arests

Ošo bija solījis sadarboties ar likuma uzraudzības iestādēm, lai palīdzētu tām pilnībā izmeklēt Šīlas noziegumus, bet izmeklētāji pūlējās atrast iemeslus apsūdzēt Ošo un pārējos pilsētas iedzīvotājus. Nemitīgi klīda runas par gaidāmām apsūdzībām sakarā ar imigrācijas likuma pārkāpumiem no Ošo un dažu sanjasinu puses. Taču ASV pilnvarotais

advokāts Čārlzs Tērners noraidīja Ošo advokātu mēģinājumus panākt izlīgumu mierīgās sarunās — šādas sarunas esot “pāragras”.

Pa to laiku tika mobilizēta Nacionālā gvarde, lai ieņemtu Radžnīš-puramu. Baidoties, ka varētu notikt bruņots un agresīvs iebrukums komūnā, tika pieņemts lēmums Ošo ar lidmašīnu nogādāt otrā valsts malā - Šarlotē Ziemeļkarolīnā. Tur, kā tika apgalvots, viņš būšot drošībā, bet viņa advokāti varēšot turpināt risināt situāciju. Kad Ošo un viņa komanda nolaidās Šarlotē, viņus sagaidīja smagi bruņoti muitas aģenti un ASV jūras kājnieki, kuriem bija dots rīkojums sagaidīt bīstamus teroristus. Amatpersonas, kurām nebija ordera, nolasīja aizdomās turamo sarakstu, kas viņiem ar faksu bija atsūtīts no Oregonas. Neviena no sarakstā minētajiem cilvēkiem šajā lidmašīnā nebija, tomēr visi tika arestēti, arī Ošo, un nogādāti apcietināto kamerās Šarlotes federālajā ēkā.

Tiesas sēdē, kas sākās pēc trim dienām, Ošo pavadošie sanjasini tika atbrīvoti, taču saskaņā ar tiesneša lēmumu Ošo vajadzēja nogādāt atpakaļ Oregonā. Tur viņu gaidīja cita tiesas sēde, kurā bija jālemj par viņa atbrīvošanu vai paturēšanu arestā. Varas iestādes uzstāja, ka viņš jāved cietumnieku transportēšanas lidmašīnā, nevis komerciālajā reisā vai ar privāto lidmašīnu. Cietumnieku transportēšanas lidmašīnai ir vajadzīgas sešas dienas, lai šķērsotu valsti, un vienā no šīm dienām valdība atteicās atklāt Ošo atrašanās vietu pat viņa paša advokātiem. Vēlāk noskaidrojās, ka šajā laikā viņš turēts federālajā labošanas iestādē Reno Oklahomā ar izdomātu vārdu - kā tika apgalvots, tas darīts viņa pasargāšanas nolūkos.

Oregonā Ošo beidzot atbrīvoja pret drošības naudu, bet viņš tika apsūdzēts virknē imigrācijas likumu pārkāpumu. Tostarp viņam pārmeta laulību organizēšanu starp mācekļiem un nepatiesu ziņu sniegšanu par ieceļošanas nolūku (sākumā viņš bija pieteicies tūrista vīzai). Pēc sarunām ar Oregonas amatpersonām Ošo juristus joprojām māca bažas par viņa drošību tiesas procesa turpināšanās gadījumā. Ošo negribīgi piekrita “neapstrīdēt” divas no 34 apsūdzībām, kas izvirzītas pret viņu, un atstāt valsti.

Pēc arestā pavadītā laika Ošo veselība krasi pasliktinājās, tomēr pagāja vēl divi gadi, līdz ārstiem radās aizdomas, ka Ošo ticis indēts, kamēr atradies ASV valdības arestā.

KAD TIKU DEPORTĒTS, ASV pilnvarotais advokāts Čārlzs Tērners preses konferencē atzina, ka neesmu pastrādājis nekādu noziegumu. Kā manas deportācijas iemeslu viņš minēja, lūk, ko: “Mēs gribējām likvidēt komūnu. Tā bija mūsu prioritāte.” Bet, mani nedeportējot, komūnu likvidēt nebūtu neiespējams.

Mani arestēja bez aresta ordera, neuzrādot nevienu aresta iemeslu. Bija vienīgi papīra gabals, uz kura bija daži vārdi... “Mums ir pavēlēts šos cilvēkus nekavējoties arestēt.”

Es sacīju: “Bet paskatieties mūsu pasēs! Mans vārds šajā dokumentā nav minēts. Tur nav arī to sešu cilvēku vārdi, kuri ir kopā ar mani. Jūs rīkojaties absolūti absurdi. Ieskatieties mūsu pasēs un salīdziniet ar vārdiem sarakstā. Jūs arestējat ne tos cilvēkus.” Tomēr mūs arestēja tik un tā.

Patiesībā viņiem nebija nekāda pamatojuma mani arestēt. Bet divpadsmit dienas man netika dota iespēja tikt atbrīvotam pret galvojumu. Mani arestēja Ziemeļkarolīnā, bet lidojums no Zie-meļkarolīnas uz Oregonu, kur atrodas komūna, ilgst tikai piecas stundas. Pagāja divpadsmit dienas, līdz es sasniedzu Portlendu; es tiku vazāts no cietuma uz cietumu. Divpadsmit dienās pabiju sešos cietumos.

Tikai vēlāk, kad britu eksperti saindēšanās jautājumos iepazinās ar maniem simptomiem un sniedza atzinumu, es sapratu, ka man dota kaut kāda inde - tallijs. To nevar konstatēt asinīs un urīnā, tas vienkārši pazūd. Man bija visi simptomi - kad inde iziet, tā atstāj ķermenī noteiktus simptomus. Šo indi mēdz izmantot politieslodzītajiem. Dodot to lielākās devās, cilvēks uzreiz nomirst. Tāpēc viņiem vajadzēja šīs divpadsmit dienas, lai dotu man indi mazās devās un es nenomirtu viņu cietumos - citādi visa pasaule viņus nosodītu.

Pēc atbrīvošanas man tika dots rīkojums nekavējoties atstāt Ameriku. Piecpadsmit minūtēs. Mans auto jau atradās pie tiesas ēkas, un manai lidmašīnai lidlaukā jau bija ieslēgti dzinēji. Man bija jādodas prom nekavējoties. Viņiem bija bail, ka tad, ja palikšu kaut dienu ilgāk, es varētu iesniegt apelāciju Augstākajā tiesā. Un man bija visas iespējas šajā prāvā uzvarēt, jo neviena no apsūdzībām... trīsdesmit četras apsūdzības pret cilvēku, kurš dzīvoja klusumā un nekad neizgāja ārpus savas mājas! Kā gan šāds cilvēks var pastrādāt trīsdesmit četrus noziegumus? Ne par vienu no šiem noziegumiem viņiem nebija pierādījumu.

Kad ieraudzīju demokrātiju amerikāņu stilā un darbībā... ko tur runāt par demokrātiju! Viņu Konstitūcija ir tikai izrādīšanās pasaulei. Šī valsts turas uz noziedzniekiem, kuri runā par brīvību.

1985-1986: “Pasaules turneja”

Kulu-Manali

1985. gada 14. novembrī, tūliņ pēc tiesas prāvas, Ošo atstāja Port-lendas lidostu un caur Kipru devās uz Deli. Viņš nolaidās Deli 17. novembrī, un viņu sagaidīja tūkstošiem indiešu sanjasinu. Viņš sniedza preses konferenci un turpināja ceļu uz Kulu-Manali, kur bija ieplānojis sniegt regulāras intervijas presei, sākot no 19. novembra. Tajā pašā laikā sanjasini sāka meklēt vietu, kur Ošo atkal varētu apmesties un atsākt darbu. Indijas valdība atteica vīzu pagarināšanu viņa palīdzei, ārstam un mājsaimniecības darbiniekiem, kā arī draudēja konfiscēt Ošo pasi, ja viņš nebeigs sniegt intervijas presei un tikties ar saviem mācekļiem. 1986. gada 3. janvārī viņš aizlidoja uz Katmandu Nepālā.

NEPĀLAS KARALIS BIJA GATAVS mani uzņemt, lai veidoju savu rezidenci un komūnu šeit, bet ar noteikumu, ka es nedrīkstu sacīt neko sliktu par hinduismu. Nepāla ir hindu karaļvalsts, vienīgā hindu karaļvalsts pasaulē.

Es atteicos. Sacīju: “Es nekad neplānoju, ko teikšu vai neteikšu. Es nevaru to apsolīt. Un, ja redzu ko nepareizu, tad vienalga, vai tas būtu hinduisms, kristietība vai islāms, es iestāšos pret to.”

21. janvāri Ošo nāca klaja ar paziņojumu.

ES DODOS PASAULES TURNEJĀ, jo neticu politiskajām robežām un visu pasauli uztveru kā savu. Man ir savi cilvēki visā pasaulē, no kuriem daudzus neesmu redzējis gadiem ilgi, — mani cilvēki, kuri jau spēruši pirmo soli, atdalījušies no pūļa. Viņi vairs nav kristieši, vairs nav jūdaisti, vairs nav hinduisti. Viņi ir paveikuši kaut ko nozīmīgu un retu, kaut ko unikālu - nekad agrāk tik daudz cilvēku nav neko tādu paveikuši.

Ir tikai divas iespējas: vai nu viņi brauc pie manis... bet tam tiks radīts arvien vairāk likumisku apgrūtinājumu... Mērķis ir izolēt mani no maniem cilvēkiem un tas jau notiek. Es viņu fašistiskajai stratēģijai atbildēšu savā veidā. Es neaicināšu cilvēkus pie sevis, bet gan došos pie viņiem.

Trīs valdības ir mani aicinājušas, labi zinādamas, ka Amerika ir nostājusies pret mani un cenšas izdarīt spiedienu uz citām valdībām, lai mani nekur neielaistu. Trīs valdības ir bijušas pietiekami drosmīgas, turklāt šīs valstis nav bagātas, tās ir nabadzīgas valstis, Dienvidamerikas valstis. Taču tās vēlas parādīt Amerikai, ka tai nav monopola pār visu pasauli.

Pasaules apceļošana ļaus mums noskaidrot, kurš ir draugs un kurš — ne. Mana pieredze liecina, ka viens mūsu draugs ir pielīdzināms simts ienaidniekiem... jo viņiem nekā nav, tikai vecas, sapuvušas, novecojušas idejas. Ar mazu grūdienu tās visas sašķīdīs. Viņi cīnās par mirušajiem.

Mēs cīnāmies par vēl nedzimušajiem.

Un eksistence vienmēr izvēlas dzīvi.

Krēta

16. februārī Ošo lidoja uz Grieķiju ar četru nedēļu tūrista vizu un apmetās kādā villā Krētas salā. Pēc trim dienām viņš sāka teikt runas zem klajas debess uz villai piederošās zemes zem milziga, kupla koka. Dažu dienu laikā saradās sanjasini no tuvējām Eiropas valstīm. Vietējais grieķu pareizticīgās baznīcas bīskaps savos dievkalpojumos vērsās pret Ošo, izplatīja pamfletu, kurā apsūdzēja Ošo jauniešu morālā samaitāšanā, un draudēja doties protesta gājienā uz villu. 5. martā, kamēr Ošo gulēja pēcpusdienas miegā, ieradās policija, lai viņu arestētu un deportētu. Kad Ošo juridisko lietu sekretāre lūdza uzrādīt orderi, policija viņu arestēja un ielauzās pa logiem un durvīm, lai saņemtu Ošo ciet.

Ceļā uz Urugvaju: Šveice, Zviedrija,

Londona, Īrija, Spānija, Senegāla

NO GRIEĶIJAS ES DEVOS UZ ŽENĒVU. Gribēju tikai pārlaist tur nakti, bet, uzzinājuši manu vārdu, tie teica: “Nekādā gadījumā!

Mēs nedrīkstam ielaist vinu mūsu valstī.”

Man neļāva pat izkāpt no lidmašīnas.

Mēs devāmies uz Zviedriju. Mēdz teikt, ka Zviedrija ir daudz progresīvāka nekā citas Eiropas un pasaules valstis, ka tā dod patvērumu daudziem teroristiem, revolucionāriem, izraidītiem politiķiem un ir ļoti cēlsirdīga.

Mēs sasniedzām Zviedriju. Mēs gribējām pavadīt šeit nakti, jo pilotiem bija nepieciešams pārtraukums. Viņi nevarēja doties tālāk, citādi lidojums būtu pretlikumīgs. Mēs priecājāmies, jo bijām lūguši atļauju palikt tikai vienu nakti, bet virs lidostā mums visiem iedeva septiņu dienu vizas. Taču tūliņ pat policija bija klāt, anulēja vīzas un lika doties prom: “Mēs nevaram ielaist savā valstī šo cilvēku.”

Viņi var ielaist teroristus, viņi var ielaist slepkavas, viņi var ielaist mafijas pārstāvjus un dot tiem patvērumu, bet mani ielaist viņi nevarot. Turklāt es nelūdzu patvērumu vai pastāvīgās uzturēšanās atļauju, tikai iespēju pārlaist vienu nakti.

Nolēmām doties uz Londonu, jo tas vienkārši bija jautājums par mūsu pamattiesībām. Mēs nodrošinājāmies ar dubultu liku-miskumu - iegādājāmies pirmās klases biļetes lidojumam nākamajā dienā. Mums bija sava lidmašīna, bet mēs vēl iegādājāmies biļetes, gadījumam ja viņi teiktu: “Jums nav biļetes uz rītdienu, tāpēc nedrīkstat palikt pirmās klases uzgaidāmajā telpā.”

Mēs nopirkām visiem biļetes tikai tāpēc, lai varētu palikt uzgaidāmajā telpā, un teicām: “Mums ir gan sava lidmašīna, gan biļetes.” Tomēr viņi paziņoja lidostas iekšējās kārtības noteikumu, pret kuru neko nevarēja iebilst: “Ielaist kādu vai ne - tas ir mūsu ziņā. Un šo cilvēku mēs nevaram ielaist uzgaidāmajā telpā.”

Es brīnījos: “Kā gan es varētu sabojāt viņu morāli vai reliģiju, atrodoties uzgaidāmajā telpā? Pirmām kārtām es gulēšu, un no rīta mēs jau būsim prom. Taču nē, šīs tā dēvētās civilizētās valstis ir tik primitīvas un barbariskas, cik vien var iedomāties. Viņi teica: “Viss, ko varam jūsu labā darīt, — uz nakti ielikt jūs cietumā.””

ĪRIJĀ MĒS VIENKĀRŠI GRIBĒJĀM PALIKT VIENU DIENU, lai piloti varētu atpūsties. Vīrs lidostā mums piešķīra septiņas dienas. Viņu neinteresēja, kas mēs esam, kādi ir mūsu mērķi. Viņš droši vien bija ļoti piedzēries! Mēs tikām līdz viesnīcai, bet no rīta ieradās policija, lūdza uzrādīt pases un anulēja septiņu dienu uzturēšanās atļaujas.

Mēs teicām: “Mums bija piešķirtas septiņas dienas, bet nu jūs tās atceļat bez jebkāda paskaidrojuma. Neviens no mums nav izgājis no viesnīcas. Neviens nav izdarījis nekādu noziegumu. Jūs nedrīkstat tā rīkoties.”

Viņi bija dilemmas priekšā. Viņi bija atvēlējuši mums septiņas dienas. Nu viņi bija tās atcēluši, bet nevarēja minēt nevienu iemeslu. Tāpēc viņi teica: “Varat palikt, cik ilgi vēlaties, tikai neejiet laukā no viesnīcas.”

Mēs tur palikām piecpadsmit dienas, jo mums bija vajadzīgs laiks. Mūsu cilvēki strādāja Spānijā, un Spānijas valdība bija gatava izsniegt man pastāvīgas uzturēšanās atļauju. Tāpēc mums bija vajadzīgs tikai laiks - tiklīdz Spānija būtu gatava, mēs varētu doties no Īrijas uz turieni. Mēs palikām Īrijā piecpadsmit dienas bez vīzām.

Un dienā, kad atstājām Īriju, iekšlietu ministrs informēja parlamenta locekļus, ka mēs nekad neesam bijuši Īrijā. Kulturāli, izglītoti cilvēki klaji melo, sakot, ka es nekad neesmu bijis Īrijā! Viņš to zināja, to zināja valdība un policijas priekšnieks.

Domāju, ka tad, kad reiz kaut kur apmetīšos, sākšu valstis citu pēc citas iesūdzēt tiesā par meliem, par to, ka mani sauc par “bīstamu”, par to, ka dod atļauju uzturēties valstī, bet pēc stundas to anulē. Es to pavēstīšu pasaulei, lai visi saprot, ka demokrātijas nav nekur.

Spānija

14. marti Ošo un viņa ceļabiedriem tika apsolītas Spānijas vīzas, bet pēc trim dienām tās atteica, pamatojoties uz ASV un Vācijas valdību atsūtītajiem lietas materiāliem. 18. martā Ošo lidmašīna nolaidās Madridē, un to aplenca civilā gvarde (Guardia Civila). Tikmēr Urugvajas konsuls iespieda Urugvajas vīzas Ošo un viņa pavadoņu pasēs. Nākamā pietura bija Daka Senegālā, kur viņi pavadīja nakti viesnīcā pirms došanās uz Urugvaju. Tajā pašā dienā Eiropas Parlaments sprieda par pasākumiem, lai neļautu Ošo ieceļot nevienā no Eiropas Kopienas valstīm.

JŪS BŪSIET PĀRSTEIGTI: par mani spriež pat tādu valstu parlamentos, kur es neesmu bijis, pat tādās valstīs, kur nav neviena sanjasina, - it kā es būtu pasaulē lielākā problēma. Viņi ir trešā kodolkara priekšā, bet satraucas par mani!

Tas ir zīmīgi, ka politiķi atzīst: ja man ļaus turpināt mācīt, tad viņu sapuvušās sabiedrības sāks brukt. Un es turpināšu, neraugoties ne uz ko. Viņi nevar mani apturēt. Es atradīšu veidu, kā uzrunāt cilvēkus. Un tagad vairāk nekā jebkad agrāk es asināšu ikvienu argumentu pret viņiem un atmaskošu ikvienu valdību, kas kavējusi man sasniegt manus cilvēkus.

Urugvaja

12. aprīlī Ošo apmetās lielā mājā netālu no jūras Puntadelestē Urugvajā. Tur viņš atsāka savas ikdienas uzrunas intīmā vidē - 20-30 cilvēku grupai. Šajā laikā viņš sāka runāt par to, kā redz savu nākamo darba posmu.

JAUNAIS POSMS MANĀ DARBĀ IR MISTICISMA SKOLA. Var strādāt pasaulē, kur ceļi un mājas jau ir, tās nav jāceļ no jauna. Fabrikas jau ir... Tūkstošiem gadu laikā pasaulē tas viss ir ticis radīts. Var dzīvot tā - strādāt piecas stundas dienā, piecas dienas nedēļā, un pietiek. Nedēļas nogalē jūs varat meditēt, klusēt vai doties uz kādu vientulīgu vietu un vienkārši atpūsties. Un gada laikā jūs spēsiet nopelnīt un sakrāt tik daudz naudas, ka varēsiet braukt šurp uz vienu mēnesi, diviem mēnešiem, trim mēnešiem... cik nu varēsiet izkārtot.

Tad, esot kopā ar mani, varēsiet aizmirst par darbu. Tad būšana kopā ar mani būs vienkārši prieks, līksmība, meditācija, dziesmas, dejas. Šie trīs mēneši būs vienkārši brīvdienas. Uz šiem trim mēnešiem jūs aizmirsīsiet par pasauli. Tas būs tīrais patiesības meklēšanas laiks. Un pēc trim mēnešiem to, ko būsiet iemācījies, turpiniet mājās. Tur jums būs laiks. Piecas stundas darbā — laika pietiek, varat atvēlēt vismaz divas stundas sev.

Katru gadu jūs atbrauksiet un tad aizbrauksiet, kā nu jums izdosies izkārtot. Jūs nevienu neapgrūtināsiet, un nevienam nav jums jāuzkundzējas. Nav nekādas vajadzības pēc striktas disciplīnas - tā vajadzīga strādājot. Nav vajadzīgi koordinatori, līdz ar to mēs izvairīsimies no varas spēlēm.

Taču abas mūsu komūnas ir palīdzējušas mums nonākt līdz tam, ka varam atvērt misticisma skolu. Bez šīm divām komūnām tas nebūtu iespējams. Lūk, kā es raugos uz lietām. Pat neveiksmes tuvina panākumiem, jo katra neveiksme ļauj saprast, kas ir nogājis greizi, kā tas ir gadījies. Tāpēc abi eksperimenti ir bijuši ļoti svarīgi.

Esam nonākuši tiktāl, ka varam radīt pilnīgi citādu vietu - tā gluži vienkārši būs svētki visa gada garumā. Cilvēki nāks un ies. To, ko iemācīsies, viņi praktizēs pasaulē, un nāks atkal, lai atjaunotu, atsvaidzinātu zināšanas, lai ietu tālāk, dziļāk. Šeit bus tikai pats nepieciešamākais personāls, kas par viņiem rūpēsies.

Urugvajas valdība sākumā bija piešķīrusi Ošo viena gada uzturēšanās atļauju ar nodomu pagarināt to līdz trim gadiem un tad piešķirt pilsonību. Tomēr jūnija sākumā ASV izdarīja spiedienu uz Urugvajas valdību, lai neļautu Ošo palikt Urugvajā. Jūnija vidū ASV valdība izteica ultimātu Urugvajas prezidentam: vai nu jāizraida Ošo no valsts, vai ari tā riskē zaudēt miljardiem dolāru, ko ASV dod Urugvajai. Prezidents negribīgi piekāpās.

1986. gada 19. jūnijā Ošo lidoja no Urugvajas uz Jamaiku, kur viņam bija piešķirta divu nedēļu vīza, tomēr jau nākamajā rītā policija lika viņam doties prom tās pašas dienas vakarā. 20. jūnijā viņš lidoja uz Lisabonu Portugālē, kur vairākas nedēļas mierīgi pavadīja īrētā villā. Policija aplenca villu, un 30. jūlijā Ošo lidoja uz Bombeju.

URUGVAJAS PREZIDENTS TEICA: “Diemžēl man tas ir jādara. Es to daru pret savu sirdsapziņu.”

Amerikāņi negribēja pat pieļaut, ka es varētu vienkārši atstāt šo valsti. Mana lidmašīna gaidīja lidostā... Es sacīju: “Nav nekādu problēmu, es varu pamest šo valsti. Es nelikšu jūsu valstij riskēt.” Viņš teica: “Amerikas prezidents uzstāj, ka man jūs jāizraida. Jūs nedrīkstat atstāt valsti, kamēr neesat deportēts. Esmu spiests pastrādāt noziegumus: pirmkārt, man jāpasaka, ka jums bez jebkāda iemesla jāatstāj šī valsts, kaut arī neko neesat nodarījis, un, otrkārt, jādeportē jūs. Bet esmu pilnīgi bezspēcīgs. Tomēr vienu gan es gribu - lai jūsu pasē nebūtu zīmoga par deportēšanu no Urugvajas. Mums ir maza lidosta - nogādājiet savu lidmašīnu šajā lidostā un vakarā dodieties prom, mūs neinformēdami, lai mēs varētu teikt: “Viņš devās prom, mums nezinot. Nepaspējām viņu deportēt.”” Taču viņš kļūdījās. Tiklīdz mana lidmašīna nonāca šajā mazajā lidostā, amerikāņu pārstāvis bija klāt ar visiem zīmogiem un amatpersonu, kas atbild par deportēšanu. Šeit mani aizkavēja, jo viņiem vajadzēja aizpildīt visus dokumentus, bet, atstājot valsti, es sacīju: “Tas nekas. Patiesībā mana pase ir kļuvusi par vēsturisku liecību. Esmu deportēts no tik daudzām valstīm bez jebkāda iemesla.”

Kad es atstāju Urugvaju, tās prezidents tūliņ pat tika uzaicināts uz ASV, un Ronalds Reigans kā “draudzības žestu” piešķīra viņam trīsdesmit sešus miljonus dolāru. Tā bija atlīdzība par to, ka es biju izraidīts trīsdesmit sešu stundu laikā. Viņš saņēma tieši trīsdesmit

sešus miljonus dolāru - vienu miljonu par katru stundu. Patiesībā man vajadzētu šīm valdībām pieprasīt savu daļu! Jūs manis dēļ saņemat miljardiem dolāru - man vajadzētu saņemt vismaz divus procentus!

1987: “Pūna II”

Pēc pieciem Bombejā pavadītiem mēnešiem, kuros Ošo ik dienas sacīja uzrunu kāda sava mācekļa mājās, 1987. gada 4. janvārī Ošo atgriezās Pūnas komūnā, kuru viņa piecu gadu prombūtnes laikā bija uzturējuši indiešu san-jasini. Tiklīdz viņš ieradās, vietējās amatpersonas un hindu fundamentālista Vilasa Tupēs (sk. nodaļu par slepkavības mēģinājumu 276. ipp.) vadītā grupa sarīkoja vairākas naidīgas akcijas pret Ošo un komūnu. Tomēr pēc dažiem mēnešiem ar Pūnas mēra Doles Patila atbalstu, kā arī ar palīdzību no draugiem Indijas valdībā un tieslietu sistēmā komūnai ļāva darboties vairāk vai mazāk normāli, bija visai maz klaji naidīgu incidentu.

VAKAR ES SAŅĒMU VĒL VIENU VĒSTULI no Pūnas mēra: “Dziļā mīlestībā un priekā es vēlos paziņot, ka Ošo, šobrīd dzīvojošs Koregaona parkā 17, Pūnā, manā pārvaldības apgabalā, nešaubīgi ir apgaismots. Viņa autoritatīvie uzskati par reliģiju šajos nemierīgajos laikos ir ļoti vajadzīgi. Viņš ir viens no mūslaiku zinošākajiem, lielākajiem mistiķiem un garīgajiem līderiem. Viņa izturēšanās un mīlestības pilnā attieksme nevar izraisīt un nekad nav izraisījusi nekādas problēmas ar likumu, un viņš nekad nav atzīts par vainīgu nevienā krimināllikuma punkta pārkāpumā. Patiesībā viņa mācība vedina uz mierīgas un rāmas gaisotnes radīšanu apstākļos, kad valsts kopumā piedzīvo ļoti nemierīgus laikus.”

1987. gada nogalē pa komūnas vārtiem ik dienu ienāca tūkstošiem sanjasinu un apmeklētāju. Ošo veselības problēmas periodiski saasinājās, viņu mocīja sāpes kaulos un locītavās, redzes traucējumi un jutīgums pret gaismu, apetītes trūkums un atkārtotas ausu infekcijas. Bieži viņš nespēja sniegt dienišķās uzrunas vairākas dienas vai nedēļas no vietas. Savās runās viņš bieži pieminēja, ka nebūs fiziski klātesošs mūžīgi, un mudināja klausītājus padarīt meditāciju par absolūtu prioritāti. Martā viņš sāka “apstāšanās nodarbības”, ienākot meditāciju telpā un izejot no tās: viņš vadīja kopāsanākšanas ar dejām pie enerģiskas mūzikas, tad pēkšņi uz pāris mirkļiem tās apturēja un atkal sāka deju no jauna.

ES CENŠOS PANĀKT, LAI JŪS ATGRIESTOS PIE SEVIS, MĀJĀS. Jūs esat aizklīduši tālu prom, dzenoties pēc ātri gaistošām lietām, pēc sapņiem. Es vēlos, lai jūs atgrieztos mājās. Jo tas, kas var sniegt jums apmierinājumu un piepildījumu, nav meklējams kaut kur tālu - tas ir šeit. Tas nav nevienā citā laikā - tas ir tagad. Un apstāšanās — pilnīgas apstāšanās - izjūta ir nekas vairāk kā “šeit un tagad” pieredzējums.

Es varu tikai palīdzēt jums šo pieredzi “pagaršot”, un, kad būsiet to “pagaršojuši”, tad paši to meklēsiet. Tad nekas jūs neapturēs. Pagaršošana ir visa pamatā.

Jūs esat dzirdējuši vārdus, skaistus vārdus, bet tie nav mudinājuši jūs doties aizrautīgos meklējumos. Es jums gribu dot ne tikai vārdus, bet arī saturu. Un tas ir iespējams, tikai dodot jums pagaršot.

Un ir īstais laiks. Daudziem no maniem sanjasiniem jau parādījušies pirmie pavasara ziedi. Arvien vairāk un vairāk ziedu vēl gaida uzplaukšanu. Un jums jābūt ļoti nepacietīgi pacietīgiem - ar dziļu ilgošanos, bet neko nepieprasot. Jo es nevaru šeit būt mūžīgi. Esmu gaidījis pietiekami ilgi, un nu ir pienācis laiks, kad man jums jādod “pagaršot” izjūtu. Vārdus jums esmu devis daudz - tā bija sagatavošanās. Sēklas esmu sējis daudz, un nu, kad pavasaris ir ļoti tuvu, jums jābūt drosmīgiem un pilnīgiem, un līdz galam kopā ar mani — manā klusēšanā, manā priekā.

Ir pienācis laiks, kad duālisms starp jums un mani ir jāatmet.

Gudrajiem tas jāatmet tūliņ pat. Tiem, kuri nav tik gudri, vajadzēs mazliet laika. Man vēl ir mazliet laika uzkavēties jūsu krastā... bet ilgi tas nebūs.

ES NEVARU VIENMĒR BŪT AR JUMS. Es to gribētu, bet eksistence to neļauj. Eksistence atvēl tikai tik daudz laika, cik atvēl, un tas ir labi, citādi jūs sāktu uztvert mani kā pašu par sevi saprotamu.

Kādu dienu manis starp jums vairs nebūs. Ir labi, ka reizi pa reizei manis šeit nav, jo tā jūs sākat iepazīt, ka tas, kas notiek manā klātneesamībā, ir jūsu realitāte. Kad esmu ar jums, jūs esat manis pārņemti. Jūs aizmirstat sevi.

Un jūs nedrīkstat aizmirst sevi! Jums par sevi jāatceras, jo vienīgi atceroties jūs spēsiet sevi pārveidot.

Dabiski, ka manas klātbūtnes jums pietrūkst, — es to nenosodu. Taču jums jāmeklē kaut kas vairāk, kaut kas tāds, kas stāv pāri normālajam un dabiskajam, kaut kas transcendentāls. Jums jāiet šis ceļš, bet tajā jādodas vieniem.

Es nevaru iet kopā ar jums. Varu parādīt jums ceļu, varu parādīt jums Mēnesi. Bet mani pirksti nav Mēness, un es nevaru nepārtraukti rādīt jums Mēnesi. Agrāk vai vēlāk jums būs jāaizmirst mani pirksti un jāskatās uz Mēnesi pašiem. Jums jāiet šis ceļš vieniem.

Protams, kad es katru rītu un vakaru vairs nebiju kopā ar jums, jūs sākāt just tādu kā sabrukumu. Tas nebija sabrukums - vienkārši jūsu realitāte iznira virspusē. Tai nebija dota iespēja iznirt virspusē. Es tik daudz biju kopā ar jums, ka jūs bijāt aizgājuši ēnā, bijāt palikuši kaut kur fonā. Es jums biju kļuvis reālāks par jums pašiem.

Kad manis vairs nebija klāt, manā klātneesamībā jums sāka atklāties jūsu pašu realitāte. Tas ir labi, jo, kamēr nezināt, kas jūs esat, kur jūs esat, jūsu svētceļojums nevar sākties. Tāpēc šīm dienām bija milzu nozīme.

Atcerieties: lai ko jūs sevī atrastu (un tur var būt daudz nepatīkama), tā ir jūsu realitāte. To var attīrīt, to var atmest, no tās var attālināties. Bet, pirms ar to var kaut ko pasākt, jums tā ir jāiepazīst. Tas ir pirmais un svarīgākais princips.

RŪPĒTIES PAR JŪSU IZAUGSMI man būtībā nozīmē padarīt jūs neatkarīgus no sevis. Visas atkarības ir verdzības, un garīgā atkarība ir visļaunākā verdzība no visām.

Esmu visiem spēkiem pūlējies, lai jūs apzinātos savu individualitāti, savu brīvību, savu absolūto spēju augt bez citu palīdzības. Jūsu izaugsme ir kaut kas tāds, kas piemīt jūsu būtībai. Tā nenāk no ārpuses; tā nav kaut kas uzspiests, tā ir kaut kas atraisīts.

Visas meditāciju tehnikas, ko esmu jums mācījis, nav atkarīgas no manis - ne mana klātbūtne, ne klātneesamība neko nemainīs. Tās ir atkarīgas no jums. Lai tās iedarbotos, vajadzīga nevis mana klātbūtne, bet gan jūsējā.

Palīdzēs ne jau tas, ka es esmu šeit, bet tas, ka jūs esat šeit, jūs esat tagadnē, tas, ka esat modri un uztvērīgi.

Indēšana Ronalda Reigana Amerikā

Septiņu nedēļu laikā ārsti nespēja izārstēt Ošo auss infekciju, un

viņa stāvoklis bija smags. 1987. gada 6. novembri Ošo publiski paziņoja, ka viņa ārsti uzskata — ASV cietumos viņš esot indēts ar talliju.

MANS PERSONĪGAIS ĀRSTS DR. AMRITO tūliņ pat informēja visus sanjasinus ārstus visā pasaulē un lūdza sazināties ar labākajiem saindēšanās gadījumu ekspertiem. Viņš bija nonācis pie slēdziena: to, kāpēc mans organisms ir zaudējis jebkādas pretošanās spējas, nav iespējams izskaidrot citādi kā vien ar indēšanu. Un, kad šī ideja viņa prātā kļuva arvien pārliecinošāka, soli pa solim viņš sāka iedziļināties un konstatēja visus simptomus, kas var parādīties tikai tādā gadījumā, ja man ir dota kāda inde.

Kopš pavadīju divpadsmit dienas Amerikas cietumos, man vairs nenāk miegs. Organismā sāka notikt agrāk nemanīti procesi: apetītes zudums, ēdiens šķiet pilnīgi bezgaršīgs, savāda sajūta vēderā, nelabums, vēlme vemt... man negribas dzert, turklāt māc spēcīga sajūta, it kā es būtu palicis bez pamata zem kājām. Šķiet, ka ietekmēta ir arī nervu sistēma. Šad un tad esmu jutis ļoti spēcīgu tirpoņu visā ķermenī, īpaši abās rokās, kā arī pieredzējis acu plakstiņu raustīšanos.

Dienā, kad nonācu cietumā, es svēru sešdesmit astoņus kilogramus. Šobrīd es sveru tikai piecdesmit astoņus kilogramus. Turklāt pirms trim mēnešiem man sāka stipri sāpēt labās rokas kauls. Tie ir kādas indes iedarbības simptomi. Dr. Amrito nekavējoties informēja visus ārstus, kuri ir manu sanjasinu vidū, lai tie sazinās ar visiem pasaules labākajiem ekspertiem saindēšanās jautājumos. Un viens no šiem ārstiem, Dr. Djans Jogi, tūliņ pat paņēma manas asins analīzes, urīna analīzes, matu paraugus un devās uz Angliju un Vāciju pie labākajiem ekspertiem. Eiropas eksperti apgalvo, ka nav tādas indes, ko būtu iespējams atklāt organismā pēc diviem gadiem, taču visi simptomi norāda, ka kaut kāda inde man ir dota.

Eiropas eksperti Anglijā un Vācijā pieļauj, ka tas varētu būt tallijs, kas pieder pie smago metālu indēm. Tas izzūd no organisma astoņu nedēļu laikā, bet atstāj sekas un iznīcina organisma pretošanās spējas. Visi simptomi, kurus jums minēju, liecina par saindēšanos ar talliju.

Šīs septiņas nedēļas jūs nezinājāt... jūs vienkārši domājāt, ka esmu apslimis. Dr. Premda, mans acu ķirurgs, nekavējoties atsteidzās no Vācijas ar labākajām zālēm, bet nekas pret šīm indēm nelīdzēja, izņemot meditāciju - vienīgās zāles, kas var pacelt pāri visam materiālajam. Šīs septiņas nedēļas gandrīz nepārtraukti, dienu un nakti, gulēju tumsā, klusu vērodams savu ķermeni un saglabādams apziņu tīru no jebkādām ēnām. Es cīnījos ar nāvi.

Tā bija cīņa starp nāvi un jūsu mīlestību. Un jums jāpriecājas, ka jūsu mīlestība ir uzvarējusi.

Būtu ārkārtīgi sāpīgi pamest jūs šajā skaistajā brīdī, kad esat sākuši augt. Es gribētu, lai mani cilvēki pārveido sevi, un caur viņiem es gribētu ienest autentisku civilizāciju un humānismu uz šīs skaistās planētas.

Ir tikai viena reliģija, un tā ir mīlestības reliģija. Ir tikai viens Dievs, un tas ir līksmes, dzīvības un prieka Dievs. Šī Zeme ir viena, un visa cilvēce ir viena. Mēs esam cits cita daļa.

Es nesūdzos par tiem, kuri mani saindēja. Es viņiem piedodu. Viņi noteikti nezināja, ko dara.

Mēdz teikt, ka vēsture atkārtojas. Taču atkārtojas nevis vēsture, bet gan cilvēku neapzināšanās un aklums. Dienā, kad cilvēks būs uztvērīgs, modrs un saprātīgs, nekādas atkārtošanās vairs nebūs. Sokrātu nenoindēs, Jēzu nepiesitīs krustā. [Persiešu mistiķis] Al-Hiladžs Mansūrs netiks nobendēts. Un šīs ir mūsu skaistākās puķes, mūsu augstākās virsotnes. Tās ir mūsu liktenis un mūsu nākotne. Tās ir mūsu realizētais iekšējais potenciāls.

Esmu pārliecināts, ka jūsu sirdī nebūs dusmu vai naida, bet tikai sapratne un mīloša piedošana. Tā ir vienīgā īstā lūgšana. Un tikai šāda lūgšana var pacelt cilvēci augstākos apziņas līmeņos.

Man ir absolūta iekšēja pārliecība: viņi var saindēt manu ķermeni, manu nervu sistēmu, bet nevar iznīcināt manu apziņu, saindēt manu būtību. Labi, ka viņi deva man iespēju saskatīt sevi viņpus ķermeņa, viņpus prāta.

Šīs septiņas nedēļas bija īsts pārbaudījums caur uguni. Jums pašiem nezinot, jūs visu šo laiku, katru brīdi visu šo septiņu nedēļu laikā, esat man ļoti palīdzējuši. Bez jūsu mīlestības man nebūtu izdevies uzveikt indi, jo bez jūsu mīlestības man nebūtu nekādas vajadzības cīnīties. Jūtu piepildījumu un absolūtu gandarījumu. Esmu atgriezies mājās. Taču redzu, ka jūs maldāties un klūpat, un no manas puses būtu ļoti bezsirdīgi un neiejūtīgi atstāt jūs šādā situācijā. Es vēlētos, lai visās jūsu dzīvēs lēktu saule, dziedātu putni un plauktu puķes. Man nav cita iemesla būt šeit kā vienīgi šis.

Atcerieties: esmu šeit jūsu dēļ. Ja paturēsiet to prātā, tad nenovirzīsieties no ceļa. Atcerēšanās jums palīdzēs apzināties necivilizēto pasauli, kurā dzīvojam, šo trakonamu, ko saucam par cilvēci. Tā jūs neaizmirsīsiet, ka mums jādzemdina jauns cilvēks un jauna cilvēce.

Tas ir milzīgs izaicinājums. Tie, kuriem ir dūša un gudrība, vēlme un ilgas sasniegt tālākās zvaigznes... tikai tie daži cilvēki ir spējuši mani saprast, ir spējuši kļūt par maniem ceļabiedriem. Man nav sekotāju, man ir tikai mīļākie, draugi un ceļabiedri.

Es vēlētos, lai jūs visi sasniedzat tādu pašu svētlaimi, augstākās laimes sajūtu, ekstāzi, kādā pulsē mana sirds. Tie ir arī visa Visuma sirdspuksti.

Pasaules radošo zinātņu akadēmija

1988. gada 17. janvārī Ošo atklāja klausītājiem tādas komūnas vīziju, kas būtu tikšanās vieta, kurā varētu iepazīt gan objektīvās, materiālās pasaules zinātnes, gan iekšējo - meditācijas zinātni. Šo ideju viņš bieži bija izteicis arī agrāk, bet tagad viņš to izklāstīja daudz detalizētāk.

ES VĒLOS, LAI ŠIS AŠRAMS PAMAZĀM KĻŪST par Pasaules radošo zinātņu akadēmiju. Tā būs, iespējams, vērienīgākā sintēze, kāda jebkad notikusi. Jūsu reliģiskās patiesības meklējumi nekādā veidā netraucē objektīvās realitātes meklējumiem, jo šīs jomas ir pilnībā nošķirtas, tās nepārklājas.

Jūs varat būt gan zinātnieks, gan meditētājs. Patiesībā - jo dziļāk meditācijā jūs iesiet, jo vairāk skaidrības, gudrības un talantu atradīsiet sevī uzplaukstam, un tas var radīt pilnīgi jaunu zinātni.

Vecā zinātne radās kā reakcija pret reliģiju. Jaunā zinātne, par kuru es runāju, nav reakcija pret kaut ko, bet gan pāri plūstoša enerģija, gudrība, radošums. Politika ir samaitājusi zinātni, jo to interesēja tikai karš. Reliģijas nespēja pieņemt zinātni, jo tās visas grima māņticībā, bet zinātne būtu nogāzusi viņu dievus un izkliedējusi visas māņticības. Šajos trīs gadsimtos zinātne ir piedzīvojusi ļoti grūtus laikus, no vienas puses, cīnīdamās ar reliģiju, bet, no otras puses, neapzināti nonākdama politiķu verdzībā.

Es gribu, lai šī vieta aug, un organizēju šeit Pasaules akadēmiju zinātnēm un mākslām - akadēmiju, kas būs pilnībā veltīta dzīvi apliecinošiem mērķiem.

Zinātne, kas var radīt Hirosimu un Nagasaki un iznīcināt tūkstošiem cilvēku, putnu, koku, bez jebkāda iemesla, - tikai tāpēc, ka politiķi vēlējās noskaidrot, vai atomenerģija darbojas vai ne, -šī pati zinātne var radīt vairāk pārtikas, vairāk dzīvības, labāku veselību, vairāk zināšanu visās dzīves jomās. Bet tā ir jāizņem no politiķu rokām, un zinātnei nav jāinteresējas par reliģijām.

Šo akadēmiju veidos Nobela prēmijas laureāti, izcili zinātnieki, dažādu jomu mākslinieki, un viņi papūlēsies mainīt līdzšinējo zinātnes destruktīvo tendenci.

Akadēmijai palīdzēs mūsu sanjasini (starp viņiem ir daudz zinātnieku, mākslinieku, ārstu). Mēs ieviesīsim stipendijas, un cilvēki no visas pasaules varēs braukt un studēt jauna veida zinātni, jauna veida mākslu, kas apliecina dzīvi, rada ļaudīs vairāk mīlestības un gatavo galīgajai revolūcijai.

Šī galīgā revolūcija ir vienas pasaules valdība. Jo, kamēr pasaulē nav vienas valdības, karus nevar izbeigt. Katrai valstij ir vajadzīgi savi militārie spēki, aizsardzības spēki, ieroči, un tās sacenšas par to, kurai šie spēki ir iznīcinošāki. Bet, ja pasaulē būs tikai viena valdība, nebūs vajadzīgas ne armijas, ne gaisa spēki, ne flotes. Visas šīs organizācijas varēs pārveidot tā, lai tās kalpotu dzīvei un visai cilvēcei.

Un Pasaules zinātņu akadēmija būs pirmais solis — ja mums palēnām izdosies atpestīt visas pasaules zinātniekus no politiķu tvēriena, politiķu vara būs beigusies. Viņi nav spēcīgi — spēcīgs ir zinātnieks, kas stāv aiz viņiem. Un zinātnieks ir nonācis grūtībās, jo pasaulē nav tādu institūtu, kas nodrošinātu zinātniekam pietiekami daudz resursu, lai viņš varētu strādāt.

Tie laiki ir sen pagājuši, kad Galilejs varēja iekārtot mazu laboratoriju pats savā mājā un zinātnieki varēja strādāt neatkarīgi, bez ārēja atbalsta. Tagad zinātne ir tik sarežģīta un tik sazarota (turklāt katrs atzars ir kļuvis par atsevišķu zinātni), ka zinātnieks nevar strādāt, ja viņu neatbalsta valdība vai kāda varas institūcija, kurai ir nauda, zināšanu bāze, uzcītīgi studenti.

Izskatās, ka eksistence gādā naudu, kas mums būs vajadzīga, lai izveidotu akadēmiju. Arī kāds ļoti svarīgs cilvēks no Japānas, kurš uztur vairākas humānās palīdzības organizācijas, atbrauks apskatīties, vai ir iespējams no šiem fondiem piešķirt līdzekļus šī pasaules institūta izveidošanai. Tam būs atbalsts no visas pasaules, no visiem zinātniekiem bez izņēmuma, jo tagad visi redz, ka viņi kalpo nāvei, nevis dzīvei.

Mums varētu būt vislielākā zinātniskās pētniecības bibliotēka, un tur sanjasini varētu strādāt, pētīt. Notiks sintēze - visi, kas strādās šajā iestādē, arī meditēs, jo, ja vien meditācija neiekļūst cilvēka dzīlēs, viņa mīlestības avoti paliek sasaluši. Jūsu svētlaime, jūsu prieks paliek neuzplaucis.

Ne jau cilvēks ir radīts zinātnei, bet zinātne - cilvēkam.

Taču zinātnieki ir nonākuši grūtībās. Viņi nevar strādāt individuāli, viņiem ir jāstrādā valdības pakļautībā, bet valdību interesē karš. Arī neviena reliģija zinātniekus neatbalsta, jo viņu atklājumi sagrauj reliģisko māņticību.

Pastāv milzu vakuums, ko gribu aizpildīt, radīdams Pasaules akadēmiju, kas būtu pilnībā veltīta dzīvei, mīlestībai, smiekliem, pilnībā veltīta labākas cilvēces radīšanai - labākas un tīrākas, veselīgākas atmosfēras radīšanai, ekoloģijas līdzsvara atjaunošanai.

Mēs atrodam līdzekļus, lai iegādātos visu Koregaona parku. Indijā ir viens liels labums: viss maksā lētāk. Cilvēki var braukt no visām pasaules valstīm, uzturēties šeit trīs četrus mēnešus, un tad uz astoņiem mēnešiem atgriezties savā valstī un nopelnīt pietiekami, lai atgrieztos. Šeit viņiem nav vajadzības strādāt. Šeit ir viņu meditācijas templis. Akadēmijā es vēlos aptvert visas dimensijas - lai labākie mūziķi māca mūziku, labākie mākslinieki māca gleznošanu, labākie dzejnieki māca dzejas pieredzi un tās izteiksmi.

Esmu nelabojams sapņotājs.

Bet varu jums apgalvot, ka viss, par ko savā dzīvē esmu sapņojis, man ir izdevies, neko nedarot. Tā ir bijusi tikai eksistencei izteikta ideja...

Jā-Hū! Misitiskā Roze

1988. gada 19. martā Ošo sāka runu sēriju un tā izrādījās pēdējā runu sērija, kura veltīta tikai atbildēm uz jautājumiem. Šajās uzrunās viņš sāk attīstīt “atvadu” jeb “atbrīvošanās” (let-go) meditāciju, kuru vada pats personīgi. Viņš ievieš arī, kā pats to dēvē, “sveiciena man-tru” (jeb mantra salutē), kuras pamatā ir kāds joks, ko viņš ir stāstījis vienā no savām uzrunām: ir jāpaceļ gaisā abas rokas un jāiesaucas: “Jā-Hū!”

30. aprīlī Ošo paziņoja, ka ir izveidojis kaut ko jaunu, ko viņš nosauca par “meditatīvo terapiju”. Pēc pirmajiem eksperimentiem šis process tika izstrādāts smalkāk. Terapija notika trīs stundas dienā trīs nedēļu garumā: viena nedēļa tika veltīta smiekliem, otra nedēļa — asarām, bet trešā nedēļa — klusai vērošanai. Dalībnieki savā starpā nesazinājās, un nebija arī “terapeita” — tikai koordinators, kurš apmācīts vadīt procesu. To sauc par “Mistisko Rozi”.

NEVIENA MEDITĀCIJA NESNIEGS JUMS TIK DAUDZ, cik šī niecīgā stratēģija. Mana daudzo meditāciju pieredze liecina, ka vajag panākt lūzumu divos slāņos. Jūsu smiekli ir apvaldīti; jums ir teikts: “Nesmejies, tas ir nopietni.” Jums neļauj smieties baznīcā, neļauj smieties universitātes lekcijās...

Tāpēc pirmais slānis ir smiekli, bet, kad smiekli izbeidzas, jūs pēkšņi attopaties asarās, agonijā. Taču arī šis process sniegs lielu atvieglojumu. Izzudīs daudzu dzīvju sāpes un ciešanas. Ja varat atbrīvoties no šiem abiem slāņiem, tad atrodat paši sevi.

Esmu izdomājis daudzas meditācijas, bet, iespējams, šī būs visbūtiskākā un pamatīgākā no visām.

Turpmākajās nedēļās Ošo saviem klausītājiem mācīja vēl divas meditatīvās terapijas: “Ārpus Prāta” (No-Mind) - ar runāšanu džiberišā, kam seko klusa vērošana, un “Piedzimt No Jauna” (Born Again), kurā dalībniekiem tika ļauts brīvi spēlēties, it kā viņi būtu bērni. Ošo arī mudināja terapeitus, kuri apguvuši vadītās meditācijas un hipnozi, izmantot seno tibetiešu tehniku ķermeņa un prāta dziedināšanai. Šo tehniku viņš nodēvēja par “Atgādinājums par ķermeņa un prāta aizmirsto valodu”.

Zen sarunas

Pabeidzis uzrunu sēriju “Mistiskā Roze”, Ošo sāka runāt par zen stāstiem un haikām. Zen sarunas ietvēra arī atbildes uz izdevēja jautājumiem par zen stāstu un haiku nozīmi, kā arī komentārus par pašreizējo situāciju pasaulē un sociālām problēmām. Taču Ošo vairs nekad nesniedza atbildes uz jautājumiem par attiecībām vai citām personiskām problēmām. Bieži vien viņš veltīja savas runas kokiem, kas ieskāva meditācijas zāli, putniem, mākoņiem, lietum vai citiem dabas elementiem.

VIENS NO PAMATPRINCIPIEM, kas jums visiem jāpatur prātā, ir šāds: reliģija ir dzīva tikai tad, ja tai nav organizētas doktrīnas, nav uzskatu sistēmas, nav dogmu, nav teoloģijas. Kad ir tikai šis klusums un koki līksmi dejo vējā, jūsu sirdīs kaut kas aug. Tas nāk no jums pašiem, tas nenāk ne no kādiem Svētajiem rakstiem; neviens jums nevar to iedot, jo tās nav zināšanas.

Tā ir lielākā atšķirība starp visām reliģijām un zen. Visas reliģijas, izņemot zen, ir nedzīvas. Tās ir kļuvušas par teoloģiju fosilijām, filozofiskām sistēmām, doktrīnām, tās ir aizmirsušas koku valodu. Tās ir aizmirsušas klusumu, kurā pat kokus var dzirdēt un saprast. Tās ir aizmirsušas prieku, kam dabiski un spontāni jāplūst no katras dzīvas būtnes sirds.

Brīdī, kad pieredze kļūst par skaidrojumu un iegūst izpausmes formu, tā vairs neelpo. Tā ir nedzīva — un visā pasaulē cilvēki balstās uz nedzīvām doktrīnām.

Es dēvēju zen par vienīgo dzīvo reliģiju, jo zen nav reliģija, tikai reliģiozitāte. Tajā nav dogmu. Zen nav atkarīgs no kāda dibinātāja. Zen nav pagātnes. Patiesībā zen jums neko nevar iemācīt. Tas ir dīvainākais, kas ir noticis visā cilvēces vēsturē. Dīvainākais, jo tas gūst prieku klusumā, tas uzplaukst neesamībā. Zen piepildījums ir nevainībā, nezināšanā. Tas nešķiro ikdienišķo un svēto. Zen viss esošais ir svēts.

Meditācijas zen uzrunu beigās kļuva arvien ilgākas. To sākumā Ošo pievienoja runāšanu džiberišā. Tai sekoja klusēšana, pēc tam "let-go" jeb "ļaujieties, būs labi!" (ķermeņa atslābināšana un nokrišana uz grīdas), tad atgriešanās sēdus stāvoklī, lai baudītu vēl vairāk klusuma, un visbeidzot, kamēr Ošo izgāja no zāles, dejošana jeb svinēšana. Ošo vadīja grupu klusuma posmos, un katrs posms tika pieteikts ar bungu skaņām.

ESIET KLUSI. AIZVERIET ACIS. Sajūtiet, ka jūsu ķermenis ir pavisam sastindzis.

Tagad pavērsiet skatienu uz iekšu, sakopojiet visu savu apziņu -gluži kā bultu, kas lido uz centru.

Šajā centrā jūs esat buda. Apkārt jūs varat būt jebkas - Toms, Diks, Harijs. Apkārt jūs esat viss kaut kas, bet centrā jūsu galvenā būtība ir būdas būtība, jūs esat dao cilvēks.

Ejiet dziļāk un dziļāk - jo dziļāk jūs iesiet, jo spēcīgāk pieredzēsiet savu mūžīgo esamību. Pār jums sāks birt ziedi; visa eksistence līksmos par jūsu klusumu.

Esiet tikai vērotājs. No centra. Jūs esat atgriezies mājās.

Lai būtu skaidrība...

(Bungu skaņas)

Atslābstiet! Atcerieties, ka esat tikai vērotājs. Jūs neesat ķermenis, jūs neesat prāts. Jūs esat tikai spogulis. Kad norimstat un kļūstat par mēmu liecinieku kā spogulis, visa eksistence iegūst ārkārtīgi skaistu formu. Viss kļūst dievišķs.

Šis vakars bija skaists jau pats par sevi, bet Džošu lauvas rēciens to padarīja ārkārtīgi skaistu.

Tieši šajā brīdī jūs esat buda.

Kad jūs atgriezīsieties, paņemiet budu sev līdzi. Jums jāizdzīvo šis buda savā ikdienas dzīvē. Esmu pret atteikšanos no pasaules. Esmu par pasaules pārveidošanu. Ja šeit būs vairāk budu, pasaule iegūs jaunas debesis, jaunas dimensijas, atvērsies jaunas durvis... jauni noslēpumi, jauni brīnumi.

Uzņemiet tik daudz smaržu un ziedu, cik varat.

(Bungu skaņas)

Atgriezieties, bet atgriezieties kā buda - mierpilni, skaisti. Pasēdiet mirkli, lai apkopotu savu krāšņumu, ko esat piedzīvojuši.

Katru dienu jums jādodas arvien dziļāk un dziļāk. Tāpēc vienmēr atcerieties, cik tālu esat ticis: rīt jums būs jāiet vēl mazliet dziļāk. Paies divi vai pieci, vai divdesmit, vai trīsdesmit gadi - kaut kad jūs kļūsiet par būdām. Manuprāt, jūs jau esat būdas, jums tikai jāsaņem drosme. Šajos trīsdesmit gados jūs par budu nepārvērtīsieties - jūs jau tagad esat būdas. Šajos trīsdesmit gados jums tikai jāatmet šaubas, šaubas par to, ka varat būt buda. Pat ja es to saku, pat ja visi būdas censtos jūs pārliecināt, jūsu dziļākajā būtībā ir šaubas: “Ak dievs, es un buda?” Bet kādu dienu jūs pārliecinās pašu pieredze. Bez pašu pieredzes jūs pa īstam nepārvērtīsieties.

“Bhagavāna” gals

1988. gada decembri Ošo atkal smagi slimoja un divdesmit četras stundas diennaktī atradās sava ārsta uzraudzībā. Pēc trīs nedēļu prombūtnes atgriežoties meditāciju zālē, viņš nāca klajā ar satraucošu paziņojumu. Kāda japāņu gaišreģe bija atsūtījusi vēsti, ka, viņasprāt, Gautama Buda izmanto Ošo par savu ārējo veidolu. Viņš apstiprināja, ka tā ir, un paziņoja, ka atsakās no Bhagavāna vārda. Viņš arī noņēma saulesbrilles, kuras bija nēsājis vairākus mēnešus, jo prožektori bija traucējuši redzei, un atdeva tās vienam no saviem mācekļiem. Nākamajās dienās izskanēja vairākas viņa jaunā vārda variācijas, un viena no tām ir Ošo atbilde uz UPI reportiera jautājumu.

MANĪ IR IEMITINĀJIES GAUTAMA BUDA. Esmu mājastēvs, un viņš ir viesis. Te nav runa par jebkādu pievēršanos [budismam], Esmu buda pats par sevi, un tas ir iemesls, kādēļ viņš izvēlējies izmantot mani kā ārējo čaulu darbam, kuru vēl grib paveikt. Būdams klejojošs mākonis divdesmit vienu gadsimtu, viņš bija gaidījis īsto iemiesošanās iespēju.

Es neesmu budists. Arī Gautamas Būdas nolūks nebija radīt budistus vai kādu organizētu reliģiju. Pat toreiz, pirms divdesmit pieciem gadsimtiem, viņš neizveidoja nekādu organizētu reliģiju. Brīdī, kad patiesība iegūst organizētu struktūru, tā kļūst par meliem. Organizēta reliģija ir nekas cits kā slēpta politika, spēcīga ekspluatācija no garīdzniecības puses. Ekspluatēt var gan šankaračarjas, gan imami, gan rabīni un pāvesti — nav nekādas atšķirības.

Gautama Buda aiz sevis neatstāja pēcteci. Viņa pēdējie vārdi bija: “Netaisiet manas statujas, neapkopojiet manis teikto. Es negribu kļūt par pielūdzamu simbolu. Visdziļāk es ilgojos pēc tā, lai jūs nevienu neimitējat. Jums nav jābūt budistiem, jo jums pašiem piemīt potenciāls kļūt par budu.”

Es gribētu sacīt: es nesludinu budismu vai kādu citu -ismu. Es mācu būt par pašu budu. Cilvēki, kas ir ar mani, nepieder ne pie vienas organizētas reliģijas. Viņi ir neatkarīgi, individuāli meklētāji. Manas attiecības ar viņiem ir kā ar ceļabiedriem.

Starp citu, man jums jāatgādina, ka Gautama Buda pirms divdesmit pieciem gadsimtiem pravietoja: “Kad es atgriezīšos, es nevarēšu atnākt caur sievietes dzemdi. Man būs jāiemitinās cilvēkā ar līdzīgu apziņu, līdzīgiem augstumiem un tām pašām atvērtajām debesīm. Mani sauks par Draugu.”

Šajā vārdā ir ietverta milzīga brīvība. Viņš nevēlas būt neviena guru, viņš vienkārši vēlas būt draugs. Viņam ir, ar ko dalīties, turklāt bez jebkādiem nosacījumiem.

Tas jums palīdzēs, jo daži sanjasini ir apjukuši: kā atšķirt seno Gautamu Budu no manis. Gautamas Būdas vārdi kliedē šo mulsumu.

Lai gan viņš ir patvēries manī, mani nesauks par Gautamu Budu. Man patiktu, ja mani sauktu saskaņā ar viņa pravietojumu: Mait-reja Buda. “Maitreja” nozīmē “draugs”. Tas norādīs uz atšķirību. Nekāda sajukuma nebūs.

Piektajā vakarā pēc neparastā apciemojuma Ošo ieradās meditāciju zālē ar jaunu vēstījumu. Gautama Buda esot viņu pametis, jo starp viesi un saimnieku bijušas zināmas dzīvesveida nesaderības.

ŠĪS ČETRAS DIENAS MAN BIJA ĀRKĀRTĪGI GRŪTAS. Biju domājis, ka Gautama Buda sapratīs - laiki ir mainījušies, bet nekā. Pūlējos, cik spēju, bet viņš tik ļoti turējās pie savas kārtības... divdesmit piecus gadsimtus senas... viņa paradumi bija ļoti iesīkstējuši. Sīkumi kļuva apgrūtinoši.

Gautama Buda mēdza gulēt tikai uz labajiem sāniem. Viņš neizmantoja spilvenu, bet spilvena vietā lika roku. Spilvens viņam šķita lieka greznība.

Es viņam sacīju: “Nieka spilvens nav nekāda greznība, un visu nakti turēt roku pagalvī ir klaja sevis mocīšana. Un vai tu domā, ka gulēt uz labajiem sāniem ir pareizi, bet uz kreisajiem - nepareizi? Mans pamatprincips ir sintezēt abas puses.”

Viņš ēda tikai reizi dienā un, ne vārda nebilzdams, gribēja, lai arī es daru tāpat. Viņš mēdza ubagot ēdienu. Viņš man jautāja: “Kur ir mana ubagojamā bļoda?”

Šovakar tieši pulksten sešos, kad es sēdēju savā džakuzi, viņš loti satraucās: “Džakuzi?” Arī vannošanās divas reizes dienā viņam šķita lieka greznība.

Es sacīju: “Tu esi piepildījis savu pareģojumu, ka atgriezīsies. Ar četrām dienām pietiek - es tev saku ardievas! Nu tev nav vairs jāklejo pa pasauli, tu vari vienkārši pazust bezgalīgajās zilajās debesīs.

Šajās četrās dienās tu esi redzējis, ka es daru to, ko tu vēlējies darīt, un daru to saskaņā ar šo laiku un vajadzībām. Es neesmu gatavs pieņemt, ka kāds diktē man noteikumus. Esmu brīvs cilvēks. Esmu tevi pieņēmis savā brīvībā un mīlestībā, bet necenties kļūt par saimnieku.”

Šīs četras dienas mani mocīja galvassāpes. Trīsdesmit gadus man nebija sāpējusi galva. Biju aizmirsis, kā tas ir, kad sāp galva. Neko nevarēju darīt. Viņš bija tik ļoti pieradis darīt visu pēc sava prāta, bet tagad tas vairs galīgi nederēja.

Tāpēc tagad es nāku klajā ar vēl svarīgāku vēsturisku paziņojumu — es esmu tikai es pats.

Jūs varat arī turpmāk saukt mani par Budu, bet tam nebūs nekāda sakara ar Gautamu Budu vai Maitreju Budu. Esmu buda pats par sevi. Vārds “buda” vienkārši nozīmē “uzmodinātais”. Tagad es paziņoju, ka mans vārds turpmāk būs Šrī Radžnišs Zorba Buda.

“Šrī Radžnišs Zorba Buda” drīz vien atmeta visus vārdus un teica, ka palikšot vispār bez vārda. Sanjasini bija apjukuši, nezinādami, kā viņu uzrunāt, un ierosināja saukt viņu par “Ošo” — vārdā, kas bieži parādās zen stāstos kā jēdziens cieņas un goda izrādīšanai. Ošo piekrita un piedēvēja šim vārdam pats savu nozīmi — viņš to sasaistīja ar jēdzienu “okeānisks”. Vēlāk viņš sacīja, ka “Ošo” nav viņa vārds, bet tikai dziedinoša skaņa.

Zen manifests: brīvība pašam no sevis

Turpmākajās nedēļās pēc Gautamas Būdas “apciemojuma” Ošo šķita ieguvis jaunu spēku un enerģiju. Viņa uzrunas kļuva garākas — pāris reižu viņš norunāja gandrīz četras stundas bez pārtraukuma —, ievērojami kaismīgākas un enerģiskākas. Dažādās runu sērijās viņš sasaistīja zen ar Fridriha Nlčes un Volta Vitmena darbiem, salīdzināja ar kristietību un ieteica to Gorbačovam, lai atvieglotu pāreju no komunisma uz kapitālismu. Taču 1989. gada februāri divas dienas kopš jaunas runu sērijas "'Zen manifests” uzsākšanas Ošo atkal saslima un neparādījās meditāciju zālē līdz pat aprīļa sākumam. Zen manifests izrādījās viņa pēdējā runu sērija.

ZEN MANIFESTS IR ABSOLŪTI NEPIECIEŠAMS, jo visas vecās reliģijas brūk. Un, pirms tās ir sabrukušas pavisam un cilvēce kļuvusi pavisam ķerta, ir jāizplata zen visā pasaulē. Pirms sagrūst vecā māja, ir jāuzceļ jauna.

Bet šoreiz nepieļaujiet to pašu kļūdu. Jūs dzīvojāt mājā, kuras nemaz nebija, tāpēc bijāt pakļauti lietum, salam, saulei - šī māja pastāvēja tikai jūsu iztēlē. Šoreiz pa īstam ieejiet savā sākotnējā mājā, nevis cilvēku radītā templī, cilvēku radītā reliģijā. Ieejiet paši savā esamībā. Kāpēc gan lai jūs visu laiku būtu tikai kopija?

Šis ir ļoti vērtīgs laiks. Jus esat piedzimuši ļoti veiksmīgā laika, kad vecais ir zaudējis savu spēku un vairs neder, tas vienkārši turpina pastāvēt tikai tāpēc, ka jums pietrūkst drosmes izkļūt no cietuma. Taču durvis ir atvērtas - patiesībā to nekad nemaz nav bijis, jo māja, kurā jūs dzīvojat, ir tikai iedomāta. Jūsu dievi ir iedomāti, jūsu priesteri un mācītāji ir iedomāti, jūsu Svētie raksti ir iedomāti.

Šoreiz nepieļaujiet to pašu kļūdu. Šoreiz cilvēcei ir jāveic kvantu lēciens no vecajiem, sapuvušajiem meliem uz jaunu, mūžīgi nevīstošu patiesību.

Tāds ir Zen manifests.

Pēdējos publiskos vārdus Ošo sacīja meditācijas noslēgumā 1989. gada 10. aprīļa vakarā.

ŠAJĀ BRĪDI JŪS ESAT VISSVĒTLAIMĪGĀKIE CILVĒKI uz Zemes. Ja atceraties, ka esat buda, tā ir visvērtīgākā pieredze, jo tā ir jūsu mūžība, jūsu nemirstība.

Tie neesat jūs, tā ir jūsu eksistence. Jūs esat vienoti ar zvaigznēm un kokiem, un debesīm, un okeānu. Jūs vairs neesat šķirti.

Būdas pēdējais vārds bija: sammasati.

Atcerieties, ka jūs esat buda - sammasati.

Iekšējais loks

6. aprīlī Ošo sasauca tā dēvēto Iekšējo loku, kurā ietilpst divdesmit viens māceklis. Viņiem būs jāuzņemas praktiskas rūpes par komūnas administrēšanu. Publiski Ošo par to nerunāja, bet vēlāk, sniedzot norādījumus šai grupai, lika saprast, ka viņu uzdevums nav sniegt komūnai garīgu ievirzi, bet rūpēties par praktiskiem dzīves aspektiem, lai padarītu viņa darbu cilvēkiem pieejamu. Iekšējā loka pārstāvjus, kuri nomirst vai kādu iemeslu dēļ nolemj doties prom, bija jānomaina pēc pārējo grupas locekļu vienprātīga lēmuma, un visi lēmumi grupā jāpieņem vienprātīgi.

NO TRADĪCIJAS NEVAR IZVAIRĪTIES, tas nav jūsu rokās. Jūs nevarat paredzēt, ko cilvēki darīs pēc jūsu nāves. Labāk nevis atstāt to nezinātāju rokās, bet sniegt pareizas vadošās norādes.

Sagatavošanās aiziešanai

1989. gada 10. aprīlī Ošo paziņo savai sekretārei, ka runas noslēgumā viņa enerģija ir pilnībā izmainījusies. Viņš to skaidro tā: līdzīgi kā cilvēks ienāk pasaulē pēc deviņiem mēnešiem, kas pavadīti dzemdē, deviņus mēnešus pirms nāves viņa enerģija ieiet nāves inkubācijas periodā. Šī vakara runai bija jāiesāk jauna runu sērija “Būdas atmodināšana”.

19. maijs. Vispārējā sapulcē meditāciju zālē tiek paziņots, ka Ošo vairs publiskas runas neteiks.

23. maijs. Tiek paziņots, ka Ošo vakaros nāks uz meditāciju zāli. Viņam ierodoties, tiks atskaņota mūzika, lai visi varētu līksmot kopā ar viņu, un tad sekos klusuma meditācijas posms. Pēc tam Ošo dosies

prom. Kad viņš būs atstājis zāli, tiks pārraidīts kādas viņa uzrunas videoieraksts.

Jūnijs—jūlijs. Tiek izveidota Ošo “Multiversitāte” ar dažādām “fakultātēm”, kas pārraudzīs dažādas komūnas piedāvātās darbnīcas un programmas. Starp fakultātēm ir, piemēram, Transformācijas centrs, Mistēriju skola, Radošo mākslu skola un Karamākslu skola.

Dalībniekiem uz vakara sanāksmēm lūdz ierasties baltā apģērbā. ŠI jaunā kārtība tiek ieviesta indiešu tradicionālo svētku laikā, kas notiek jūlijā, iestājoties pilnam mēnesim, kad tiek godināti apgaismotie Meistari. Šie svētki komūnā tiek svinēti jau sen.

25. augusts. Ošo ierosina komūnā dienas aktivitāšu laikā valkāt sarkanbrūnu apģērbu.

31. augusts. Ir pabeigta Ošo jaunā guļamistaba, kas iekārtota bijušajā Džuandzi auditorijā un savienota ar viņa rezidenci. Viņš pats bija personīgi iesaistījies jaunās istabas iekārtošanā. Guļamistaba ir izklāta ar marmoru un izgaismota ar lielu lustru, logi tajā sniedzas no grīdas līdz griestiem, un pa tiem paveras skats uz tropu dārzu.

14. septembris. Ošo atgriežas savā vecajā guļamistabā; jaunā istaba tiek izmantota Mistiskās Rozes un Ārpus Prāta meditatīvajām terapi-jām. Jauno slēgto stikla eju ar gaisa kondicionētāju, kas bija ierīkota, lai Ošo varētu doties pastaigās dārzā, nolemj atvēlēt Vipasanas un zazen meditācijām, kā ari citām meditāciju grupām.

17. novembris. Ošo sniedz norādes par to, kam jānotiek pēc viņa aiziešanas no ķermeņa. Viņš ari lūdz izveidot grupu, kas pārtulkotu viņa grāmatas no hindi valodas angļu valodā, kā ari sniedz turpmākās norādes par Iekšējā loka darbību.

24. decembris. Lielbritānijas laikraksts The Sunday Mail publicē rakstu par to, ka kardināls Racingers un Vatikāns bijis daļēji atbildīgs par Ošo izraidīšanu no ASV.

17. janvāris. Ošo ārsts paziņo, ka turpmāk Ošo vairs nesēdēs meditāciju zālē vakara meditāciju laikā, bet parādīsies, lai īsi sasveicinātos ar sanākušajiem, un tūliņ pat dosies prom. Kad Ošo ierodas zālē, ir skaidri redzams, ka viņš ir ļoti vārgs un ar grūtībām turas kājās.

18. janvāris. Vakara sanāksmes laikā Ošo paliek savā istabā, bet nosūta ziņu, ka viņa klātbūtne būs sajūtama, it kā viņš būtu klāt pats personiski.

1990. gada 19. janvāris. Pulksten 5 pēcpusdienā Ošo atstāj ķermeni, ar vārdiem “eksistence lemj, kad ir pienācis laiks” atteicies no ārsta ieteiktās ārkārtas medicīniskās palīdzības, un mierīgi aizver acis, lai dotos prom. Pulksten 7 vakarā, kad cilvēki ir sapulcējušies meditāciju zālē uz ikvakara sanāksmi, ārsts nāk klajā ar oficiālu paziņojumu par Ošo nāvi. Tiek dots neilgs laiks, lai draugi varētu informēt tos, kuri nebija klāt zālē, bet vēlas būt klāt. Ošo ķermeni ienes zālē, kur notiek desmit minūšu godināšana. Pēc tam to procesijā nes uz tuvāko kremēšanas vietu, kur visu nakti turpinās atvadu ceremonija.

Pēc divām dienām Ošo pelnus nogādā Džuandzi auditorijā — telpā, kas bija pārveidota par jauno “guļamistabu” un kur viņš daudzus gadus bija teicis uzrunas un ticies ar sanjasiniem un patiesības meklētājiem. Pelnus saskaņā ar Ošo norādēm novieto “zem gultas” - zem marmora plāksnes telpas vienā malā, kas patiešām bija ieplānota kā gultas vietas paaugstinājums, — un apsedz ar plāksni, uz kuras iegravēti vārdi, ko viņš nodiktējis pirms dažiem mēnešiem:

Osho

Nekad nav dzimis

Nekad nav miris

Tikai viesojies uz šis planētas — Zemes

1931-1990

Saskaņā ar Ošo vīziju, ko viņš izklāstījis dažos mēnešos pirms savas nāves, Ošo Starptautiskais meditāciju centrs Pūnā Indijā turpina veiksmīgi darboties kā īpaša vieta meditācijām un pašatklāsmēm. Viņš pats bija personīgi iesaistījies centra ēku projektēšanā, piemēram, izdomājis dizainu piramīdas formas ēkām, kas paredzētas meditācijām un meistardarbnīcām, spa un atpūtas un sporta kompleksam, kā arī Ošo auditorijai - piramīdas formas meditāciju zālei, kurā katru dienu tiek nodrošināta pilna meditāciju programma, tostarp Vakara sanāksmes, kurās tiek rādīti Ošo runu videoieraksti.

Epilogs: 1990-patlaban

MANA TICĪBA ESAMĪBAI IR ABSOLŪTA. Ja tajā, ko saku, ir kaut kas patiess, tad tas izdzīvos. Cilvēki, kurus interesēs mans darbs, vienkārši nesīs lāpu, nevienam neko neuzspiežot.

Saviem ļaudīm es palikšu iedvesmas avots. To jutīs lielākā daļa sanjasinu. Es vēlos, lai viņi par savu izaugsmi rūpētos paši - attīstītu tādas īpašības kā mīlestība, ap kuru nevar tikt radīta neviena baznīca; apzināšanās, uz ko nevienam nav monopoltiesību; līksmība, prieks un svaiga, bērnišķīga skatiena saglabāšana...

Es gribu, lai mani cilvēki pazīst sevi, nevis ir tādi, kā vēlas citi.

Un ceļš ved uz iekšu.

Avoti

Dumpinieks ( The Rebel) #27

PIRMÀ DALA

Vienkārši cilvēks. Kas slēpjas aiz leģendas?

The Last Testament (intervijas plašsaziņas līdzekļiem), Vol. 1 #14

Mirkļi no zelta bērnības

Es nekad neesmu bijis garīgs vai reliģiozs... Transmission of the Lamp (Urugvajas runas) #10 MAN ATAUST PRĀTĀ... Glimpses of a Golden Childhood #1 SENĀK BĒRNUS APPRECINĀJA... Sat Chit Anand #15 MANI UZAUDZINĀJA... From Darkness to Light, (Amerikas runas) #2

MANS VECTĒVS... Glimpses of a Golden Childhood #2 ES VARU SAPRAST... Glimpses of a Golden Childhood #5 DŽAINISMS IR... Glimpses of a Golden Childhood #7 ES NEATCEROS... Glimpses of a Golden Childhood #8 NANA MAN NEBIJA TIKAI... From Personality to Individuality (Amerikas runas) #27 ŠĶIRŠANĀS IR AR... Glimpses of a Golden Childhood #6

Dumpīgais gars

Cik vien spēju atcerēties... The Last Testament, Vol. 1 #13 VECTĒVA NOMIRŠANA... Glimpses of a Golden Childhood #13 TĀ BIJA MANA PIRMĀ... Glimpses of a Golden Childhood #12 PIRMIE SEPTIŅI GADI... From Misery to Enlightenment (Amerikas runas) #1

ES SACĪJU TĒVAM... Glimpses of a Golden Childhood #20 PIRMAIS, KO MAN IEMĀCĪJA... The Dhammapada: The Way of the Buddha, Vol. 3 #3 MANĀ PILSĒTIŅĀ... From Misery to Enlightenment #13 MANĀ CIEMĀ... The Sword and the Lotus #4 MANS TĒVATĒVS... From Ignorance to Innocence (Amerikas runas) #13

MANS VECTĒVS NEBIJA... From Ignorance to Innocence #16 KAD ES NOKĀRTOJU... From Death to Deathlessness (Amerikas runas) #27

Nemirstības meklējumos

Jūs zināt, ka... The Last Testament (intervijas plašsaziņas līdzekļiem) Vol. 3 #12

Austrumos mēs vērojam... Nirvana: The Last Nightmare #9 VIENS NO MANIEM BĒRNĪBAS... From Personality to Individuality (Amerikas runas) #12 MANAS MĀTES TĒVS... The Book of Secrets #24

Apskaidrība: pagātnes pārrāvums

Ir kāds skaists... Tao: The Pathless Path, Vol. 2 #9 JAU KOPŠ AGRAS BĒRNĪBAS... The Great Zen Master Ta Hui #28 MANA PIRMĀ PIEREDZE... The Miracle #3 ESMU MEKLĒJIS DURVIS... The Last Testament, Vol. 1 #20 MANI AIZVEDA PIE VAIDJAS... Tao: The Three Treasures Vol. 2 #9 KAD CILVĒKS PIRMO REIZI IEIET... Tao: The Pathless Path, Vol. 2 #9

JŪS MAN JAUTĀJAT... Theologia Mystica #9

DAUDZAS DZlVES BIJU STRĀDĀJIS... The Discipline of Transcendence, Vol. 2 #11 APGAISMĪBA IR ĻOTI INDIVIDUĀLS... The Last Testament, Vol. 3 #29

Zobena asināšana

Kopš agras bērnības... The Rebel #2

ZINĀTNIEKI TIK PRASMĪGI PROT... Tao: The Golden Gate #6 PĒC BAKALAURA GRĀDA... From Darkness to Light (Amerikas runas) #6

PIRMAJĀ DIENĀ, KAD... From Unconsciousness to Consciousness #3 ES MĒDZU STAIGĀT INDIEŠU SANDALĒS... From Ignorance to Innocence #21

KAD ES PIRMAJĀ DIENĀ IEGĀJU... From Misery to Enlightenment #1

ATCEROS KĀDU REKTORA VIETNIEKU... From Bondage to Freedom (Amerikas runas) #38 MAN ĀRKĀRTĪGI PATIKA STUDENTA DZĪVE... Transmission of the Lamp #7

INDIJĀ MUSULMAŅI VALKĀ... From Misery to Enlightenment #26

KAD ES KĻUVU PAR... The Last Testament, Vol. 2 #8 MANI UZAICINĀJA UZ SEMINĀRU... The Search #2

Ceļā

Tikai padomājiet... From the False to the Truth #24 SITUĀCIJA PASAULĒ IR BŪTISKI MAINĪJUSIES... Transmission of the Lamp #37

PAMODINĀTS CILVĒKS... The Dhammapada: The Way of the Buddha, Vol. 11 #9 MAN BŪTU PATICIS... From Personality to Individuality #14 REIZ KĀDĀ KONFERENCĒ ES UZSTĀJOS... Socrates Poisoned Again After 25 Centuries (Grieķijas runas) #27 KAD REDZU CILVĒKUS KLUSI... The Book of Wisdom #6

Izteikt neizsakāmo: klusumi starp vārdiem

Trīsdesmit piecus gadus es... From Ignorance to Innocence #23 MĒS NEZINĀM PAR TŪKSTOŠIEM... The Path of the Mystic (Urugvajas runas) #14 ŠĀDA DOMA RODAS GANDRĪZ KATRAM... The Invitation #14

OTRĀ DALA

Atspulgi tukšā spogulī: nekad nebijuša cilvēka daudzās sejas

Come Follow Yourself Vol. 2 #4

Seksa guru

/.: Pārjums ir ticis rakstīts un runāts... The Last Testament, Vol. 1 #1 ESMU UZRAKSTĪJIS VIENU GRĀMATU... The Secret of Secrets, Vol. 2 #10

ORGASMS SEKSĀ, PĒC MANĀM DOMĀM... I Celebrate Myself God is Nowhere, Life is Now Here #1 ESMU JUMS TEICIS, KA IR IESPĒJAMS... Walking in Zen, Sitting in Zen #4

ES NEKAD NEESMU MĀCĪJIS “BRĪVU SEKSU”... The Last Testament, Vol. 4 #14

KULTA LĪDERIS

].: To, kas izveidojies ap jums... The Last Testament, Vol. 4 #3 JUMS NOTEIKTI IR “IZSKALOTAS SMADZENES”... The Osho Upanishad #23 ES CENŠOS... The Last Testament, Vol. 6 #14

Krāpnieks

Man jādarbojas divos līmeņos... Beyond Enlightenment #6 MAN NĀK ATMIŅĀ KĀDS STĀSTS... The Razor’s Edge #15

“Pašpasludinātais Bhagavāns”

Kritiķi, kuri... Light on the Path (Himalaju runas) #4

SAVĀ ZIŅĀ ESMU ĻOTI SAVĀDS... From Unconsciousness to Consciousness #3

VĀRDAM “BHAGVAN” NAV SALĪDZINĀMĀS PAKĀPES... The Discipline of Transcendence, Vol. 2 #4 STARP CITU, ES SEVI SAUCU... No-Mind: The Flowers of Eternity #1

Bagātnieku guru

Es vienmēr tērēju, pirms esmu nopelnījis... The Last Testament, Vol. 3 #25

JŪS JAUTĀJAT: “VAI TAD TU NEESI...” The Discipline of Transcendence, Vol. 3 #10

Jokdaris

Kurš ir labāks šovmens... The Last Testament, Vol. 1 #3 J.: KĀDĀ PRESES KONFERENCE JŪS... The Last Testament, Vol.

1 #17

MAN IR JĀSTĀSTA JOKI, JO... A Sudden Clash of Thunder #9 MAN IR JĀSTĀSTA JOKI ARĪ TĀPĒC, KA... The Discipline of Transcendence, Vol. 3 #2

Rolsroisu guru

Es gribētu, lai visa pasaule dzīvotu... The Last Testament, Vol. 2 #3 TIKAI PIRMS DAŽĀM DIENĀM ES SAVAI SEKRETĀREI...

The Secret of Secrets, Vol. 2 #4 AMERIKĀŅI DOMĀ, KA IR... Om Mani Padme Hum #18 CILVĒKI IR SKUMJI, SKAUDĪGI... Socrates Poisoned Again Āfter 25 Centuries # 15

Meistars

Kādā skaistā rītā... The Last Testament, Vol. 3 #23 MEISTARI NESAKA PATIESĪBU... Ah, This! #1 MEISTARS IR DAKTERIS... The Osho Upanishad #T

GUDRAIS VĒLAS TIKAI TO... The Dhammapada: The Way of the Buddha, Vol. 5 #7 NO AGRAS BĒRNĪBAS JUMS IR MĀCĪTS... The Last Testament, Vol. 1 #6

SANJASAS KUSTĪBA NAV MANA... The Last Testament, Vol. 6 #14

TREŠĀ DALA

Mantojums

Manis varbūt vairs nebūs... The Shadow of the Whip (nepublicētu daršanu dienasgrāmata) #18

Reliģiozitāte bez reliģijas

Es visu laiku esmu nekonsekvents... From Personality to Individuality #8

KRISTIETĪBA, HINDUISMS... Going All the Way (nepublicētu daršanu dienasgrāmata) #22 ZINĀTNE IR PATIESĪBAS MEKLĒŠANA... The Last Testament, Vol. 5 #4

KVANTU LĒCIENU RELIĢIJĀ... The Last Testament, Vol. 5 #16 Meditācija 21. gadsimtam

Desmit gadus es strādāju... The Ultimate Alchemy, Vol. 1 #7 KAD BIJU PROFESORS... The Path of the Mystic #15 MEDITĀCIJU NEVAR VEIKT... The White Lotus #3 BIEŽI NOTIEK TĀ: atnāk pie manis ateists... The Guest #5 IR SIMT DIVPADSMIT MEDITĀCIJAS METODES... From Bondage to Freedom #26 UZ SEŠDESMIT MINŪTĒM KATRU DIENU... Take It Easy, Vol. 1 #11

RĪTA MEDITĀCIJA... (Nepublicēts tulkojums no hindi valodas) MANĀ IZPRATNĒ AGRĀK VAI VĒLĀK... In Search of the Miraculous, Vol. 1 #11

KAD CILVĒKS MEDITĒ... The Discipline of Transcendence, Vol. 2 #5

MEDITĀCIJA NENOZĪMĒ... Yoga: The Alpha and the Omega, Vol. 3 #4

Trešā psiholoģija: Budu psiholoģija

Manā komūnā darbojās... The Rebellious Spirit #6 ZIGMUNDS FREIDS IEPAZĪSTINĀJA... The Dhammapada: The Way of the Buddha, Vol. 10 #4 IR DIVĒJĀDAS IZAUGSMES METODES... My Way: The Way of the White Clouds #14 VISAS SENAS MEDITĀCIJAS METODES... Light on the Path #15

Zorba buda: pilnīgs cilvēks

Uztveriet dzīvi pavisam rotaļīgi... The Dhammapada: The Way of the Buddha, Vol. 2 #2 JURISTS AIZGĀJA LĪDZ VIETAI... The Secret #8 DZĪVĒ PASTĀV POLARITĀTES... The Imprisoned Splendor (nepublicētu daršanu dienasgrāmata) #23 MANS VĒSTĪJUMS IR VIENKĀRŠS... Zorba the Buddha (nepublicētu daršanu dienasgrāmata) #8

Pielikums: Svarīgākie Ošo dzīves fakti un darbi

Esmu ciklona centrs... The Last Testament (Press Interviews) Vol. 4 #23

AR MEDITĀCIJU TEMPĻU VAI CENTRU PALĪDZĪBU...

(nepublicēts tulkojums no hindi valodas)

AGRĀK ES UZRUNĀJU LIELAS ĻAUŽU MASAS... Hyakujo: The Everest of Zen #8 PIRMĀ MAKS IMA IR ŠĀDA... The Perfect Way #1 JA VĒLATIES ZINĀT... From Sex to Superconsciousness #1 KAD TODIEN BEIDZU SAVU RUNU... From Sex to Superconsciousness #5

1970-1974: Bombeja (mumbaja)

ES LĒNĀM IEROBEŽOŠU SEVI LĪDZ VIENAI ISTABAI...

Dimensions Beyond the Known #4 KĀDS DRAUGS JAUTĀJA... In Search of the Miraculous, Vol. 1 #9 ES NODALĪŠU... Krishna: The Man and His Philosophy #22 SANJASA VECAJĀ NOZĪMĒ... The Last Testament, Vol. 4 #17 VĪRIŠĶAIS CEĻŠ IR... The Divine Melody #6 PALĒNĀM ES SĀKU... From Misery to Enlightenment #21 CILVĒKA PRĀTS IR ĻOTI NENOBRIEDIS... The Last Testament, Vol. 6 #13

DIENĀ, KAD SĀKU IESVĒTĪT CILVĒKUS... Glimpses of a Golden Childhood #23 MANI PAVISAM NOTEIKTI VAIRĀK INTERESĒ... That Art Thou #17

DAUDZI MAN IR JAUTĀJUŠI... The Dhammapada: The Way of the Buddha, Vol. 11 #2 JŪSU PRATS IR HAOSS... The Book of Secrets #28

1974-1981: “PūnaI”

ESMU KĻUVIS NESASNIEDZAMS... Above All, Don't Wobble #4 BALTS MĀKONIS ĻAUJ... My Way: The Way of the White Clouds #1 Šī NOMETNE... A Bird on the Wing #1 JUMS JĀMEKLĒ PAŠIEM... Take it Easy, Vol. 2 #8 ES PASLUDINU... Sufis: The People of the Path, Vol. 1 #10 CILVĒKAM AR LAIKU JĀIEMĀCĀS... A Rose is a Rose is a Rose #26

KAD ES SAKU: “NEESIET MISIONĀRI!”... Believing the Impossible Before Breakfast #21 IZAUGSMES GRUPA IR VAJADZĪGA... Tao: The Three Treasures, Vol. 2 #14

MANI TERAPEITI IR LABĀKIE PASAULĒ... Light on the Path #16

ŠAJĀ KOMŪNĀ ESMU ORGANIZĒJIS... Philosophia Perennis (Runas par Pitagoru) Vol. 1 #10

PŪNĀ BIJA VAIRĀKAS GRUPAS... The Last Testament, Vol. 4 #21 ATCERIETIES, AR ŠĪM GRUPĀM... The Dhammapada: The Way of the Buddha, Vol. 1 #5 ŠIS IR TIRGUS PLACIS... The Secret of Secrets, Vol. 1 #4 ES NEVARU GAIDĪT SABIEDRĪBAS ATBALSTU... Unio Mys-tica, Vol. 2 #2 KAS GAN SLIKTS, JA APSKAUJ... The Secret #16 GURDŽIJEVS DZĪVOJA... The Dhammapada: The Way of the Buddha, Vol. 2 #2 VĀRDI MAN SAGĀDĀ ARVIEN LIELĀKAS GRŪTĪBAS... The Dhammapada: The Way of the Buddha, Vol. 1 #1 PŪNAS MIERTIESNESIS... I Am That #8 ES PŪLOS NE TIKAI... The Wild Geese and the Water #1

Lielais dubļu rančo: 1981-1985

BUDA PIEĻĀVA KĻŪDAS... From Personality to Individuality #24 VIŅI GRIB ŠO PILSĒTU IZNĪCINĀT... From Unconsciousness to Consciousness #7

JŪSU PILSĒTA PATIEŠĀM IR UNIKĀLA... From Personality to Individuality #16 PAVISAM NESEN SAŅĒMU INFORMĀCIJU... From Personality to Individuality #28 VARBŪT Šī IR VIENĪGĀ VIETA... From Bondage to Freedom #16 J.: TIEKOTIES AR ŠĪLU... The Last Testament, Vol. 3 #16 MĒS MĒĢINĀM DZĪVOT CITĀDU DZĪVI... From Bondage to Freedom #4

KAD TIKU DEPORTĒTS... Communism and Zen Fire, Zen Wind #1

1985—1986: “Pasaules turneja”

NEPĀLAS KARALIS BIJA GATAVS... Socrates Poisoned Again after 20 Centuries #5 ES DODOS PASAULES TURNEJĀ... Light on the Path #20 NO GRIEĶIJAS ES DEVOS UZ ŽENĒVU... Beyond Psychology #6

ĪRIJĀ MĒS VIENKĀRŠI GRIBĒJĀM... The Path of the Mystic #39 JŪS BŪSIET PĀRSTEIGTI... The Path of the Mystic #6 JAUNAIS POSMS MANĀ DARBĀ... Beyond Psychology #38 URUGVAJAS PREZIDENTS TEICA... The Rebellious Spirit #25

1987: “Pūna II”

VAKAR ES SAŅĒMU... The Messiah (par Halīls Džibrānu) Vol.

1 #17

ES CENŠOS PANĀKT LAI JŪS... The Razor’s Edge #\

ES NEVARU VIENMĒR BŪT AR JUMS... The Great Pilgrimage: From Here to Here #26 RŪPĒTIES PAR JŪSU IZAUGSMI... Beyond Enlightenment #11 MANS PERSONĪGAIS ĀRSTS... Jesus Crucified Again, This Time in Ronald Reagans America #1 ES VĒLOS, LAI ŠIS AŠRAMS... Om Mani Padme Hum #30 NEVIENA MEDITĀCIJA NESNIEGS JUMS TIK... Yaa-Hoo! The Mystic Rose #30 VIENS NO PAMATPRINCIPIEM... Live Zen #1 ESIET KLUSI. AIZVERIET ACIS... Joshu: The Lions Roar #4 MANĪ IR IEMITINĀJIES GAUTAMA BUDA... No-Mind: The Flowers of Eternity #3 ŠĪS ČETRAS DIENAS MAN BIJA... No-Mind: The Flowers of Eternity #5

ZEN MANIFESTS IR ABSOLŪTI NEPIECIEŠAMS... The Zen Manifesto: Freedom from Oneself #1 ŠAJĀ BRĪDĪ JŪS ESAT VISSVĒTLAIMĪGĀKIE... The Zen Manifesto: Freedom from Oneself #11 NO TRADĪCIJAS NEVAR IZVAIRĪTIES... Hari Om Tat Sat #30 Epilogs: 1990-patlaban

MANA TICĪBA ESAMĪBAI IR ABSOLŪTA... Atbilde uz itāļu žurnālista jautājumu 1989. gada novembrī.

Grāmatas turpmākai lasīšanai

Daudzas grāmatas, kas varētu interesēt tos, kuri vēlas uzzināt vairāk par konkrētiem šajā autobiogrāfijā minētiem notikumiem, publicējusi Indijas izdevniecība Rebel Publishing. Grāmatās izklāstīti vairāki aculiecinieku viedokļi par notikumiem Radžnīšpuramā un Ošo “pasaules turnejas” laikā, kā arī detalizēts pētījums par simptomiem, kas lika secināt, ka, iespējams, Ošo indēts aresta laikā ASV.

A Passage to America, ko sarakstījis žurnālists Makss Brečers (Max Brecher, grāmtu publicējusi izdevniecība Book Quest Indijā), izgaismo notikumus, kas noveda pie Ošo aresta Šarlotē Ziemeļka-rolīnā, un apraksta Ošo ieslodzījuma laiku. Grāmatā lasāmas vairākas fascinējošas intervijas ar valdības pārstāvjiem un visu līmeņu amatpersonām, kuras bija iesaistītas šajā notikumā.

Glimpses of a Golden Childhood ir pierakstīti paša Ošo diktētie svarīgākie notikumi un delverības, ko viņš pastrādājis bērnībā un studiju gados. Izdevumā atradīsiet daudz vairāk informācijas par viņa agrīnajiem gadiem, nekā bija iespējams iekļaut šajā grāmatā.

Šo darbu fragmentus, kā arī informāciju par darbu iespējamo pasūtīšanu meklējiet internēta vietnē www.osho.com/autobio.

Vairāk informācijas meklējiet vietnē www.osho.com.

Visaptveroša tīmekļa vietne daudzās valodās. Tajā atradīsiet OSHO Aktīvās meditācijas, meditācijas, grāmatas un ierakstus, Ošo Starptautiskās komūnas meditāciju centra virtuālo ekskursiju, Ošo informācijas centru koordinātas visā pasaulē, kā arī Ošo runu izlasi.

Osho International

www://osho.com/oshointernational

Ošo Starptautiskais meditācijas centrs

Ošo Starptautiskais meditācijas centrs (OSHO International Meditation Resori) ir lieliska vieta brīvdienu pavadīšanai. Te ikviens var personiski iepazīt jaunu dzīvesveidu, kam raksturīga lielāka apzi-nātība, relaksācija un prieks. Centrs atrodas Indijā, Punā, aptuveni 160 kilometru uz dienvidaustrumiem no Mumbajas. Ik gadu centrā ierodas vairāki tūkstoši interesentu no vairāk nekā 100 pasaules valstīm. Savulaik Puna tika dibināta kā vasaras mītne maharadžām un bagātiem britu kolonistiem, bet pašlaik tā ir plaukstoša, moderna pilsēta, kurā atrodas vairākas universitātes un augsto tehnoloģiju rūpniecības uzņēmumi. Meditācijas centrs aizņem 16 hektāru lielu teritoriju kokiem noēnotā piepilsētā, kas pazīstama kā Koregaona parks. Centra jaunais viesu nams vienlaikus var uzņemt ierobežotu viesu skaitu, bet tā tuvumā ir daudz viesnīcu un privātu apartamentu, kuros iespējams uzturēties no dažām dienām līdz pat vairākiem mēnešiem.

Meditācijas centra programmu pamatā ir Ošo vīzija par kvalitatīvi jauna veida cilvēku, kurš spēj gan radoši piedalīties ikdienas dzīvē, gan gūt mieru klusumā un meditācijā. Vairums programmu tiek īstenotas modernās, ar gaisa kondicionētājiem aprīkotās telpās. Programmās ietilpst individuālas nodarbības, kursi un semināri par ļoti dažādām tēmām — radošajām mākslām, holistisko ārstēšanu, personas transformāciju un terapiju, ezoteriskajām zinātnēm, dzen pieeju sportam un atpūtai, savstarpējo attiecību jautājumiem, nozīmīgiem pārejas periodiem cilvēka dzīvē utt. Centra teritorijā esošie āra restorāni un kafejnīcas piedāvā gan tradicionālo Indijas ēdienkarti, gan starptautisko virtuvi, turklāt ēdienu pagatavošanai tiek izmantoti ekoloģiski audzēti dārzeņi no centram piederošās saimniecības. Centram ir sava autonoma ūdensapgāde, kas nodrošina apmeklētājus ar veselībai drošu, filtrētu ūdeni.

www.osho.com/resort

www.OSHO.com ir visaptveroša daudzvalodu tīmekļa vietne, kurā ietilpst žurnāls, Ošo grāmatas (OSHO Books), Ošo runas (OSHO Talks) audio un video formātos, kā ari Ošo bibliotēkas tekstu arhīvs angļu un hindu valodā un plaša informācija par Ošo meditācijām (OSHO Meditations). Tur jūs atradīsiet arī Ošo Mul-tiversitātes (OSHO Multiversity) programmu sarakstu un informāciju par Ošo Starptautisko meditācijas centru (OSHO International Meditation Resort).

Sazināties ar Ošo Starptautisko fondu iespējams internētā: www. osho.com/oshointernational

Content

Reliģiski nepareiza mistiķa autobiogrāfija

Angļu izdevēja priekšvārds

Saturs

Ievads

PIRMĀ DALA

Dumpīgais gars

1939-1951, Gādarvāra, Madhja Pradēsa, Indija

Nemirstības meklējumos

Apskaidrība: pagātnes pārrāvums

Zobena asināšana

1953-1956: universitātes students

1957-1966: profesors

Ceļā

Izteikt neizsakāmo: klusumi starp vārdiem

OTRĀ DAĻA Atspulgi tukšā spogulī: nekad nebijuša cilvēka daudzās sejas

Seksa guru

Kulta līderis

Krāpnieks

“Pašpasludinātais bhagavāns”

Bagātnieku guru

Jokdaris

Rolsroisu guru

Pūna, Indija, 1978

Oregona, 1981—1985

Meistars

TRESA DALA

Mantojums

Reliģiozitāte bez reliģijas

Meditācijā 21. gadsimtam

1972: meditāciju nometne, Abu kalns, Radzastāna, Indija

Trešā psiholoģija: Budu psiholoģija

Zorba Buda: pilnīgs, nedalīts cilvēks

Pielikums: svarīgākie Ošo dzīves fakti un darbi

1974-1981: “PūnaI”

Lielais Dubļu rančo: 1981-1985

1985-1986: “Pasaules turneja”

1987: “Pūna II”

Epilogs: 1990-patlaban

Avoti