Eskivela Laura

Saldi rūgtā šokolāde

Laura Eskivela

Saldi rūgta šokolāde

I nodala Janvāris Ziemassvētku pīrāgs

SASTĀVDAĻAS

1 kārba sardīņu 1/2čoriso[1] desas līkuma 1 sīpols majorāns

1 kārba serrano čili piparu 10 kviešu miltu plāceņu

Pagatavošana

Sīpolam jābūt sīki sagrieztam. Lai izvairītos no apgrūtinošās acu asarošanas, to griežot, iesaku uz galvvidus uzlikt nelielu sīpola gabaliņu. Vissliktākais raudāšanā, kas rodas, sīpolus griežot, nav pati raudāšana, bet gan tas, ka, reiz iesācis, kā teikt, sīpols tev kož un kož un tu nevari vien pārstāt raudāt. Es nezinu, vai jums tā ir gadījies, bet man gan. Patiesi, jā. Neskaitāmas reizes. Mamma teica — tas tāpēc, ka es pret sīpoliem esot tikpat jutīga kā Tita, manas vecmāmiņas māsa.

Tita, kā stāsta, bijusi tik jutīga, ka, vēl manas vecvecmātes miesās atrazdamās, viņa raudājusi un raudājusi, kad vien vecvecmāte griezusi sīpolus. Viņa raudājusi tik skaļi, ka mūsmāju virtuvene Nača, kas bija pa pusei kurla, to dzirdējusi bez mazākās piepūles. Kādu dienu raudas bija tik stipras, ka izraisīja priekšlaicīgas dzemdības. Un mana vecvecmāmiņa nepaspēja ne iepīkstēties, kad Tita pirms laika ieradās šajā pasaulē turpat uz virtuves galda virstošas makaronu zupas, timiāna, lauru lapu, koriandra, vārīta piena, ķiploku un, protams, sīpolu smaržas mutuļos.

Kā jūs droši vien varat iedomāties, ierastā pļauka pa dupsi nebija nepieciešama, jo Tita jau piedzima raudādama, iespējams, tāpēc, ka zināja: liktenis lēmis, ka šai

dzīvē laulība viņai būs liegta. Nača stāstīja, ka Titu šajā pasaulē burtiski izgrūdusi iespaidīga asaru straume, kas izlijusi pār galdu un vai pa visu virtuves grīdu.

Pievakarē, kad izbīlis jau bija pārgājis un ūdens saules staros iztvaikojis, Nača savāca asaru paliekas no sarkanajām flīzēm, kas klāja grīdu. Ar šo sāli viņa piepildīja piecu kilogramu maisu, un to vēl diezgan ilgi lietoja ēdiena gatavošanai. ŠI neparastā piedzimšana bija par iemeslu Titas lielajai mīlestībai pret virtuvi un tam, ka lielāko daļu savas dzīves, faktiski jau kopš dzimšanas, viņa pavadīja tajā. Kad Tita bija tikai divas dienas veca, viņas tēvs, tas ir, mans vecvectēvs, nomira ar infarktu. Mammai Elēnai no pārdzīvojumiem pazuda piens. Tā kā tajos laikos nebija ne piena pulveru, ne ari kā cita līdzīga un nekādi nevarēja atrast zīdītāju, radās patiesi nopietnas grūtības apmierināt meitenītes izsalkumu. Nača, kura vienmēr zināja visu, kas vien saistīts ar virtuvi, un vēl arī daudzko citu, piedāvājās uzņemties rūpes par Titas barošanu. Viņa sevi uzskatīja par visprasmīgāko nevainīgā mazuļa ēdienkartes veidotāju, kaut ari pati nekad nebija bijusi precējusies un arī bērnu viņai nebija. Nača pat nemācēja ne lasīt, ne rakstīt, toties zinībās par virtuvi viņai nebija līdzinieces. Mamma Elēna ar pateicību pieņēma šo piedāvājumu: viņai jau pietika ar bēdām un milzīgo atbildību par pareizu rančo apsaimniekošanu, un kur nu vēl rūpes par to, lai varētu pabarot bērnus un dot viņiem izglītību, ko tie pelnījuši, tā ka vēl pienācīgi rūpēties par jaundzimušās barošanu nebija iespējams.

Jau no tās pašas dienas Tita pārcēlās uz virtuvi un starp kukurūzas dzērieniem un tējām auga ļoti veselīga un apmierināta. Un vai vairs jāpaskaidro, kas tad viņā attīstījis sesto prātu attiecībā uz ēdienu? Tā, piemēram, visi viņas ēšanas instinkti bija saistīti ar virtuves ritmu: kad no rīta Tita sajuta, ka pupiņas jau izvārījušās, vai pusdienlaikā, ka ūdens vistu plūkšanai uzkarsis, vai pēcpusdienā, ka tiek cepta maize vakariņām, viņa zināja — pienācis laiks prasīt savu tiesu.

Reizēm viņa raudāja veltīgi. Tā notika, kad Nača grieza sīpolus: abām bija zināms šo asaru iemesls un tās netika ņemtas vērā. Tās pat kļuva par sava veida izklaidi, vēl vairāk, bērnībā Tita nemaz tā īsti neatšķīra smieklu asaras no raudām. Smiekli viņai bija viens no raudāšanas veidiem.

Tāpat viņa jauca baudu dzīvot ar ēšanas baudu. Cilvēkam, kas iepazinis dzīvi no virtuves puses, nebija viegli izprast ārpasauli. Milzīgo pasauli, kas sākās aiz virtuves durvīm un turpinājās mājas iekšienē. Turpretim tā pasaule, kas bija norobežota ar virtuves durvīm un veda uz pagalmu, dārzu, sakņu dobēm, gan viņai piederēja visā pilnībā, viņa bija tās valdniece. Pretēji māsām, kam šī pasaule šķita biedējoša un nezināmu briesmu pilna. Viņām šķita, ka spēles virtuvē ir bezjēdzīgas un bīstamas, taču kādu dienu Titai izdevās viņas pārliecināt, ka ir tik brīnišķīgi vērot, kā dejo ūdens lāses, Ieritot uz karstā komala. [2]

Kamēr Tita dziedāja un ritmā purināja rokas, lai mudinātu ūdens lāses ātrāk steigties uz komalu un «dejot», Rosaura palika stāvam kādā stūrī, pārsteigta par to, ko redz. Toties Ģertrūde, kā allaž, kad runa bija par ritmu, kustību vai mūziku, pilnībā iejutās spēlē un bija sajūsmā. Tā nu Rosaurai neatlika nekas cits, kā darīt to pašu, bet, tā kā viņa tikpat kā nesaslapināja rokas un tās kustināja pārāk bailīgi, vēlamo efektu sasniegt neizdevās. Tita mēģināja palīdzēt, tuvinot Rosauras rokas komalam. Rosaura pretojās, un cīņa turpinājās, līdz Tita, ļoti saniknota, palaida māsas rokas, un tās pēc inerces triecās pret nokaitēto komala virsmu. Tita ne tikai saņēma pamatīgu pērienu, bet arī aizliegumu spēlēties ar māsām viņas pasaulē. Tā par Titas rotaļu biedreni kļuva Nača. Abas kopā viņas nodevās tam, lai izdomātu jaunas spēles un nodarbes, kas vienmēr bija saistītas ar virtuvi. Kā tajā dienā, kad ciema laukumā viņas ieraudzīja kādu kungu, kurš veidoja dzīvnieku figūras no gareniem baloniem, un nolēma darīt to pašu, izmantojot desu luņķus. Viņas izlocīja gan zināmus dzīvniekus, gan izdomātus — ar gulbja kaklu, suņa ķepām un zirga asti, visus pat nevar atminēties.

Problēmas radās, kad nācās tos izjaukt, lai desu ceptu. Tita bieži vien pretojās. Labprātīgi tam viņa piekrita vienīgi tad, kad bija jācep Ziemassvētku pīrāgi, kas viņai garšoja par visu visvairāk. Tita ne vien atļāva, ka kāds no viņas dzīvniekiem tiek izkropļots, bet pat priecīgi vēroja, kā tas cepas.

Desa pīrāgiem jācep uz ļoti lēnas uguns un uzmanīgi, lai tā gana labi izceptos, bet pārmērīgi nesabrūninātos. Tiklīdz desa izcepusies, to noņem no uguns un pievieno sardīnes, kam iepriekš izņemtas asakas. Turklāt ar nazi jāizgriež melnie plankumi, kas sardīnēm ir uz ādas. Kopā ar sardīnēm tiek sajaukti sakapāti sīpoli, pipari un sasmalcināts majorāns. Pirms pildīt pīrāgos, šim maisījumam kādu laiku jānostāvas.

Tita izbaudīja šos mirkļus, jo, kamēr pildījums ievelkas, ir tik patīkami izjust tā smaržu. Smaržām piemīt īpatnība atsaukt atmiņā pagājušos laikus ar to skaņām un smaržām, kas nekad nelīdzinās tām, kas virmo apkārt pašreiz. Titai ļoti patika dziļi ieelpot un ceļot kopā ar garaiņiem un smaržām, kas bija tik īpatnējas, ka ļāva sajust dažādus atmiņu pavērsienus.

Veltīgi viņa centās atsaukt atmiņā laiku, kad pirmo reizi bija saodusi kādu no šiem pīrāgiem, tas bija bezcerīgi: iespējams, tas noticis vēl pirms viņas dzimšanas. Varbūt šī dīvainā sardīņu un desu kombinācija tik ļoti bija piesaistījusi viņas uzmanību, ka likusi atteikties no debesu miera un izvēlēties Mammas Elēnas vēderu, padarot viņu par savu māti, tādējādi ienākot de la Garsas ģimenē, kas ēda tik izsmalcināti un turklāt gatavoja desu tik neparastā veidā.

Desu gatavošana Mammas Elēnas rančo bija īpašs rituāls. Dienu iepriekš jau vajadzēja mizot ķiplokus, tīrīt piparus un malt garšvielas. Jāpiedalās bija visām ģimenes sievietēm: Mammai Elēnai, viņas meitām Ģertrūdei, Rosaurai un Titai, virējai Načai un kalponei Čenčai. Pievakarē visas sēdās pie ēdamistabas galda, un, pļāpājot un jokus dzenot, laiks aizlidoja, līdz sāka satumst, un Mamma Elēna teica:

— Šodienai būs gana!

Mēdz teikt, ka tam, kas saprot, nevajag lieku vārdu, un tā, dzirdot šo frāzi, visas zināja, kas kurai darāms.

Vispirms viņas notīrīja galdu, pēc tam sadalīja darbus: viena nokopa vistas, otra smēla ūdeni no akas un salēja to rītdienas brokastīm, trešā parūpējās par malku krāsnij. Šai dienā netika ne gludināts, ne izšūts. Pēc tam visas devās uz savām istabām lasīt, lūgt Dievu un gulēt. Kādā no šādiem vakariem, pirms Mamma Elēna bija pateikusi, ka laiks nokopt galdu, Tita, kurai toreiz bija piecpadsmit gadu, trīcošā balsi paziņoja, ka Pedro Muskiss vēlas atnākt parunāt ar viņu.

—    Par ko gan šim kungam būtu ar mani jārunā? — pēc ilga klusuma brīža, kas sažņaudza Titas sirdi, jautāja Mamma Elēna.

Tik tikko sadzirdamā balsi viņa atbildēja:

—   Es nezinu.

Mamma Elēna nomērīja viņu ar skatienu, kurā Tita izjuta visus ģimenē valdījušās apspiestības gadus, un teica:

—    Būs labāk, ja viņam pateiksi: lūgt tavu roku lai nenāk. Vien lieki iztērēs savu un manu laiku. Tu taču zini, kaļ tā kā esi visjaunākā no šīs mājas sievietēm, tev pienākas rūpēties par mani līdz pat manai nāves dienai.

To pateikusi, Mamma Elēna lēnām piecēlās, ielika brilles priekšauta kabatā un pavēlošā tonī paziņoja:

—   Ar to šodienai būs gana!

Tita zināja, ka mājas kārtībā dialogs neietilpst, tomēr, par spīti visam, pirmo reizi dzīvē mēģināja pretoties kādai no mātes pavēlēm.

—   Redzi, es domāju, ka…

—   Nedomā neko, un ar to pietiek! Nekad, paaudžu paaudzēs neviens manā ģimenē nav sacēlies pret šo paražu, un tā jau nu nebūs, ka viena no manām meitām to darīs.

Tita nolaida galvu, un ar tādu pašu nenovēršamības spēku, ar kādu asaras nolija pār galdu, pār Titu nolaidās viņas liktenis. Un kopš šī brīža gan viņa, gan galds zināja, ka nespēj pat par mata tiesu mainīt šī neizdibināmā spēka virzienu, kas spiež galdu dalīties ar Titu viņas likteni, saņemot rūgtas asaras jau kopš brīža, kad viņa nākusi pasaulē, un Titu — pieņemt šo absurdo nolemtību.

Tomēr Tita nesamierinājās. Daudz šaubu un neskaidru jautājumu nodarbināja viņas prātu. Piemēram, viņa vēlētos iepazīties ar to, kurš iedibinājis šo ģimenes tradīciju. Derētu paziņot šim izdomas bagātajam cilvēkam, ka viņa labajā plānā nodrošināt sieviešu vecumdienas ir kāda maza kļūda. Ja Titai nav lemts apprecēties un viņai nebūs bērnu, kas tad vecumdienās rūpēsies par viņu? Kāds būtu pareizais risinājums šādos gadījumos? Vai varbūt tiek gaidīts, ka meitas, kas aprūpē savas mātes, pēc to nāves ilgi nedzīvos? Un ko darīs sievietes, kas apprecas, tomēr nevar dzemdēt bērnus? Kas par tām rūpēsies? Vēl vairāk, viņa vēlējās zināt, kādi gan pētījumi noteikuši, ka tieši jaunākā, nevis vecākā meita ir vispiemērotākā, lai rūpētos par māti. Vai kādreiz tiek ņemtas vērā nolemto meitu domas? Vai viņai ļauts, ja jau viņa nevar apprecēties, vismaz iepazīt mīlestību? Vai pat tas ne?

Tita ļoti labi zināja, ka visi šie jautājumi pavisam noteikti veidos arhīva neatbildēto jautājumu daļu. De la Garsas ģimenē pakļāvās, un viss. Mamma Elēna, pilnīgi viņu ignorējot, ļoti sadusmota izgāja no virtuves un nedēļas laikā neuzrunāja Titu ne ar vārdu.

Daļēja sazināšanās atjaunojās, kad, apskatot kleitas, ko katra no sievietēm šuva, Mamma Elēna atklāja, ka tā, ko šuvusi Tita, ir vislabākā, kaut gan viņa to pirms šūšanas nebija pat sadiegusi.

—   Apsveicu tevi, — māte viņai teica. — Dūrieni ir nevainojami, bet tu taču to iepriekš nesadiedzi, vai ne?

—   Nē, — atbildēja Tita, pārsteigta, ka klusēšana pārtraukta.

—    Tādā gadījumā tev to nāksies izārdīt. Tu to sadiegsi, sašūsi no jauna un pēc tam atnesīsi, lai es pārbaudu. Un atceries, slinkajam un skopajam viens un tas pats ceļš divreiz ejams.

—    Bet tas ir tad, ja kļūdās. Taču jūs pati man pirms brīža teicāt, ka mana ir…

—   Vai vēlreiz sāksim dumpošanos? Pietiek ar to vien, ka esi uzdrošinājusies šūt, neievērojot noteikumus.

—   Piedod, mammīti Es vairs tā nedarīšu.

Ar šiem vārdiem Titai izdevās apslāpēt Mammas Elēnas dusmas. Viņa tik ļoti centās, izrunājot vārdu «mammīt» vajadzīgajā brīdī un vajadzīgajā tonī. Mamma Elēna uzskatīja, ka vārds «mamma» skan nievājoši, tāpēc savām meitām kopš bērnu dienām, viņu uzrunājot, lika teikt — «mammīt». Vienīgā, kas pretojās vai izrunāja šo vārdu ar nepareizu uzsvaru, bija Tita. Tieši tādēļ viņa arī bija saņēmusi neskaitāmas pļaukas. Toties cik labi viņai tas izdevās šajā brīdī! Mamma Elēna jutās gluži vai uzmundrināta, domājot, ka, iespējams, viņai izdevies lauzt savas jaunākās meitas raksturu. Diemžēl šim cerībām nebija ilgs mūžs, jo nākamajā dienā ieradās Pedro Muskiss kopā ar tēvu, lai lūgtu Titas roku, ar savu klātbūtni mājā radīdami lielu apjukumu. Viņu ierašanās netika gaidīta. Pirms vairākām dienām Tita ar Načas brāli bija nosūtījusi ziņu Pedro, lūdzot atteikties no viņa nodomiem. Načas brālis zvērēja, ka nodevis sūtījumu donam Pedro, tomēr viņi bija ieradušies šai mājā. Mamma Elēna viņus pieņēma zālē, bija ļoti laipna un izskaidroja iemeslu, kāpēc Tita nevar precēties.

—    Protams, ja esat ieinteresēts, lai Pedro apprecas, varu jums piedāvāt savu meitu Rosauru, kura ir tikai divus gadus vecāka par Titu, bet pilnībā gatava un nobriedusi laulībām…

Dzirdot šos vārdus, Čenča tik tikko neuzmeta Mammai Elēnai paplāti ar kafijas kannu un cepumiem, ko bija atnesusi, lai pacienātu donu Paskvālu un viņa dēlu. Atvainojusies Čenča steidzīgi devās atpakaļ uz virtuvi, kur Tita, Rosaura un Ģertrūde gaidīja, lai visos sīkumos uzzinātu, kas notiek viesistabā. Līdzko viņa iesteidzās, māsas uzreiz atlika savus darbus, lai nezaudētu ne vārdu teiktā.

Viņas bija sanākušas virtuvē, lai pagatavotu Ziemassvētku pīrāgus. Kā jau nosaukums rāda, šie pīrāgi tiek cepti uz Ziemassvētkiem, bet šoreiz viņas tos cepa, lai atzīmētu Titas dzimšanas dienu. Trīsdesmitajā septembri viņai būs 16 gadu, un Tita vēlējās nosvinēt dzimšanas dienu, ēdot vienu no saviem vismīļākajiem ēdieniem.

—    Paskat tik! Jūsu māte saka, ka esot gatava laulībām, it kā runa būtu par pipariem pildītu pīrādziņu cepšanu. Bet tas nav viens un tas pats! Nevar taču tā vienkārši nomainīt pildītus kukurūzas plāceņus pret pildītiem pīrāgiem!

Čenča nebeidza vien bārstīt līdzīgus komentārus, pēc savas saprašanas atstāstot notikumus, kas tikko bija risinājušies viņas klātbūtnē. Tita zināja, cik ļoti Čenča mēdz pārspīlēt un melot, tāpēc neļāvās grūtsirdībai. Viņa atteicās ticēt visam tikko dzirdētajam. Izlikdamās mierīga, Tita turpināja griezt plāceņus, lai māsas un Nača varētu tos piepildīt.

Vispār jau plāceņus vajadzētu cept mājās. Bet, ja tas nav iespējams, vislabāk maiznīcā pasūtīt mazos plāceņus, lielajiem šī recepte īsti labi neder. Pēc piepildīšanas plāceņus uz desmit minūtēm ievieto cepeškrāsnī un pasniedz karstus. Būtu labi, drānā satītus, tos atstāt uz visu nakti, lai maize uzsūc desas treknumu. Kad Tita gandrīz jau bija beigusi tīstīt pīrāgus, tos bija paredzēts ēst nākamajā dienā, virtuvē ienāca Mamma Elēna un paziņoja, ka viņa piekritusi dona Pedro precībām, taču ar Rosauru.

Dzirdot šīs ziņas apstiprinājumu, Tita jutās tā, it kā pēkšņi un vienā rāvienā viņā būtu ienākusi ziema; tik liels un spīvs bija aukstums, ka apdedzināja viņas vaigus, un tie kļuva sarkani, tik sarkani kā āboli uz galda viņas priekšā. Šis visaptverošais aukstums droši vien viņu pavadīs ilgi, un neviens nespēs to kliedēt, pat ne tas, ko Nača teicās dzirdējusi, pavadot donu Paskvālu un viņa dēlu līdz rančo vārtiem. Nača gājusi pa priekšu, starp tēvu un dēlu. Dons Paskvāls un viņa dēls gājuši lēnām un sarunājušies klusās, dusmu slāpētās balsīs.

— Kādēļ tu to izdarīji, Pedro? Tas ir smieklīgi, ka pieņēmām precības ar Rosauru. Kur palikusi mīlestība, ko zvērēji Titai? Vai tu neturi savu vārdu?

—     Protams, ka es to turu. Bet, ja jums pavisam noteikti liegtu precēties ar sievieti, ko mīlat, un vienīgā iespēja, kas ļautu palikt viņas tuvumā, būtu apprecēties ar viņas māsu, vai jūs nepieņemtu tādu pašu lēmumu?

Načai neizdevās saklausīt atbildi, jo izskrēja suns Pulke, apriedams kādu trusi, ko viņš bija noturējis par kaki.

—   Tātad tu precēsies, nejuzdams mīlestību?

—   Nē, tēt, es precēšos, juzdams neizmērojamu un bezgalīgu mīlestību pret Titu.

Balsis kļuva arvien grūtāk uztveramas, tās apslāpēja troksnis, kas radās, apaviem minot sausās lapas. Dīvaini, ^^ bet Nača, kas toreiz bija kļuvusi vēl kurlāka, apgalvoja, ka dzirdējusi šo sarunu. Tik un tā Tita viņai pateicās par stāstīto, tomēr tas nemazināja aukstumu, ko viņa kopš šī brīža juta pret donu Pedro. Mēdz teikt, ka kurlais nedzird, bet saklausa. Iespējams, ka Nača bija sadzirdējusi vārdus, ko visi noklusēja. Tai naktī Tita nevarēja iemigt; viņa nespēja izskaidrot, ko jūt. Diemžēl toreiz vēl nebija atklāti melnie caurumi izplatījumā, jo tad viņai būtu ļoti viegli saprast, ka savās krūtīs jūt melno caurumu, caur kuru ieplūst nebeidzams aukstums.

Katru reizi, aizverot acis, viņa pavisam skaidri no jauna varēja izdzīvot tā Ziemassvētku vakara brīžus, kad dons Pedro ar ģimeni pirmo reizi bija ielūgti vakariņās viņu mājās, bet aukstums arvien pastiprinājās. Kaut gan bija pagājis laiks, Tita ļoti labi spēja atcerēties skaņas, smaržas, jaunās kleitas saskaršanos ar tikko vaskoto grīdu; Pedro skatienu uz viņas pleciem… Šis skatiens! Viņa gāja uz galda pusi, nesdama trauku ar saldo ēdienu, kas bija gatavots no olu dzeltenumiem, kad to sajuta, tik karstu, ka tas apdedzināja viņas ādu. Tita pagrieza galvu, viņas un Pedro acis sastapās. Šai brīdī viņa ļoti labi saprata, kas jāizjūt virtulim, saskaroties ar verdošu eļļu. Karstuma sajūta, kas pārņēma visu ķermeni, bija tik reāla, ka izbijusies, ka, tāpat kā virtulim, arī viņai sāks rasties pūšļi uz visa ķermeņa — sejas, vēdera, sirds, krūtīm, — Tita, nespēdama izturēt viņa skatienu, nodūra acis un ātri šķērsoja salonu pretējā virzienā, kur Ģertrūde, minot pedāļus, uz pianolas spēlēja valsi «Jaunības acis». Viņa nolika paplāti uz kāda galdiņa zāles vidū, izklaidīgi izdzēra glāzīti Nojo liķiera, kas pagadījās pa rokai, un apsēdās blakus Pakitai Lobo, rančo kaimiņienei. Tas, ka Titai bija izdevies no Pedro attālināties, neko nelīdzēja: viņa juta asinis dedzinoši plūstam pa dzīslām. Vaigos parādījās spējš sārtums, un, lai kā arī centās, viņa nespēja atrast jelko, kam piesaistīt skatienu. Pakita ievēroja, ka ar Titu notiek kaut kas dīvains, un, izrādīdama lielas rūpes, pajautāja:

—   Garšīgs gan tas liķierītis, vai ne?

—   Kā jūs teicāt?

—   Tita, tu izskaties tāda izklaidīga. Vai jūties labi?

—   Jā, liels paldies.

—    Tev jau ir pietiekami daudz gadu, lai iedzertu mazliet liķiera īpašos gadījumos, meitenīt, bet saki man, vai tev ir mātes atļauja to darīt? Jūtu, ka esi satraukta un trīci, — viņa žēlīgi piebilda, — labāk vairāk nedzer un netaisi nekādus kumēdiņus.

Tā tikai trūka! Lai Pakita Lobo domātu, ka Tita piedzērusies! Nedrīkstēja pieļaut, ka tai paliek kaut mazākās šaubas, vai arī viņa tiks nosūdzēta mātei. Bailes no mātes lika Titai uz brīdi aizmirst Pedro klātbūtni: viņa visvisādi centās pārliecināt Pakitu par sava prāta skaidrību un spējām. Viņa apsprieda ar to dažas tenkas un aprunājās par citām nenozīmīgām lietām. Tita pat iedeva Pakitai Nojo liķiera, kas tik ļoti tai nedeva miera, recepti. Šo liķieri gatavo, iemērcot četras unces alberčigo aprikožu un pusmārciņu parasto aprikožu kauliņu vienā asumbre* ūdens uz divdesmit četrām stundām, lai atmirkst miziņas; pēc tam tos notīra, sasmalcina un uz piecpadsmit dienām ievieto divās asumbre degvīna. Pēc tam notiek destilēšana. Kad divarpus mārciņas cukura izšķīdušas ūdenī, pievieno četras unces apelsīnu ziedu, visu samaisa un izfiltrē. Un tad, lai nerastos vairs nekādas šaubas par viņas fizisko vai garīgo veselību, Tita atgādināja Pakitai, ka viena asumbre ir tieši 2,016 litri, ne vairāk, ne mazāk.

Kad Mamma Elēna pienāca pie viņām, lai apjautātos, vai Pakita tiek labi aprūpēta, tā sajūsmināta atbildēja:

— Es jūtos brīnišķīgi! Tev ir jaukas meitas. Sarunāties ar viņām ir tik aizraujoši!

Mamma Elēna lika Titai aiziet uz virtuvi pēc sviestmaizēm, lai ar tām pacienātu viesus. Pedro, kas tobrīd, un nejau nejauši, bija turpat blakus, piedāvājās palīdzēt. Tita aizsteidzās uz virtuves pusi, neteikusi neviena vienīga vārda. Pedro tuvums viņu darīja nervozu. Iegājusi

"Tilpuma mērvienība 2,016 litri.

virtuvē, viņa piesteidzās pie galda, lai paņemtu vienu no paplātēm ar garšīgajām sviestmaizēm, kas tur pacietīgi gaidīja.

Tita nekad nespēs aizmirst šo nejaušo roku saskaršanos, kad viņi abi vienlaikus neveikli mēģināja satvert vienu un to pašu paplāti.

Tieši tad Pedro viņai atzinās mīlestībā.

—   Seņjorita Tita, es vēlētos izmantot izdevību parunāt ar jums aci pret aci, lai pateiktu jums, ka esmu jūs ļoti iemīlējis. Zinu, ka šī atzīšanās ir pārdroša un pāragra, bet tik grūti ir nokļūt jūsu tuvumā, tāpēc pieņēmu lēmumu izdarīt to šovakar pat. Vienīgais, ko lūdzu: sakiet, vai varu cerēt uz jūsu mīlestību?

—   Es nezinu, ko jums atbildēt. Dodiet man laiku apdomāt.

—    Nē, es nespētu, man vajadzīga atbilde šai pašā brīdī: par mīlestību nedomā: vai nu to jūt, vai nejūt. Esmu no tiem, kas runā maz, bet mani vārdi ir patiesi. Zvēru, ka mana mīlestība pret jums nekad nebeigsies. Kā ir ar jūsējo? Vai jūs arī to jūtat pret mani?

—   Jā!

Jā, un tūkstoškārt jā. Viņa to bija iemīlējusi šajā vakarā un uz visiem laikiem. Bet tagad Titai no viņa vajadzēja atteikties. Nebija pieklājīgi iekārot savas māsas nākamo vīru. Viņai kaut kādā veidā vajadzēja to izslēgt no sava prāta, lai varētu iemigt. Viņa mēģināja apēst kādu Ziemassvētku pīrāga gabalu, ko Nača bija kopā ar glāzi piena atstājusi uz galdiņa. Daudzos citos gadījumos tas deva lieliskus rezultātus. Nača, pateicoties savai lielajai pieredzei, zināja, ka nav tādu bēdu, ko Tita nespētu remdēt, ēdot garšīgo Ziemassvētku pīrāgu. Bet ne šoreiz. Tukšums, ko viņa sajuta kuņģī, neizzuda. Tieši pretēji, viņa juta, ka būs jāvemj. Tita saprata, ka šis tukšums nav izsalkuma radīts; drīzāk gan runa bija par kādu stindzinošu sāpju sajūtu. Kaut kā vajadzēja atbrīvoties no šī traucējošā aukstuma. Par pirmo līdzekli viņa izvēlējās biezu segu un vilnas apģērbu. Aukstums nemazinājās. Tad viņa uzvilka vilnas dzijas čības un apsedzās vēl ar divām segām. Nekā. Visbeidzot viņa izņēma no galdiņa pārklāju, ko bija sākusi tamborēt tai dienā, kad Pedro ar viņu ierunājās par laulībām. Šādu tamborētu segu var pabeigt apmēram gada laikā. Tas bija tieši tik daudz, cik Pedro un Tita bija nolēmuši nogaidīt, pirms slēgt laulības. Viņa nolēma šo dziju likt lietā: kāpēc gan lai tā ietu zudumā, un tamborēja ar niknumu un raudāja, un tamborēja, līdz rītausmā pabeidza pārklāju un ar to apsedzās. Tas nelīdzēja. Ne šajā naktī, ne arī daudzās citās, kamēr vien viņa dzīvoja, Titai tā ari neizdevās sasildīties.

Turpinājums sekos…

Nākamā recepte: Čabelas kūka (kāzu torte)

II nodala Februāris Čabelas kūka

SASTĀVDAĻAS )

175 g augstākā labuma smalkā cukura

300 g trīs reizes izsijātu augstākā labuma miltu

17 olu

sarīvēts citrons

Pagatavošana

Kastrolī iesit piecus olu dzeltenumus, četras veselas olas un ieber cukuru. Puto, līdz masa sabiezē, tad pievieno vēl divas olas. Turpina putot, līdz masa atkal sabiezējusi. Tad pievieno vēl divas olas un atkal puto, kamēr pa divām izlietotas visas mīklai paredzētās olas. Lai izceptu Pedro un Rosauras kāzām paredzēto torti, Titai un Načai nācās desmitkāršot šīs receptes sastāvdaļas, jo torti vajadzēja cept nevis 18, bet 180 cilvēkiem. Tātad bija nepieciešamas 170 olas! Un tas nozīmēja, ka tām jau iepriekš vajadzēja sagatavoties, lai vienā dienā būtu tāds daudzums vislabākās kvalitātes olu.

Tāpēc viņas jau pirms vairākām nedēļām bija sākušas uzglabāt olas, ko dējušas vislabākās vistas. Tā rančo rīkojās kopš senseniem laikiem, lai ziemai sagādātu šo barojošo un nepieciešamo pārtikas produktu. Labākais laiks olu iekrāšanai ir no augusta līdz septembrim. Olām, kas paredzētas uzglabāšanai, jābūt ļoti svaigām. Nača deva priekšroku tām, kas dētas vienā un tai pašā dienā. Olas ieliek traukā, kuru piepilda ar izkausētiem, gandrīz atdzisušiem aitu taukiem, līdz tās pilnīgi pārklātas. Ar to pietiek, lai olas labi glabātos vairākus mēnešus. Ja olas vēlas uzglabāt ilgāk par gadu, tās ievieto māla traukā un aplej ar kaļķūdeni (viena daļa kaļķu un desmit daļas

ūdens). Pēc tam tās rūpīgi pārklāj, lai nepiekļūst gaiss, un glabā pagrabā. Tita un Nača bija izvēlējušās pirmo variantu, jo nebija nepieciešams uzglabāt olas daudzus mēnešus. Līdzās viņām zem virtuves galda bija trauks ar olām: no turienes arī viņas tās ņēma, gatavojot torti.

Pārmērīgā piepūle, ko prasīja tik daudzu olu saputošana, sāka kaitēt Titas prātam jau tad, kad bija saputots vēl tikai nepilns simts. Viņai šķita kas nesasniedzams — nokļūt līdz skaitlim simt septiņdesmit.

Tita putoja, bet Nača pārsita olu čaumalas un pievienoja olas mīklai. Drebuļi pārskrēja pār Titas ķermeni, un katru reizi, kad tika pārsista ola, viņai uzmetās zosāda. Olas baltums viņai asociējās ar pirms mēneša kastrēto cāļu sēkliniekiem. Kapauni ir kastrēti gaiļi, kas paredzēti uzbarošanai.

Šo ēdienu Pedro un Rosauras kāzām izvēlējās gan tādēļ, ka tas bija viens no visizsmalcinātākajiem ēdieniem uz bagātiem galdiem, gan tādēļ, ka tā pagatavošana ir darbietilpīga, gan arī kastrātu gaļas īpašās garšas dēļ.

Tiklīdz par kāzu dienu noteica divpadsmito februāri, tika pavēlēts nopirkt divsimt cāļu, kam izdarīja nepieciešamo operāciju un nekavējoties sāka uzbarot.

Par šo darbu atbildīgas bija Tita un Nača: Nača savas pieredzes dēļ, bet Tita — par sodu, ka, aizbildinoties ar galvas sāpēm, nebija gribējusi būt klāt, kad tika lūgta viņas māsas Rosauras roka.

— Es nepieļaušu tavu dumpoŠanos, — Mamma Elēna viņai teica. — Tāpat arī nepieļaušu, ka tu, izturēdamās kā upuris, izjauc savas māsas kāzas. Kopš šī brīža tu būsi atbildīga par svētku mielasta gatavošanu, un piesargies — lai es tevi neredzētu saīgušu vai kaut ar vienu asaru! Vai dzirdēji?

Gatavojoties uzsākt pirmo operāciju, Tita centās neaizmirst šo brīdinājumu. Kastrēšana nozīmē izdarīt griezumu daļā, kas aptver cāļa sēkliniekus, tad iebāzt pirkstu, tos atrast un izraut. Kad tas izdarīts, brūci aizšuj un ieziež ar svaigu sviestu vai putna astes kaula taukiem. Tita gandrīz vai zaudēja samaņu, kad iebāza pirkstu un pirmajam cālim izvilka sēkliniekus. Viņai trīcēja rokas, viņa stipri svīda, un viņas kuņģis griezās kā papīra pūķis lidojumā. Mamma Elēna raidīja Titai caururbjošu skatienu un teica:

— Kas ar tevi notiek? Kāpēc tu trīci? Vai atkal kādas problēmas?

Tita pacēla acis un viņu uzlūkoja. Viņai bija vēlēšanās kliegt, ka jā, ir noticis, ir problēmas: Mamma Elēna nav izvēlējusies kastrēšanai piemērotu objektu, piemērotāka būtu Tita pati, tad vismaz būtu kāds patiess attaisnojums, kāpēc viņai liegta laulība un Rosaura ieņems viņas vietu līdzās vīrietim, ko viņa mīl. Mamma Elēna, nolasījusi viņas domas, sadusmojās un iecirta tik spēcīgu pļauku, ka Tita novēlās uz grīdas kopā ar cāli, kas nobeidzās slikti veiktās operācijas dēļ.

Tita tikai putoja un putoja, ar neprātīgu niknumu, it kā gribēdama reizi par visām reizēm izbeigt šīs mokas. Vajadzēja saputot vēl tikai divas olas, un mīkla tortei būtu gatava. Tas bija vienīgais, kā vēl trūka, viss pārējais, ieskaitot divdesmit ēdienus pusdienām un sviestmaizes uzkodām, banketam bija sagatavots. Virtuvē bija palikušas tikai Tita, Nača un Mamma Elēna. Čenča, Ģertrūde un Rosaura pēdējo reizi pārbaudīja, vai līgavas tērps kārtībā. Nača ar lielu atvieglojumu paņēma priekšpēdējo olu, lai to pārsistu. Titas iekliegšanās neļāva viņai to izdarīt.

—   Nē!

Tita pārtrauca putošanu un paņēma olu rokās. Viņa skaidri dzirdēja, kā čaumalā čiepst cālis. Viņa pielika olu pie auss un izdzirdēja čiepstēšanu vēl skaidrāk. Mamma Elēna pārtrauca darbu un valdonīgā balsī jautāja:

—   Kas noticis? Ko nozīmē šis kliedziens?

—   Šai olā taču ir cālis! Nača to nevar sadzirdēt, bet es gan dzirdu.

—    Cālis? Vai tu esi traka? Ar uzglabājamām olām nekad nekas tamlīdzīgs nav gadījies!

Ar diviem lēcieniem Mamma Elēna piesteidzās Titai, izrāva viņai no rokām olu un to pārsita. Tita cieši aizmiedza acis.

—   Atver acis un paskaties uz savu cāli!

Tita lēnām atvēra acis. Pārsteigta viņa ieraudzīja, ka tas, ko viņa noturēja par cāli, nebija nekas cits kā ola, un, protams, pietiekami svaiga.

—    Klausies abām ausīm, Tita, mana pacietība sāk zust. Es nepieļaušu, ka tu atkal tiepies. Tā lai paliek pirmā un pēdējā reize! Vai arī zvēru, tu to nožēlosi!

Tita tā arī nespēja izskaidrot, kas tai vakarā noticis — vai tas, ko viņa dzirdējusi, bijis noguruma rezultāts vai viņas prāta halucinācijas. Lai nu kā tas arī nebūtu, šobrīd visprātīgāk bija atgriezties pie putošanas. Viņa nevēlējās uzzināt, kāda ir mātes pacietības robeža.

Kad puto pēdējās divas olas, pieliek sarīvētu citronu; un, kad mīkla pietiekami sabiezējusi, pārstāj putot un pievieno izsijātus miltus, lēnām maisot ar koka karoti, līdz visi milti piebērti. Visbeidzot ar sviestu ietauko veidni, apbārsta to ar miltiem un ieliek tajā mīklu. Cep krāsnī trīsdesmit minūtes.

Nača pēc tam, kad trīs dienās bija sagatavojusi divdesmit dažādus ēdienus, jutās pagalam nogurusi un nevarēja vien sagaidīt brīdi, kad torte tiks ielikta krāsnī, lai beidzot varētu atpūsties. Jāatzīst, ka Tita šoreiz nebija diez cik laba palīdze. Nevienu bridi viņa netika sūdzējusies, iespējams, tāpēc, ka mātes caururbjošais skatiens neļāva viņai to darīt, bet, redzot Mammu Elēnu izejam no virtuves, lai dotos uz savām istabām, viņa izdvesa garu nopūtu. Nača, kas stāvēja Titai līdzās, maigi izņēma karoti no viņas rokām, apkampa viņu un teica:

— Virtuvē neviena nav, manu meitenīt, izraudies tagad, jo rītdien es nevēlos redzēt tevi raudam. Un vismazāk, lai Rosaura redz tavas asaras.

Nača pārtrauca putošanu, jo juta, ka Tita ir uz nervu sabrukuma robežas. Nu, protams, viņa gan nezināja tādu nosaukumu, bet ar savu milzīgi lielo dzīves pieredzi saprata, ka Titas spēki ir galā. Patiesību sakot, arī viņas pašas. Rosaura un Nača nekad nebija labi satikušas. Načai ļoti nepatika, ka Rosaura kopš bērnu dienām klīrīgi izturējās pret ēdienu. Viņa bieži to atstāja uz šķīvja neaizskartu vai arī paslepus izbaroja jaunā suņa Pulkes tēvam Tekilam. Nača viņai kā paraugu minēja Titu, kura vienmēr bija ēdusi labi un visu. Nu jā, bija tikai viens ēdiens, kas Titai negaršoja: tā bija mīksti vārīta ola, ko

Mamma Elēna spieda ēst. Tā kā Nača bija uzņēmusies viņas kulināro izglītošanu, Tita ne tikai ēda to, kas ierasts, bet pat humilus [3] , agaves kāpurus, akosiles [4] , tepeskuintles [5] , bruņnesi un līdzīgus briesmoņus, par ko Rosaura tikai šausminājās. Šī iemesla dēļ radās Načas nepatika pret Rosauru un sacensība starp abām māsām; tās kulminācija būs šīs kāzas, kurās Rosaura tiks salaulāta ar vīrieti, ko mīl Tita. Rosaura to nezināja, lai gan viņai bija aizdomas, ka Pedro neizsakāmi mīl Titu. Saprotams, ka Nača nostājās Titas pusē un visiem spēkiem centās viņu pasargāt no ciešanām. Nača savā priekšautā slaucīja asaras, kas ritēja pār Titas seju un teica:

— Pietiek, manu meitenīt, beigsim nu!

Bet šoreiz viņām vajadzēja daudz vairāk laika nekā parasti, jo mīkla nevarēja sabiezēt Titas asaru dēļ.

Un tā apskāvušās, viņas raudāja, līdz Titas acīs vairs asaru nebija. Tad viņa raudāja sausām acīm. Stāsta, ka tas sāpot vēl vairāk, tāpat kā sausās dzemdības, bet vismaz viņa vairs asarām neslacīja tortes mīklu, un bija iespējams ķerties pie nākamā darba: pildījuma gatavošanas.

PILDĪJUMS

150 gramu aprikožu masas

150 gramu smalkā cukura

Pagatavošana

Aprikozes karsē pavisam nelielā ūdens daudzumā, ļauj tām uzvārīties, tad izberž caur sietu; ja sieta nav, var izmantot vienkāršu kāstuvi. Šo masu liek kastrolī, pievieno cukuru un, visu laiku maisot, karsē, līdz tā sabiezējusi kā marmelāde. Noņem no uguns un, pirms iepildīt tortē, kas iepriekš, protams, pārgriezta, ļauj nedaudz atdzist.

Par laimi, mēnesi pirms kāzām Nača un Tita bija sagatavojušas dažas burkas savārītu aprikožu, vīģu un batāšu ar ananasu. Tādēļ viņām atkrita darbs gatavot ievārījumu tai pašā dienā.

Viņas bija pieradušas gatavot ievārījumu milzīgos daudzumos lielā katlā, ko nolika pagalmā, lai varētu nokopt ienākušos augļus. To novietoja uz pavarda; lai ievārījumu apmaisītu, rokas bija jāapsedz ar veciem palagiem — tā rokas pasargāja no apdegumiem, kas varētu rasties, kādam burbulim palecoties.

Tiklīdz Tita atvēra burku, aprikožu smarža atsauca atmiņā pēcpusdienu, kad viņas vārīja šo ievārījumu. Tita nāca no dārza, nesot augļus savos svārkos, jo bija aizmirsusi grozu. Svārki bija pacelti, un kāds gan bija viņas pārsteigums, virtuvē sastopot donu Pedro. Pedro gatavojās doties uz virtuves pagalmu jūgt zirgus. Viņam vajadzēja braukt uz ciematu izdalīt ielūgumus, tā kā zirgu puisis todien rančo ieradies nebija, viņam pašam nācās uzņemties šo darbu. Nača, redzot viņu ienākam virtuvē, gandrīz skriešus metās ārā, aizbildinoties, ka dodas pēc epasotes [6] , kas nepieciešama pupiņu sagatavošanai. Titai no pārsteiguma izbira dažas aprikozes. Pedro ātri metās viņai palīgā tās savākt. Noliecoties viņam izdevās ieraudzīt daļu no Titas kājām, kas bija atsegtas.

Tita, cenšoties izvairīties, ka Pedro tās redz, nolaida svārkus.

Pārējās aprikozes noripoja pār Pedro galvu.

—   Piedodiet, Pedro. Vai es jūs neievainoju?

—   Ne tik ļoti, cik es esmu ievainojis jūs, ļaujiet man pateikt, ka mans nodoms…

—   Neesmu jums lūgusi nekādu paskaidrojumu.

—   Ļaujiet man pateikt jums dažus vārdus…

—   Reiz es to jau izdarīju, un izrādījās, ka tie ir meli, nevēlos tos dzirdēt vēlreiz…

To sacīdama, Tita izsteidzās no virtuves pa durvīm, kas veda uz zāli, kur Čenča un Ģertrūde izšuva kāzu palagu. Tas bija balta zīda palags, uz kura ap caurumu tā vidus daļā viņas veidoja smalku izšuvumu. Šis caurums bija paredzēts, lai laulības dzīves intīmajos brīžos rādītu vienīgi līgavas ķermeņa cēlās daļas.

Viņām patiesi bija veicies, ka šai politiskās nestabilitātes laikā izdevās dabūt franču zīdu. Revolūcija neļāva droši ceļot pa valsti, tādējādi, ja nebūtu kāda ķīnieša, kas nodarbojās ar kontrabandu, viņas nevarētu iegādāties šo audumu, jo Mamma Elēna nepieļautu, ka kāda no viņas meitām riskē, dodoties uz galvaspilsētu iegādāties visu nepieciešamo Rosauras kleitai un līgavas pūram. Šis mazais ķīnietis bija gana apķērīgs — viņš tirgojās galvaspilsētā — no ziemeļu revolucionārās armijas par preci pieņemdams naudaszīmes, kas tur bija bezvērtības un neizmantojamas. Saprotams, ka, ieguvis naudu par smieklīgu cenu, viņš devās uz ziemeļiem, kur šīs naudaszīmes ieguva reālu vērtību, un iegādājās preci. Ziemeļos, protams, viņš pieņēma naudas banknotes, kas galvaspilsētā bija izdotas par viszemāko cenu, un tā viņam pagāja visa revolūcija, līdz viņš kļuva miljonārs. Taču pats svarīgākais, pateicoties viņam, Rosaura varēja priecāties par krāšņākajiem un visizsmalcinātākajiem audumiem savām kāzām.

Ieraugot palaga baltumu, Tita kļuva kā nohipnotizēta, tās bija tikai dažas sekundes, bet ar tām pietika, lai savā ziņā padarītu viņu aklu. Lai kur arī nevērstu savu skatienu, viņa redzēja tikai balto krāsu. Rosauru, kas tobrīd vēl rakstīja ielūgumus, viņa uztvēra kā baltu sniega rēgu. Tomēr tik labi noslēpa, kas ar viņu notiek, ka neviens neko neievēroja.

Tita nevēlējās izraisīt vēl vienu Mammas Elēnas dusmu lēkmi. Un, kad Lobo ģimene ieradās pasniegt kāzu dāvanu, viņai nācās piepūlēt savus maņu orgānus, lai uzminētu, ar ko sasveicinās; viņai visi šķita ar baltu palagu pārklātas ķīniešu ēnu teātra lelles. Par laimi, palīdzēja Pakitas spalgā balss, un Titai izdevās ar visiem sasveicināties bez grūtībām.

Vēlāk, pavadot viesus līdz rančo vārtiem, viņa ievēroja, ka pat nakts izskatās tāda, kādu viņa nekad nebija redzējusi: tā izstaroja baltumu.

Tita nobijās, ka šobrīd ar viņu varētu notikt tas pats, lai kā arī viņa centās koncentrēties kāzu tortes glazūras gatavošanai, viņa to nespēja. Viņu biedēja smalkā cukura baltums. Tita juta, ka kuru katru brīdi baltā krāsa uzveiks viņas prātu un viņa nespēs tam pretoties. Titas atmiņā atausa sniegbaltie bērnības tēli: maija mēnesī viņu, baltās drānās tērptu, veda nolikt baltus ziedus Jaunavai. Viņa gāja caur baltās drānās ģērbtu meiteņu rindu līdz altārim, kur bija milzum daudz sveču un baltu ziedu un kuru apgaismoja balta debesu gaisma, kas plūda caur baltās baznīcas logu rūtīm. Nebija nevienas reizes, kad viņa, ieejot baznīcā, nebūtu sapņojusi, ka reiz to darīs kādam vīrietim pie rokas. Viņai nācās nomākt sevī ne tikai šīs, bet visas atmiņas, kas viņu sāpinātu: vajadzēja pabeigt glazūru māsas kāzu tortei. Ar lielu piepūli viņa sāka to gatavot.

IZEJVIELU DAUDZUMS GLAZŪRAS PAGATAVOŠANAI

800 gramu smalkā cukura

60 pilienu citrona sulas un pietiekams daudzums ūdens, lai samitrinātu cukuru

Pagatavošana

Katlā ieber cukuru, uzlej ūdeni, novieto to uz uguns un visu laiku maisa, līdz sīrups sāk vārīties. Sīrupu izfiltrē citā katlā un atkal liek uz uguns, pievieno citronu un maisa, līdz tas sāk sabiezēt un uzmet vieglus burbuļus, reizi pa reizei katliņa malas notīra ar mitru audumu, lai sīrups nesacukurojas; kad tas sasniedzis iepriekš norādīto gatavības pakāpi, to pārliek citā mitrā katlā, aprasina un ļauj mazliet atdzist. Pēc tam ar koka lāpstiņu puto, līdz tas sabiezē.

Lai sīrupu varētu izmantot glazūrai, pievieno ēdamkaroti piena, tad vēlreiz liek uz uguns, līdz tas sabiezē, pēc tam pievieno pilienu karmīna. Ar glazūru apklāj tikai kūkas virskārtu.

Ka ar Titu nav labi, Nača saprata, kad tā pajautāja, vai tad viņa nepievienošot karmīnu.

—   Manu meitenīt, es to tikko kā pieliku. Vai tad tu neredzi sārto krāsu?

—   Nē…

—   Ej gulēt, meitenīt, es pabeigšu gatavot bezē. Katli paši zina savu vārīšanās karstumu, bet es varu uzminēt tavējo. Un beidz raudāt, tu man samitrini glazūru, tā vairs nekam nederēs. Ej, ej taču reiz projām!

Nača vairākas reizes noskūpstīja Titu un izstūma no virtuves. Viņa nezināja, kas izraisījis jaunas asaras, bet tās bija radušās un līdz ar to izmainījušas bezē sastāvu. Tagad, lai to pagatavotu, viņai vajadzēs divkāršu piepūli. Palikusi viena, viņa ķērās pie darba — pabeigt bezē pēc iespējas ātrāk, lai varētu doties pie miera. To gatavo no 10 olu baltumiem un 500 gramiem cukura, ko kopā saputo stingrās putās.

Kad Nača bija beigusi gatavot bezē, viņai ienāca prātā, ka jāiemērc pirksts glazūrā, lai pārbaudītu, vai Titas asaras nav mainījušas tās garšu. Nē, šķita, garšu tās mainījušas nebija, tikai nezin kādēļ Načai pēkšņi uznāca liela grūtsirdība. Viņa citu pēc cita atcerējās lielos kāzu mielastus, ko bija gatavojusi de la Garsas ģimenei, sapņojot par to, ka nākamais būs viņai pašai. Savos 85 gados viņai vairs nebija vērts raudāt, nedz arī sūdzēties par to, ka nekad tā arī nebija pienācis ne gaidītais mielasts, ne kāzas, lai gan viņas līgavainis ieradās. Viņš patiešām bija ieradies! Tikai Mamma Elēna viņu padzina. Kopš tā laika Nača bija samierinājusies, ka jāpriecājas par citu kāzām, un nepretodamās viņa tā bija darījusi daudzus gadus. Viņa nezināja, kāpēc to dara tagad. Viņa juta, ka tā ir piesardzīga muļķība, bet nespēja to nedarīt. Viņa pārklāja kūku ar bezē, cik labi vien varēja, un ar skaudrām sāpēm krūtīs devās uz savu istabu. Viņa raudāja visu nakti, un nākamajā rītā viņai nebija spēka piedalīties kāzās.

Tita būtu atdevusi jebko, lai atrastos Načas vietā, jo, lai kā viņa jutās, viņai ne tikai vajadzēja būt klāt baznīcā, bet arī izskatīties tā, lai viņas seja neatklātu nenieka no tā, ko viņa jūt. Viņa domāja, ka to spēs, kamēr vien viņas skatiens nesastapsies ar Pedro skatienu. Tas varētu izpostīt visu šķietamo mieru un klusumu.

Viņa zināja, ka nevis māsa Rosaura, bet pati ir uzmanības centrā. Viesi vairāk par piedalīšanos šai sabiedriskajā pasākumā vēlējās pasmieties par viņas ciešanām, bet viņa jau nu gan tiem nesagādās šo prieku, nē. Tita ļoti skaidri varēja sajust, kā sastaptie viesi viņai aiz muguras sāk sačukstēties.

—    Vai tu redzēji Titu? Nabadzīte, pašas māsa taču gatavojas precēties ar viņas līgavaini! Es viņus kādu dienu redzēju ciema laukumā, rokās sadevušos. Un cik laimīgi abi izskatījās!

—     Ko tu saki? Bet Pakita stāsta, ka redzējusi, kā dievkalpojuma laikā Pedro iedevis Titai mīlestības vēstuli, iesmaržotu un tā tālāk.

—    Runā, ka viņi dzīvošot vienā mājā. Ja es būtu Elēnas vietā, es gan to nepieļautu!

—   Nedomāju, ka viņa to darīs. Redzi, kādas tās tenkas jau tagad ir!

Titai nemaz nepatika šie spriedelējumi. Zaudētājas loma nebija domāta viņai. Vajadzēja ieņemt uzvarētājai atbilstošu nostāju. Kā liela aktrise viņa nospēlēja savu lomu ar pašcieņu, cenšoties nenodarbināt prātu ne ar kāzu gaitu, ne garīdznieka vārdiem, nedz laulības saitēm un gredzeniem.

Domās viņa pārcēlās tai dienā, kad deviņu gadu vecumā bija aizbēgusi no stundām kopā ar citiem ciema bērniem. Titai bija aizliegts spēlēties ar zēniem, bet viņai jau līdz kaklam bija apnikušas spēles ar māsām. Viņi devās uz lielās upes krastu, lai noskaidrotu, kurš visātrāk spēj to pārpeldēt. Kādu prieku viņa todien izjuta, kļūstot par uzvarētāju!

Vēl vienu lielu uzvaru viņa guva kādā mierīgā svētdienas rītā ciemā. Titai bija 14 gadu, un viņa kopā ar māsām brauca vieglajos ratos. Tai brīdī bērni palaida gaisā raķeti. Zirgi, ļoti pārbijušies, metās aulekšos, ārpus ciema tie kļuva nevaldāmi, un kučieris zaudēja vadību.

Tita ar vienu grūdienu atstūma kučieri malā, un viņai vienai pašai izdevās savaldīt visus četrus zirgus. Kad vairāki ciema vīri auļojot viņas panāca, lai palīdzētu, tie bija sajūsmā par Titas varoņdarbu.

Ciemā viņu uzņēma kā varoni.

Šīs un citas līdzīgas atmiņas viņu pārņēma ceremonijas laikā, ļaujot mierīgi smaidīt kā apmierinātai kaķenei, līdz jaunlaulāto sveikšanas brīdī vajadzēja apsveikt māsu. Pedro, kas bija līdzās, Titai teica:

—   Un vai mani jūs neapsveiksiet?

—   Jā, protams. Esiet ļoti laimīgs.

Pedro, apskāvis viņu ciešāk, nekā sabiedrības normas to ļauj, izmantoja vienīgo iespēju, kas tam bija, lai varētu iečukstēt Titai ausī:

—   Esmu pārliecināts, ka tā būs, jo ar šīm kāzām esmu sasniedzis to, ko tik ļoti vēlējos: būt jūsu, sievietes, kuru patiesi mīlu, tuvumā.

Vārdi, ko Pedro tikko bija izteicis, Titai bija kā atsvaidzinošs jūras vējš, kas no jauna iekvēldina gandrīz jau izdzisušās ogļu paliekas. Viņas seja, tik daudzus mēnešus spiesta neizrādīt savas jūtas, pašai nemanot, pēkšņi pārvērtās: tā izstaroja lielu atvieglojumu un laimi. Bija tā, it kā gandrīz jau apdzisušo mutuļošanu Pedro pēkšņi atdzīvinājis ar savu dedzinošo elpu uz viņas kakla, karstajām rokām uz muguras, un brāzmaino krūšu tuvošanos viņas krūtīm. Viņa uz visiem laikiem varētu palikt tā, ja vien nebūtu viņai raidītā Mammas Elēnas skatiena. Tas viņai lika atrauties no Pedro. Mamma Elēna pienāca pie Titas un jautāja:

—   Ko tev teica Pedro?

—   Neko, mamm.

—   Mani tu nepiemānīsi, es tev redzu cauri; tā kā neizliecies par beigtu mušu. Tev klāsies slikti, ja vēlreiz tevi redzēšu Pedro tuvumā.

Pēc šiem draudīgajiem Mammas Elēnas vārdiem Tita centās būt pēc iespējas tālāk no Pedro. Vienu gan viņa nespēja — nodzēst no savas sejas patiesa apmierinājuma smaidu. Kopš šī brīža kāzām viņas acīs bija cita nozīme.

Viņu vairs nemaz neuztrauca tas, ko viņa redzēja — Pedro un Rosaura apstaigā galdus, uzsaucot tostus kopā ar viesiem, nedz arī redzot viņus dejojam valsi, nedz vēlāk — kā viņi dala kāzu kūku. Tagad viņa zināja: tas ir pavisam droši: Pedro viņu mīl. Viņa gandrīz vai mira no vēlēšanās, kaut ātrāk beigtos svinības, lai varētu steigties pie Načas un tai visu izstāstīt. Ar nepacietību viņa gaidīja brīdi, kad visi būs apēduši pa tortes gabalam, lai varētu aiziet. Kareņjo labas uzvedības rokasgrāmata liedza viņai to darīt agrāk, tomēr neliedza lidināties starp mākoņiem, steidzīgi ēdot savu kūkas gabalu. Viņu tik ļoti bija pārņēmušas pašas domas, ka viņa neievēroja, kas notiek līdzās. Bet notika kaut kas neparasts: visus klātesošos, tiklīdz tie bija pieskārušies pirmajam tortes kumosam, pārņēma milzīga grūtsirdība. Pat Pedro, kas vienmēr bija tik nosvērts, ļoti centās aizturēt asaras. Bet Mamma Elēna, kura pat tad, kad nomira viņas vīrs, nebija lējusi nevienu vienīgu žēlu asaru, klusām raudāja. Bet tas vēl nebija viss: raudas bija pirmais simptoms kādam dīvainam saindēšanās gadījumam, tas izpaudās kā lielas skumjas un izmisums, kas viesus sagrāba savā varā, un tie visi bija spiesti beigt viesības pagalmā, aplokā vai vannas istabā, ilgojoties pēc savas dzīves mīlestības. Neviens neizbēga no šīs ķibeles, un tikai daži laimīgie laikus nokļuva līdz tualetēm; tie, kuriem tas neizdevās, piedalījās kopējā vemšanā pagalmā. Nu jā, vienīgā, uz ko torte iedarbojās tāpat kā uz Huaresu vējš [7] , bija tita. Apēdusi savu tortes gabalu, viņa aizgāja no svinībām. Viņai pēc iespējas ātrāk gribējās pavēstīt Načai, ka tai bijusi taisnība sakot — Pedro mīl tikai Titu. Iedomājoties, cik laimīgu seju Nača rādīs, viņa neievēroja postu, kas aizvien palielinājās viņas ceļā, līdz sasniedza patiesi satraucošus apmērus.

Vemšanas lēkmju pieveiktajai Rosaurai nācās pamest goda vietu pie viesību galda.

Viņa visādi centās pārvarēt slikto dūšu, bet tā bija spēcīgāka. Viņa ļoti centās glābt savu līgavas kleitu no radinieku un draugu vēmekļiem, bet, mēģinot šķērsot pagalmu, paklupa, un uz kleitas vairs nebija nevienas vietas, kas būtu tīra. Milzīga bezkrāsaina upe viņu apņēma un vilka vairākus metrus uz priekšu, izraisot, jo viņa vairs nebija spējīga pretoties, milzīgu, skaļu kā vulkāna izvirdums, vemšanas lēkmi izbiedētā Pedro acu priekšā. Rosaura ļoti pārdzīvoja šo negadījumu, kas izjauca kāzas, bet neviens nespēja no viņas prāta izdzēst domu, ka Tita tortei kaut ko pievienojusi.

Visu nakti viņa pavadīja vaidos un mokās, ko viņai radīja domas, ka nāksies vemt uz palagiem, kurus tik ilgi bija izšuvusi. Pedro steidzīgi viņai ieteica atlikt uz citu dienu kāzu nakts kulmināciju. Bet pagāja vairāki mēneši, līdz Pedro izjuta pienākumu to izpildīt, un Rosaura uzdrošinājās viņam pateikt, ka jūtas jau pavisam labi. Pedro tobrīd jau bija sapratis, ka ilgāk vairs nedrīkst atteikties veikt šo apsēklošanas darbu, un tai naktī, pirms izmantot kāzu palagu, viņš nometās ceļos pie gultas un kā lūdzoties teica:

— Kungs, tas nav netikuma dēļ, nedz arī piespiedu kārtā, bet vienīgi tādēļ, lai dotu dēlu, kas tev kalpos.

Tita nekad nebija domājusi, ka jāpaiet tik ilgam laikam, līdz viss ar šo laulību saistītais tiks novests līdz galam. Viņai pat nebija svarīgi, kā tas viss bijis un vēl jo mazāk, vai tas noticis tajā pašā dienā, kad reliģiskā ceremonija, vai kādā citā.

Viņa vairāk bija norūpējusies par to, kā glābt savu ādu, ne par ko citu. Svinību naktī viņa bija saņēmusi no Mammas Elēnas rokas tik milzīgu kāvienu, kādu nekad iepriekš nebija pieredzējusi, nedz arī pieredzēs. Divas nedēļas viņa pavadīja gultā, atkopjoties no sitieniem. Tik liela soda iemesls bija Mammas Elēnas pārliecība, ka Tita kopā ar Naču jau iepriekš plānojušas izjaukt Rosauras kāzas, iejaucot tortē kaut ko, kas izsauc vemšanu. Titai tā arī neizdevās viņu pārliecināt, ka vienīgā svešā viela tajā bijušas asaras, ko viņa lējusi, torti gatavojot. Nača nevarēja liecināt viņai par labu, jo, kad Tita kāzu dienā ieradās pie Načas, viņa atrada to mirušu, atvērtām acīm, ar bruņrupuča bruņu gabaliņiem" pie deniņiem un sava senā līgavaiņa fotogrāfiju rokās.

Turpinājums sekos…

Nākamā recepte: PAIPALAS ROŽU ZIEDLAPIŅĀS

III nodala Marts paipalas roŽu ZIEDLAPIŅĀS

SASTĀVDAĻAS

12 rozes, ja iespējams, sarkanas 12 kastaņi

2 ēdamkarotes sviesta 2 ēdamkarotes kukurūzas cietes 2 pilieni rožu esences 2 ēdamkarotes anīsa 2 ēdamkarotes medus 2 ķiploki 6 paipalas 1 pitaija[8]

Pagatavošana

Ļoti uzmanīgi, cenšoties nesadurt pirkstus, jānoplūc rožu ziedlapiņas, jo ne tikai dūrieni ir ļoti sāpīgi, bet ziedlapiņas var piesūkties ar asinīm. Un tas savukārt var ne vien mainīt ēdiena garšu, bet arī radīt dažādas ķīmiskas, reizēm pat bīstamas, reakcijas.

Bet Tita nespēja paturēt prātā šo nelielo sīkumu. Pārāk liels bija saviļņojums, ko viņa izjuta, saņemot rožu pušķi no Pedro rokām. Tās bija pirmās dziļās emocijas, kas viņu pārņēma kopš māsas kāzu dienas: tieši tad viņa bija noklausījusies Pedro atzīšanos mīlestībā, ko tas izjuta pret viņu un centās noslēpt no pārējo acīm. Mammai Elēnai ar tai piemītošo domas ātrumu un asumu radās aizdomas par to, kas varētu notikt, ja Pedro un Titai būtu iespēja palikt vieniem. Tādēļ — ar burvju mākslinieces cienīgiem trikiem — līdz šim viņai brīnišķīgi izdevās noslēpt vienu otra acīm un neļaut tiem satikties. Bet viņa bija palaidusi garām kādu sīku detaļu — pēc Načas nāves no visām mājas sievietēm Tita vienīgā spēja ieņemt vakanto vietu virtuvē. Taču tur no Mammas Elēnas stingrās kontroles pazuda garšas, smaržas, ēdienu sastāvdaļas uņ tas, ko tās varētu izraisīt.

Tita bija pēdējais posms virēju ķēdē, kuras jau kopš pirmsspāņu laikiem paaudzi no paaudzes bija pārmantojušas virtuves noslēpumus, un viņu uzskatīja par vislabāko šai apbrīnojamajā — kulinārijas — mākslā. Tāpēc viņas iecelšanu par oficiālo rančo virēju visi atzina par labu. Tita pieņēma šo amatu labprāt, par spīti ciešanām, ko juta, jo līdzās vairs nebija Načas.

Pēc šīs skumjās nāves Tita iekrita dziļā depresijā. Nomirstot Nača bija atstājusi viņu pavisam vienu. Bija tā, it kā nomirusi būtu viņas īstā māte. Pedro, mēģinādams viņu atbalstīt, iedomājās, ka būtu ļoti jauki Titai uzdāvināt rožu pušķi, atzīmējot pirmo gadadienu, kopš tā kļuvusi par rančo virēju. Bet Rosaura, kas gaidīja savu pirmo bērnu, tā nedomāja. Redzot Pedro ienākam ar rožu pušķi rokās un dodam to Titai, nevis viņai, Rosaura, raudu lēkmes pārņemta, izskrēja no zāles.

Mamma Elēna ar skatienu pavēlēja Titai iziet no zāles un atbrīvoties no rozēm. Pedro saprata savu pārdrošību pārāk vēlu. Bet Mamma Elēna, raidot viņam atbilstošus skatienus, lika saprast, ka nodarīto ļaunumu vēl iespējams labot. Un tā, atvainodamies, viņš devās meklēt Rosauru. Tita tik ļoti spieda rozes pie krūtīm, ka tad, kad viņa ienāca virtuvē, sārtās rozes bija kļuvušas sarkanas Titas asiņojošo roku un krūšu dēļ. Ātri vajadzēja izdomāt, ko ar tām darīt. Tās bija tik skaistas! Neiespējami būtu tās izmest atkritumos, pirmkārt, tāpēc, ka nekad agrāk viņa nebija saņēmusi ziedus, otrkārt, tāpēc, ka tos dāvinājis Pedro. Pēkšņi viņa pavisam skaidri sadzirdēja Načas balsi, kas tai pie auss čukstus diktēja kādu pirmsspāņu laiku recepti, kurā izmanto rožu ziedlapiņas. Tita to jau gandrīz bija aizmirsusi, jo tās pagatavošanai nepieciešami fazāni, bet rančo nekad netika audzēti šīs šķirnes putni.

Vienīgie putni, kas tobrīd viņiem bija, bija paipalas. Un tā, lai varētu izmantot ziedus, viņa nolēma recepti mazliet izmainīt. Vairs par to nedomājot, viņa izgāja pagalmā un metās ķert paipalas. Notvērusi sešas, viņa tās novietoja virtuvē un bija gatava putnus nogalināt. Tas gan nenācās viegli, viņa tik ilgi bija paipalas kopusi un barojusi.

Dziļi ievilkusi elpu, viņa sagrāba pirmo un apgrieza tai kaklu tā, kā to tik daudz reižu bija redzējusi darām Naču, bet viņa to izdarīja tik neveikli, ka nabaga paipala nevis nobeidzās, bet gan uz sāniem nokārtu galvu, žēlabaini klaigājot, skraidīja pa virtuvi. Šis skats viņā iedvesa šausmas. Viņa saprata, ka jomā, kas saistīta ar nogalināšanu, nedrīksti būt vājš — vai nu tu to dari noteikti vai arī radi lielas sāpes. Šajā brīdī viņai ienāca prātā, cik gan būtu labi, ja viņai būtu Mammas Elēnas spēks. Tā gan nogalināja uzreiz, bez līdzjūtības. Tomēr nē, ja labi apdomā, tā gan nebija. Ar Titu viņa bija izdarījusi izņēmumu, maz pamazām sākdama nogalināt kopš bērnu dienām un pat vēl līdz šim nedodot pēdējo triecienu. Pēc Pedro kāzām ar Rosauru Tita jutās tāpat kā šī paipala: pārlauztu sprandu un sirdi; lai nepieļautu, ka paipala izjūt tādas pašas sāpes kā viņa, Tita, žēlsirdības vadīta, ļoti izlēmīgi un ātri to nobeidza. Ar pārējām viss bija daudz vieglāk. Viņa tikai centās iedomāties, ka katrā no paipalām ir pa siltai olai un ka viņa, tām labi apgriežot kaklu, tās žēlsirdīgi atbrīvo no mokām. Kad Tita bija maza meitene, viņa daudzreiz vēlējās nomirt, pirms brokastīs būtu jāapēd jau pieminētā un obligātā mīksti vārītā ola. Taču Mamma Elēna viņu spieda to darīt. Viņa juta, ka barības vads pavisam nosprostojies un viņa nespēj norit neko, līdz māte deva belzienu pa galvu — tas radīja brīnumainu efektu, atbrīvojot no mezgla rīklē, — pēc tam viņa olu norija bez grūtībām. Tagad viņa jutās mierīgāk un turpmākie soļi veicās raiti.

Šķita, ka pati Nača, iemiesojusies Titas ķermenī, veic visas šīs darbības: noplūc putnus, izņem tiem iekšas un liek tos cepties. Pēc tam, kad paipalas noplūktas un izķidātas, tām sasien kājas, lai, kamēr tās, apkaisītas ar pipariem un sāli pēc garšas, apcepas sviestā, viņas saglabātu graciozu pozu. Svarīgi, lai paipalas tiktu noplūktas sausā veidā, jo, tiklīdz tās iegremdē verdošā ūdenī, mainās gaļas garša. Tas ir viens no neskaitāmajiem virtuves noslēpumiem, kurus apgūt var tikai ar pieredzi. Tā kā Rosaura, reiz apdedzinājusi rokas uz komala, vairs nebija izrādījusi vēlēšanos piedalīties ar ēdiena gatavošanu saistītās nodarbēs, viņai, protams, nebija ne jausmas ne par šo, ne arī daudzām citām kulinārijas mākslas gudrībām. Tomēr, kas to lai zina, vai vēlēdamās pārsteigt savu vīru Pedro vai ari gribēdama paspēkoties ar Titu tās teritorijā, reiz viņa mēģināja pagatavot pusdienas. Kad Tita gribēja dot dažus draudzīgus padomus, Rosaura ļoti apvainojās un lūdza atstāt viņu virtuvē vienu.

Protams, risi bija pārvārījušies, gaļa pārsālīta, bet saldais ēdiens piededzis. Neviens pie galda neuzdrošinājās rādīt neapmierinātu seju, jo Mamma Elēna, it kā brīdinot, bija paskaidrojusi:

— Šī ir pirmā reize, kad Rosaura gatavo pusdienas, un domāju, ka nemaz tik slikti nav. Kā jums šķiet, Pedro?

Pedro, bez nodoma apvainot sievu, ar milzīgu piepūli atbildēja:

—   Nē, tā kā tā ir pirmā reize, nav nemaz tik slikti.

Protams, tai pēcpusdienā visai ģimenei kļuva slikti ar

kuņģi.

Tā bija īsta traģēdija, protams, ne tik liela, kā tā, kas rančo notika šajā dienā. Pedro dāvināto rožu ziedlapiņu sajaukums ar Titas asinīm izrādījās pat ļoti bīstams.

Kad visi apsēdās pie galda, atmosfēra bija mazliet saspīlēta, bet samērā mierīga, līdz brīdim, kad tika pasniegtas paipalas. Pedro, neapmierināts, ka izraisījis sievas greizsirdību, nogaršojis pirmo ēdiena kumosu, nespēja noturēties un, aizvēris acis, patiesā saldkaislē iesaucās:

—   Tā jau ir īsta dievu barība!

Mammai Elēnai, lai gan viņa atzina, ka runa ir par patiešām izsmalcinātu ēdienu, nepatika šī piebilde un viņa teica:

—   Tajā ir pārāk daudz sāls.

Rosaura, aizbildinoties ar sliktu dūšu un galvas reiboņiem, neapēda vairāk par kādiem trim kumosiem. Bet ar Ģertrūdi notika kas dīvains.

Šķita, ka ēdiens, ko tā ēd, viņu seksuāli uzbudina, viņa juta spēju karstumu, kas pārņēma gurnus. Trīsas ķermeņa centrā neļāva tai palikt uz krēsla taisni sēžam. Viņa sāka svīst un iedomājās, kā justos zirga mugurā kāda Viļjas [9] armijas kareivja apskāvienos, viena no tiem, kurus viņa bija redzējusi pirms nedēļas iejājam ciema laukumā; tie oda pēc sviedriem, zemes, pēc bīstamām un nezināmām rītausmām, pēc dzīvības un nāves. Viņa gāja uz tirgu kopā ar kalponi Čenču, kad tos redzēja jājam pa galveno Piedras Negras ielu. Viņš jāja citiem pa priekšu un acīmredzot bija to komandieris. Viņu skatieni sastapās un tas, ko Ģertrūde ieraudzīja šajā skatienā, lika notrīsēt. Viņa iztēlojās daudzās naktis, ko tas pavadījis pie ugunskura, ilgojoties pēc tādas sievietes sabiedrības, ko varētu skūpstīt, pēc sievietes, ko varētu apskaut, pēc tādas sievietes kā viņa. Viņa izņēma kabataslakatiņu un mēģināja kopā ar sviedriem aizgainīt šīs grēcīgās domas.

Bet tas bija veltīgi, ar viņu notika kas dīvains. Viņa mēģināja meklēt atbalstu pie Titas, bet tās nebija — Titas ķermenis sēdēja uz krēsla, turklāt, pat ļoti taisni, bet viņas acīs nebija nekādu dzīvības pazīmju. Šķita, ka kāda dīvaina alķīmijas procesa rezultātā viņa izšķīdusi rožu mērcē, paipalu ķermeņos, vīnā un ikkatrā ēdiena smaržā. Tā viņa iekļuva Pedro ķermenī — saldkaisla, smaržīga, karsta un ļoti jutekliska.

Šķita, ka viņi abi atklājuši jaunu sazināšanās šifru — Tita bija raidītājs, Pedro — uztvērējs, bet Ģertrūde — aplaimotā, kas ar ēdiena palīdzību sintezēja šo neparasto seksuālo saikni.

Pedro neizrādīja pretestību, viņš ļāva Titai iekļūt līdz visdziļākajam savas esības nostūrim. Viņi nespēja viens no otra atraut skatienu. Pedro teica:

— Nekad nebiju ēdis neko tik brīnišķīgu. Liels paldies!

Šis ēdiens patiesi ir lielisks. Rozes tam dod īpaši izsmalcinātu garšu. Kad ziedlapiņas noplūktas, tās piestā saberž kopā ar anīsu. Kastaņus cep uz komala, tad noloba un vāra ūdenī. Pēc tam gatavo biezeni. Ķiplokus sīki sakapā un apcep sviestā; kad tie kļuvuši dzeltenīgi, pievieno kastaņu biezeni, medu un sasmalcinātu pitaiju, rožu ziedlapiņas un sāli pēc garšas. Lai mērce mazliet sabiezē, var pievienot divas tējkarotes kukurūzas cietes. Beidzot to visu izberž caur sietu un pievieno divus pilienus rožu esences, ne vairāk, citādi mērce būs pārāk smaržīga un cietīs garša. Tiklīdz garšvielas pievienotas, to noņem no uguns. Paipalas šai mērcē iegremdē tikai uz desmit minūtēm, lai tās uzsūktu garšu, tad izņem.

Rožu esence ir tik spēcīga, ka piesta, kurā tika berztas rožu ziedlapiņas, ar šo smaržu bija piesūkusies vairākas dienas.

Ģertrūdes pienākums bija to un citus virtuves traukus nomazgāt. Šo darbu viņa parasti pēc pusdienām veica pagalmā, lai pie viena varētu izbarot dzīvniekiem katlos palikušo ēdienu. Turklāt, tā kā virtuves katli bija tik lieli, tos labāk mazgāt zem pagalma krāna. Bet tai dienā, kad pusdienās bija paipalas, viņa palūdza Titu to izdarīt viņas vietā. Ģertrūde patiešām nejutās vesela, viņa bija viscaur nosvīdusi. Sviedru lāses, kas no viņas pilēja, bija rozā krāsā ar patīkamu un stipru rožu smaržu. Viņa izjuta nepārvaramu vēlēšanos nomazgāties dušā un steidzās to sagatavot.

Pagalma aizmugurējā daļā pie aplokiem un klētīm Mamma Elēna bija likusi ierīkot vienkāršu dušu. Tā bija neliela būdiņa, sanaglota no dēļiem, starp kuriem atstātas pietiekami platas spraugas — pa tām viegli varēja saskatīt, kas mazgājas. Jebkurā gadījumā šī bija pirmā ciemā zināmā duša. To bija izgudrojis kāds Mammas Elēnas brālēns, kas dzīvoja Sanantonio, Teksasā. Divu metru augstumā tika novietota četrdesmit litru tvertne, kurā pirms mazgāšanās vajadzēja ieliet ūdeni, lai, izmantojot

Zemes pievilkšanas spēku, tā spētu darboties pati. Bija diezgan jānopūlas, lai pilnus ūdens spaiņus uznestu pa koka trepēm, bet pēc tam — kas tā bija par baudu — tik vien, kā atver krānu un jūti — ūdens tek uzreiz pa visu ķermeni, nevis pa atsevišķām daļām, kā tas bija, aplaistoties no ķipīša. Pēc gadiem amerikāņi brālēnam samaksāja dažus grašus par izgudrojumu un to uzlaboja. Viņi saražoja tūkstošiem dušu, kurām nevajadzēja iepriekš minēto tvertni, jo, lai tās darbotos, sāka izmantot cauruļu sistēmu. Ja Ģertrūde būtu to zinājusi! Nabadzītei ar pilniem ūdens spaiņiem kādas desmit reizes nācās uzkāpt pa trepēm. Viņa gandrīz vai zaudēja samaņu: šie brutālie fiziskie vingrinājumi tikai pastiprināja dedzinošo karstumu. Vienīgais, kas viņu uzmundrināja, bija doma par gaidāmo atsvaidzinošo mazgāšanos, bet, kā par nelaimi, to viņai izbaudīt neizdevās, jo pilieni, kas tecēja no dušas, nesasniedza viņas ķermeni — tie izgaroja, pat viegli nepieskārušies tam. Karstums, ko izstaroja viņas ķermenis, bija tik stiprs, ka pat dēļi sāka sprēgāt un aizdegās. Panikā, ka viņa aizies bojā, sadegdama liesmās, Ģertrūde izskrēja no būdiņas tāda, kā bija— pilnīgi kaila. Tobrīd rožu smarža, ko viņas ķermenis izplatīja, bija aizkļuvusi jau ļoti ļoti tālu. Līdz pat ciema nomalei, kur revolucionāri un federāli izcīnīja nežēlīgu kauju. Starp viņiem savas drosmes dēļ izcēlās tas pats Viļjas piekritējs, kurš pirms nedēļas, iejājot Piedras Negras ciemā, laukumā nejauši bija sastapis Ģertrūdi. Kāds sārts mākonis aizlidoja līdz viņam, to ieskāva un pamudināja pilnos aulekšos doties uz Mammas Elēnas rančo. Huans, tā sauca šo vīru, atstājis ienaidnieku puspiebeigtu, pameta kaujas lauku, pats nezinot, kādēļ. Viņu vadīja kāds augstāks spēks. Viņu virzīja milzīga vajadzība jo ātrāk nokļūt uz tikšanos ar kaut ko nezināmu kādā nenoteiktā vietā. Tas nenācās grūti — ceļu rādīja Ģertrūdes ķermeņa smarža. Viņš ieradās tieši laikā, lai ieraudzītu to skrienam pa lauku. Tad viņš saprata, kāpēc tur ieradies. Šai sievietei steidzami vajadzēja kādu vīrieti, kurš spētu apdzēst visaptverošo uguni, kas tajā dzima. Vīrieti, kam tieši tāpat kā viņai nepieciešama mīlestība, tādu vīrieti kā viņš. Ieraudzījusi to jājam uz viņas pusi, Ģertrūde apstājās. Kaila, kāda tā bija, brīvi izlaistiem matiem, kas sniedzās līdz viduklim un izstarojot mirdzošu gaismu, viņa šķita kaut kas starp dievišķu sievieti un kādu no elles nākušu. Viņas sejas gleznās līnijas un viņas tīrā un jaunavīgi šķīstā ķermeņa pilnība kontrastēja ar kaisli un juteklību, ko izstaroja viņas acis un kas lauzās ārā no visām porām. Kopā ar iekāri, ko Huans, karojot kalnos, tik ilgi bija apspiedis, tas kļuva par iemeslu, lai šī abu tikšanās būtu kas īpašs. Viņš, joprojām dzenot zirgu auļos, lai nezaudētu laiku, noliecās, satvēra viņu ap vidukli un uzcēla uz zirga sev priekšā, ar seju pret sevi, un aizjāja, aizvedot viņu sev līdzi. Zirgs, šķiet, arī vadoties pēc kādiem augstākiem norādījumiem, it kā labi zinādams galamērķi, turpināja auļot, kaut gan Huans bija palaidis vaļā grožus, lai varētu apskaut un kaislīgi skūpstīt Ģertrūdi. Zirga kustības vienojās ar viņu ķermeņu kustībām, kamēr viņi pirmo reizi, pilnos aulekšos un ļoti grūtos apstākļos, saplūda kopā.

Viss notika tik ātri, ka eskortam, kas Huanam sekoja, mēģinājums viņu notvert tā arī neizdevās. Zaudējuši cerības, viņi devās atpakaļ un atveda šādu ziņu — kaujas laikā kapteinis pēkšņi sajucis prātā un šī iemesla dēļ dezertējis no armijas.

Tieši tā parasti tiek rakstīta vēsture — pēc aculiecinieku versijām, kas gan ne vienmēr atbilst patiesībai. Titas viedoklis par notikušo bija pilnīgi pretējs šo revolucionāru viedoklim. Viņa visu bija vērojusi no pagalma, kur mazgāja virtuves traukus. Neskatoties uz to, ka redzamību traucēja kāds gaisīgs sārts mākonis un dušu telpas liesmas, viņa nebija palaidusi garām ne mazāko sīkumu. Viņai līdzās arī Pedro bija izdevība vērot šo skatu, jo viņš tobrīd bija iznācis pagalmā pēc sava velosipēda, lai dotos izbraucienā.

Un kā mēmi filmas skatītāji Pedro un Tita, līdz asarām aizkustināti, noskatījās, kā tās varoņi atdodas mīlestībai, kas viņiem pašiem liegta. Bija kāds brīdis, tikai viens vienīgs acumirklis, kad Pedro varēja mainīt vēstures gaitu. Saņēmis Titas roku, viņš uzdrīkstējās pateikt:

— Tita… Tikai to.

Pāteikt kaut ko vairāk viņam nebija laika. To nepieļāva netīrā realitāte. Bija dzirdams Mammas Elēnas sauciens: viņa vaicāja, kas pagalmā notiek. Ja Pedro būtu lūdzis Titu kopā ar viņu bēgt, viņa nevienu mirkli nebūtu šaubījusies, bet viņš to neizdarīja; tā vietā, steidzīgi uzsēdies uz velosipēda, viņš centās nomierināties, minot pedāļus. Viņš nespēja izdzēst no savas atmiņas Ģertrūdes tēlu: kā viņa skrēja pa lauku… pilnīgi kaila! Lielās krūtis, kas šūpojās no vienas puses uz otru, bija viņu pilnīgi nohipnotizējušas. Viņš nekad nebija redzējis kailu sievieti. Intīmajos brīžos ar Rosauru viņš nebija izjutis vēlēšanos redzēt tās ķermeni, nedz ari to apmīļot. Tādos gadījumos viņi vienmēr izmantoja kāzu palagu, kas skatienam atklāja tikai sievas ķermeņa cēlās daļas. Tiklīdz dzimumakts bija beidzies, viņš, pirms sieva atsedza palagu, izgāja no guļamistabas. Bet tagad viņā bija pamodusies vēlēšanās uz ilgāku laiku skatīt Titu bez drēbēm.

Lai varētu izzināt, apskatīt, izdibināt līdz pēdējam ādas centimetram, kāds ir viņas tik ļoti pievilcīgais ķermenis. Droši vien tas līdzīgs Ģertrūdes ķermenim, ne velti viņas ir māsas.

Vienīgā Titas ķermeņa daļa, kuru viņš, ja neskaita seju un rokas, bija iepazinis ļoti labi, bija apaļīgs kāju ikru fragments, ko viņam reiz bija izdevies ieraudzīt. Šīs atmiņas viņu naktīs mocīja. Cik ļoti viņš vēlējās noglaudīt šo viņas ķermeņa daļu un pēc tam visu viņas ķermeni, kā bija redzējis to darām vīrieti, kurš aizveda Ģertrūdi: kaislīgi, nevaldāmi un saldkaisli.

Tita savukārt mēģināja uzsaukt Pedro, lai tas viņu pagaida, lai aizved viņu tālu, kur tiem ļautu mīlēt vienam otru, kur vēl nav izgudroti likumi, kas jāievēro un jārespektē, kur nebūtu viņas mātes, bet viņas lūpas neizdvesa ne skaņas. Vārdi, veidojot rīklē tādu kā kamolu, pirms izkļūt ārā, viens pēc otra nosmaka.

Viņa jutās tik vientuļa un pamesta! Čili riekstu mērcē, aizmirsts uz kādas paplātes pēc liela banketa, nejustos sliktāk par viņu. Cik reižu viņai vienai pašai virtuvē bija nācies ēst kādu no šīm delikatesēm, lai neļautu tām sabojāties. Neviens neapēd pēdējo čili pipara gabaliņu, kas palicis uz paplātes, jo parasti viesi nevēlas izrādīt savu rijību un, lai arī tiem ļoti gribas to apēst, neviens neuzdrošinās. Un tā viņi atsakās no pildītā čili, ar visām iespējamām tajā apslēptajām gāršām — asitrona saldo, čili aso, riekstu mērces izsmalcināto, granātābola atsvaidzinošo. Atsakās no brīnišķīga pildīta čili riekstu mērcē! Tajā ir visi mīlestības noslēpumi, bet neviens tos nespēs atklāt, pieklājības dēļ atstājot to neapēstu.

Lai nolādētas labas uzvedības normas! Pie velna Kareņjo labas uzvedības mācību grāmatu! To dēļ viņas ķermenim bija lemts maz pamazām un bezcerīgi novīst. Un lai nolādēts Pedro, tik pieklājīgs, tik pareizs, tik vīrišķīgs, tik… tik mīļš!

Ja Tita toreiz būtu zinājusi, ka nemaz tik daudziem gadiem nevajadzēs paiet, līdz viņas ķermenis iepazīs mīlestību, viņa nebūtu jutusi tik lielu izmisumu.

Vēl viens Mammas Elēnas uzkliedziens viņu izrāva no pārdomām un lika tai ātri rast kādu atbildi. Viņa nezināja, ko īsti teiks savai mātei: vai vispirms to, ka deg iekšējā pagalma aizmugurējā daļa vai ka Ģertrūde ar kādu Viļjas piekritēju aizbēgusi zirga mugurā un… pavisam kaila.

Viņa nolēma dot šādu versiju: federāli, kurus Tita ienīda, iebrukuši lielā skaitā, aizdedzinājuši dušas un nolaupījuši Ģertrūdi. Mamma Elēna noticēja šim stāstam un no bēdām saslima, bet, kad pēc nedēļas viņa no ciema garīdznieka tēva Ignasio mutes uzzināja — kas lai to zina, kā tas viņam bija kļuvis zināms —, ka Ģertrūde strādā kādā pierobežas priekamājā, viņa gandrīz vai nomira. Viņa aizliedza vēl kādreiz pieminēt meitas vārdu un lika sadedzināt visas fotogrāfijas un dzimšanas apliecību.

Tomēr nedz uguns, nedz pagājušie gadi nav spējuši apslāpēt visaptverošo rožu smaržu, ko izplata vieta, kur agrāk bija duša, bet tagad atrodas daudzdzīvokļu mājas autostāvvieta. Tāpat tie nespēja izdzēst no Pedro un Titas atmiņas tēlus, ko viņi redzējuši un kas tos vienoja uz visiem laikiem. Kopš tās dienas paipalas rožlapiņās kļuva par šīs fascinējošās pieredzes mēmu liecinieci.

Tita šo ēdienu gatavoja katru gadu, lai atzīmētu brīvību, ko ieguvusi viņas māsa. īpaši rūpīgi viņa veica paipalu dekorēšanu.

Paipalas uzliek uz liela šķīvja, uzlej mērci un vidu izgrezno ar veselu rozes ziedu un malas ar ziedlapiņām. Tās var pasniegt katram viesim uz atsevišķa šķīvja, neizmantojot lielo šķīvi. Titai tas patika labāk, jo tad nebija jāuztraucas par to, ka, paipalu pasniedzot, tā jau būs zaudējusi dekorēšanas harmoniju. Tieši tā viņa atzīmēja virtuves grāmatā, ko sāka rakstīt tajā pašā naktī, pēc tam, kad, tāpat kā citas dienas, bija notamborējusi labu pārklāja gabalu. Tamborējot viņa atkal un atkal atcerējās Ģertrūdi skrējām pa lauku. Līdz ar citām domām viņa iztēlojās, kas varētu būt noticis pēc tam, kad māsa pazuda no viņas redzesloka. Protams, viņas iztēle pieredzes trūkuma dēļ šajā jomā bija diezgan ierobežota.

Titu interesēja, vai viņai vismaz kaut kādas drēbes ir mugurā, vai viņa tā arī palikusi… kaila! Viņa bija norūpējusies par to, ka māsa, tāpat kā viņa, varētu izjust aukstumu, bet tad nonāca pie secinājuma, ka ne. Visticamāk Ģertrūde atrodas uguns tuvumā, sava vīrieša rokās, un tam noteikti vajadzētu viņu sasildīt.

Pēkšņi kāda doma, kas iešāvās prātā, lika viņai piecelties un palūkoties zvaigžņotajās debesīs. Viņa zināja, jo pati bija to izjutusi uz savas ādas, cik spēcīga var būt kāda acu skata uguns.

Tā spēj aizdegt pat pašu sauli. Ņemot to vērā, kas notiktu, ja Ģertrūde palūkotos uz kādu zvaigzni? Viņas ķermeņa karstums, mīlestības iekvēlināts, noteikti ceļotu ar skatienu caur bezgalīgo izplatījumu, nezaudējot savu enerģiju, līdz atrastu meklēto zvaigzni. Šie lielie debesu spīdekļi pārdzīvojuši miljoniem gadu, pateicoties tam, ka ļoti cenšas izvairīties no ugunīgajiem stariem, ko mīlētāji no visas pasaules tiem katru nakti raida. Citādi tajos rastos tik liels karstums, ka tie sasprāgtu tūkstoš gabalos. Tāpēc, uztverot kādu skatienu, viņi tūlīt pat to noraida atpakaļ uz zemi, kā spēlē ar spoguļiem. Tieši tādēļ tie naktīs tik spoži spīd. Un tieši tāpēc Titai radās cerība, ka, ja viņa starp visām debesu vēlmes zvaigznēm spētu atrast, kura ir tā, ko šai brīdī redz viņas māsa, viņa no šī starojuma saņemtu kaut daļiņu tā karstuma, kura māsai bija par daudz.

Jā, tas bija viņas sapnis, bet, lai cik ilgi arī viņa citu pēc citas vēroja visas zvaigznes pie debesīm, viņa nesajuta ne mazāko siltumu, drīzāk gan tieši pretēji. Drebēdama viņa atgriezās savā gultā, pilnīgi pārliecināta, ka Ģertrūde aizvērtām acīm mierīgi guļ, un tādēļ eksperiments nav izdevies. Tad viņa apsedzās ar segu, ko tobrīd viņa jau mēdza salocīt trīs kārtās, un pārbaudīja recepti, ko bija pierakstījusi, lai pārliecinātos, vai neko nav aizmirsusi atzīmēt un uzrakstīja: «Šodien, kad apēdām šo ēdienu, no mājas aizbēga Ģertrūde.»

Turpinājums sekos…

Nākamā recepte: GAĻAS SAUTĒJUMS AR PIPARIEM, MANDELĒM UN SEZAMU

IV nodala APRĪLis

GAĻAS SAUTĒJUMS AR PIPARIEM, MANDELĒM UN SEZAMU

SASTĀVDAĻAS

1/2mulato pipara

2  šokolādes tāfelītes

3  pasiljas pipari anīss

3 platie pipari tauki

riekšava mandeļu krustnagliņas riekšava sezama sēkliņu kanēlis

tītara gaļas buljons

paprika

galetes (1/3)

cukurs

zemesrieksti

čili piparu sēkliņas

1/2 sīpola

5 ķiploku daiviņas vīns

Pagatavošana

Divas dienas pēc nokaušanas tītaru izķidā un vāra sālsūdenī. Gaļa ir garšīga, pat lieliska, ja tītars rūpīgi barots un kopts. To panāk, turot putnus tīrā putnu kūtī un rūpējoties, lai tiem graudu un ūdens būtu atliku likām.

Piecpadsmit dienu pirms nokaušanas tītarus sāk barot ar maziem riekstiņiem. Pirmajā dienā sāk ar vienu, nākamajā tam knābī ieliek jau divus, un tā šo devu līdz nokaušanas priekšvakaram pakāpeniski palielina, neatsakoties arī no kukurūzas, ko tītari šai laikā labprāt ēd.

Tita ļoti centās barot tītarus atbilstoši prasībām, jo viņas interesēs bija gūt sekmes šajos tik nozīmīgajos svētkos, kas notiks rančo — viņas māsasdēla, Rosauras un Pedro pirmā dēla, kristībās. Šis notikums bija lielu pusdienu ar tītara gaļas sautējumu cienīgs. Pasākumam par godu tika pasūtīts īpašs māla trauks ar Roberto vārdu. Roberto — tā sauca jauko mazuli, kurš to vien darīja, kā pieņēma ģimenes locekļu un draugu uzmanības apliecinājumus un dāvanas. It īpaši no Titas, kura, pretēji gaidītajam, juta pret šo bērnu milzīgu maigumu, pilnīgi aizmirsdama, ka tas ir māsas un Pedro, viņas dzīves mīlestības, laulības auglis.

Ar patiesu aizrautību dienu pirms kristībām viņa sāka gatavot tītara gaļas sautējumu. Pedro no viesistabas to dzirdēja, un viņā radās vēl nebijušas izjūtas. Katlu šķindoņa, grauzdētu mandeļu smarža, Titas, kura, gatavojot ēdienu, dziedāja, melodiskā balss, bija pamodinājuši viņā vīrišķos instinktus. Un tāpat, kā mīlētāji zina, ka tuvojas intīmo attiecību brīdis, sajūtot mīļotās būtnes tuvumu un smaržu vai savstarpējos glāstus mīlas priekšspēles laikā, tā šīs skaņas un smaržas, it īpaši apceptā sezama smarža, Pedro vēstīja par īstas kulinārijas baudas tuvošanos.

Mandeles un sezama sēkliņas apgrauzdē uz komala. Iztīrītus platos piparus arī apcep, bet tikai nedaudz, lai tie nekļūst rūgti. To dara uz citas pannas, jo tiem jāpievieno mazliet tauku. Pēc tam piparus kopā ar mandelēm un sezamu saberž piestā.

Tita, uz ceļiem nometusies un pārliekusies pār piestu, ritmiski un taktī kustēdamās, mala madeles un sezama sēkliņas. Viņas krūtis zem blūzes brīvi šūpojās — Tita nekad nevalkāja krūšturi. No viņas kakla pilēja sviedru lāses, kas tecēja uz leju starp apaļajām un tvirtajām krūtīm.

Pedro, nespēdams pretoties smaržām, kas plūda no virtuves, devās uz turieni un pie durvīm palika kā sastindzis: tik uzbudinošā pozā viņš Titu ieraudzīja.

Tita, nepārtraucot kustēties, pacēla skatienu, un viņu acis sastapās. Un tai pašā brīdī degošie skatieni saplūda, ja tos kāds būtu redzējis, tad ievērotu tikai vienu vienīgu skatienu, tikai vienu vienīgu ritmisku un juteklisku kustību, vienu satrauktu elpu un vienu un to pašu vēlmi.

Tādā mīlas ekstāzē viņi palika, līdz Pedro nolaida skatienu un pievērsa to Titas krūtīm. Tita beidza malt, iztaisnojās un lepni izslēja krūtis, lai Pedro tās varētu apskatīt visā pilnībā. Tas, ko viņš ieraudzīja, mainīja viņu attiecības uz visiem laikiem. Pēc šī pētošā skatiena, kas caururba apģērbu, tās vairs nevarēja palikt tādas kā iepriekš. Tita uz savas ādas izjuta, kāpēc, saskaroties ar uguni, vielas mainās, kāpēc mīklas gabals pārvēršas tortiļjā, kāpēc krūtis, neizejot caur mīlas uguni, ir inerts, nekam nederīgs mīklas bumbulis. Pedro dažos mirkļos Titas šķistās krūtis, pat nepieskaroties tām, bija pārvērtis par baudkārām.

Ja nebūtu ieradusies Čenča, kura bija devusies uz tirgu pēc platajiem pipariem, nevar zināt, kas būtu noticis starp Pedro un Titu; varbūt Pedro būtu sācis spaidīt krūtis, kuras Tita viņam sniedza, bet, par nelaimi, tā tas nenotika. Pedro, izlikdamies, ka dodas pēc glāzes citronūdens ar čia*, ātri to izdzēra un izgāja no virtuves.

Tita, trīcošām rokām, tā, it kā nekas nebūtu noticis, mēģināja turpināt gatavot sautējumu.

Kad mandeles un sezama sēkliņas labi samaltas, tās iemaisa buljonā, kurā vārīts tītars, sāli pievieno pēc garšas. Piestā saberž krustnagliņas, kanēli, anīsu, piparus un, visbeidzot, galēti, kuri pirms tam kopā ar sasmalcinātiem sīpoliem un ķiplokiem apcepti taukos.

Nekavējoties to visu sajauc ar vīnu un pievieno ēdienam.

Maļot garšvielas, Čenča veltīgi centās piesaistīt Titas uzmanību. Lai kā arī viņa nepārspīlēja notikumus, kuru aculieciniece bijusi laukumā, sīki jo sīki stāstot par ciemā notiekošo kauju nežēlību, viņai tikai uz īsiem mirkļiem izdevās piesaistīt Titas interesi.

Viņas prāts šodien nespēja uztvert neko, kas nesaistās ar tikko izjusto pārdzīvojumu. Turklāt Tita ļoti labi zināja, kas mudina Čenču viņai to visu stāstīt. Tā kā viņa vairs nebija maza meitenīte, kas baidās no stāstiem par spīganām un raganām, kas izsūc bērniem asinis, bubuļiem un citām šausmām, tagad Čenča mēģināja nobaidīt viņu ar stāstiem par pakārtajiem, nošautajiem, bez locekļiem palikušajiem, tādiem, kam nocirsta galva un pat ziedotajiem, kam izrauta sirds pašā kaujas laukā. Citā brīdī viņai būtu paticis ļauties Čenčas asprātīgo stāstu burvestībai un pat noticēt viņas meliem, ieskaitot tos, ka Pančo Viļjam atnes asiņojošas sirdis, lai viņš tās apēd, bet ne šobrīd.

Pedro skatiens Titai bija licis atgūt ticību viņa mīlestībai. Mēnešiem ilgi viņa bija dzīvojusi, saindēta ar domu, ka Pedro kāzu dienā vai nu melojis, atzīstoties mīlestībā tikai tāpēc, lai neliktu viņai ciest, vai arī ka ar laiku Pedro patiešām iemīlējis Rosauru. Šī nedrošība bija radusies, kad viņš nezin kāpēc vairs neslavēja viņas gatavotos ēdienus. Tita, izjuzdama nemieru, centās gatavot ar katru dienu jo labāk. Izmisusi viņa pa naktīm, protams, pēc tam, kad bija notamborējusi labu gabalu gultas pārsega, izdomāja arvien kādu jaunu recepti, cerot atjaunot attiecības, kas starp viņu un Pedro bija radušās, pateicoties ēdienam. Šai ciešanu laikā radās viņas vislabākās receptes.

Un, tāpat kā dzejnieks spēlējas ar vārdiem, tā viņa pēc sirds patikas un, gūstot lieliskus rezultātus, spēlējās ar ēdienu sastāvdaļām un to daudzumu. Bet nekā, visi viņas pūliņi bija veltīgi. Viņai neizdevās izmānīt no Pedro lūpām kaut vienu atzinīgu vārdu. Viņa gan nezināja, ka Mamma Elēna Pedro «lūgusi» atturēties slavēt ēdienu, jo Rosaura jau tāpat cieta no nedrošības — grūtniecības dēļ viņa bija resna un neglīta, lai vēl bez tā visa viņai nāktos paciest komplimentus, ko viņš izsaka Titai par tik garšīgi pagatavotajiem ēdieniem.

Cik vientuļa Tita jutās šai laikā! Viņa tik ļoti ilgojās pēc Načas! Viņa ienīda visus, ari Pedro. Viņa bija pārliecināta, ka, kamēr vien dzīvos, nekad vairs nevienu neiemīlēs. Protams, visa šī pārliecība izgaisa, tiklīdz viņa savās rokās paņēma Rosauras dēlu.

Bija kādas marta dienas auksts rīts. Viņa vistu kūtī meklēja tikko dētās vistu olas, lai tās izmantotu brokastīm. Dažas vēl bija siltas, tās viņa, zem blūzes pabāzusi, piespieda pie krūtīm, lai remdētu nepārejošo aukstumu, no kura cieta un kas pēdējā laikā bija pieņēmies spēkā; Tita, kā parasti, bija piecēlusies agrāk par pārējiem.

Bet šodien viņa to bija izdarījusi vēl pusstundu agrāk nekā citas dienas, lai sakravātu čemodānu ar Ģertrūdes drēbēm. Viņa gribēja izmantot to, ka Nikolass dodas ceļā, lai atdzītu ganāmpulku, un palūgt, vai viņš nebūs tik labs un nenogādās čemodānu māsai. Protams, viņa to darīja slepus no mātes. Tita bija nolēmusi māsai to nogādāt, jo viņai no prāta neizgāja doma, ka Ģertrūde vēl joprojām ir kaila. Protams, Titai negribējās ticēt, ka to prasa māsas darbs pierobežas prieka mājā, drīzāk gan tāpēc, ka tai nav drēbju, ko uzvilkt.

Viņa ātri iedeva Nikolasam čemodānu ar drēbēm un aploksni ar priekamājas adresi, kur, iespējams, viņš varētu Ģertrūdi atrast, un atgriezās, lai ķertos pie saviem darbiem.

Pēkšņi viņa izdzirdēja, ka Pedro gatavo izbraukšanai vieglos ratus. Viņu pārsteidza tas, ka viņš to dara tik agrā stundā, bet, ieraudzījusi saules gaismu, saprata, ka ir jau pavisam vēls un ka Ģertrūdes drēbju saiņošana ar daļu no tās pagātnes aizņēmusi vairāk laika, nekā viņa bija domājusi. Nebija viegli ievietot čemodānā dienu, kad visas trīs māsas pieņēma pirmo komūniju. Sveci, grāmatu un fotogrāfiju pie baznīcas ielikt bija viegli, bet tā nebija ar tamales [10] un atole [11] garšu, ko Nača bija pagatavojusi un ko viņas pēc tam kopā ar draugiem un ģimenes locekļiem ēdušas. Čemodānā labi ietilpa krāsainie kauliņi, bet ar smiekliem, kas vienmēr raisījās, kad viņas ar tiem skolas pagalmā spēlējās, skolotāju Hovitu, šūpolēm, guļamistabu un tikko saputotas šokolādes smaržu negāja tik viegli. Vislabākais — Mammas Elēnas sitieni un rājieni arī tajā neiekļuva, jo Tita ļoti stingri aizvēra čemodānu, pirms tie paspēja tajā iespraukties.

Viņa izgāja pagalmā tieši tai brīdī, kad Pedro, izmisīgi meklēdams, viņu sauca. Pedro vajadzēja doties uz Eagle Pass pēc daktera Brauna, viņu ģimenes ārsta, bet viņš nekur nevarēja atrast Titu. Rosaurai bija sākušās dzemdību sāpes.

Pedro lūdza, lai viņa parūpējas par Rosauru, kamēr viņš atgriežas.

Tita bija vienīgā, kas varēja to izdarīt. Mājā neviena nebija — Mamma Elēna un Čenča bija aizbraukušas uz tirgu, lai apgādātu ar pārtiku pieliekamo kambari, jo bērna dzimšanu gaidīja jebkuru bridi, un viņas nevēlējās, ka mājās kaut kā, kas nepieciešams šādos gadījumos, trūktu. Viņas nevarēja to izdarīt agrāk, to liedza federālu ierašanās un uzturēšanās ciematā. Dodoties ceļā, viņas nezināja, ka bērna nākšana pasaulē notiks ātrāk nekā domāts, jo tad, kad viņas devās prom, Rosaurai dzemdību sāpes tikai sākās.

Titai tobrīd nekas cits neatlika, kā doties pie māsas un palikt kopā ar viņu, cerot, ka tas būs uz īsu brīdi.

Viņai nebija ne mazākās vēlmes uzzināt, vai tas būs puisēns vai meitenīte, vai lai kas tur arī nebūtu.

Bet notika kaut kas pavisam negaidīts — Pedro sagūstīja federāli, netaisnīgi liedzot viņam doties pēc daktera, bet Mamma Elēna un Čenča nevarēja atgriezties, jo ciemā sākās apšaude un viņām nācās patverties Lobo ģimenes mājā. Un tā vienīgā, kas bija klāt māsas dēla dzimšanas brīdī, bija viņa. Tieši viņa!

Stundās, ko Tita pavadīja līdzās māsai, viņa iemācījās vairāk nekā visu mācību gadu laikā ciema skolā. Viņa kā nekad iepriekš nolādēja savus skolotājus un māti, jo tie nevienu vienīgu reizi nebija pastāstījuši, kā jārīkojas dzemdību laikā. Ko viņai šai brīdī līdzēja tas, ka viņa zina planētu nosaukumus un Kareņjo mācību grāmatu no vāka līdz vākam, ja viņas māsa gandrīz vai mirst, bet viņa nevar tai palīdzēt. Rosaura grūtniecības laikā bija pieņēmusies svarā par 30 kilogramiem, un tas darīja dzemdības vēl jo grūtākas, turklāt tās bija pirmās. Neskatoties uz to, ka māsa bija pārmērīgi resna, Tita ievēroja, ka Rosaurai neparasti sāk piepamt ķermenis — vispirms kājas un pēc tam seja un rokas. Tita slaucīja sviedrus no viņas pieres un centās uzmundrināt, bet šķita, ka Rosaura viņu nedzird.

Tita bija redzējusi, kā dzimst daži dzīvnieki, bet šī pieredze tagad viņai neko nedeva. Toreiz viņa bija bijusi tikai novērotāja. Dzīvnieki ļoti labi zina, kas tiem jādara, turpretī viņa no tā visa nezināja nenieka. Viņa bija sagatavojusi palagus, karstu ūdeni un sterilizētas šķēres. Viņa zināja, ka būs jāpārgriež nabas saite, bet nezināja nedz kā, nedz kad, nedz arī kurā vietā. Viņa zināja, ka mazulis visvisādi jāapkopj, tiklīdz tas ieradīsies šai pasaulē, bet nezināja, kā tas jādara. Vienīgais, ko viņa zināja, bija tas, ka vispirms tam jāpiedzimst. Bet nebija zināms, kad! Tita lūkojās starp māsas kājām jo bieži, bet nekā: tikai tumšs, kluss, dziļš tunelis. Tita, Rosauras priekšā uz ceļiem nometusies, lielā izmisumā lūdza, lai Nača šajā brīdī viņu apskaidro.

ja tā spēja pateikt priekšā virtuves receptes, tikpat iespējams bija, ka tā viņai varētu palīdzēt šajā grūtajā brīdī! Kādam no turienes taču vajadzēja Rosaurai palīdzēt, jo tie, kas bija šeit, to nespēj.

Viņa nezināja, cik ilgi, uz ceļiem nometusies, bija lūgusies, bet, kad beidzot pavēra plakstiņus, tumšais tunelis ar katru brīdi jo vairāk sāka līdzināties sarkanai upei, vērsties trauksmainā vulkānā. Viņas māsas miesas atvērās, lai dotu ceļu dzīvībai. Tita nekad nespēs aizmirst šo skaņu, nedz ari māsasdēla galviņu, kas parādījās, triumfējot cīņā par dzīvību. Tā gan nebija skaista galva, drīzāk tai bija ūdensgalvas forma, jo tās kauli tik daudzas stundas bija pakļauti spiedienam. Bet Titai tā šķita visskaistākā no visām, ko viņa jebkad redzējusi.

Bērna raudas aizpildīja visas tukšās vietas Titas sirdī. Tobrīd viņa saprata, ka atkal mīl — dzīvi, šo bērnu, Pedro un pat māsu, ko tik ilgu laiku bija ienīduši. Viņa paņēma bērnu rokās, aiznesa Rosaurai, un abas kādu brīdi to apskāvušas raudāja. Pēc tam, paklausot norādījumiem, ko tai ausī čukstēja Nača, viņa ļoti labi zināja visu, kas turpmāk darāms — pareizā vietā un brīdī jāpārgriež nabas saite, jānotīra bērna ķermenis ar saldo mandeļu eļļu, jānosien viņam naba un jāapģērbj. Bez jebkādām problēmām viņa mācēja vispirms viņam uzvilkt apakškrekliņu un kreklu, tad apsaitēt nabu un ietīt autiņos — vispirms ar debesu, pēc tam putna aci, tad flanelī ietīt kājiņas, pēc tam uzvilkt jaciņu, tad zeķītes un čībiņas un visbeidzot, liekot lietā frotē paladziņu, viņa tam sakrustoja rokas uz krūtīm, lai tas nesaskrāpē sev seju. Kad vakarā Lobo ģimenes pavadībā pārradās Mamma Elēna un Čenča, visi bija pārsteigti par Titas profesionālo darbību. Savīstīts kā kukurūzas plācenis, bērns mierīgi gulēja.

Pedro kopā ar dakteri Braunu ieradās nākamajā dienā, pēc tam, kad viņu bija palaiduši brīvībā. Pedro atgriešanās visus nomierināja.

Visi bija baidījušies par viņa dzīvību. Tagad atlika tikai rūpes par Rosauras veselību: viņa joprojām bija kritiskā stāvoklī un ļoti piepampusi. Dakteris Brauns viņu pamatīgi izmeklēja. Tieši tad viņi uzzināja, cik bīstamas bijušas dzemdības. Pēc daktera domām, Rosaura bija pārcietusi smagu toksikozi, kas to būtu varējusi nonāvēt. Viņš izskatījās loti pārsteigts par to, ka Tita ar tādu pašpaļāvību un noteiktību palīdzējusi dzemdībās, turklāt tik nelabvēlīgos apstākļos. Un vai nu mums zināt, kas vairāk pievērsa viņa uzmanību — vai tas, ka Tita viena pati bez jebkādas pieredzes tik labi aprūpējusi māsu, vai tas, ka viņš pēkšņi atklāja — pirms viņš bija pamanījis, Tita, ko viņš atcerējās kā meitenīti ar lieliem zobiem, pārvērtusies ļoti skaistā sievietē.

Kopš sievas nāves pirms pieciem gadiem, viņš nekad nebija izjutis, ka to atkal pievelk kāda sieviete. Sāpes, zaudējot savu laulāto draudzeni drīz pēc tam, kad tie nesen bija apprecējušies, visus šos gadus bija darījušas viņu nejūtīgu pret mīlestību. Kādas dīvainas izjūtas viņā radās, vērojot Titu. Skudriņas skrēja pār visu ķermeni, atmodinot un iekvēlinot aizmigušās jūtas. Viņš uz to skatījās tā, it kā redzētu pirmo reizi. Cik jauki viņam tagad šķita Titas zobi — tie bija ieguvuši savas īstās proporcijas viņas sejas vaibstu smalkajā un maigajā harmonijā.

Mammas Elēnas balss pārtrauca viņa domas.

—   Dakter, kamēr manas meitas dzīvībai draud briesmas, vai jums nebūtu pārāk liels apgrūtinājums ierasties pie mums divreiz dienā?

—   Protams, ka ne! Pirmkārt, tas ir mans pienākums un, otrkārt, ir tik patīkami apmeklēt jūsu jauko māju.

Tā patiešām bija veiksme, ka Mamma Elēna, ļoti noraizējusies par Rosauras veselību, neredzēja apbrīnas spožumu Džona acīs, kad tas skatījās uz Titu. Ja viņa to būtu ievērojusi, tad nebūtu ar tādu uzticību viņam atvērusi savas mājas durvis.

Pašlaik dakteris Mammai Elēnai neradīja nekādas problēmas. Vienīgais, par ko viņa raizējās, bija tas, ka Rosaurai nav piena.

Par laimi, ciemā atrada zīdītāju, kas uzņēmās barot bērnu ar krūti. Tā bija Načas radiniece. Viņai tikko bija piedzimis astotais bērns, un viņa labprāt pieņēma tādu pagodinājumu, kā zīdīt Mammas Elēnas mazdēlu. Mēnesi viņa to darīja brīnišķīgi, līdz kādu rītu, kad viņa devās apciemot savu ģimeni, to, nāvīgi ievainojot, sasniedza nomaldījusies nemiernieku un federālu apšaudes laikā nejauši izlidojusi lode. Kāds no viņas radiniekiem ieradās rančo ar šo ziņu tieši tai brīdī, kad Tita un Čenča lielā māla podā maisīja tītara gaļas sautējuma sastāvdaļas. >

Tas ir pēdējais solis un tiek veikts, kad visas sastāvdaļas, kā iepriekš norādīts, jau samaltas. Visu samaisa podā, pievieno tītara gaļu, šokolādes gabaliņus un cukuru pēc garšas. Tiklīdz tas sabiezējis, noņem no uguns.

Tita viena pati beidza gatavot tītara gaļas sautējumu, jo Čenča, uzzinājusi jaunumu, tūlīt pat devās uz ciematu cerībā sameklēt citu zīdītāju Titas māsas dēlam. Viņa atgriezās tikai vēlu vakarā, tomēr atrast zīdītāju nebija izdevies. Mazulis izmisīgi raudāja. Viņu centās barot ar govs pienu, bet viņš no tā atteicās. Tad Tita mēģināja iedot tēju, tādu, kā Nača bija gatavojusi viņai, bet viss veltīgi — bērns atteicās arī no tās. Viņai ienāca prātā aplikt šalli, ko zīdītāja Lupita bija aizmirsusi, domādama, ka bērns varbūt nomierināsies, sajūtot pazīstamu smaržu, bet tieši pretēji — bērns sāka raudāt vēl stiprāk, jo šī smarža norādīja, ka drīz viņš saņems savu barību, bet nesaprata aizkavēšanās iemeslu. Viņš izmisīgi meklēja pienu pie Titas krūtīm, ja dzīvē ir kaut kas, ko Tita nespēja pārdzīvot, tad tas bija, ka kāds izsalcis cilvēks lūdz ēdienu, bet viņa nevar to pabarot. Tas viņai sagādāja lielas bēdas. Un, nespējot vairs ilgāk izturēt, viņa atpogāja blūzi un piedāvāja mazulim savu krūti. Viņa zināja, ka tā ir pavisam sausa, bet vismaz varētu noderēt kā māneklis un mazuli nodarbināt, līdz viņa izlemj, ko darīt, lai remdinātu tā izsalkumu.

Bērns atrada krūts galiņu un izmisīgi sāka to zīst un zīda ar tik neparastu spēku, ka viņam izdevās no Titas izvilkt pienu. Kad viņa ieraudzīja, ka mazuļa seja kļūst arvien mierīgāka un dzirdēja, kā tas zīž, viņai radās aizdomas, ka notiek kas neparasts. Vai iespējams, ka bērns barojas no viņas? Lai par to pārliecinātos, viņa atņēma mazo no krūts un ieraudzīja piena strūkliņu. Tita nespēja saprast, kas notiek. Nebija iespējams, ka nedzemdējušai sievietei radies piens, tas bija kas pārdabisks un tais laikos neizskaidrojams. Tiklīdz bērns sajuta, ka tam atņem ēdienu, viņš atkal sāka raudāt. Tita nekavējoties ļāva viņam atrast krūti un zīst, līdz, pilnīgi apmierinājis izsalkumu, viņš palika svētlaimīgi guļam. Viņa bija tik saviļņota, vērojot mazuli, ka nejuta, ka virtuvē ienāk Pedro. Tita tai brīdī bija pats Cēres [12] iemiesojums, īsta barošanas dieviete.

Pedro nemaz nebija pārsteigts, viņam nevajadzēja nekādu paskaidrojumu. Sajūsmināts un smaidošs Pedro pienāca pie viņiem, noliecās un noskūpstīja Titu uz pieres. Tita noņēma bērnu no krūts, tas jau bija paēdis. Tai brīdī Pedro acis patiešām ieraudzīja to, ko jau agrāk bija redzējušas caur drēbēm — Titas krūtis.

Tita centās aizpogāt blūzi, Pedro, klusējot un ar lielu maigumu, palīdzēja. Šai brīdī viņus savā varā sagrāba virkne jau iepriekš pārdzīvotu jūtu — mīlestība, vēlme, maigums, saldkaisle, kauns un bailes tikt pieķertiem. Mammas Elēnas soļu skaņas uz koka grīdas dēļiem viņus savlaicīgi brīdināja par briesmām. Pirms Mamma Elēna bija ienākusi virtuvē, Tita paspēja kā nākas sakārtot blūzi, bet Pedro no viņas attālināties. Tādējādi, kad māte atvēra durvis, viņai pieļaujamo sabiedrības normu robežās neizdevās atrast neko tādu, par ko būtu jāuztraucas. Pedro un Tita šķita pavisam mierīgi. Tomēr viņa gaisā saoda kaut ko, kas lika tai saasināt visas maņas un censties atklāt, kāds ir nemiera iemesls.

—    Tita, kas notiek ar bērnu? Vai tev izdevās viņu pabarot?

—   Jā, mamm, viņš izdzēra tēju un aizmiga.

—    Lai slavēts Dievs! Tādā gadījumā, Pedro, ko tu gaidi, kāpēc nenes bērnu pie savas sievas? Bērni nedrīkst būt tālu no mātes.

Pedro izgāja ar bērnu uz rokām. Mamma Elēna turpināja pamatīgi pētīt Titu, kuras acīs bija tāds kā mulsuma spožums, kas viņai nemaz nepatika.

—   Vai čapurado [13] tavai māsai jau gatavs?

—   Jā, mammĪt.

—   Dod man, es viņai to aiznesīšu, lai rastos piens, tas viņai jādzer dienu un nakti.

Bet, lai arī cik daudz čapurado Rosaura neizdzēra, piens tā arī neradās. Turpretim Titai kopš tās dienas bija pietiekami daudz piena, lai pabarotu ne tikai Roberto, bet vēl vismaz divus bērnus, ja viņa to būtu vēlējusies. Tā kā Rosaura dažas dienas bija savārgusi, nevienu nepārsteidza, ka Tita uzņēmusies rūpes par savas māsas dēla barošanu, taču viņi nekad neuzzināja, kā viņa to dara, jo Tita ar Pedro palīdzību ļoti uzmanījās, lai neviens to neredzētu.

Un bērns, tā vietā, lai kļūtu par viņu šķiršanās cēloni, viņus vēl jo vairāk satuvināja. Šķita, ka bērna māte ir Tita, nevis Rosaura. Viņa tā arī jutās un to neslēpa. Ar kādu gan lepnumu viņa kristību dienā nēsāja apkārt savu māsasdēlu, rādot viņu viesiem! Rosaura varēja būt klāt tikai baznīcā, jo vēl arvien jutās slikti. Svinību laikā Tita ieņēma viņas vietu.

Dakteris Džons Brauns skatījās uz Titu ar sajūsmu. Viņš nespēja no tās novērst ne acu. Džons piedalījās kristībās tikai tādēļ, lai rastu iespēju parunāt ar Titu vienatnē. Neskatoties uz to, ka viņi tikās katru dienu, Džonam ierodoties vizītē pie Rosauras, nebija radusies iespēja parunāt brīvi un bez citu klātbūtnes. Izmantojot gadījumu, ka Tita iet garām galdiņam, pie kura viņš sēdēja, Džons piecēlās un piegāja pie viņas, it kā lai paskatītos uz bērnu.

—   Cik labi šis mazulis izskatās līdzās tik skaistai tantei

—   Paldies, dakter.

—    Šis nav jūsu bērns, bet varu iedomāties, cik skaista jūs izskatīsieties ar savu bērnu uz rokām.

Skumju mākonis pārslīdēja pār Titas seju. Džons to ievēroja un teica:

—    Piedodiet, šķiet, ka esmu pateicis ko nevietā.

—    Nē, tā nav. Redzat, es nevaru precēties, nedz arī būt māte, jo man jābūt kopā ar savu māti līdz tās nāvei.

—   Kā tas var būt? Tās taču ir muļķības!

—   Tomēr tā ir. Tagad lūdzu mani atvainot, man jāparūpējas par viesiem.

Tita ātri devās prom, atstādama Džonu samulsušu. Arī viņa pati tāda bija, bet, tiklīdz atkal sajuta savās rokās Roberto, atguva līdzsvaru. Cik nenozīmīgs viņai šķita pašas liktenis, kamēr vien viņas tuvumā būs šis, vairāk viņas nekā jebkura cita, mazulis. Tita patiešām ieņēma mātes vietu, kaut arī bez oficiālā nosaukuma. Viņai piederēja Pedro un Roberto, un vairāk viņai dzīvē neko nevajadzēja.

Tita bija laimīga un pat neievēroja, ka māte, tāpat kā Džons, lai arī cita iemesla dēļ, ne uz brīdi neizlaiž viņu no acīm. Mamma Elēna bija pārliecināta, ka starp Titu un Pedro kaut kas ir. Cenšoties to atklāt, viņa tikpat kā neko neēda un tik ļoti bija koncentrējusies uzraudzības darbam, ka tai palika neievēroti svētku panākumi. Visi bija vienisprātis, ka liela šo panākumu daļa gūta, pateicoties Titai — viņas gatavotais tītara gaļas sautējums bija lielisks! Tita nebeidza vien saņemt apbrīna apliecinājumus viņas panākumiem pavārmākslā. Visi gribēja zināt, kur slēpjas viņas noslēpums. Par nelaimi, brīdī, kad Tita atbildēja uz šo jautājumu, sacīdama — viņas noslēpums ir tas, ka gatavojusi tītara gaļas sautējumu ar lielu mīlestību, Pedro bija tuvumā un abi kādu sekundes daļu sazvērnieciski saskatījās, atceroties brīdi, kad Tita mala sautējuma sastāvdaļas, Mammas Elēnas ērgļa skatiens no divdesmit metru attāluma ievēroja mirdzumu viņu acīs, un tas viņai sagādāja lielas raizes.

Starp visiem klātesošajiem viņa patiešām bija vienīgā, kas bija par kaut ko norūpējusies. Zīmīgi, ka pārējie, paēduši tītara gaļas sautējumu, sāka just tādu kā eiforiju, kas viņos izraisīja neparasti priecīgas emocijas. Viņi smējās un trokšņoja, kā nekad to nebija darījuši, un paies diezgan daudz laika, pirms viņi atkal to darīs. Revolucionārā cīņa draudēja ar badu un nāvi it visur. Bet šobrīd šķita, ka visi cenšas aizmirst par šāvieniem ciematā.

Vienīgā, kas nezaudēja nosvērtību, bija Mamma Elēna — ļoti norūpējusies, viņa meklēja risinājumu jautājumam, kas tai nedeva miera. Izmantojot brīdi, kad Tita bija pietiekami tuvu, lai nepalaistu garām nevienu vienīgu vārdu no tā, ko sacīs, viņa skaļā balsī teica tēvam Ignasio:

—   Tā kā šobrīd viss izskatās, tēvs, mani uztrauc, ka kādu dienu manai meitai Rosaurai būs vajadzīgs ārsts, bet mēs to nevarēsim atvest, kā tai dienā, kad viņa dzemdēja. Domāju, ka vissaprātīgākais ir, tiklīdz viņai būs vairāk spēka, aizsūtīt viņu kopā ar vīru un dēliņu padzīvot Sanantonio, Teksasā, pie mana brālēna. Tur viņai būs labāka medicīniskā aprūpe.

—    Es gan tā nedomāju, doņja Elēna, tieši tādēļ, ka politiskā situācija ir šāda, jums mājā nepieciešams kāds

vīrietis, kas to aizsargā.

—    Nekad man tāds nav bijis vajadzīgs. Viena pati esmu tikusi galā ar rančo un savām meitām. Vīrieši dzīvē nav nemaz tik svarīgi, tēvs, — viņa uzsvēra. — Nedz arī revolūcija tik bīstama, kā to apraksta. Tad jau sliktāki ir čili pipari, ja tuvumā nav ūdens!

—   Jā, jā, tas gan! — tas smiedamies atbildēja. — Ak, doņja Elēna! Jūs vienmēr esat tik asprātīga. Bet, sakiet man, vai jūs jau esat padomājusi, kur Pedro Sanantonio atradīs darbu?

—    Viņš var strādāt par grāmatvedi mana brālēna uzņēmumā, viņam nebūs problēmu, jo viņš brīvi runā angļu valodā.

Vārdi, ko Tita dzirdēja, atbalsojās viņas smadzenēs kā lielgabala dārdi. Viņa nevarēja pieļaut, ka tas notiek. Tas nebija iespējams, ka viņai tagad atņem bērnu. Viņa to nedrīkstēja pieļaut, lai ko tas arī prasītu. Tādējādi Mammai Elēnai izdevās izpostīt svētkus. Pirmos svētkus, par kuriem viņa savā dzīvē tik ļoti priecājās.

Turpinājums sekos…

Nākamā recepte: ZIEMEĻU DESAS

V nodala Maijs ZIEMEĻU DESAS

SASTĀVDAĻAS

8 kg cūkas filejas 2 kg liellopa filejas

1  kg plato čili piparu 60 g ķimeņu

60 g majorāna 30 g piparu 6 g krustnagliņu

2   tasītes ķiploku 2 litri ābolu etiķa l A kg sāls

Pagatavošana

tiki liek uz uguns un tam pievieno čili piparus, no kuriem iepriekš iztīrītas sēkliņas. Tiklīdz etiķis sāk vārīties, to noņem no uguns, katlam uzliek vāku un atstāj, lai pipari kļūst mīkstāki.

Čenča uzlika vāku un skrēja uz dārzu palīdzēt Titai meklēt sliekas. Kuru katru brīdi virtuvē varēja ierasties Mamma Elēna pārbaudīt, kā veicas ar desu gatavošanu un vai ūdens vannai uzsildīts, bet viņas bija aizkavējušās ar abiem darbiem. Par iemeslu tam bija tas, ka Tita kopš Pedro, Rosauras un bērna pārcelšanās uz dzīvi Sanantonio, Teksasā, bija zaudējusi jebkādu interesi par dzīvi. Vienīgais, kas viņu interesēja, bija kāds neaizsargāts balodītis, ko viņa baroja ar sliekām. Citādi, viņaspēc, māja varētu sagrūt, tas viņu neuztrauca.

Čenčai bija bail pat iedomāties, kas notiktu, ja Mamma Elēna uzzinātu, ka Tita nevēlas piedalīties desu gatavošanā.

Viņas bija nolēmušas tās pagatavot, jo tas bija viens no labākajiem veidiem, kā vislietderīgāk izmantot cūkgaļu un nodrošināties ar labu pārtiku ilgākam laikam, nebaidoties, ka tā sabojāsies. Turklāt viņas jau bija sagatavojušas lielu daudzumu žāvētas gaļas, šķiņķa, speķa un tauku. Tagad vajadzēja gūt vislielāko iepējamo labumu no šīs cūkas, vienas no nedaudzajiem mājdzīvniekiem, kas bija izdzīvojuši pēc revolucionārās armijas kaujinieku apmeklējuma pirms dažām dienām.

Dienā, kad ieradās nemiernieki, rančo atradās tikai Mamma Elēna, Tita, Čenča un divi palīgstrādnieki, Rosalio un Gvadalupe. Priekšstrādnieks Nikolass vēl nebija atgriezies ar ganāmpulku, ko bijis spiests doties pirkt, jo pārtikas trūkuma dēļ viņiem pamazām bija nācies nokaut visus mājlopus, un tagad vajadzēja atjaunot ganāmpulku. Sev līdzi viņš bija paņēmis divus visuzticamākos strādniekus, atstājot savu dēlu Felipi uzraudzīt rančo. Taču Mamma Elēna pati uzņēmās vadību un atbrīvoja Felipi no šī pienākuma, lai viņš varētu aizbraukt uz Sanantonio, Teksasā, uzzināt kaut ko par Pedro un tā ģimeni. Viņas baidījās, ka ar tiem atgadījies kas ļauns, jo kopš viņu aizbraukšanas nebija nekādu ziņu.

Rosalio ataulekšoja ar ziņu, ka rančo tuvojas kāda karaspēka daļa. Mamma Elēna tūlīt pat paņēma šauteni un, to tīrot, sāka domāt, kā no šo ļaužu alkatības un vēlmēm noslēpt vērtīgāko, kas viņai bija. Runas, ko viņa bija dzirdējusi par revolucionāriem, nebija diezcik labas. Protams, pārāk tām ticēt nevarēja, jo nāca no tēva lgnasio un Piedras Negras municipalitātes prezidenta. No tiem viņa bija dzirdējusi, kā nemiernieki ielaužas mājās, visu nolaupa un izvaro meitenes, kas gadās to ceļā. Tādēļ viņa lika Titai un Čenčai kopā ar cūku noslēpties pagrabā.

Kad revolucionāri ieradās, tie sastapa Mammu Elēnu pie ieejas mājā. Zem brunčiem viņa slēpa šauteni. Rosalio un Gvadalupe stāvēja turpat līdzās. Mammas Elēnas skatiens sastapās ar kapteiņa, nodaļas komandiera, skatienu. Kapteinis, ieraugot viņas bargo skatienu, uzreiz saprata, ka šī sieviete nav ar pliku roku ņemama.

—   Labdien, kundze! Vai jūs esat šī rančo saimniece?

—   Tā ir. Ko jūs vēlaties?

—   Mēs esam ieradušies, lai lūgtu jūs sadarboties ar mums pa labam.

—    Bet es pa labam jums saku, savāciet, ko vien vēlaties no pārtikas produktiem, ko atradīsiet klētī vai sētās. Bet vienu gan es jums saku, to, kas ir manā mājā, jūs neaiztiksiet! Vai skaidrs? Tas paredzēts man pašai.

Kapteinis jokojot nostājās miera stājā un atbildēja:

-— Skaidrs, mans ģenerāli.

Kareivjiem ļoti iepatikās šis joks, un viņi to apsveica, bet kapteinis saprata, ka ar Mammu Elēnu joki mazi, viņa runāja nopietni, pat ļoti nopietni.

Cenzdamies neļaut šim valdonīgajam un stingrajam skatienam sevi iebiedēt, viņš lika pārmeklēt rančo. Tas, ko viņi atrada, nebija nekas liels — mazliet vētīšanai paredzētas kukurūzas un astoņas vistas. Kāds seržants, ļoti neapmierināts, piegāja pie kapteiņa un teica:

—   Šai vecenei droši vien viss noslēpts mājā. Ļaujiet man ieiet un pārbaudīt!

Mamma Elēna, uzliekot pirkstu uz gaiļa, atbildēja:

—    Es nejokoju un skaidri pateicu — manā mājā neviens neieies!

Seržants, smiedamies un vicinādams vistas, kas tam bija rokās, devās uz durvju pusi. Mamma Elēna pacēla šauteni, atspiedās pret sienu, lai nenokristu no trieciena, ko gatavojās saņemt, un izšāva uz vistām. Uz visām pusēm aizlidoja gaļas gabali un izplatījās apdegušu spalvu smaka.

Rosalio un Gvadalupe drebēdami izvilka savas pistoles. Abi bija pilnīgi pārliecināti, ka tā ir viņu pēdējā diena uz šīs zemes. Kareivis, kas stāvēja blakus kapteinim, mēģināja izšaut uz Mammu Elēnu, bet kapteinis ar rokas mājienu to aizliedza. Visi gaidīja viņa pavēli, lai dotos uzbrukumā.

—   Man ir ļoti laba acs un ļoti slikts raksturs, kaptein. Nākamais šāviens būs jums, un galvoj u, ka varu izšaut, pirms mani nogalina, tā ka labāk izrādīsim viens otram cieņu, jo, ja mēs mirsim, manis nevienam nevajadzēs, bet jūsu zaudējumu gan nācija droši vien ļoti pārdzīvos. Vai tā nav?

Patiešām, Mammas Elēnas skatienu izturēt bija grūti pat kapteinim. Tajā bija kas biedējošs. Tiem, kas ar šo skatienu sastapās, radās neaprakstāmas bailes: viņi jutās nosodīti un notiesāti par pieļautajām kļūdām un nokļuva mātes autoritātes radītajā pusaudžu gadu baiļu gūstā.

—   Jā, jums taisnība. Bet neuztraucieties, neviens jūs nenogalinās, nedz arī aizvainos. Tā tik vēl trūka! Tik drosmīga sieviete kā jūs vienmēr būs manas apbrīnas cienīga.

Un, vēršoties pie saviem kareivjiem, viņš teica:

—   Mājā neviens neieies! Paskatieties, ko vēl varam šeit atrast un dodamies prom.

Vienīgais, ko viņi atrada, bija liela baložu būda, kas aizņēma milzīgās mājas divslīpju jumta visus bēniņus. Lai tur nokļūtu, vajadzēja uzkāpt pa septiņus metrus augstām trepēm. Uzkāpa trīs kareivji un kādu brīdi palika kā sastinguši, nespējot ne pakustēties. Baložu mājas lielums, tumsa un baložu, kas ielidoja un izlidoja pa maziem sānlodziņiem, dūkšana atstāja uz viņiem milzu iespaidu. Aizvēruši durvis un logus, lai neviens nevarētu izbēgt, viņi sāka tvarstīt jaunos balodīšus un lielos baložus.

Viņi savāca tik daudz, ka veselu nedēļu varēja pabarot visu bataljonu. Pirms doties prom, kapteinis, zirga mugurā sēžot, vēlreiz iegriezās aizmugures pagalmā un dziļi ieelpoja neizdzēšamo rožu smaržu, kas joprojām bija saglabājusies šai vietā. Aizvēris acis, viņš palika tā kādu brīdi. Atgriezies pie Mammas Elēnas, viņš jautāja:

—   Cik zinu, jums ir trīs meitas. Kur viņas ir?

—   Vecākā un jaunākā dzīvo Savienotajās Valstīs, vēl viena nomira.

Šķita, ka šī ziņa kapteini aizkustinājusi. Balsī, kas tik tikko bija dzirdama, viņš nomurmināja:

—    Žēl, patiešām žēl.

Tad viņš paklanoties atvadījās no Mammas Elēnas. Nemiernieki tikpat mierīgi, kā ieradušies, devās projām. Mamma Elēna jutās ļoti apjukusi — to izturēšanās pret viņu nemaz nepiedienēja tiem nežēlīgajiem slepkavām, ko viņa bija gaidījusi. Kopš šīs dienas viņa vairs neizteica savas domas par revolucionāriem. Viņa gan tā arī nekad neuzzināja, ka kapteinis bija tas pats Huans Alehandress, kurš pirms dažiem mēnešiem aizveda viņas meitu Ģertrūdi.

Viņi šķīrās draudzīgi, jo kapteinis tā arī neuzzināja, ka Mammai Elēnai mājas aizmugurējā pagalma daļā pelnos ierakts liels daudzums vistu. Bija izdevies nokaut divdesmit, pirms tie ieradās. Vistas piepilda ar kviešu un auzu graudiem un ar visām spalvām ieliek glazētā māla podā. Ar auduma gabalu poclu labi nosedz. Tādā veidā gaļu var saglabāt svaigu ilgāk par nedēļu.

Tā rančo rīkojās jau kopš senseniem laikiem, kad pēc medībām vajadzēja uzglabāt medījumu.

Iznākot no slēptuves, Titu vispirms pārsteidza tas, ka nav dzirdama baložu dūdošana. Tā kopš dzimšanas bija viņas ikdienas sastāvdaļa. Šis pēkšņais klusums lika tai vēl jo vairāk izjust savu vientulību. Tieši tobrīd viņa visvairāk skuma par Pedro, Rosauras un Roberto aizbraukšanu no rančo. Viņa ātri uzrāpās pa milzīgo trepju, kas beidzās baložu mājā, pakāpieniem, bet atrada tur tikai spalvu paklāju un šai vietai raksturīgo netīrību.

Vējš, iespraucies pa atvērtajām durvīm, pacēla gaisā dažas spalvas: tās lēnām krita uz šī klusā paklāja. Pēkšņi viņa izdzirdēja kādu klusu skaņu: mazs, nesen izšķīlies balodēns bija paglābies no noslepkavošanas. Tita to paņēma rokās un gatavojās kāpt lejā, bet pirms tam uz bridi apstājās, lai aplūkotu putekļu mākoni, ko kareivji aizjājot bija atstājuši. Viņa pārsteigta sev vaicāja, kāpēc gan tie neko sliktu nav nodarījuši viņas mātei. Atrazdamās slēptuvē, viņa bija lūgusies, lai ar Mammu Elēnu nekas slikts nenotiek, bet kaut kur zemapziņā bija cerība, ka, iznākusi no slēptuves, viņa to atradīs mirušu.

Nokaunējusies par tādām domām, viņa ielika balodīti sev starp krūtīm, lai rokas būtu brīvas un varētu pieķerties bīstamajām trepēm. Tad viņa nokāpa no baložu mājas. Kopš tās dienas viņas vislielākās rūpes bija vārgā balodēna barošana. Tikai tā dzīvei bija kāda jēga. To nevarēja salīdzināt ar pilnību, ko dod cilvēkbērna zīdīšana, bet kaut kādā veidā tai līdzinājās.

Viņas krūtis no bēdām, ko radījusi šķiršanās no māsas dēla, ar katru dienu jo vairāk izžuva. Meklējot sliekas, viņa nespēja vien beigt domāt par to, kas un kā baro Roberto. Šīs domas viņu mocīja dienu un nakti. Visu mēnesi viņa nebija varējusi iemigt ne uz mirkli. Vienīgais šī laika sasniegums — viņa bija pieckāršojusi milzīgā pārklāja izmērus. Čenča ieradās, lai izvilktu viņu no ciešanu pilnajām pārdomām, un stumšus aizstūma uz virtuvi. Viņa nosēdināja Titu pie piestas un lika samalt garšvielas ar čili pipariem. Lai atvieglotu šo darbu, malšanas laikā reizi pa reizei vēlams pievienot dažus pilienus etiķa. Visbeidzot, labi sakapātu vai samaltu gaļu samaisa ar čili un garšvielām un šo maisījumu atstāj uz ilgāku laiku, vislabāk uz vienu nakti.

Viņas tikko bija sākušas malt, kad Mamma Elēna ienāca virtuvē, vaicādama, kāpēc nav piepildīta vanna, lai viņa varētu iet mazgāties. Viņai nepatika mazgāties pārāk vēlu, jo tad mati nevarēja izžūt, kā nākas.

Sagatavot vannu Mammai Elēnai bija tas pats, kas rīkot kādu ceremoniju. Ūdeni vajadzēja uzvārīt kopā ar lavandas ziediem — tas bija Mammas Elēnas iecienītais aromāts. Pēc tam šo novārījumu vajadzēja nokāst un pievienot tam dažus pilienus degvīna. Visbeidzot, toverus ar karsto ūdeni vienu pēc otra vajadzēja aiznest līdz tumšajai istabai. Tā bija maza istabiņa, kas atradās mājas galā līdzās virtuvei. Šī istaba, kā jau nosaukums rāda, nesaņēma nevienu gaismas staru, jo tai nebija logu. Tai bija tikai šauras durvis. Iekšpusē lielo daļu istabas aizņēma vanna, kurā tika ieliets ūdens. Blakus tai emaljētā traukā ielēja ūdeni ar agavi Mammas Elēnas matu mazgāšanai.

Tikai Tita, kuras misija bija aprūpēt viņu līdz pat nāves dienai, bija vienīgā, kas drīkstēja būt klāt šajā rituālā un redzēt savu māti kailu. Neviens cits. Tādēļ, lai paglābtos no ziņkārīgo skatieniem, tika izbūvēta šī istaba. Titai vispirms vajadzēja nomazgāt mātes ķermeni, tad izmazgāt matus. Pēc tam viņa atstāja māti uz kādu brīdi atpūsties, baudot ūdeni, kamēr pati gludināja veļu, ko Mamma Elēna uzvilks, izkāpusi no vannas.

Tiklīdz māte deva rīkojumu, Tita viņai palīdzēja noslaucīties un pēc iespējas ātrāk uzvilkt labi siltās drēbes, lai tā nesaaukstētos. Pēc tam viņa par kādu milimetru pavēra durvis, lai istaba kļūst mazliet vēsāka un Mammas Elēnas ķermenis necieš no pēkšņas temperatūras maiņas. Tikmēr viņa tai ķemmēja matus; istabu apgaismoja tikai kāds gaismas stars, kas ielauzās pa durvju spraugu un radīja brīnumainu atmosfēru, atklājot ūdens tvaiku iedomu tēlus. Viņa ķemmēja Mammas Elēnas matus, līdz tie kļuva pavisam sausi, tad tos sapina bizē, un rituāls tika uzskatīts par pabeigtu. Tita vienmēr pateicās Dievam par to, ka viņas māte mazgājas tikai vienreiz nedēļā, jo citādi viņas dzīve kļūtu par īstu elli.

Pēc Mammas Elēnas domām, ar mazgāšanos notika tas pats, kas ar ēdiena gatavošanu —jo vairāk pūļu Tita pielika, jo vairāk kļūdu pieļāva. Vai nu kreklam bija kāda krociņa, vai ūdens nebija pietiekami karsts, vai matu celiņš šķībs, beigu beigās šķita, ka Mamma Elēna to vien spēj, kā atrast trūkumus. Bet nekad viņa tos nebija saskatījusi tik daudz kā tai dienā. Starp citu, Tita patiešām bija izturējusies nevērīgi pret visiem ceremonijas sīkumiem. Ūdens bija tik karsts, ka Mamma Elēna, iekāpjot vannā, apdedzināja pēdas, viņa bija aizmirsusi par agavi matu mazgāšanai, sadedzinājusi apakšsvārkus un kreklu un, visbeidzot, pārāk plaši atvērusi durvis — tagad gan viņa bija pelnījusi, ka Mamma Elēna viņai izsaka pārmetumus un padzen no vannas istabas.

Tita, nesdama rokās netīro veļu un gauzdamās par bārienu un savām milzīgajām kļūdām, steidzīgi devās uz virtuves pusi. Visvairāk viņu nomāca papildu darbs, ko radīs sadedzinātā veļa. Tā bija otrā reize dzīvē, kad ar viņu notikusi šāda neveiksme. Tagad nāksies mērcēt brūnganos traipus ūdenī izšķīdinātā hlorkaļķī un viegli sārmainā šķīdumā, berzējot audumu vairākas reizes, līdz traipi izzudīs. Turklāt vēl grūtais darbs izmazgāt melnās drēbes, ko valkāja viņas māte. Lai to paveiktu, vajadzēja izšķīdināt govs žulti nelielā daudzumā verdoša ūdens, šai šķīdumā iegremdēt mīkstu sūkli un ar to samitrināt drēbes, un tūlīt pat drēbes izskalot tīrā ūdenī un iznest žāvēties svaigā gaisā.

Tita tikai mazgāja un mazgāja veļu, tāpat kā tik daudz reižu, lai izņemtu traipus, bija darījusi ar Roberto autiņiem. Viņai tas bija izdevies, uzvārot urīnu, — tajā viņa uz kādu brīdi traipu iemērca, pēc tam izskaloja tīrā ūdenī. Tā, tik vienkārši, traipi izzuda. Bet tagad, lai arī cik ilgi viņa nemērcētu autiņus urīnā, tā nespēja no tiem izdabūt briesmīgo melno krāsu. Pēkšņi viņa aptvēra, ka runa nav vis par Roberto autiņiem, bet gan par mātes drēbēm. Viņa tās bija iemērkusi tualetes podā, kuru no rīta aizmirsusi izmazgāt. Nomākta viņa bija gatava labot savu kļūdu.

Ieradusies virtuvē, Tita apņēmās pievērst lielāku uzmanību tam, ko dara. Viņai vajadzēja norobežoties no atmiņām, kas tai nedeva miera, citādi kuru katru brīdi varēja uzliesmot Mammas Elēnas dusmas.

Sākot gatavot vannu Mammai Elēnai, viņa bija atstājusi desas, lai tās ievelkas, un bija jau pagājis pietiekami ilgs laiks, lai tās varētu pildīt zarnās.

Tām jābūt liellopu zarnām, tīrām un izkarsētām. Lai tās piepildītu, izmanto piltuvi. Zarnas četru pirkstu attālumā stingri nosien un sadursta ar adatu, lai izplūst gaiss, jo tas desas varētu sabojāt. Ļoti svarīgi ir pildīšanas laikā tās labi saspiest, neatstājot nevienu tukšu vietu.

Lai kā ari Tita centās aizbēgt no atmiņām, kas viņu vajāja un lika kļūdīties atkal un atkal, viņa nespēja no tām izvairīties, arī turot rokās lielu desas gabalu un atceroties to vasaras nakti, kad visi bija devušies gulēt pagalmā. Augusta beigās pagalmā tika izkārti šūpuļtīkli, jo karstums kļuva neciešams. Uz galda novietoja trauku ar ledu un tajā ielika sagrieztu arbūzu, gadījumā ja kāds naktī pieceltos pārkarsis un vēlētos atspirdzināties, apēdot kādu šķēli. Mamma Elēna bija lietpratēja arbūza sadalīšanā — paņēmusi asu nazi, viņa iecirta asmeni tā, ka tas nonāca tikai līdz vietai, kur beidzās mizas zaļā daļa, atstājot neskartu arbūza vidusdaļu.

Viņa ar matemātisku precizitāti izdarīja vairākus griezumus mizā; pabeigusi viņa paņēma arbūzu rokās un vienu vienīgu reizi sita pret akmeni, bet tik precīzi, ka arbūza miza maģiski, līdzīgi kā uzzied ziedlapiņas, atvērās, atstājot uz galda neskarto vidusdaļu. Neapšaubāmi, mēģinājumos kaut ko sadalīt, nojaukt, saraut gabalos, izpostīt, atņemt no krūts, novārdzināt, sagraut vai nošķirt no mātes, Mamma Elēna bija īsta meistare. Kopš Mamma Elēna bija mirusi nekad nevienam nebija izdevies vēlreiz veikt šo varoņdarbu ar arbūzu.

Tita, gulēdama savā šūpuļtīklā, dzirdēja, ka kāds piecēlies, lai apēstu arbūza gabalu. Viņu pašu bija pamodinājusi vēlēšanās aiziet uz tualeti. Visu dienu viņa bija dzērusi alu, ne tādēļ, lai mazinātu karstumu, bet gan lai būtu vairāk piena, ar ko zīdīt savu māsas dēlu.

Tas mierīgi gulēja līdzās viņas māsai. Tita taustīdamās piecēlās, saredzēt neko nevarēja, tā bija pavisam tumša nakts. Viņa devās uz tualetes pusi, cenšoties atcerēties, kur atrodas šūpuļtīkli, jo negribēja nejauši kādu iztraucēt.

Pedro, sēdēdams savā šūpuļtīklā, ēda arbūzu un domāja par Titu. Tās tuvums viņā radīja lielu satraukumu. Viņš nespēja gulēt, iedomājoties, ka viņa ir šeit, dažu soļu attālumā no viņa…, protams, ari Mamma Elēna tepat vien bija. Uz brīdi viņš pat aizturēja elpu, ieklausoties soļu skaņās tumsā. Šķita, ka tai vajadzēja būt Titai — īpatnējā smarža, kas bija jūtama gaisā — kaut kas starp jasmīnu un virtuves smaržām, varēja piederēt tikai viņai. Uz kādu mirkli viņam ienāca prātā, ka Tita piecēlusies, lai uzmeklētu viņu. Soļu skaņas, kas tuvojās, sajaucās ar viņa straujās sirds pukstiem. Bet nē, tagad soļi attālinājās tualetes virzienā. Pedro strauji pielēca kājās un kā kāds kaķu dzimtas pārstāvis, neradot ne mazāko troksni, viņu satvēra.

Tita bija pārsteigta, sajūtot, ka kāds to velk sev klāt un aizklāj muti, bet tūlīt pat saprata, kam pieder šī roka un nepretodamās ļāva, lai šī roka pārslīd vispirms pār tās kaklu līdz krūtīm un pēc tam, lai viņu pilnīgi iepazītu — pār visu ķermeni.

Kamēr viņa saņēma skūpstu uz lūpām, Pedro roka, satvērusi Titas roku, to mudināja iepazīt viņa ķermeni. Tita bikli aptaustīja Pedro cietos roku un krūšu muskuļus. Zemāk, zem apģērba, viņa sajuta degošu sprunguli. Nobijusies viņa atrāva roku, bet ne jau tāpēc, ka bija to atklājusi, bet gan Mammas Elēnas kliedziena dēļ.

—   Tita, kur tu esi?

—   Šeit, mamm, es biju aizgājusi uz tualeti.

Nobijusies, ka māte varētu kaut ko nojaust, Tita steidzīgi atgriezās savā šūpuļtīklā un visu nakti vadīja mokās, ciešot no vēlēšanās pačurāt un vēl kādas citas līdzīgas izjūtas. Bet viņas uzupurēšanās neko nedeva, nākamajā dienā Mamma Elēna, kas uz kādu brīdi, šķita, bija mainījusi lēmumu par Pedro un Rosauras aizceļošanu uz dzīvi Sanantonio, Teksasā, pasteidzināja aizbraukšanu un trīs dienu laikā panāca, ka viņi dodas prom no rančo.

Mammas Elēnas ierašanās virtuvē aizbaidīja viņas atmiņas. Titai no rokām izkrita desas gabals. Viņai bija aizdomas, ka māte spēj lasīt domas. Aiz Mammas Elēnas, izmisīgi raudādama, ieskrēja Čenča.

—   Neraudi, meitenīt! Man nepatīk redzēt tevi raudam. Kas īsti noticis?

—    Felipe jau ir šeit un saka, ka, jā, — viņš ir beigts!

—   Ko tu saki? Kas ir nomiris?

—   Nu ta' bērns!

—   Kāds bērns?

—        Nu ta', kurš lai tas būtu! Nu ta' jūsu mazdēls — viss, ko viņš eda, viņam nāca par sliktu, un ta nu beigts gan!

Tita sajuta uz savas galvas krītoša skapja triecienu. Tad, tūkstoš gabalos plīstošu trauku troksni. Kā atsperes grūsta, viņa pielēca kājās.

—    Apsēdies un strādā! Es nevēlos asaru. Nabaga mazulis, es ceru, ka Tas Kungs cels viņu godā, bet nevaram pieļaut, ka mūs pārņem skumjas. Daudz kas vēl jāpadara. Vispirms tu pabeigsi šo darbu un tad dari, ko gribi. Tikai neraudi! Vai dzirdēji?

Tita sajuta, ka visu viņas būtni pārņem nevaldāms uztraukums, spaidot desas gabalu, viņa izturēja mātes skatienu, bet tā vietā, lai pakļautos, sagrāba visas desas, kas gadījās pa rokai, un, kliedzot kā traka, tās sadauzīja gabalos.

—   Skatieties, ko es daru ar jūsu pavēlēm! Man pietiek! Esmu nogurusi jums pakļauties!

Mamma Elēna piegāja pie viņas, paņēma koka karoti un ar to iesita Titai pa seju.

—   Jūs esat vainīga Roberto nāvē! — iekliedzās Tita, zaudējusi savaldību, un, slaukot asinis, kas tecēja no deguna, izskrēja, paķēra balodīti, trauku ar sliekām un uzrāpās baložu mājā.

Mamma Elēna lika noņemt trepes un atstāt viņu tur uz visu nakti. Mamma Elēna un Čenča klusējot pabeidza pildīt desas. Lai arī cik precīza bija Mamma Elēna, neskatoties uz to, ka viņa ļoti uzmanījās, lai desās nepaliek gaiss, patiešām šķita neizskaidrojami, ka pēc nedēļas pieliekamajā, kur tās bija noliktas žāvēties, desas atrada, tārpu saēstas.

Nākamajā rītā viņa lika, lai Čenča nolaiž Titu zemē. Mamma Elēna pati nevarēja to izdarīt, jo viņas dzīvē bija tikai viena lieta, no kā viņa baidījās — augstums. Viņa pat nespēja pieļaut domu, ka vajadzētu uzrāpties pa septiņus metrus augstām trepēm un, lai varētu iekļūt bēniņos, uz ārpusi atvērt mazās durtiņas. Tādēļ viņai vajadzēja tēlot lielāku cienību, nekā tai piemita, un likt kādam citam novest Titu lejā, kaut arī viņai bija neizsakāma vēlēšanās uzkāpt pašai un novilkt to lejā aiz matiem.

Čenča viņu atrada ar balodīti rokās. Šķita, Tita nesaprot, ka tas jau miris. Viņa vēl mēģināja balodēnam iebarot sliekas. Nabadziņš, iespējams, bija nomiris kuņģa pārslodzes dēļ, jo Tita tam bija devusi par daudz. Titai bija nomaldījies skatiens, viņa raudzījās uz Čenču tā, it kā to redzētu pirmoreiz dzīvē.

Čenča nokāpa lejā, sacīdama, ka Tita ir kā prātā jukusi un nevēlas pamest baložu māju.

— Ļoti labi. Ja viņa ir kā prātu zaudējusi, tad dosies uz trakonamu. Šai mājā vājprātīgajiem nav vietas!

Un patiesi, tūlīt pat viņa aizsūtīja Felipi pēc daktera Brauna, lai tas aizved Titu uz trakomāju. Dakteris ieradās, noklausījās Mammas Elēnas stāsta versiju un bija gatavs uzkāpt baložu mājā.

Viņš atrada Titu kailu, ar pārsistu degunu. Viss viņas ķermenis bija baložu mēsliem pārklāts. Dažas spalvas bija pielipušas tās ādai un matiem. Ieraugot dakteri, viņa aizskrēja uz kādu stūri un ieņēma embrija pozu.

Neviens nekad neuzzināja, ko dakteris Brauns viņai teicis kopā pavadītajās stundās, bet, krēslai iestājoties, viņš nokāpa lejā kopā ar Titu, kas jau bija apģērbusies, iecēla to ratos un aizveda.

Čenča, skriedama tai blakus un raudādama, tik tikko paspēja viņai uz pleciem uzmest milzīgo pārklāju, ko Tita bija tamborējusi nebeidzamajās bezmiega naktīs. Tas bija tik liels un smags, ka neietilpa ratos. Tita tam pieķērās ar tādu spēku, ka nekas cits neatlika, kā vilkt to līdzi kā milzīgu kaleidoskopisku līgavas plīvuru, kas atritinājās tieši kilometru garš. Ņemot vērā to, ka Tita, nepievēršot uzmanību krāsai, bija izmantojusi savam pārklājam jebkuru dziju, kas gadījās pa rokai, tas izskatījās kā tāds dažādu krāsu, tekstūru un formu mistrojums, kas uz putekļainā ceļa te parādās, te izzūd, kā maģiska rituāla vadīts.

Turpinājums sekos…

Nākamā recepte: IZEJVIELAS SĒRKOCIŅU GATAVOŠANAI

VI nodala Jūnijs IZEJVIELAS SĒRKOCIŅU GATAVOŠANAI

SASTĀVDAĻAS

1 unce salpetra pulvera

1/2unces svina oksīda

1/2 unces saberzta gumiarābika*

1 drakma (1/8 unces) fosfora

safrāns

kartons

Pagatavošana

Gumiarābiku izšķīdina karstā ūdenī, līdz veidojas ne pārāk bieza masa; kad tā gatava, pievieno fosforu un salpetri un tos izšķīdina. Pēc tam, lai masu iekrāsotu, pievieno svina oksīdu.

Tita klusēdama vēroja, kā dakteris Brauns veic šīs darbības.

Viņa sēdēja pie mazas laboratorijas loga. Šī laboratorija atradās daktera mājas pagalma aizmugurējā daļā. Gaisma, kas iekļuva pa logu, viņu apgaismoja no mugurpuses un radīja nelielu siltuma sajūtu, tik tikko manāmu, gandrīz netveramu. Hroniskais aukstums neļāva Titai sasildīties, neskatoties uz to, ka viņa bija apsegusies ar savu smago vilnas pārklāju. No viena gala, izmantojot dziju, ko viņai bija nopircis Džons, viņa turpināja pa naktīm to tamborēt.

Visā mājā šī bija abu vismīļākā vieta. Tita to atklāja nedēļu pēc ierašanās daktera Džona Brauna mājā. jo Džons pretēji tam, ko Mamma Elēna bija lūgusi — lai Titu ievieto trakomājā —, bija aizvedis viņu dzīvot pie sevis. Tita droši vien nekad nepārstās viņam par to pateikties. Iespējams, trakomājā viņa patiešām būtu kļuvusi vājprātīga. Turpretim šeit, pateicoties Džona

siltajiem vārdiem un attieksmei, viņa ar katru dienu jutās labāk. Kā sapni viņa atcerējās ierašanos šajā mājā. Līdzās neskaidriem tēliem atmiņā bija palikušas stiprās sāpes, ko viņa bija izjutusi, dakterim ievelkot viņas degunu vietā.

Pēc tam Džona rokas, smagas un maigas, kā tās novilka drēbes un viņu mazgāja, uzmanīgi atbrīvojot visu ķermeni no baložu mēsliem, līdz viņa kļuva tīra un smaržīga. Visbeidzot tās maigi izķemmēja viņas matus un apguldīja viņu gultā uz iecietinātiem palagiem.

Šīs rokas bija Titu atbrīvojušas no šausmām, un to viņa aizmirst nespēs nekad.

Ja kādu dienu viņai rastos vēlēšanās runāt, viņa labprāt to ļautu uzzināt Džonam, bet pašlaik viņa uzskatīja par labāku klusēt. Viņai daudz vēl savā prātā bija jāsakārto, viņa nespēja atrast vārdus, lai izteiktu to, kas viņā briest, kopš pametusi rančo. Viņa jutās ļoti apjukusi. Pirmajās dienās viņa pat nevēlējās iziet no savas istabas, ēdienu viņai pienesa Ketija, kāda septiņdesmitgadīga amerikāņu kundze, kuras uzdevums bez pienākumiem virtuvē bija rūpēties par daktera mazo dēlēnu Aleksi. Tā māte, viņam dzimstot, bija nomirusi. Tita klausījās, kā Aleksis smejas un skraida pa pagalmu, bet neuzdrošinājās ar viņu iepazīties.

Reizēm Tita pat nepieskārās ēdienam: tas bija tik bezgaršīgs un viņai nesagādāja ne mazāko baudu. Tā vietā, lai ēstu, viņa deva priekšroku stundām ilgai savu roku vērošanai. Kā mazs bērns viņa tās pētīja un atpazina kā savas. Viņa tās varēja kustināt pēc sirds patikas, bet vēl aizvien nezināja, ja neskaita tamborēšanu, ko ar tām iesākt. Viņai nekad nebija atlicis laika domāt par tādām lietām. Līdzās mātei esot, viņas rokām darāmais bija strikti noteikts, bez jelkādām šaubām. Viņai bija jāpieceļas, jāapģērbjas, jāiekurina krāsns, jāpagatavo brokastis, jāpabaro dzīvnieki, jānomazgā trauki, jāsaklāj gultas, jāpagatavo pusdienas, jānomazgā trauki, jāizgludina veļa, jāsagatavo vakariņas, jānomazgā trauki, un tā dienu pēc dienas, gadu pēc gada — neapstājoties ne uz mirkli, nedomājot, vai tas ir tas, kas viņai patiešām darāms. Redzot tās tagad no mātes pavēlēm brīvas, viņa nezināja, kādu darāmo tām lūgt, viņa nekad to nebija izlēmusi pati. Tās varēja darīt jebko vai pārvērsties par jebko. Ja tās varētu kļūt par putniem un lidojot pacelties gaisā! Viņai gribētos, lai tās aiznes viņu tālu, cik vien tālu iespējams. Piegājusi pie loga pagalma pusē, viņa pacēla rokas pret debesīm; Titai bija vēlēšanās aizbēgt no sevis pašas, viņa negribēja domāt par to, ka jāpieņem kāds lēmums, viņa nevēlējās atsākt runāt. Viņa nevēlējās, lai vārdi izkliedz viņas sāpi.

Viņa no visas sirds vēlējās, lai rokas paceļas gaisā. Kādu brīdi viņa tā arī palika, uz zilo debesu fona vērojot savas nekustīgās rokas. Titai ienāca prātā, ka brīnums kļūst par īstenību, kad ievēroja, ka pirksti sāk pārvērsties vieglā dūmakā, kas ceļas pret debesīm. Viņa jau bija gatava pacelties, augstāka spēka pievilkta, bet nekas tamlīdzīgs nenotika. Vīlusies Tita atklāja, ka šie dūmi nenāk no viņas.

Tie nāca no mazas istabiņas pagalma dziļumā. Kāds kūpošs pavards gaisā izplatīja tik patīkamu un tai pašā laikā tik pazīstamu smaržu, ka lika viņai atvērt logu, lai varētu to dziļi ieelpot. Aizvērusi acis, viņa ieraudzīja sevi sēžam virtuvē uz grīdas blakus Načai un gatavojam kukurūzas plāceņus, viņa redzēja katlu, kurā virst visaromātiskākā vira, tam līdzās pupiņas jau sāka vārīties…, nešauboties, viņa nolēma izpētīt, kas to gatavo. Tā nekādā gadījumā nevarēja būt Ketija. Būtne, kas radīja šādas ēdienu smaržas, jau nu gan mācēja gatavot. Vēl to neredzējusi, Tita sajuta, ka sastaps sev radniecīgu būtni, lai kas arī tā būtu.

Viņa apņēmīgi šķērsoja pagalmu, atvēra durvis un sastapās ar kādu jauku, apmēram 80 gadus vecu sievieti. Tā bija ļoti līdzīga Načai. Ap galvu tai bija aptīta gara bize; tobrīd viņa priekšautā no pieres slaucīja sviedrus. Sievietes sejā skaidri bija saskatāmi iezemiešu vaibsti. Viņa māla traukā vārīja tēju.

Sieviete pacēla skatienu un laipni uzsmaidīja, aicinot Titu apsēsties blakus. Viņa tā arī izdarīja. Tūlīt pat sieviete piedāvāja Titai tasi šīs bīnišķīgās tējas.

Tita to dzēra lēnītiņām, pēc iespējas vairāk izbaudot šo nepazīstamo un tai pašā laikā pazīstamo zāļu tējas garšu. Cik patīkamas izjūtas viņā radīja siltums un šīs tējas garša!

Tita labu brīdi palika kopā ar šo kundzi. Viņa, tāpat kā Tita, nerunāja, bet nebija jau ari vajadzīgs. No paša sākuma starp viņām bija izveidojusies saikne, kas nozīmēja vairāk nekā vārdi.

Kopš tās reizes Tita viņu apciemoja katru dienu. Bet maz pamazām sievietes vietā sāka parādīties dakteris Brauns. Pirmo reizi, kad tas notika, Tita bija pārsteigta — viņa nebija gaidījusi šeit sastapt dakteri, nedz arī redzēt izmaiņas, kādas viņš bija veicis telpas iekārtojumā.

Tagad tur atradās daudzi ar zinātni saistīti aparāti, mēģenes, lampas, termometri utt. Mazā krāsniņa bija zaudējusi centrālo vietu; tā tagad aizņēma vien mazu stūrīti kādā istabas kaktā. Viņa juta, ka šāda izstumšana nav taisnīga, bet, tā kā nevēlējās, lai viņas lūpas izdod kaut skaņu, savas domas par šo jautājumu un arī par to, kur dzīvo šī sieviete un kas viņa ir, atstāja uz vēlāku laiku. Turklāt viņai nācās atzīt, ka ļoti priecājas arī par Džona klātbūtni. Vienīgā atšķirība — viņš gan runāja, gan tā vietā, lai gatavotu ēdienu, nodarbojās ar to, lai zinātniski pārbaudītu savas teorijas.

Šo aizraušanos ar eksperimentiem viņš bija mantojis no vecmāmiņas, kikapū indiānietes, ko Džona vectēvs bija nolaupījis un aizvedis tālu no viņas cilts dzīvot pie sevis. Ņemot to visu vērā, kā arī to, ka viņš vecmāmiņu bija apprecējis, vectēva lepnā un ļoti amerikāniskā ģimene izbūvēja viņai šo piebūvi mājas galā, kur vecmāmiņa varēja pavadīt dienas lielāko daļu, nodarbojoties ar to, kas viņu interesēja visvairāk — pētīt augu ārstnieciskās īpašības.

Tai pašā laikā šī istaba viņai kalpoja par patvērumu no ģimenes uzbrukumiem. Viens no pirmajiem — tā vietā, lai sauktu īstajā vārdā, viņai deva iesauku Kikapū, domādami, ka tas viņu ļoti aizskars. Braunu ģimenē vārds kikapū ietvēra visnepatīkamāko pasaulē, bet «Rītausmas gaismai» tas tā nebija. Viņai tas nozīmēja tieši pretējo, un viņa par to bija patiesi lepna.

Tas bija tikai neliels domāšanas veida un uzskatu milzīgo atšķirību piemērs, kas eksistēja starp šiem tik dažādo kultūru pārstāvjiem un padarīja neiespējamu, ka Braunu ģimenei rastos vēlēšanās tuvināties «Rītausmas gaismas» paražām un tradīcijām. Vajadzēja paiet gadiem, lai tie mazliet iedziļinātos kikapū kultūrā. Tas notika, kad Džona vecvectēvs Pīters saslima ar kādu plaušu kaiti. Klepus lēkmju laikā viņš kļuva zilgans. Gaiss nevarēja brīvi iekļūt plaušās. Viņa sieva Mērija, kam bija šādas tādas zināšanas medicīnā, jo viņa bija ārsta meita, zināja, ka šādos brīžos organisms ražo lielu daudzumu sarkano asinsķermenīšu; lai to apturētu, ieteicams izmantot asins nolaišanu, pārmērīgs šo asinsķermenīšu daudzums var izraisīt infarktu vai trombu rašanos, bet gan viens, gan otrs savukārt izsaukt slimnieka nāvi.

Džona vecvecmāmiņa Mērija sāka gatavot dēles, ko izmantot asins nolaišanai savam vīram. Viņa jutās ļoti lepna, ka tik labi pārzina vislabākās zinātniskās atziņas un spēj atbilstoši un mūsdienīgi rūpēties par ģimenes veselību. Nejau ar tādām zālītēm kā Kikapū!

Dēles uz stundu ievieto glāzē, kurā puspirksta augstumā ieliets ūdens. Ķermeņa vietu, kur gatavojas uzlikt dēles, apmazgā ar siltu cukurūdeni. Tikmēr dēles novieto uz tīra auduma gabala un apsedz. Pēc tam uzliek uz ķermeņa daļas, kur tām jāpiesūcas, labi nostiprinot ar audumu un cenšoties piespiest, lai tās nepiesūcas citā vietā. Ja pēc tam, kad dēles noņem, vēl nepieciešama asins nolaišana, to veicina, uzsmidzinot brūcēm karstu ūdeni. Lai apturētu asiņošanu un aizvērtu brūces, tās pārklāj ar papeles mizu un auduma gabalu, pēc tam uzliek kompresi no maizes mīkstuma un piena, ko noņem, kad brūces pilnīgi sadzijušas.

Mērija tieši tā arī bija darījusi, bet, kad dēles no Pītera rokas tika noņemtas, tā sāka asiņot, un viņi nespēja asiņošanu apturēt. Kikapū, izdzirdējusi izmisuma pilnus kliedzienus, kas atskanēja no mājas, metās turp, lai redzētu, kas notiek. Viņa tūlīt pat piegāja pie slimnieka un, uzlikusi roku brūcēm, asiņošanu uzreiz apturēja. Visi bija ļoti pārsteigti. Tad viņa palūdza, lai viņi ir tik laipni un atstāj to ar slimnieku vienu. Pēc tā, kam visi nupat bija bijuši aculiecinieki, neviens neuzdrošinājās viņai teikt nē. Visu vakaru viņa pavadīja pie vīratēva, dziedot tam neparastas dziesmas, liekot karsējošas zāļu kompreses un kūpinot vīraku un kopālu. Tikai ļoti vēlu vakarā viņa atvēra istabas durvis un iznāca ārā, vīraka dūmakas apņemta; aiz viņas parādījās pilnīgi atveseļojies Pīters.

Kopš tās dienas Kikapū kļuva par ģimenes ārsti un visā ziemeļamerikāņu kopienā tika atzīta par dziednieci, kas dara brīnumus. Vectēvs gribēja izbūvēt lielākas telpas, kur viņa varētu veikt savus pētījumus, bet viņa atteicās. Visā mājā nebija labākas vietas par viņas mazo laboratoriju. Tajā Džons bija pavadījis bērnības un pusaudžu gadu lielāko daļu. Iestājies universitātē, viņš vairs to tik bieži neapmeklēja, jo modernās medicīnas teorijas, ko viņam tur mācīja, bija pretstatā tām, ko viņam mācījusi vecmāmiņa, un zināšanām, ko viņš no tās guvis. Līdz ar medicīnas attīstību Džons pamazām atgriezās pie zinībām, ko vecmāmiņa tam bija devusi jau sen, un tagad, pēc daudziem darba un studiju gadiem, viņš atgriezās laboratorijā, pārliecināts, ka tikai tur viņš atradīs visjaunākās medicīnas atziņas. Tas viss kļūtu pieejams sabiedrībai, ja vien viņam izdotos zinātniski apstiprināt visus brīnumainos izārstēšanas gadījumus, ko «Rītausmas gaisma» bija veikusi.

Titai ļoti patika vērot, kā viņš strādā. Līdzās viņam vienmēr varēja kaut ko iemācīties un atklāt, kā šobrīd, kad, gatavojot sērkociņus, viņš tai nolasīja īsu lekciju par fosforu un tā īpašībām.

—   1669. gadā Brands, ķīmiķis no Hamburgas, meklējot filozofu akmeni, atklāja fosforu. Viņš domāja, ka, savienojot urīna ekstraktu ar kādu metālu, izdosies to pārvērst zeltā. Tas, ko viņam izdevās iegūt, bija pati no sevis spīdoša viela, kas dega ar līdz šim neredzētu spožumu. Ilgu laiku fosfors tika iegūts, stipri karsējot urīna tvaikus māla retortē, kuras kakliņš ievietots ūdenī. Tagad to iegūst no dzīvnieku kauliem, kas satur fosforskābi un kaļķi.

Runājot dakteris tomēr neatstāja novārtā sērkociņu gatavošanu. Bez jebkādām problēmām viņš nošķīra garīgo nodarbi no fiziskās. Viņš bija spējīgs filozofēt par dzīves visdažādākajiem aspektiem; tai pašā laikā viņa rokas nepieļāva nevienu kļūdu vai kavēšanos. Un tā, sarunājoties ar Titu, viņš turpināja gatavot sērkociņus.

—    Kad fosfora masa jau gatava, sagatavo kartonu sērkociņiem. Mārciņā ūdens izšķīdina mārciņu salpetra un pievieno mazliet safrāna, lai to iekrāsotu. Šai šķīdumā iegremdē kartonu. Kad tas izžuvis, to sagriež mazās strēmelītēs, kuru galos uzliek mazliet fosfora masas. Strēmelītes liek žāvēties, ierokot smiltīs.

Kamēr strēmeles žuva, dakteris Titai parādīja kādu eksperimentu.

—   Lai gan fosfors skābekļa klātbūtnē parastā temperatūrā nedeg, augstā temperatūrā tas uzliesmo, skatieties…

Dakteris ievietoja mazu fosfora gabaliņu no viena gala slēgtā caurulē, kas bija piepildīta ar dzīvsudrabu. Viņš izkausēja fosforu, pietuvinot cauruli sveces liesmai.

Pēc tam, izmantojot mazu izmēģinājumu kupolu, piepildītu ar skābekli, ļāva gāzei maz pamazām iekļūt caurulē. Tiklīdz skābeklis nokļuva caurules augšējā daļā, kur atradās izkausētais fosfors, radās tik dzīva un pēkšņa aizdegšanās, ka uzliesmojums viņus apžilbināja kā zibens.

— Kā noprotat, mums visiem iekšā ir daļiņas, kas nepieciešamas, lai ražotu fosforu. Vēl vairāk, ļaujiet jums pateikt ko tādu, ko nevienam neesmu uzticējis. Manai vecmāmiņai bija kāda interesanta teorija, viņa teica, ka, lai gan katrā no mums piedzimstot ir sērkociņu kastīte, mēs to nevaram aizdedzināt vieni paši, mums, tāpat kā eksperimentā, nepieciešams skābeklis un arī sveces palīdzība. Tikai šai gadījumā skābeklim jānāk, piemēram, no mīļotā cilvēka elpas; svece var būt jebkurš ēdiens, mūzika, glāsts, vārds vai skaņa, kas liktu sprāgt detonatoram un tādējādi aizdedzināt vienu no sērkociņiem. Kādu mirkli mēs jutīsimies spēcīgu emociju apžilbināti. Mums iekšā radīsies patīkams siltums, kas maz pamazām ar laiku zudīs, līdz nāks kāds jauns sprādziens, kas to atdzīvinās. Katram cilvēkam jāatklāj savi detonatori, lai varētu dzīvot, jo aizdegšanās, kas rodas, vienam no tiem uzliesmojot, ir tas, kas uztur dvēseli. Citiem vārdiem, šī aizdegšanās ir dvēseles barība, ja kāds laikā neatklāj, kādi ir viņa detonatori, sērkociņu kastīte kļūst mitra un mēs nekad vairs nevarēsim aizdegt nevienu sērkociņu.

Ja tā notiek, dvēsele aizbēg no mūsu ķermeņa, tā maldās visdziļākajā krēslā, veltīgi cenšoties pati atrast barību, nezinot, ka tikai ķermenis, ko viņa atstājusi neaizsargātu, aukstuma pārņemtu, ir vienīgais, kas viņai spēj to dot.

Cik pareizi bija šie vārdi! Ja kāds to apzinājās, tad tā bija viņa.

Diemžēl nācās atzīt, ka viņas sērkociņi ir pelējuma un mitruma pārņemti. Neviens vairs nespētu kādu no tiem aizdedzināt.

Visbēdīgākais bija tas, ka viņa pati gan zināja, kur ir tās detonatori, bet katru reizi, kad viņa bija mēģinājusi sērkociņu aizdedzināt, tas bez žēlastības ticis nodzēsts.

Džons, kā lasot viņas domas, teica:

—    Tāpēc vajag turēties tālāk no cilvēkiem, kam ir auksta elpa. Viņu klātbūtne vien varētu nodzēst pat visspēcīgāko uguni, kā tas var beigties, mums labi zināms. Jo tālāk mēs būsim no šiem cilvēkiem, jo vieglāk būs izsargāties no to aukstās elpas.

Saņemdams vienu no Titas rokām savās, viņš piebilda:

—   Ir daudz veidu, kā izžāvēt kastīti ar mitriem sērkociņiem, un esiet droša — tas ir izdarāms.

Tita ļāva dažām asarām noritēt pār seju. Džons maigi tās noslaucīja ar savu kabataslakatiņu.

—   Protams, tāpat ļoti jāuzmanās, aizdedzinot sērkociņus citu pēc cita. Tāpēc, ja ļoti stipru emociju dēļ visi aizdegas vienlaikus, tie rada tik spēcīgu starojumu, ka tas apgaismo tālāk, nekā mēs parasti spējam saredzēt, — mūsu acu priekšā parādās mirdzošs tunelis, kas mums rāda ceļu, kuru, ierodoties šai pasaulē, esam aizmirsuši, tas mūs aicina no jauna atrast pazaudēto dievišķo izcelsmi. Dvēsele vēlas nokļūt atpakaļ tai vietā, no kurienes nākusi, atstājot bezpalīdzīgo ķermeni… Kopš mana vecmāmiņa mirusi, esmu mēģinājis zinātniski pierādīt šo teoriju. Varbūt reiz man tas izdosies. Kā jums šķiet?

Dakteris Brauns kādu brīdi klusēja, lai Titai, ja viņa to vēlētos, dotu laiku atbildēt. Bet viņa turpināja klusēt kā akmens.

—    Labi, nevēlos ar savu pļāpāšanu jūs nogurdināt. Dosimies atpūsties, bet, pirms mēs šķiramies, gribētu jums parādīt spēli, ko mēs ar vecmāmiņu bieži spēlējām. Šeit mēs pavadījām dienas lielāko daļu, un, tā spēlējoties, viņa man nodeva visas savas zināšanas.

Viņa, tāpat kā jūs, bija ļoti mazrunīga sieviete. Viņa sēdēja šīs krāsns priekšā, lielo bizi ap galvu apvijusi, un parasti uzminēja, ko domāju. Es gribēju iemācīties to darīt tāpat kā viņa. Pēc tam, kad biju ļoti uzstājis, viņa man sniedza pirmo stundu. Viņa, izmantojot neredzamu vielu, man nemanot, uz sienas uzrakstīja kādu teikumu. Naktī, skatoties uz sienu, es atminēju, ko viņa bija uzrakstījusi. Vai vēlaties, lai mēs to izmēģinām?

Tā, no šī stāsta, Tita saprata, ka sieviete, ar kuru viņa tik daudz reižu tikusies, bijusi Džona vecmāmiņa, kas nu jau ir mirusi. Un viņai vairs nevajadzēja par to jautāt.

Dakteris ar audekla gabalu paņēma fosfora gabaliņu un iedeva to Titai.

—   Es nevēlos pārkāpt jūsu apņemšanos klusēt; lai tas paliek mūsu abu noslēpums, es jūs lūdzu, tiklīdz būšu aizgājis, uzrakstiet uz sienas iemeslus, kāpēc jūs nerunājat. Sarunāts? Rītdien jūsu klātbūtnē es tos uzminēšu.

Dakteris, protams, noklusēja un nepateica Titai, ka viena no fosfora īpašībām liks tumsā atspīdēt tam, ko viņa uz sienas uzrakstījusi. Protams, viņam šī viltība, lai uzzinātu, ko viņa domā, nebija nepieciešama, bet viņš ticēja, ka tas būtu labs sākums Titas apzinātai saziņai ar citiem, pat ja tas būtu rakstiski. Džons juta, ka viņa ir tam gatava. Tiklīdz dakteris bija aizgājis, Tita paņēma fosfora gabalu un piegāja pie sienas.

Naktī, kad Džons Brauns ienāca laboratorijā, viņš apmierināts pasmaidīja, redzot to, kas noteiktiem un fosforescējošiem burtiem bija uzrakstīts uz sienas: «Tāpēc, ka negribu.» Ar šiem trim vārdiem Tita bija spērusi pirmo soli pretim brīvībai.

Tikmēr Tita, veroties griestos, nespēja vien beigt domāt par Džona vārdiem — vai tiešām būtu iespējams likt viņas dvēselei no jauna viļņoties. Viņu pārņēma vēlēšanās, kaut tā būtu.

Viņai vajadzēja atrast kādu, kas spētu šo karsto vēlēšanos viņā aizdegt.

Un ja nu šis cilvēks būtu Džons? Viņa atcerējās tās patīkamās izjūtas, kas pārskrēja pār visu ķermeni, kad laboratorijā viņš to bija saņēmis aiz rokas. Nē. Viņa nezināja. Vienīgais, par ko viņa bija pārliecināta — viņa nevēlas atgriezties rančo. Viņa nekad vairs nevēlējās dzīvot Mammas Elēnas tuvumā.

Turpinājums sekos…

Nākamā recepte: VĒRŠASTU BULJONS

VII nodala JūLijs VĒRŠASTU BULJONS

SASTĀVDAĻAS

2 vēršastītes

1  sīpols

2   ķiploku daiviņas 4 tomāti

1/4 kg jauno pupiņu pākšu 2 kartupeļi 4 čili moritas pipari

Pagatavošana

Sagrieztas vēršastes liek vārīties kopā ar sīpola gabaliņu, ķiploka daiviņu, sāli un pipariem pēc garšas. Ņemot vērā, ka gatavosim buljonu, der ieliet mazliet vairāk ūdens, nekā parasti nepieciešams. Un labam buljonam, šī vārda cienīgam, jābūt šķidram, bet ne ūdeņainam.

Ar buljoniem var izārstēt jebkuru fizisku vai garīgu kaiti; nu, jā, tāda vismaz bija Čenčas, pēc tam arī Titas, kura gan ilgu laiku tam nebija pietiekami ticējusi, pārliecība. Tagad viņai to nācās pieņemt kā drošu līdzekli.

Pirms trim mēnešiem, nogaršojusi karoti buljona, ko Čenča viņai bija pagatavojusi un atnesusi uz daktera Džona Brauna māju, Tita pilnībā atguva veselo saprātu.

Piespiedusies loga stiklam, viņa vēroja, kā Džona dēls Aleksis pagalmā trenkā baložus.

Tad Tita izdzirdēja Džona soļus uz kāpnēm. Viņa ar ilgām gaidīja ierasto apmeklējumu. Džona vārdi bija viņas vienīgā saikne ar pasauli. Ja viņa spētu runāt un pateikt, cik daudz viņai nozīmē Džona klātbūtne un sarunas. Ja viņa varētu nokāpt lejā un noskūpstīt Aleksi kā dēlu, kura viņai nebija, un spēlēties ar viņu līdz pagurumam, ja viņa spētu atcerēties, kā izvārīt kaut vai pāris olu, ja spētu baudīt ēdienu, lai kāds arī tas nebūtu, ja

varētu… atgriezties dzīvē. Smarža, ko Tita pēkšņi sajuta, viņu pārsteidza. Tā bija šai mājai sveša smarža. Džons atvēra durvis un parādījās ar paplāti rokās — uz tās bija šķīvis ar vēršastīšu buljonu!

Vēršastīšu buljons! Viņa nespēja tam noticēt. Asarās mirkdama, Džonam sekoja Čenča. Viņas apkampās tikai īsu brīdi — buljonam nedrīkstēja ļaut atdzist. Tiklīdz Tita bija nogaršojusi pirmo karoti, viņai līdzās nostājās Nača, kas visu laiku, kamēr tā ēda, glāstīja viņas galvu un skūpstīja pieri, kā to bija darījusi, kad viņa, maza būdama, slimoja. Te nu tas viss bija, līdz ar Naču bija atgriezušās viņas bērnu dienu spēles virtuvē, gājieni uz tirgu, tikko pagatavotās tortiļjas, krāsainie čabakano kauliņi, Ziemassvētku pīrāgi, viņas māja, vārīta piena, krējuma torrehu, čapurado, ķimeņu, ķiploku, sīpolu smaržas. Un kā vienmēr, sajūtot smaržu, ko izplata sīpoli, radās asaras. Viņa raudāja tā, kā nebija raudājusi kopš dzimšanas. Cik daudz laba viņai darīja tas, ka viņa ilgāku brīdi varēja parunāt ar Naču. Tāpat kā senos laikos, kad Nača vēl bija dzīva un viņas kopā neskaitāmas reizes bija vārījušas vēršastīšu buljonu. Viņas smējās, vēlreiz pārdzīvojot tos brīžus, un raudāja, atceroties secību, kas jāievēro, gatavojot šo ēdienu. Beidzot Titai bija izdevies atsaukt atmiņā vienu recepti, kā pirmo soli atceroties sīpolu smalcināšanu.

Sīpolu un ķiploku smalki sagriež un liek cepties nelielā eļļas daudzumā; tiklīdz tie kļūst dzeltenīgi, pievieno kartupeļus, ehote pupiņu pākstis un sagrieztus tomātus un cep, līdz tie gatavi.

Džons, pēkšņi ienākot istabā, pārtrauca šīs atmiņas.

Viņu bija satraukusi straumīte, kas tecēja lejup pa kāpnēm.

Sapratis, ka runa ir par Titas asarām, Džons svētīja Čenču un tās vēršastīšu buljonu — tie bija panākuši to, ko nebija spējušas neviena no viņa zālēm — lai Tita izraudas. Sarūgtināts par to, ka iejaucies nelaikā, viņš tūlīt pat bija gatavs doties prom. Bet Titas balss neļāva viņam to izdarīt. Šī melodiskā balss, kas sešus mēnešus nebija izteikusi ne vārda.

— Džon! Neaizejiet, lūdzu!

Džons palika viņai līdzās un bija liecinieks tam, kā Tita no asarām pārgāja uz smaidiem, no Čenčas mutes klausoties visvisādus jokus un negadījumus. Tā dakteris uzzināja arī to, ka Mamma Elēna aizliegusi apciemot Titu. De la Garsas ģimenē dažas lietas spēja piedot, bet nekad nepiedeva nedz nepakļaušanos, nedz arī vecāku viedokļa apspriešanu. Mamma Elēna nekad nepiedotu Titai, ka tā, jukusi vai ne, bija viņu apvainojusi mazdēla nāvē. Un tāpat, kā tas bija ar Ģertrūdi, tika aizliegts pat izrunāt viņas vārdu. Starp citu, Nikolass nesen bija atgriezies ar ziņām no Ģertrūdes.

Viņš patiešām to bija atradis strādājam kādā bordelī. Viņš Ģertrūdei bija atdevis drēbes, bet viņa Titai nosūtījusi vēstuli. Čenča viņai to atdeva, un Tita klusām lasīja:

Mīļā Tita:

Tu nezini, cik ļoti esmu Tev pateicīga par to, ka atsūtīji man drēbes. Par laimi, es vēl biju šeit un varēju tās saņemt. Rītdien es pametīšu šo vietu, jo tā nav domāta man. Vēl nezinu, kura tā būs, bet zinu, ka man jāatrod kāda man

piemērota vieta. Nokļuvu šeit tikai tāpēc, ka jutu ļoti spēcīgu uguni, kas mani no iekšpuses dedzināja. Vīrietis, kurš mani savāca lauka vidū, faktiski izglāba man dzīvību. Kaut es viņu kādu dienu atkal satiktu! Viņš mani pameta, jo viņa spēki, man līdzās esot, sāka izsīkt, bet viņam tā arī neizdevās apdzēst manu iekšējo uguni. Beidzot, pēc tam, kad man pāri gājis neskaitāms daudzums vīriešu, es jūtu lielu atvieglojumu. Varbūt kādreiz es atgriezīšos mājās un varēšu Tev to izskaidrot.

Tevi mīlošā māsa Ģertrūde

Tita noglabāja vēstuli kleitas kabatā, nekādi to nekomentējusi. Tas, ka Čenča neko viņai nejautā par vēstules saturu, skaidri norādīja, ka viņa to jau izlasījusi no viena gala līdz otram.

Vēlāk visi kopā — Tita, Čenča un Džons — nosusināja istabas grīdu, kāpnes un apakšstāva grīdu.

Atvadoties Tita Čenčai paziņoja par savu lēmumu nekad vairs neatgriezties rančo un lūdza, lai viņa to dara zināmu mātei. Čenča jau nezkuro reizi, pati to neapzinoties, turp un atpakaļ gāja pār tiltu, kas šķīra Eagle Pass un Piedras Negras, domājot, kā labāk šo ziņu pasniegt Mammai Elēnai. Abu valstu uzraugi ļāva viņai to darīt, jo pazina Čenču kopš bērnu dienām. Turklāt patiešām bija uzjautrinoši vērot, kā viņa staigā no vienas puses uz otru un, kožļājot lakatiņa stūri, sarunājas pati ar sevi. Čenča juta, ka bailes paralizējušas viņas izdomas spējas.

Jebkura versija, ko viņa stāstītu, noteikti satrakotu Mammu Elēnu. Viņai vajadzēja izgudrot ko tādu, lai vismaz viņa pati sveikā tiek cauri. Lai to panāktu, vajadzēja atrast kādu aizbildinājumu tam, ka apciemojusi Titu. Mamma Elēna nepieņemtu nevienu. Vai tad viņa to nepazīst! Čenča apskauda Titu, jo tai bija drosme neatgriezties rančo. Kaut viņa būtu spējusi izdarīt to pašu, bet viņa neuzdrošinājās. Kopš bērnības viņa bija dzirdējusi runājam par to, cik slikti klājas sievietēm, kas nepakļaujas saviem vecākiem vai saimniekiem. Tās tiekot ievilktas pretīgajās mīlestības straumes padibenēs. Satraukta viņa virpināja lakatiņu, cenšoties no tā izspiest šim brīdim vislabākos melus. Nekad iepriekš tas viņu nebija pievīlis. Nonākot līdz simtajam lakatiņa apgriezienam, viņa vienmēr bija atradusi gadījumam atbilstošus melus. Melot nozīmēja mācīties izdzīvot — to viņa bija apguvusi kopš ierašanās rančo. Daudz labāk bija pateikt, ka tēvs Ignasio viņai licis vākt žēlastības dāvanas, nekā atzīties, ka, pļāpājot tirgū, piens saskābis. Sods, kaut arī pelnīts, tad bija citāds.

Galu galā, viss var būt patiesība vai meli, un tas atkarīgs no tā, vai šobrīd tu patiešām tam tici vai ne. Piemēram, viss, ko viņa bija domājusi par Titas likteni, kā izrādījās, nav patiesība.

Visus šos mēnešus viņa bija pavadījusi vienās raizēs, domādama par šausmām, kas Titai jāpārcieš ārpus šīs mājas virtuves — prātā jukušo, kas izkliedz nepiedienīgus vārdus, ielenkumā, sasietu trako kreklā un ēdam, kas zina cik briesmīgu, ēdienu. Viņa iedomājās trakomājas, turklāt vēl amerikāņu trakomājas, vienmuļo ēdienu kā vissliktāko, kas vien pasaulē var būt. Bet patiesībā viņa Titu bija atradusi diezgan labā stāvoklī, tā nekad pat kāju nebija trakomājā spērusi; bija redzams, ka daktera mājā ar viņu apietas, cik vien labi iespējams, un neizskatījās, ka viņu slikti barotu, jo varēja manīt, ka tagad viņai bija pat par dažiem kilogramiņiem vairāk. Bet viens gan bija skaidrs, lai cik arī daudz viņa būtu ēdusi, nekad viņai nebija devuši ko tādu kā vēršastu buljons. Par to viņa varēja būt pārliecināta. Ja tā nebūtu, kāpēc gan viņa, to nogaršojusi, tik ļoti būtu sākusi raudāt?

Nabaga Tita, droši vien tagad, kad Čenča viņu pametusi, atkal raudāja, atmiņu pārņemta un domājot, ka nekad vairs kopā ar Čenču negatavos ēst. Jā, viņa noteikti to ļoti pārdzīvos. Nekad viņai nebūtu ienācis prātā iedomāties Titu tādu, kāda tā šobrīd bija — ļoti skaistu, tērptu saulespuķu krāsas atlasa kleitā ar mežģīnēm, vakariņojam mēness gaismā un saņemam atzīšanos mīlestībā. Čenčas ciešanu pilnajam un pārspīlētajam prātam tas būtu par daudz. Tita sēdēja pie pavarda un cepa altejas saknes. Viņai līdzās bija Džons, kurš tai piedāvāja laulību. Tita bija piekritusi mēnesi pavadīt kopā ar Džonu kādā kaimiņu rančo, lai atzīmētu to, ka tikko pilnīgi izveseļojusies. Džons viņai uzdāvināja skaistu kleitu, ko tieši šim brīdim jau sen bija nopircis Sanantonio pilsētā, Teksasā. Tās saulespuķu krāsa lika viņai atcerēties spalviņas uz baložu kakla, bet jau bez jebkādām sāpīgām sajūtām, kas saistītos ar to tālo dienu, ko viņa pavadīja baložu mājā. Viņa patiešām bija pilnīgi izveseļojusies un gatava sākt jaunu dzīvi līdzās Džonam. Ar maigu skūpstu uz lūpām viņi apstiprināja savu saderināšanos. Tita neizjūta to pašu, ko tad, kad viņu bija noskūpstījis Pedro, bet cerēja, ka viņas dvēsele, tik ilgu laiku sūbējusi, maz pamazām spēs aizdegties, esot šī tik jaukā cilvēka tuvumā.

Beidzot, pēc kādu trīs stundu staigāšanas turp atpakaļ, Čenča bija radusi atbildi! Kā vienmēr viņai bija izdevies atrast atbilstošus melus. Viņa teiks Mammai Elēnai, ka, staigājot pa Eagle Pass, uz kāda stūra sastapusi netīrās un noplīsušās drēbēs ģērbtu ubadzi un līdzcietība viņai likusi pie tās pieiet, lai iedotu 10 sentavo, un cik gan pārsteigta viņa bijusi, atklājot, ka tā ir Tita. Tita, izbēgusi no trakomājas, klaiņoja pa pasauli, tādējādi izpērkot vainu par to, ka apvainojusi savu māti. Viņa to aicinājusi atgriezties, bet Tita atteikusies. Tā nejutās cienīga atkal dzīvot līdzās tik labai mātei. Tita lūgusi, lai viņa ir tik laba un pasaka mātei, ka to ļoti mīl un nekad neaizmirsīs, cik daudz māte viņas labā darījusi, solīdama, ka, tiklīdz atkal kļūs kārtīga sieviete, atgriezīsies pie tās, lai dotu tai visu savu mīlestību un cieņu, ko Mamma Elēna pelnījusi.

Čenča domāja, ka ar šiem meliem kļūs slavena, bet diemžēl to viņai neizdevās sasniegt. Naktī, kad viņa pārradās mājās, rančo iebruka kāda bandītu grupa. Čenču izvaroja, bet Mamma Elēna, mēģinot aizstāvēt savu godu, saņēma tik spēcīgu sitienu pa muguru, ka tas izraisīja paralīzi, kas to pārņēma uz leju no jostasvietas. Šādos apstākļos tāda veida ziņas viņa nebija gatava saņemt, nedz arī Čenča tās stāstīt.

No otras puses, labi vien bija, ka Čenča neko nebija teikusi, jo, uzzinājusi par nelaimi, rančo atgriezās Tita. Līdz ar Titas atgriešanos Čenčas žēlsirdīgie meli tā mirdzošā skaistuma un enerģijas priekšā, ko Tita izstaroja, būtu pavisam izgāzušies. Māte viņu uzņēma klusējot. Un pirmo reizi dzīvē Tita tās skatienu izturēja —

Mamma Elēna novērsa savējo. Titas acīs bija kāda dīvaina gaisma.

Mamma Elēna vairs nepazina savu meitu. Bez vārdiem viņas apmainījās savstarpējiem pārmetumiem, un līdz ar to pārtrūka starp viņām esošās spēcīgās asins un pakļaušanās saites, kas līdz šim tās bija vienojušas un nekad vairs neatjaunosies. Tieši tādēļ Tita no visas sirds centās viņu aprūpēt pēc iespējas labāk. Ar lielu rūpību viņa gatavoja mātei ēdienu, it īpaši vēršastīšu buljonu, ar vislabākajām domām, lai tas Mammai Elēnai palīdz, tāpat kā bija palīdzējis viņai pašai — pilnīgi atveseļoties.

Tita jau sagatavoto buljonu kopā ar kartupeļiem un pupiņu pākstīm ielēja katlā, kurā bija uzlikusi vārīties vēršastes.

Kad tas izdarīts, vēl tikai jāļauj visām sastāvdaļām kopā kādu pusstundu vārīties. Tad nekavējoties to noņem no uguns un pasniedz labi karstu.

Tita ielēja buljonu šķīvī un uz greznas sudraba paplātes, pārklātas ar skaisti izšūtu un teicami izbalinātu kokvilnas salveti, uznesa to mātei.

Ar iekšēju nemieru Tita gaidīja mātes pozitīvo reakciju, tiklīdz tā nobaudīs pirmo karoti, bet viss notika gluži pretēji — Mamma Elēna izspļāva ēdienu uz segas un kliedzot pieprasīja, lai Tita nekavējoties šo paplāti aizvāc no viņas acīm.

—   Bet kāpēc?

—  Tas ir pretīgi rūgts, es to negribu. Nes prom! Vai tu nedzirdēji?

Tita tā vietā, lai paklausītu, cenšoties no mātes acīm noslēpt savu vilšanos, uzgrieza viņai muguru. Viņa ne-

spēja saprast, ka kāda būtne neatkarīgi no radniecības saitēm, kas tai varētu būt ar otru, tik vienkārši un brutāli var atraidīt uzmanības apliecinājumu. Tita bija pārliecināta, ka buljons ir lielisks. Pirms uznest mātei, viņa pati to bija nogaršojusi. Citādi nemaz nevarēja būt — viņa tik ļoti bija centusies.

Viņa patiešām jutās kā muļķe, ka atgriezusies rančo, lai rūpētos par savu māti. Vislabākais būtu bijis palikt Džona mājā un nekad vairs nedomāt par to, kāds liktenis varētu piemeklēt Mammu Elēnu. Bet tādā gadījumā viņai mieru neliktu sirdsapziņas pārmetumi. Vienīgais veids, kā pa īstam atbrīvoties, būtu tās nāve, bet tā Mammai Elēnai vēl nedraudēja.

Viņai bija vēlēšanās aizbēgt kaut kur tālu, ļoti tālu, lai no mātes ledusaukstās klātbūtnes pasargātu mazo iekšējo uguntiņu, ko Džonam ar tādām pūlēm bija izdevies aizdegt. Bija tā, it kā Mammas Elēnas spļāviens būtu iekritis tikko iedegtā ugunskura pašā vidū un to apdzēsis. Viņa sevī juta šīs izdzišanas iedarbību — dūmi pacēlās līdz kaklam un spiedās tajā, veidojot biezu kamolu, kas aizmigloja acis un izraisīja asarošanu.

Viņa strauji atvēra durvis un izskrēja ārā, tieši tai brīdī, kad Džons kāpa augšā, lai veiktu ārsta apskati. Viņi negaidīti saskrējās, Džons to pēdējā brīdī satvēra savās rokās, citādi viņa būtu nokritusi. Viņa karstais apskāviens izglāba Titu no sasaluma; tikai dažus mirkļus viņi bija apskāvušies, bet ar to pietika, lai viņas dvēsele gūtu jaunus spēkus. Tita jau bija sākusi šaubīties, vai īstā mīlestība ir miera un drošības izjūta, ko sniedz Džons, vai nemiers un ciešanas — līdzās Pedro. Ar pūlēm viņa atrāvās no Džona un izskrēja no istabas.

—   Tita, nāc šurp! Es tev teicu, lai tu to aizvāc!

—   Doņja Elēna, lūdzu neuztraucieties, tas jums dara ļaunu. Es aiznesīšu šo paplāti, bet sakiet man, vai jūs patiesi nevēlaties paēst?

Mamma Elēna palūdza, lai dakteris aizslēdz durvis un gandrīz slepeni tam izklāstīja savu nemieru par to, cik rūgts ir ēdiens. Džons atbildēja, ka, iespējams, tas ir lietoto zāļu dēļ.

—    Nekādā gadījumā, dakter! Ja tās būtu zāles, man mutē visu laiku būtu šī garša, bet tā tas nav. Man kaut ko piejauc ēdienam. Dīvaini, bet tā ir, kopš atgriezusies Tita. Vajadzētu, lai jūs to pārbaudāt.

Džons, pasmaidījis par tik viltīgu mājienu, piegāja, lai nogaršotu vēršastu buljonu, kas tai bija atnests un neaiztikts stāvēja uz paplātes.

—   Paskatīsimies, izpētīsim, ko liek klāt jūsu ēdienam. Mmmm! Cik garšīgs! Tur ir pupiņu pākstis, kartupeļi, čili pipari un… īsti labi nevaru saprast…, kas tā par gaļu.

—    Man joki ne prātā nenāk. Vai jūs nejūtat rūgto garšu?

—   Nē, doņja Elēna, nemaz. Bet, ja vēlaties, es ēdienu nosūtīšu ekspertīzei. Es nevēlos, lai jūs raizētos. Bet, kamēr nebūšu saņēmis rezultātus, jums jāēd.

—   Tādā gadījumā atsūtiet man kādu labu virēju.

—   Kā tad tā? Ja jums mājās ir vislabākā. Pēc manām domām, jūsu meita Tita ir izcila virēja. Drīz es jums lūgšu viņas roku.

— Jūs taču zināt, ka viņa nevar precēties! — Mamma Elēna galīgi sadusmota iesaucās.

Džons kādu brīdi klusēja. Viņam nepieklājās vēl vairāk saniknot Mammu Elēnu. Tas arī nebija nepieciešams, viņš bija pilnīgi pārliecināts, ka apprecēsies ar Titu, vienalga, ar vai bez viņas atļaujas. Viņš zināja arī to, ka Titu šobrīd nemaz neuztrauc absurdā ģimenes tradīcija, un, tiklīdz viņai paliks astoņpadsmit gadu, viņi apprecēsies. Viņš pabeidza savu vizīti, lūgdams, lai Mamma Elēna nomierinās, un apsolot, ka nākamajā dienā atsūtīs citu virēju. Viņš tā arī izdarīja, tikai Mammai Elēnai pat nelabpatikās to pieņemt. Daktera piezīme par nodomu lūgt Titas roku bija viņai atvērusi acis.

Skaidrs, ka starp abiem izveidojušies mīlas sakari.

Jau labu laiku viņai bija aizdomas, ka Tita vēlas viņas pazušanu no šīs pasaules, lai pati varētu brīvi apprecēties, un ne vienu vien, bet tūkstoš reižu, ja tai labpatiktos. Šo vēlēšanos Mamma Elēna izjuta kā pastāvīgu klātbūtni viņu starpā katrā tikšanās reizē, katrā vārdā un skatienā. Bet tagad viņai nebija ne mazāko šaubu — Tita mēģina viņu maz pamazām noindēt, lai pati varētu apprecēties ar dakteri Braunu. Tāpēc kopš tās dienas viņa kategoriski atteicās ēst jebko, ko būtu gatavojusi Tita. Atbildību par ēdiena gatavošanu viņa pavēlēja uzņemties Čenčai. Tikai Čenča un neviens cits drīkstēja to atnest; turklāt viņai tas bija jānogaršo Mammas Elēnas klātbūtnē, pirms viņa pati uzdrošinājās ēst.

Jaunais rīkojums Titu nemaz neuztrauca, tieši pretēji — viņai tas bija liels atvieglinājums. Uzveļot Čenčas pleciem tik smagu pienākumu, kā rūpēties par māti, viņa bija ieguvusi brīvību un varēja sākt izšūt līgavas pūra palagus. Viņa bija nolēmusi apprecēties ar Džonu, tiklīdz māte jutīsies labāk.

Tā, kas ļoti cieta šī rīkojumu dēļ, bija Čenča. Pēc nežēlīgā uzbrukuma viņa bija tikko sākusi fiziski un garīgi atveseļoties. Un, lai gan ārēji šķita, ka viņa šādi pat kļuvusi par ieguvēju, jo tai nekas cits nav jādara, kā vien jāgatavo ēdiens un jāaiznes Mammai Elēnai, tā tas tomēr nebija. Sākumā viņa šo ziņu uzņēma ar prieku, bet, tiklīdz sākās kliegšana un pārmetumi, viņa saprata, ka nav maizes bez garozas.

Kādu dienu, kad viņa devās pie daktera Brauna izņemt šuves, ko bija nācies uzlikt, jo izvarošana bija radījusi plīsumus, Tita pagatavoja pusdienas viņas vietā.

Viņas domāja, ka nemaz tik grūti nebūs piemānīt Mammu Elēnu. Atgriezusies rančo, Čenča uznesa ēdienu un, kā vienmēr darījusi, to nogaršoja, bet, kad viņa to pasniedza Mammai Elēnai, tā uzreiz sajuta rūgtu garšu. Dusmās viņa nometa zemē paplāti un, par to, ka tā mēģinājusi viņu izjokot, padzina Čenču no mājas.

Čenča izmantoja šo iemeslu, lai uz dažām dienām dotos uz savu ciemu. Viņai vajadzēja aizmirst par izvarošanu un pat to, ka pasaulē vispār ir Mamma Elēna. Tita centās viņu mierināt, lūdzot neņemt pie sirds mātes uzvedību.

Viņa Čenču pazina jau daudzus gadus un ļoti labi zināja, kā ar to apieties.

— Jā, meitenīt, bet šobrīd es vairs nespēju, man jau ar savu ķibeli gana. Ļauj man iet, neesi nepateicīga.

Tita viņu apkampa un mierināja, kā to bija darījusi ik vakaru kopš atgriešanās rančo. Viņa nezināja, kā paglābt Čenču no depresijas un domām, ka pēc nežēlīgā bandītu uzbrukuma, kuru tai nācies pārciest, neviens viņu neprecēs.

— Tu taču redzi, kādi ir vīrieši. Visi kā viens saka, ka ēdienu no sveša galda nevēlas pat nākamajā dzīvē, bet vismazāk jau šajā!

Redzot viņas izmisumu, Tita nolēma ļaut tai doties projām. Pēc savas pieredzes viņa zināja, ja Čenča paliks rančo un viņas mātes tuvumā, tai nebūs glābiņa. Tikai attālums varēja palīdzēt viņai izveseļoties. Nākamajā dienā viņa lika, lai Nikolass Čenču aizved uz tās dzimto ciemu.

Tagad Titai nācās nolīgt kādu virēju. Bet pēc trim dienām tā jau bija prom. Viņa nespēja paciest Mammas Elēnas prasības, nedz arī sliktās manieres. Tad sameklēja citu, kas nostrādāja tikai divas dienas, tad vēl vienu un vēl, līdz ciemā vairs nebija nevienas, kas šajā mājā vēlētos strādāt. Visilgāk noturējās kāda kurlmēma meitene, kas izturēja 15 dienas un aizgāja pēc tam, kad Mamma Elēna ar zīmju palīdzību bija pateikusi, ka viņa ir stulba.

Tad Mammai Elēnai neatlika nekas cits, kā ēst to, ko gatavoja Tita, bet viņa to darīja, ievērojot nepieciešamos piesardzības pasākumus. Viņa ne tikai pieprasīja, lai Tita nogaršo ēdienu, pirms to dara viņa pati, bet ari vienmēr lūdza, lai pirms katras ēdienreizes tiek atnesta glāze silta piena, un ikreiz, pirms kaut ko ēst, to izdzēra, lai apturētu rūgtās indes, ko viņa domāja sajūtam ēdienā iejauktu, iedarbību. Dažreiz ar to bija līdzēts, bet reizēm viņa juta stipras vēdergraizes, tādos gadījumos viņa vēl iedzēra kādu malku ipekakvanas* vīna un, lai izraisītu vemšanu, vēl kādu malku meksikāņu sīpolu vīna. Tas neturpinājās ilgi. Pēc mēneša Mamma Elēna nomira briesmīgās sāpēs, ko pavadīja spēcīgas spazmas un krampji. Sākumā Tita un Džons nespēja izprast šo dīvaino nāvi, jo, ja neskaita paralīzi, Mammai Elēnai nevienas citas slimības nebija. Vēlāk, pārmeklējot naktsgaldiņu, viņi atrada blašķi ar ipekakvanas vīnu un secināja, ka, bez šaubām, Mamma Elēna to slepus dzērusi. Džons Titai pastāstīja, ka šis vemšanu izsaucošais līdzeklis ir tik spēcīgs, ka var pat izraisīt nāvi.

Pavadot nakti pie nelaiķes, Tita nespēja novērst skatienu no mātes sejas. Tikai tagad, pēc mātes nāves, viņa pirmo reizi to tā īsti apskatīja un sāka izprast. Ja kāds to redzētu, viņš šo pētošo skatienu viegli varētu sajaukt ar sāpju pilno, bet Tita nekādas sāpes neizjūta. Tikai tagad viņa saprata teiciena «vēss un bezjūtīgs kā salāta lapa» jēgu. Tik svešai un tālai vajadzētu justies salāta lapai, kad to pēkšņi atdala no galviņas, ar ko tā kopā uzaugusi. Nebūtu prātīgi gaidīt, ka viņa pārdzīvotu atdalīšanu no galviņas, ar kuru nekad nebija varējusi aprunāties, nedz nodibināt jebkāda veida sakarus un kūru pazina tikai pēc ārējām lapām, nezinot, ka tai iekšā ir noslēptas ari daudzas citas.

Viņa nespēja iedomāties, ka šī mute ar rūgto grimasi spēj kaislīgi skūpstīt, nedz arī šos tagad dzeltenīgos vaigus kvēlojot mīlas nakts karstumā. Un tomēr tā kādreiz bija noticis. Bet Tita to atklāja tikai tagad, pārāk vēlu un pavisam nejauši. Ģērbjot māti bērēšanai, viņa no tās jostas noņēma milzīgu atslēgu saišķi, ko, cik sen vien Tita atcerējās, kā tādu ķēdi tā vienmēr nēsājusi līdzi. Mājā viss bija aizslēgts un stingrā kontrolē. Neviens bez Mammas Elēnas atļaujas nevarēja paņemt pat ne tasi cukura no pieliekamā. Tita pazina visu durvju un slēptuvju atslēgas. Bet bez milzīgā atslēgu saišķa pie jostas kaklā tai karājās neliels sirdsveida medaljons, un tam iekšā bija maza atslēdziņa, kas pievērsa viņas uzmanību.

Viņa uzreiz sasaistīja atslēgu ar tai atbilstošu atslēgas caurumu. Būdama maza meitenīte, kādu dienu, spēlējot paslēpes, viņa bija ielīdusi Mammas Elēnas drēbju skapī. Starp palagiem viņa atrada kādu mazu lādīti. Gaidot, kad to nāks meklēt, viņa neveiksmīgi mēģināja lādīti atvērt; tā bija aizslēgta. Mamma Elēna, neskatoties uz to, ka nespēlēja paslēpes, bija tā, kas, atvērusi skapja durvis, viņu atrada. Viņa bija atnākusi paņemt palagu vai ko citu un pieķēra Titu nozieguma vietā. Viņa to sodīja klētī — Titai bija jāizloba simts kukurūzas vālīšu. Tita juta, ka viņas vaina nebija tik liela soda vērta, jo par slēpšanos starp palagiem ar kurpēm kājās tā nesoda. Tikai tagad, kad māte bija mirusi, lasot vēstules, kas bija lādītē, viņa saprata, ka nebija sodīta par to, bet gan par mēģinājumu apskatīt lādītes saturu un ka sods patiešām bijis tā vērts.

Tita ar slimīgu ziņkāri atvēra lādīti. Tajā bija paciņa ar vēstulēm no kāda Hosē Treviņjo un dienasgrāmata. Vēstules bija adresētas Mammai Elēnai. Tita tās sakārtoja pēc datumiem un uzzināja savas mātes mīlestības patieso stāstu. Hosē bijis viņas dzīves mīlestība. Viņai nebija atļāvuši apprecēties ar to, jo tā dzīslās ritēja melno asinis. Kāda melnādaino kolonija, bēgdama no pilsoņu kara ASV un linča briesmām, bija ieradusies un apmetusies netālu no ciemata. Hosē bija Hosē Treviņjo tēva un kādas melnādainas skaistules nelikumīgās mīlestības auglis. Mammas Elēnas vecāki, uzzinājuši par mīlestību, kas valdīja starp viņu meitu un šo mulatu, pārbijās un nekavējoties piespieda viņu apprecēties ar Huanu De la Garšu, Titas tēvu.

Šīs kāzas nespēja aizliegt Mammai Elēnai turpināt slepeni sarakstīties ar Hosē, un šķita, ka viņi nebija samierinājušies ar šāda veida sazināšanos vien, jo no vēstulēm varēja noprast, ka Ģertrūde ir Hosē, nevis viņu tēva meita.

Mamma Elēna, uzzinājusi par grūtniecību, bija mēģinājusi bēgt kopā ar Hosē, bet tai naktī, kad viņa, noslēpusies balkona tumsā, to gaidīja, viņa redzēja, kā kāds nepazīstams vīrietis, slēpjoties nakts ēnās, bez redzama iemesla uzbruka Hosē, izgrūžot to no šīs pasaules. Pēc lielām ciešanām Mamma Elēna samierinājās ar to, ka jādzīvo līdzās savam likumīgajam vīram. Huans De la Garša ilgus gadus neko nezināja par šo mīlestību, bet uzzināja to tieši tad, kad piedzima Tita. Viņš bija aizgājis uz vīna pagrabu, lai kopā ar dažiem draugiem atzīmētu vēl vienas meitas piedzimšanu, un tur kāda indīga mēle viņam to pavēstīja. Briesmīgā ziņa izsauca infarktu. Tas arī viss.

Tita jutās vainīga, ka ielauzusies šai noslēpumā, un nezināja, ko ar vēstulēm darīt. Viņai ienāca prātā tās sadedzināt, bet viņa jau nu nebija tā, kas to varētu izdarīt; ja reiz viņas māte to nebija uzdrošinājusies, tad viņa vēl jo mazāk. Viņa atstāja visu, kā atradusi, un nolika vietā.

Bērēs Tita patiešām raudāja par savu māti. Bet nevis par to cietsirdīgi auksto sievieti, kas visu dzīvi bija viņu apspiedusi, bet gan par to, kas bija pārdzīvojusi nelaimīgu mīlestību. Un pie mātes kapa viņa zvērēja, ka nekad, lai notiktu kas notikdams, no mīlestības neatteiksies. Šai brīdī viņa bija pārliecināta, ka viņas īstā mīlestība ir Džons. Vīrietis, kas bija viņai līdzās un to uzticīgi balstīja. Bet, tiklīdz viņa ieraudzīja, ka kapličai tuvojas ļaužu pulciņš, un jau pa gabalu tajā saskatīja Pedro siluetu un tam līdzās Rosauru, viņa vairs nebija tik pārliecināta par savām jūtām.

Rosaura ar savu lielo grūtnieces vēderu gāja lēnām. Ieraudzījusi Titu, viņa pienāca klāt un, izmisīgi raudot, to apkampa. Pēc tam bija Pedro kārta. Tiklīdz viņu apskāva Pedro, viņas ķermenis sāka trīcēt līdzīgi želejai. Tita pateicās savai mātei, ka tā viņai devusi ieganstu atkal satikt un apskaut Pedro. Tūlīt pēc tam viņa strauji atraisījās no Pedro skavām. Pedro nebija pelnījis, lai viņu tik ļoti mīl. Viņš bija izrādījis savu vājumu, dodoties prom tik tālu no viņas, un to nepiedod.

Kad visi devās atpakaļ uz rančo, Džons saņēma Titu aiz rokas, bet Tita savukārt ieķērās tam elkonī, nepārprotami norādot, ka starp viņiem ir kaut kas vairāk par draudzību. Viņa vēlējās, lai Pedro izjūt tādas pašas sāpes, kādas izjuta viņa, redzot to līdzās savai māsai.

Pedro vēroja viņus sarauktām uzacīm. Viņam nebūt nepatika, cik familiāri Džons tai tuvojas un Tita viņam kaut ko čukst pie auss. Kas te īsti notiek? Tita pieder viņam, un viņš nepieļaus, lai viņam to atņem. Vēl jo vairāk tagad, kad bija pazudis galvenais šķērslis, lai viņi būtu kopā — Mamma Elēna.

Turpinājums sekos…

Nākamā recepte: ČAMPANDONGO

VIII nodala Augusts ČAMPANDONGO (SACEPUMS)

SASTĀVDAĻAS

1/4 kg maltas liellopu gaļas

1/4 kg saldā krējuma

1/4 kg maltas cūkgaļas

1/4 kg Lamančas siera

200 gramu valriekstu

1/4 kg mole — gaļas un piparu sautējuma

200 gramu mandeļu

ķimenes

1 sīpols

cāļa buljons

1  asitrons kukurūzas plāceņi

2   tomāti eļļa cukurs

Pagatavošana

Sīpolu sasmalcina un kopā ar gaļu liek cepties nelielā eļļas daudzumā. Cepšanas laikā pievieno samaltas ķimenes un ēdamkaroti cukura.

Tita, kā parasti, sīpolu griežot, raudāja. Skatiens bija tik aizmiglojies, ka viņa nemaz nemanīja, kā ar nazi iegriezusi sev pirkstā. Tita dusmās iekliedzās un, it kā nekas nebūtu noticis, turpināja čampandongo gatavošanu. Pašlaik, lai apkoptu savainojumu, viņa nevarēja zaudēt ne sekundi. Šovakar Džons ieradīsies lūgt viņas roku, un pusstundas laikā viņai tam bija jāpagatavo labas vakariņas. Titai nepatika gatavot steigā.

Viņa vienmēr ēdienam atvēlēja tā gatavošanai atbilstošo un nepieciešamo laiku un centās plānot darbus tā, lai justos mierīgi, bet virtuvē tas nepieciešams jo īpaši, ja vēlamies pagatavot garšīgus ēdienus un pareizajā gatavības stadijā. Šobrīd Tita bija tā aizkavējusies, ka kustības kļuva satrauktas un steidzīgas, un vai kāds brīnums, ka tādos brīžos notiek visādi negadījumi.

Galvenais aizkavēšanās cēlonis bija viņas brīnumjaukā trīs mēnešus vecā māsas meita, kas, tāpat kā Tita, bija priekšlaicīgi dzimusi. Rosauru tik ļoti satrauca mātes nāve, ka tas paātrināja viņas meitas nākšanu pasaulē. Bet Rosaurai nebija piena, lai varētu to zīdīt. Šajā reizē Tita

nevarēja un arī negribēja uzņemties zīdītājas lomu, kā reiz ar māsasdēlu. Šoreiz viņa pat nemēģināja to darīt, varbūt atceroties postošo pieredzi, ko bija guvusi, kad viņu no bērna šķīra. Tagad viņa zināja, ka nevajag tik ļoti pieķerties bērniem, kas nav pašas.

Tā vietā par labāku viņa atzina Esperansas barošanu ar tādu pašu barību, kādu Nača reiz devusi viņai, kad viņa vēl bija neaizsargāts zīdainis — kukurūzas dzērienus un tējas.

Par Esperansu viņu nosauca pēc Titas lūguma. Pedro bija uzstājis, lai meitenei būtu tāds pats vārds kā Titai — Hosefita. Bet Tita bija kategoriski pret. Viņa negribēja, lai vārds ietekmē meitenes likteni. Pietika jau ar to, ka, tai dzimstot, viņas mātei bija radušās vairākas komplikācijas un Džonam nācās steidzīgi izdarīt operāciju, lai glābtu mātes dzīvību, un tagad tā vairs nebūs spējīga palikt stāvoklī.

Džons paskaidroja Titai, ka dažreiz kādas anomālijas dēļ placenta ne tikai ieaug dzemdē, bet iesakņojas tajā, tāpēc brīdī, kad bērns dzimst, placenta nevar atdalīties. Tā ir tik stipri ieaugusi, ka, ja kāds nepieredzējis cilvēks mēģina mātei palīdzēt un placentu izvilkt, izmantojot nabas saiti, tas līdz ar placentu izvelk visu dzemdi. Tad steidzīgi jāoperē, izņemot dzemdi, šī sieviete visu atlikušo dzīvi vairs nespēs ieņemt bērnu.

Rosaura tika pakļauta ķirurģiskai operācijai nevis Džona pieredzes trūkuma dēļ, bet gan tādēļ, ka citādi nebija iespējams atbrīvot placentu. Tādēļ Esperansa būs viņu vienīgais bērns, visjaunākā un turklāt vēl sieviete! Saskaņā ar ģimenes tradīciju tas nozīmēja, ka viņai lemts rūpēties par savu māti līdz pat tās pēdējai dienai. Varbūt

Esperansa bija laidusi saknes mātes vēderā tāpēc, ka jau iepriekš zinājusi, kas to šai pasaulē sagaida. Tita lūdza Dievu par to, lai Rosaurai neienāk prātā doma turpināt šo nežēlīgo tradīciju.

Tieši tāpēc Tita nevēlējās, lai viņas vārds par to atgādina, un dienu un nakti uzstāja, līdz arī panāca, ka meitenīti nosauc par Esperansu [14] .

Tomēr šīs meitenītes un Titas liktenī bija dažas sakritības — piemēram, nepieciešamības dēļ viņa lielāko dienas daļu pavadīja virtuvē, jo tās māte nespēja viņu pieskatīt, bet tante par viņu labi rūpēties varēja tikai virtuvē. Un tā, dzerot tējas un kukurūzas dzērienus šīs brīnumjaukās un siltās vietas smaržu un garšu gaisotnē, viņa auga vesela jo vesela.

Jāsaka gan, ka Rosaurai šis ieradums diez ko nepatika. Viņa juta, ka Tita meitiņu no viņas nošķir uz pārāk ilgu laiku, un, tiklīdz pēc operācijas bija pilnīgi atkopusies, lūdza, lai tūlīt pēc tam, kad Esperansa pabarota, to nes atpakaļ uz viņas istabu, lai meita gulētu viņai blakus, jo tur bija tās vieta. Šis rīkojums nāca pārāk vēlu, jo meitenīte jau bija pieradusi atrasties virtuvē un nebija nemaz tik viegli viņu no tās aiznest. Viņa ļoti raudāja, tiklīdz sajuta, ka viņu attālina no krāsns siltuma; nonāca pat tik tālu, ka Titai, lai bērnu piemānītu, tobrīd gatavoto sautējumu nācās nest uz istabu — tikai saodusi un sajutusi savā tuvumā siltumu no katla, kurā Tita vārīja ēdienu, tā iemiga. Tad Tita nesa milzīgo katlu atpakaļ uz virtuvi un turpināja ēdiena gatavošanu.

Bet šodien meitenīte bija īpaši nemierīga, ļoti iespējams, ka viņa nojauta — tante domā apprecēties un doties prom no rančo un tad viņa tiks nostumta malā, tāpēc nerima raudāt visu dienu. Tita kāpa augšā un lejā, nesdama katlus ar ēdienu turp un atpakaļ. Līdz brīdim, kad notika tas, kam jānotiek — pienāk brīdis, kad vadzis lūst. Kāpjot lejā astoto reizi, viņa paklupa un katls ar sautējumu, kas bija domāts čampandongo gatavošanai, noripoja pa kāpnēm. Līdz ar to pazuda četru stundu nerimtais darbs, kas bija veikts, smalcinot un maļot sastāvdaļas.

Tita, galvu rokās saķērusi, apsēdās uz kāda pakāpiena mazliet atvilkt elpu. Viņa bija cēlusies piecos no rīta, lai skraidīšana nepārņemtu viņu savā varā, bet viss izrādījies veltīgi. Tagad sautējumu nāksies gatavot no jauna.

Pedro nebūtu varējis izvēlēties nepiemērotāku brīdi, lai runātu ar Titu, bet, izmantojot to, ka sastapis viņu kāpnēs, šķiet, atpūšamies, viņš tai tuvojās ar nodomu pārliecināt viņu neprecēties ar Džonu.

—    Tita, es gribēju jums pateikt, ka domu par jūsu precībām ar Džonu uzskatu par nožēlojamu kļūdu no jūsu puses. Vēl ir laiks šos maldus nepieļaut — lūdzu, nepieņemiet bildinājumu!

—    Pedro, jūs neesat nekas, lai man teiktu, kas man jādara vai ne. Kad jūs apprecējāties, es jums nelūdzu, lai to nedarāt, lai gan šīs kāzas sagrāva visu manu dzīvi. Jūs izveidojāt savu dzīvi, tagad ļaujiet man mierīgi veidot savējo!

—   Tieši tā lēmuma dēļ, kuru toreiz pieņēmu un ļoti nožēloju, es jums lūdzu vēlreiz visu labi apdomāt. Jūs ļoti labi zināt, kāds bija iemesls, kas mani saistīja ar jūsu māsu, bet tā izrādījās nekam nederīga rīcība, kas neko labu nedeva. Tagad es domāju, ka vislabākais būtu bijis aizbēgt kopā ar jums.

— jā, bet par to jūs domājat pārāk vēlu. Tagad vairs neko nevar līdzēt. Un es jūs ļoti lūdzu, nekad vairs man netuvojieties un neuzdrošinieties atkārtot to, ko nupat sacījāt. To varētu izdzirdēt mana māsa; nav vajadzīgs, lai šai mājā būtu vēl kāds nelaimīgs cilvēks. Ar jūsu atļauju! Ā, un gribētu jums ieteikt — nākamreiz, kad iemīlēsieties, neesiet tāds gļēvulis!

Tita, dusmās paķērusi katlu, devās uz virtuvi. Sautējumu viņa pabeidza gatavot, nesakarīgi kaut ko murminot un grūstot traukus. Kamēr tas vārījās, viņa turpināja gatavot čampandongo.

Kad gaļa sāk brūnēt, tai pievieno sagrieztu tomātu kopā ar asitronu, riekstiem un sasmalcinātām mandelēm.

Katla tvaiku karstums sajaucās ar karstumu, ko izdalīja Titas ķermenis. Niknums, ko viņa sevī juta, darbojās kā raugs maizes mīklā. Viņa juta, kā ātri vien tas kļūst arvien lielāks, līdz pat pēdējai spraudziņai piepildot viņas ķermeni, un līdzīgi pārāk mazā traukā ievietotam raugam tas lauzās uz āru — tvaika veidā nākdams pa ausīm, degunu un visām viņas ķermeņa porām.

Tikai nedaudz šī milzīgā niknuma rašanos bija veicinājusi saruna ar Pedro, klāt vēl nāca citas likstas un darbs virtuvē, bet visvairāk Rosauras vārdi, ko tā bija izteikusi pirms dažām dienām. Viņi visi bija sapulcējušies māsas istabā — Tita, Džons un Aleksis. Džons ārsta vizītē bija paņēmis līdzi dēlu, jo puisēns bija ļoti noilgojies pēc Titas un gribēja viņu atkal redzēt. Puisēns ielūkojās šūpulī, lai iepazītos ar Esperansu, un bija sajūsmā par meitenītes skaistumu. Un, kā jau visi bērni šai vecumā, viņš skaļā balsī bez aplinkiem teica:

— Paklau, papu, es arī gribu precēties! Tāpat kā tu. Tikai es ar šo mazo meitenīti.

Visi pasmējās par jauko iedomu, bet, kad Rosaura sāka Aleksim skaidrot, ka tas nevar notikt, jo šai meitenītei lemts rūpēties par viņu līdz nāves dienai, Tita sajuta, kā viņai mati ceļas stāvus. Tikai Rosaurai varēja ienākt prātā tamlīdzīgi murgi — iemūžināt tādu, vislielākā mērā necilvēcisku, tradīciju.

Kaut Rosaurai mute kļūtu par dradžiem! Un kaut nekad no tās nebūtu izsprukuši šie pretīgie, smirdīgie, aplamie, puvekļiem līdzīgie, nepiedienīgie un nekaunīgie vārdi! Labāk bijis, ja viņa tos būtu norijusi un noglabājusi sevī, līdz tie tur satrūd un kļūst par kāpuriem. Un kaut viņa pati varētu dzīvot pietiekami ilgi, lai nepieļautu, ka māsa izpilda tik draudīgus nodomus.

Beidzot viņa pati vairs nesaprata, kāpēc par tik nepatīkamām lietām jādomā šajos brīžos, kuriem vajadzētu kļūt par vislaimīgākajiem viņas dzīvē, un nezināja arī, kāpēc ap sirdi tik smagi. Iespējams, ka Pedro viņu aplipinājis ar savu slikto omu. Kopš Pedro ģimene atgriezās rančo un viņš uzzināja, ka Tita gatavojas precēties ar Džonu, viņš bija velnišķīgi sliktā garastāvoklī. Viņam pat nedrīkstēja bilst kādu vārdu. Rīta agrumā viņš centās doties prom zirga mugurā, lai pārbaudītu rančo īpašumus. Atgriezās viņš tikai vakarā, tieši uz vakariņu laiku, un pēc tam ieslēdzās savā istabā.

Neviens nespēja izskaidrot šo uzvedību, daži domāja — viņu dziļi apbēdinājusi doma, ka viņiem nekad vairs nebūs bērnu. Lai kā arī tas nebūtu, šķita, ka dusmas valdīja pār visu mājnieku domām un darbiem.

Tita burtiski bija kā šokolāde verdošā ūdenī. Viņa juta, ka viņu kaitina itin viss. Pat mīļi dūdojošie baloži, kas atkal bija apmetušies mājas bēniņos un dienā, kad tie atgriezās, bija sagādājuši viņai tādu prieku, šobrīd viņu traucēja. Viņa juta, ka tās galva pārsprāgs kā grauzdēta kukurūza. Mēģinādama to nepieļaut, viņa stipri saspieda galvu abām rokām. Viegls pieskāriens plecam lika Titai satrūkties; viņai radās vēlēšanās sist, vienalga, lai kas arī tas nebūtu, kas viņu aizticis, jo tas noteikti ieradies atņemt viņai laiku. Bet, kāds gan bija viņas pārsteigums, ieraugot savā priekšā Čenču. Tā bija tā pati Čenča — kā vienmēr smaidoša un laimīga. Nekad dzīvē Tita nebija izjutusi tik patīkamu pārsteigumu, viņu ieraugot, pat ne tad, kad Čenča viņu apmeklēja Džona mājā. Kā vienmēr, Čenča ieradās kā no debesīm nokritusi, brīdī, kad Titai viņa visvairāk bija vajadzīga.

Pārsteidzoši bija redzēt, cik atkopusies Čenča izskatījās, salīdzinot ar to, kādu Tita viņu bija redzējusi aizbraucam no rančo tik nomāktā un bezcerības pilnā stāvoklī.

No traumas, ko viņa pārcietusi, nebija palicis ne miņas. Vīrietis, kam bija izdevies tās izdzēst, sirsnīgi un atklāti smaidīdams, stāvēja viņai blakus, jau jūdzēm tālu bija redzams, ka tas ir godīgs un mazrunīgs cilvēks. Lai gan par pēdējo, kas lai to zina, jo Čenča ļāva viņam atvērt muti vien tik daudz, lai Titai pateiktu: «Hesuss Martiness jūsu rīcībā», ne vairāk. Pēc tam Čenča, kā vienmēr, sarunas pavedienu pilnīgi ņēma savās rokās un, pārspējot visus ātruma rekordus, divu minūšu laikā izstāstīja Titai savas dzīves pēdējos notikumus: Hesuss bijis viņas pirmais līgavainis un nekad viņu nebija aizmirsis. Čenčas vecāki kategoriski atteikušies atzīt šo mīlestību un, ja nebūtu noticis tas, kā dēļ Čenča atgriezusies savā ciemā un viņš to atkal sastapis, Hesuss nekad nebūtu zinājis, kur to meklēt. Protams, viņam nebija svarīgi, ka Čenča vairs nav jaunava, un viņš tūlīt pat ar viņu apprecējies. Tagad, kad Mamma Elēna mirusi, viņi kopā atgriezušies rančo ar domu sākt jaunu dzīvi un cer, ka viņiem būs daudz bērnu un viņi būs laimīgi mūžu mūžos.

Čenča apstājās, lai ievilktu elpu, jo elpas trūkuma dēļ jau kļuva zilgana, bet Tita izmantoja pārtraukumu, lai pateiktu, ne jau tādā tempā kā Čenča, bet gandrīz tikpat ātri, ka viņa ļoti priecājas par tās atgriešanos rančo, ka rītdien viņi parunās par līguma slēgšanu ar Hesusu, ka šodien nāks lūgt viņas roku un ka drīz vien viņa apprecēsies, bet vēl nav gatavas vakariņas un viņa lūdz Čenču pabeigt tās gatavot, lai viņa pati varētu nomazgāties ledusaulcstā dušā un nomierināties, jo viņai jāizskatās pieklājīgi, kad ieradīsies Džons, bet tas var notikt kuru katru brīdi.

Čenča viņu burtiski izgrūda no virtuves un uzņēmās vadību. Kā viņai pašai šķita, čampandongo viņa mācēja pagatavot pat aizsietām acīm un sasietām rokām.

Kad gaļa jau gatava un sasūkusi sevī buljonu, eļļā jāapcep kukurūzas plāceņi, bet ne pārāk ilgi, lai tie nekļūtu pārāk cieti. Pēc tam uz cepešpannas, kuru ievietosim krāsni, lai ēdiens nepiedeg, vispirms uzklāj kārtu krējuma, virs tās kukurūzas plāceņus, tad maltās gaļas kārtu un, visbeidzot, sautējumu. To visu pārklāj ar šķēlēs sagrieztu sieru un krējuma kārtu. Šo darbību atkārto tik daudz reižu, cik nepieciešams, lai piepildītu veidni. To ievieto krāsnī un izņem, kad siers jau izkusis un plāceņi kļuvuši mīksti. Pasniedz kopā ar rīsiem un pupiņām.

Cik mierīga Tita jutās, zinot, ka virtuvē ir Čenča. Tagad viņai atlika tikai parūpēties pašai par sevi. Strauji kā vēja brāzma viņa šķērsoja pagalmu un metās mazgāties. Lai nomazgātos, apģērbtos, iesmaržotos un pienācīgi sakārtotu matus viņas rīcībā bija tikai 10 minūtes. Viņa tik ļoti steidzās, ka pat neievēroja Pedro, kas otrā pagalma galā spārdīja akmeņus.

Tita atbrīvojās no drēbēm, iegāja dušas telpā un ļāva, lai aukstais ūdens līst pār galvu. Kāds atvieglojums! Kad acis aizvērtas, jūtas saasinās — viņa spēja sajust katru aukstā ūdens lāsi, kas tecēja pār ķermeni. Viņa juta, kā krūšu galiņi, saskaroties ar ūdeni, kļūst cieti kā akmens. Cita ūdens strūkla lija pār muguru un pēc tam kā ūdenskritums krita pār apaļo un apjomīgo gurnu izliekumiem, notekot līdz pat kāju pēdām. Maz pamazām viņas garastāvoklis uzlabojās, pārgāja arī galvassāpes. Pēkšņi Tita sajuta, ka ūdens kļūst siltāks un ar katru brīdi arvien karstāks, līdz sāk dedzināt ādu. Karstajā periodā tā dažreiz mēdz notikt, kad ūdeni tvertnē visu dienu sildījuši spēcīgie saules stari, bet ne jau tagad; pirmkārt, nav vasara, un, otrkārt, sāk jau tumst. Ļoti satraukta viņa atvēra acis, pārbijusies, ka dušu telpa atkal varētu aizdegties, bet otrpus dušu kabīnes sienas ieraudzīja Pedro; tas viņu pamatīgi pētīja.

Pedro acis spīdēja tā, ka puskrēslā tās nevarēja neieraudzīt, tāpat kā nevar neievērot divas nenozīmīgas, starp zālēm apslēptas rasas lāses, pirmos saules starus saņemot. Lai nolādēts Pedro skatiens! Un lai nolādēts galdnieks, kas atjaunojis dušu telpas tieši tādas kā iepriekšējās, tas ir, nodalot vienu no otras ar dēlu sienu! Redzot, ka Pedro viņai tuvojas ar miesaskārīgu nolūku acīs, Tita, lielā steigā ģērbdamās, izmetās no dušu telpas. Aizelsusies viņa ieskrēja savā istabā un ieslēdzās.

Viņai tik tikko pietika laika, lai pabeigtu sakārtoties, pirms nāca Čenča un paziņoja, ka Džons jau ieradies un gaida viņu zālē.

Pie viesiem uzreiz viņa doties nevarēja, vēl vajadzēja uzklāt galdu. Pirms uzklāt galdautu, galds jāapsedz ar kādu auduma gabalu, lai izvairītos no trokšņa, ko, saskaroties ar to, rada glāzes un trauki. Tam jābūt baltam flanelim, lai tādējādi akcentētu galdauta baltumu. Tita to maigi klāja pār milzīgo galdu, kas paredzēts divdesmit personām un ko izmantoja tikai lādos gadījumos kā šis."Viņa centās neradīt troksni, pat neelpot, lai dzirdētu, par ko zālē runā Rosaura, Pedro un Džons. Zāli no ēdamistabas šķīra garš koridors, tā kā līdz Titas ausīm nonāca tikai Pedro un Džona vīrišķo balsu neskaidrās skaņas, tomēr viņai izdevās noprast, ka viņi par kaut ko diskutē.

Negaidot, līdz viss nonāk līdz patiešām lielam strīdam, viņa ātri vajadzīgajā kārtībā sakārtoja šķīvjus, sudraba galda piederumus, glāzes, sālstrauciņus un nažu turētājus. Pēc tam uz bufetes zem šķīvju sildītājiem, kas bija paredzēti pirmo ēdienu, uzkodu un otro ēdienu sildlšanai, viņa novietoja sveces un atstāja visu kārtībā. Tad viņa aizskrēja uz virtuvi pēc Bordo vīna, ko bija tur atstājusi siltā ūdens peldē. Bordo vīnus izņem no pagraba dažas stundas pirms mielasta un noliek siltā vietā, jo siltumā maigi atraisās to aromāts, bet, tā kā Titai bija piemirsies laikā vīnu uznest, viņa centās veicināt šo procesu mākslīgi. Tagad bija atlicis tikai novietot galda vidū apzeltītu bronzas groziņu ar ziediem, bet, tā kā ziedus, lai tie saglabātu savu dabisko svaigumu, sakārto tikai dažus mirkļus pirms sēšanās pie galda, viņa uzticēja šo darbu Čenčai un steidzīgi, cik ātri vien viņas iestīvinātā kleita ļāva, devās uz zāli.

Pirmā aina, kam viņa, atvērusi durvis, kļuva par liecinieci, bija dedzīgais strīds starp Pedro un Džonu par politisko situāciju valstī. Šķita, ka abi aizmirsuši elementārākos pieklājības likumus, kas nosaka, ka sabiedrībā nevajag apspriest jautājumus par personībām, bēdīgām tēmām un nelaimes gadījumiem, par reliģiju un politiku. Titas ienākšana pārtrauca strīdu un lika viņiem atsākt sarunu draudzīgākā tonī.

Tik saspringtā atmosfērā Džons uzdrošinājās lūgt Titas roku. Pedro kā mājas vienīgais vīrietis saīdzis deva savu piekrišanu. Tad viņi sāka apspriest laulību detaļas. Kad nonāca līdz kāzu dienas noteikšanai, Tita uzzināja par Džona vēlēšanos to mazliet atlikt, lai varētu aizbraukt uz Savienoto Valstu ziemeļu daļu un atvest vienīgo tanti, kas viņam vēl bija, un ka viņš vēlas, lai tante piedalās kāzu ceremonijā. Titai tā patiesi šķita nopietna problēma — viņa vēlējās, cik vien ātri iespējams, tikt prom no rančo un Pedro tuvuma.

Saderināšanās tika apstiprināta, Džonam pasniedzot Titai skaistu briljanta gredzenu. Tita ilgi skatījās, kā tas vizuļo viņas rokā. Mirdzums, kas no tā staroja, lika viņai atcerēties Pedro acu mirdzumu pirms dažiem mirkļiem, kad viņš to bija vērojis kailu, un viņai prātā atausa kāds otomī dzejolis, ko Nača tai bija iemācījusi, kad viņa vēl bija maza meitenīte:

Rasas lāsē atmirdz saule, rasas lāse žūst,

manās acīs, manējās, mirdzi tu, es — es dzīvoju…

Rosaura jutās aizkustināta, redzot māsas acīs asaras. Viņa tās uzskatīja par laimes asarām un sajuta tādu kā atbrīvošanos no vainas, kas reizēm viņu nomāca par to, ka apprecējusies ar Titas līgavaini. Tad viņa ļoti labā noskaņojumā visiem pasniedza šampanieša glāzes un aicināja uzsaukt tostu par saderināto laimi. Kad viņa to bija izdarījusi un visi četri sanākuši zāles vidū, Pedro saskandināja savu glāzi ar citām tik spēcīgi, ka to sadauzīja tūkstoš gabalos, bet pārējo glāžu šķidrums visiem apslacīja seju un drēbes.

Vispārējā apmulsumā kā īsta svētība parādījās Čenča un izteica maģiskos vārdus — «vakariņas pasniegtas». Čenčas paziņojums klātesošajiem deva iekšēju mieru un možumu. Šis brīdis bija tā cienīgs, bet viņi gandrīz vai bija to zaudējuši. Kad runa ir par tik ļoti svarīgu lietu kā ēšana, tikai nelgas vai slimnieki par to neizrāda pienācīgu interesi. Bet, tā kā šis nebija tas gadījums, visi labā garastāvoklī devās uz ēdamzāli.

Pateicoties Čenčas asprātīgajiem iznācieniem, pasniedzot ēdienu, vakariņu laikā sasprindzinājums mazinājās. Ēdiens nebija izdevies tik labi kā citkārt, iespējams, tāpēc ka Tita to bija gatavojusi sliktā garastāvokli, bet nevarēja ari teikt, ka tas būtu negaršīgs. Čampandongo ir tik izsmalcināta garša, ka pat slikta oma nespēj ar to sacensties un mainīt tā garšu. Pēc vakariņām Tita pavadīja Džonu līdz durvīm un tur viņi, kā atvadoties, viens otram sniedza ilgu skūpstu. Nākamajā dienā Džons bija nolēmis doties ceļā, lai, cik vien ātri iespējams, būtu atpakaļ.

Atgriezusies virtuvē, Tita vispirms pateicās Čenčai par lielo palīdzību, tad lika viņai sakopt istabu, kurā turpmāk tā dzīvos kopā ar savu vīru Hesusu, un iztīrīt matraci. Pirms likties gultā, vajadzēja pārliecināties, ka tajā neatradis istabas blakšu nevēlamo klātbūtni. Pēdējā kalpone, kas tur gulējusi, to pameta šo kustonīšu varā, bet Tita daudzo darbu dēļ, kas līdz ar Rosauras meitas piedzimšanu bija sakrituši uz viņas pleciem, nebija atradusi laiku to izdezinficēt.

Vislabākais veids, kā iznīdēt blaktis, ir sajaukt glāzi vīna spirta, pusunci terpentīna un pusunci kampara pulvera. Šo maisījumu uzsmidzina vietās, kur mīt blaktis — tas liek tām izzust uz visiem laikiem.

Tita, sakopusi virtuvi, sāka nokopt traukus un katlus. Miegs viņai vēl nenāca, un tad labāk izmantot laiku šādi, nekā valstīties gultā. Viņai bija radušās vairākas jaunatklātas izjūtas un labākais veids, kā tās savā galvā sakārtot, bija vispirms savest kārtībā virtuvi. Viņa paņēma lielu māla bļodu un aiznesa to uz jaunizveidoto saimniecības piederumu noliktavu, kas pirms tam tika dēvēta par tumšo istabu. Pēc Mammas Elēnas nāves, tā kā neviens nevēlējās to izmantot kā vietu, kur mazgāties, jo visi to labprātāk darīja dušā, un mēģinot šai telpai rast kādu izmantojumu, tā tika pārvērsta par nevajadzīgu lietu noliktavu.

Vienā rokā viņa nesa bļodu, otrā petrolejas lampu. Viņa iegāja istabā, cenšoties neuzgrūsties daudzajiem priekšmetiem, kas atradās ceļā uz vietu, kur glabājās virtuves katli, ko bieži neizmantoja. Petrolejas lampas gaisma viņai palīdzēja diezgan labi, tomēr nepietiekami, lai apgaismotu to, kas atradās viņai aiz muguras, tur klusi aizslīdēja kāda ēna un aizvēra istabas durvis.

Sajūtot svešinieka klātbūtni, Tita pagriezās un lampas gaismā skaidri saskatīja Pedro stāvu. Viņš lika durvīs aizbāzni.

— Pedro! Ko jūs šeit darāt?

Pedro, neko neatbildējis, pienāca klāt, nodzēsa petrolejas lampu, aizvilka Titu līdz misiņa gultai, kas reiz piederējusi Ģertrūdei, un nogrūdis uz tās, lika viņai zaudēt nevainību un iepazīt īstu mīlestību.

Rosaura savā guļamistabā centās aizmidzināt meitu, kas ļoti raudāja. Bez jebkādiem panākumiem viņa to nēsāja pa istabu. Piegājusi pie loga, viņa ieraudzīja, ka no tumšās istabas nāk kāds dīvains starojums. Pret debesīm kā bengālisko uguņu skaistās dzirksteles cēlās fosforescējošas zīmes. Lai kā arī viņa satraukumā nekliegtu, aicinādama Titu un Pedro uz to paskatīties, atsaucās tikai Čenča, kas bija devusies pēc palagiem. Ieraugot šo neparasto parādību, Čenča pirmo reizi dzīvē no pārsteiguma kļuva mēma, viņas lūpas neizdvesa ne skaņas. Pat Esperansa, kas visam uzmanīgi sekoja, pārstāja raudāt. Čenča nometās ceļos un, krustus metot, sāka lūgties.

—  Vissvētā Jaunava, kas esi debesīs, pieņem manas saimnieces Elēnas dvēseli, lai tā vairs neklejo pa šķīstītavas tumsu!

—   Ko tu saki, Čenča, par ko tu runā?

—   Bet par ko gan man būtu jārunā, vai tad jūs neredzat, ka runa ir par nelaiķes rēgu! Acīmredzot viņai nabadzītei, par kaut ko jāmaksā. Es gan vairs tai vietā ne kāju nesperšu!

—    Es arī ne.

Ja nabaga Mamma Elēna zinātu, ka pat pēc nāves tās klātbūtne turpinās iedvest šausmas un ka šīs bailes satikties ar viņu Titai un Pedro dos ideālu iespēju nesodīti apgānīt viņas mīļāko vietu, saldkaislē valstoties pa Ģertrūdes gultu, viņa nomirtu vēl simts reižu!

Turpinājums sekos…

Nākamā recepte: ŠOKOLĀDE UN ZVAIGZNES DIF.NAS KLIŅĢERIS

IX nodala SeptembriS ŠOKOLĀDE UN ZVAIGZNES DIF.NAS KLIŅĢERIS

SASTĀVDAĻAS ŠOKOLĀDEI

2 mārciņas Sokonusko kakao 2 mārciņas Marakaibo kakao 2 mārciņas Karakasas kakao cukurs: 4 līdz 6 mārciņas pēc garšas

Pagatavošana

Vispirms jāapgrauzdē kakao pupiņas. Komaia vietā ieteicams izmantot skārda cepešpannu, jo eļļa, kas izdalās no pupiņām, iesūcas komala porās. Ir ļoti svarīgi pievērst uzmanību šāda veida norādījumiem, jo šokolādes kvalitāte atkarīga no trim lietām — kakao pupiņām jābūt veselām un nesabojātām, šokolādes pagatavošanas procesā jāsajauc dažādas kakao pupiņu šķirnes un, visbeidzot, jāievēro noteikta pupiņu grauzdēšanas pakāpe.

Ieteicams tās grauzdēt līdz brīdim, kad no kakao pupiņām sāk izdalīties eļļa. Ja tās no uguns noņem ātrāk, šokolāde ne tikai izskatās bezkrāsaina un nepatīkama, bet kļūst arī grūti sagremojama. Bet, ja tās atstāj uz uguns par ilgu, lielākā daļa pupiņu sadegs un šokolāde būs rūgta un sīva.

Tita pasmēla tikai puskarotīti šīs eļļas, lai sajauktu ar saldajām mandelēm un pagatavotu brīnišķīgu ziedi lūpām. Ziemā viņai tās vienmēr plaisāja, lai ko arī viņa nedarītu. Kad viņa vēl bija maza, tas sagādāja lielas raizes, jo ikreiz, kad viņa smējās, viņas pilnīgās lūpas plaisāja un asiņoja, radot stipras sāpes. Laika gaitā viņa ar to samierinājās. Un, tā kā tagad viņai nebija daudz iemeslu smiekliem, tas viņu nepavisam vairs netraucēja. Viņa mierīgi varēja gaidīt pavasara atnākšanu, kad saplaisājušās lūpas sadzīs pašas no sevis. Vienīgais, kas viņu pamudināja pagatavot pomādi, bija šovakar mājās gaidāmi viesi, kas bija uzaicināti uz Zvaigznes dienas kliņģera dalīšanu.

Nezin kāpēc, bet ne jau tādēļ, ka viņa gatavotos daudz smieties, Titai gribējās, lai šī saviesīgā vakara laikā viņas lūpas ir maigas un spīdīgas. Aizdomas, ka viņa ir stāvoklī, nelika justies tā, lai uz lūpām būtu ziedošs smaids. Mīlējoties ar Pedro, tāda iespēja viņai pat prātā nebija ienākusi. Pedro par to viņa vēl neko nebija teikusi. Šovakar viņa grasījās to izdarīt, bet nezināja, kā. Viņai nebija ne jausmas, kā Pedro izturēsies un kā viņš atrisinās šo lielo problēmu.

Viņa uzskatīja, ka būs labāk sevi vairs nemocīt un censties novirzīt domas uz tik ikdienišķām lietām kā labas pomādes sagatavošana. Nekas tai tik lieti nenoder kā kakao eļļa. Bet, pirms to gatavot, vajadzēja pabeigt šokolādi.

Kad kakao pupiņas, kā iepriekš norādīts, apgrauzdētas, tās notīra. Miziņu atdalīšanai izmanto sietu. Zem piestas, kurā pupiņas tiks saberztas, novieto trauku ar uguni un, kad piesta sasilusi, sāk malt pupiņas. Tad tās sajauc ar cukuru, abas sastāvdaļas labi samaisa un kopā saberž piestā. Tūlīt pat masu sadala vairākās daļās. Ar rokām izveido plāksnītes, pēc vēlēšanās — apaļas vai garenas, un liek žāvēties. Ar naža galu uz tām var iezīmēt iedalījumus, kādus vien vēlas. Veidojot tāfelītes, Tita ar skumjām atcerējās Zvaigznes dienas savā bērnībā, kad viņai tik nopietnu problēmu nebija. Toreiz viņai lielākās raizes sagādāja tas, ka Austrumu Gudrie katru reizi atnesa nevis to, ko viņa lūgusi, bet gan to, ko Mamma Elēna uzskatīja par viņai vispiemērotāko. Tikai pirms dažiem gadiem Tita uzzināja, kāpēc vienu vienīgu reizi viņa tomēr saņēma gaidīto dāvanu, — Nača kādu laiku bija krājusi savu algu, lai tai nopirktu «ķinīti», ko Tita bija redzējusi veikala skatlogā. Šo ierīci sauca par ķinīti, jo, par gaismas avotu izmantojot petrolejas lampu, varēja projicēt attēlus uz sienas. Rezultāts līdzinājās īstam kino, bet tā nosaukums bija zootrops. Cik laimīga viņa jutās, kad, no rīta pamostoties, ieraudzīja to blakus savai kurpei. Cik daudzas pēcpusdienas viņa kopā ar māsām priecājās, skatoties uz attēliem, kas cits pēc cita parādījās uz stikla plāksnītēm un attēloja visvisādas amizantas lietas. Cik gan tālas viņai tagad šķita tās laimīgās dienas, kad līdzās bija Nača. Nača! Tita ilgojās pēc viņas smaržas — viņa smaržoja pēc nūdeļu zupas, čilakiles [15] , čapurado [16] , molkahetē [17] maltām garšvielām, krējuma torrehām, pēc sen pagājušiem laikiem. Uz visiem laikiem nepārspēta paliks viņas gatavoto kukurūzas dzērienu un tējas garša, smiekli, viņas maigie pieskārieni Titas deniņiem; tas, kā tā pina bizes, vakaros izģērba, rūpējās par Titu, kad viņa slimoja, kā apmierināja viņas kaprīzes, kā putoja šokolādi! Ja Tita kaut uz mirkli spētu atgriezties tais laikos, lai atgriežoties paņemtu sev līdzi kaut nedaudz to brīžu jautrības un varētu cept Zvaigznes dienas kliņģeri ar tādu pašu sajūsmu kā toreiz! ja vien viņa pēc tam, kā senos laikos, to varētu ēst kopā ar māsām, apmainoties dzēlībām un jokiem, kā toreiz, kad viņai un Rosaurai vēl nevajadzēja cīkstēties par viena vīrieša mīlestību, kad viņa vēl nemaz nezināja, ka šai dzīvē laulība viņai liegta, kad Ģertrūde nezināja, ka aizbēgs no mājām un strādās priekamājā, kad, izvelkot no kliņģera lellīti, bija cerība, ka viss, ko esi vēlējies, brīnumainā kārtā piepildīsies tieši tā, kā gribēts. Dzīve viņai bija iemācījusi, ka viss nemaz nav tik vienkārši — maz ir tādu, kas, pat it kā jau tam gatavi būdami, sasniedz savu vēlēšanos, lai ko tas arī nemaksātu, un ka tiesības pašai noteikt savu dzīvi viņai maksās vairāk, nekā domāts. Šī cīņa jāizcīna vienai, un tas viņu nomāca. Kaut vismaz māsa Ģertrūde būtu līdzās! Bet šķita, ka drīzāk iespējama kāda mirušā atgriešanās dzīvē nekā Ģertrūdes mājās pārnākšana.

Kopš Nikolass priekamājā, kurā Ģertrūde strādāja, bija viņai atdevis drēbes, Tita no māsas vairs nebija saņēmusi nevienu ziņu. Tad, atstājusi šokolādes tāfelītes žāvēties kopā ar atmiņām, viņa sāka gatavoties Zvaigznes dienas kliņģera cepšanai.

Zvaigznes dienas kliņģeris

SASTĀVDAĻAS

30 g svaiga rauga 1 kg un ! A kg miltu 8 olas

1  ēdamkarote sāls

2   ēdamkarotes apelsīnziedu ūdens

1,5 tases piena

300 g cukura

300 g sviesta

250 g sacukurotu augļu

1 porcelāna lellīte

Pagatavošana

Ar rokām vai, izmantojot dakšiņu, ceturtdaļkilogramā miltu iejauc raugu, maz pamazām pievienojot pustasīti silta piena. Kad visas sastāvdaļas labi sajaukušās, miklu mazliet samīca, izveido bumbu un atstāj — līdz mīklas apmēri divkāršojas.

Tieši tobrīd, kad Tita novietoja miklu rūgšanai, virtuvē parādījās Rosaura. Viņa bija atnākusi lūgt Titas palīdzību, lai varētu ieturēt diētu, ko Džons tai bija ieteicis. Kopš dažām nedēļām Rosaurai bija radušās smagas gremošanas problēmas — uzpūsts vēders un slikta elpa. Rosaura šo veselības traucējumu dēļ jutās tik nomākta, ka pat nācās pieņemt lēmumu — Pedro un viņa turpmāk gulēs atsevišķās istabās. Tādējādi Rosaura centās mazināt savas ciešanas, kas rastos, ja viņa pēkšņi izlaistu gāzes. Džons bija ieteicis atturēties no sakņaugiem un dārzeņiem, kā arī strādāt aktīvu fizisku darbu. Taču to apgrūtināja viņas pārliekais resnums. Nebija izprotams, kāpēc kopš atgriešanās rančo viņa tik ļoti pieņēmusies svarā — ēda viņa to pašu, ko vienmēr. Tagad izkustināt apjomīgo un recekļaino ķermeni viņai sagādāja milzīgu piepūli. Visas šīs nelaimes bija radījušas milzum daudz problēmu, bet vissmagākā no tām — Pedro jo dienas, jo vairāk no viņas attālinājās. Rosaura nevainoja Pedro, ari viņa pati nespēja paciest savus smirdošos izgarojumus. Ilgāk viņa tā dzīvot nespēja.

Šī bija pirmā reize, kad Rosaura ar Titu runāja pilnīgi atklāti un apsprieda ar viņu šādus jautājumus. Viņa pat atzinās, ka nebija tai tuvojusies agrāk, jo izjutusi greizsirdību. Viņa domājusi, ka starp Titu un Pedro ir citu skatiem slēpti mīlas sakari. Bet tagad, redzot, cik ļoti Tita iemīlējusies Džonā un cik tuvu ir Titas un Džona laulības, sapratusi, ka ir patiešām aplami būt greizsirdīgai. Viņa ticēja, ka pienācis laiks, lai starp māsām rastos laba saprašanās. Patiešām, Rosauras un Titas attiecības līdz šim varētu salīdzināt vien ar ūdeni verdošā eļļā. Ar asarām acīs viņa lūdzās, lai Tita netur ļaunu prātu par to, ka viņa apprecējusies ar Pedro. Un prasīja padomu, kā atgūt Pedro mīlestību. Tā tikai Titai trūka — dot tādus padomus! Ar rūgtumu Rosaura pavēstīja, ka Pedro jau daudzus mēnešus nav izrādījis vēlēšanos ar viņu gulēt. Viņš praktiski no tās vairījās. Tomēr tas Rosauru pārāk neuztrauca, jo Pedro nekad nebija vilinājušas seksuālas pārmērības. Bet ne jau tas vien pēdējā laikā uztrauca Rosauru — ar visu savu izturēšanos Pedro izrādīja klaju nepatiku pret viņu.

Pat vēl vairāk, viņa varēja precīzi pateikt, kad tas sācies, jo atcerējās to ļoti labi. Tas sākās naktī, kad pirmoreiz parādījās Mammas Elēnas rēgs. Viņa bija nomodā, gaidot Pedro, kurš bija devies pastaigāties. Atgriezies mājās, viņš Rosauras stāstam par rēgu nepievērsa gandrīz nekādu uzmanību; šķita, ka domās viņš ir pavisam kur citur. Naktī viņa bija mēģinājusi Pedro apskaut, bet viņš vai nu patiešām bija dziji aizmidzis, vai izlikās, bet viņas aicinājumam neatsaucās. Vēlāk Rosaura bija dzirdējusi, kā viņš izmisīgi raud, bet tad viņa savukārt izlikusies to nedzirdam.

Rosaura juta, ka viņas resnums, gāzes un sliktā elpa ar katru dienu jo vairāk attālina Pedro no viņas, bet neredzēja tam risinājumu. Tāpēc viņa lūdza palīdzību Titai, tā viņai bija vajadzīga kā nekad, un nebija neviena cita, pie kā griezties. Viņas stāvoklis ar katru dienu pasliktinājās. Viņa nezināja, ko darīt; ja sāks runāt, ka Pedro viņu pametis, to viņa nepārdzīvotu. Vienīgais mierinājums, ka viņai vismaz ir meita Esperansa, kuras pienākums ir būt viņai līdzās uz visiem laikiem.

Tik tālu viss gāja labi; Rosauras pirmie vārdi Titā radīja sirdsapziņas pārmetumus, bet, kad viņai jau otro reizi bija jānoklausās, kāds būs Esperansas liktenis, nācās saņemties, lai nesāktu uz māsu kliegt, ka šī doma ir visnejēdzīgākā no visām, ko viņa jelkad dzirdējusi. Tobrīd viņa nevarēja uzsākt ar Rosauru strīdu, jo tad nebūtu iespējams, lai gan viņa to ļoti vēlējās, māsai palīdzēt un atlīdzināt ļaunumu, ko tai nodarījusi. Tāpēc, tā vietā, lai klaji paustu savas domas, viņa Rosaurai apsolīja izstrādāt speciālu diētu, kas tai palīdzētu nokristies svarā, un laipni piedāvāja kādu senu ģimenes recepti sliktas elpas novēršanai: «Sliktas elpas iedīglis ir kuņģī; ir vairāki iemesli, kas to veicina. Lai tā izzustu, vispirms jāskalo kakls ar sāļu ūdeni, ievelkot ūdeni arī caur nāsīm. Ūdenim pievieno dažus pilienus kampara etiķa. Turklāt visu laiku jākošļā piparmētru lapas. Ievērojot iepriekš minētos norādījumus, ja tos tiešām regulāri ievēro, iespējams attīrīt visnejaukāko elpu.»

Rosaura nespēja vien pateikties un steidzīgi devās uz dārzu saplūkt piparmētru lapas. Pirms tam gan viņa palūdza Titu šo sarunu par tik delikātu jautājumu turēt noslēpumā. Rosauras sejā atspoguļojās liels atvieglojums. Turpretim Tita jutās sagrauta. Ko gan viņa bija izdarījusi! Kā kompensēt ļaunumu, ko nodarījusi Rosaurai, Pedro, sev pašai, Džonam? Ar kādu seju viņa to sagaidīs, kad viņš pēc dažām dienām atgriezīsies no ceļojuma? Džons, cilvēks, kam viņai jābūt tik pateicīgai, Džons, kas viņu bija atgriezis pie veselā saprāta, Džons, kas viņai bija parādījis ceļu uz brīvību.

Džons — miers, aukstasinība, veselais saprāts. Viņš patiešām to nebija pelnījis! Ko teikt, ko darīt? Šobrīd vislabākais — turpināt gatavot kliņģeri; rauga mīkla, ko viņa bija atstājusi rūgt, kamēr runāja ar Rosauru, jau bija gatava tālākajam darbam.

Uz galda izber kilogramu miltu un tajos izveido iedobi. Tur liek visas sastāvdaļas, tad tās iemīca, sākot no vidus, maz pamazām ņemot klāt miltus no malām, līdz visi milti izlietoti. Kad rauga mīkla uzrūgusi divtik liela, to, ļoti labi samaisot, sajauc ar šo iejavu, līdz mīkla viegli atlec no rokām. Ar suku savāc mīklu, kas pielipusi galdam, un arī to pievieno miklai. Tad mīklu ievieto dziļā, ieeļļotā traukā. To apsedz ar salveti un gaida, līdz tā atkal uzrūgs, divkāršojot savu apjomu. Jāņem vērā, ka mīklas uzrūgšanai vajadzīgas aptuveni divas stundas, un, pirms to liek krāsnī, tā tam jānotiek trīs reizes.

Brīdī, kad Tita ar salveti sedza bļodu, kurā bija ielikusi miklu rūgt, spēcīga vēja brāzma atrāva durvis līdz galam vaļā, pārplūdinot virtuvi ar ledainu aukstumu. Salvete aizlidoja pa gaisu, un pār Titas muguru pārskrēja ledusaukstas tirpas. Viņa pagriezās un pārsteigta savā priekšā ieraudzīja Mammu Elēnu, kas bargi uz viņu skatījās.

—    Es tev daudzas reizes esmu teikusi, lai tu netuvojies Pedro. Kādēļ tu to izdarīji?

—    Es centos, mamm…, bet…

—    Bet nekā! Tam, ko izdarīji, nav vārda! Tu esi aizmirsusi, kas ir morāle, cieņa, tikums! Tu nekam nederi, tu neesi nekas, tu necieni pat sevi pašu. Tu esi apkaunojusi visas manas ģimenes vārdu, sākot no manu senču līdz pat šī nolādētā radījuma, kas tevī, vārdam.

—    Nē! Mans bērns nav nolādēts!

—    Ir gan! Es viņu nolādu! Viņu un tevi uz mūžu mūžiem!

—   Lūdzu* nē!

Čenčas parādīšanās virtuvē lika Mammai Elēnai pagriezties un iziet pa tām pašām durvīm, pa kurām viņa bija ienākusi.

—   Aizver taču durvis, meitenīt. Vai tad tu nejūti, cik ārā auksts? Pēdējā laikā redzu, ka esi kļuvusi ļoti izklaidīga. Vai kas noticis?

Nekas. Nebija noticis nekas vairāk kā tas, ka viņai par mēnesi aizkavējušās mēnešreizes un ir aizdomas, ka viņa ir stāvoklī; ka viņai par to būs jāpastāsta Džonam, tiklīdz tas atgriezīsies, lai ar viņu apprecētos; ka viņai jāatceļ šīs laulības; ka, ja viņa vēlas dzemdēt savu bērnu bez sarežģījumiem, viņai jāpamet rančo; ka uz visiem laikiem jāatsakās no Pedro, jo viņa nedrīkst nodarīt Rosaurai vēl vairāk ļauna.

Ar viņu notika tikai tas, nekas vairāk! Bet Čenčai to stāstīt nedrīkstēja. Ja viņa to izdarītu, nākamajā dienā, ņemot vērā Čenčas pļāpību, par to zinātu viss ciems. Viņa deva priekšroku neatbildēt un bez iemesla mainīja sarunas tematu, tā mēdza rīkoties Čenča, kad viņu pārsteidza darām kaut ko nepareizu.

— Kādas šausmas! Mīkla jau iet pāri malām! Ļauj man pabeigt kliņģeri, citādi nakts pienāks, pirms mēs ar to tiksim galā.

Vēl jau mīkla nekāpa no trauka, kurā viņa to bija atstājusi, bet tas bija gana labs iegansts, lai novirzītu Čenčas uzmanību uz ko citu.

Kad mīkla jau otro reizi uzrūgusi, to izveļ uz galda un veltnē šaurā strēmelē. Tajā, ja vēlas, var ielikt gabaliņos sagrieztus augļus vai ari tikai laimi nesošo porcelāna lellīti. Mīklas strēmeli sarullē, savienojot vienu galu ar otru. Tad liek uz ietaukotas un miltiem apkaisītas plāts ar savienotajām malām uz leju. Veido kliņģeri, atstājot pietiekami daudz vietas vidū un līdz plāts malām, jo mīkla vēlreiz briedīs. Uz to laiku jāiekur plīts, lai virtuvē, kamēr mīkla uzrūgst, uzturētu patīkamu siltumu.

Pirms ielikt mīklā porcelāna lellīti, Tita to vērīgi aplūkoja. Saskaņā ar paražu naktī uz sesto janvāri kliņģeris tiek sadalīts un tam, kam tiek gabals ar apslēpto lellīti, ir pienākums rīkot svētkus otrajā februārī, Sveču dienā, kad Jēzus bērniņš tiek izcelts no silītes. Kopš bērnu dienām šī tradīcija bija izvērtusies par tādu kā sacensību starp viņu un māsām. Tika uzskatīts, ka tai, kurai tikusi lellīte, ļoti paveicies. Naktī tā varēja kaut ko vēlēties, stipri spiežot lellīti abām rokām.

Uzmanīgi vērojot lellītes smalkos apveidus, Tita domāja par to, cik bērnībā bija viegli kaut ko vēlēties. Toreiz nebija nekā neiespējama. Kad kļūsti pieaudzis, tu sāc saprast, ko vēlēties nedrīkst, jo ir kaut kas aizliegts, grēcīgs, nepieklājīgs.

Kas ir pieklājība, un kam tā vajadzīga? Vai lai noliegtu visu, ko patiešām mīli? Kaut viņa nekad nebūtu uzaugusi un iepazinusies ar Pedro, un kaut viņai nekad nevajadzētu vēlēties nebūt stāvoklī no viņa. Kaut māte beigtu viņu mocīt, atrodot viņu it visur un kliedzot, cik nepiedienīgi viņa uzvedas. Kaut Esperansa apprecētos un Rosaura nespētu to liegt, kaut Esperansa nekad neizjustu tādus sirdsēstus un sāpes! Kaut šai meitenei, ja tas būtu nepieciešams, būtu spēks, kas bija Ģertrūdei, no mājām aizbēgot! Kaut Ģertrūde atgrieztos mājās, lai sniegtu Titai atbalstu, kas viņai šobrīd tik ļoti nepieciešams. Izlūgdamās visas šīs vēlēšanās, viņa ieslēpa lellīti mīklā un to atstāja uz galda vēlreiz uzrūgt.

Kad mīkla uzrūgusi trešo reizi, kliņģeri izrotā ar sacukurotiem augļiem, pārlej ar sakultu olu un apber ar cukuru. Liek krāsnī uz divdesmit minūtēm, pēc tam ļauj atdzist.

Kad kliņģeris bija izcepies, Tita palūdza Pedro, lai palīdz viņai to aiznest līdz galdam. Viņa būtu varējusi lūgt palīdzību jebkuram citam, bet viņai vajadzēja ar Pedro aprunāties zem četrām acīm.

— Pedro, man ar jums jārunā vienatnē.

—   Tas izdarāms pavisam viegli. Kāpēc gan jums neatnākt uz tumšo istabu? Tur mēs varēsim parunāt, neviens mūs netraucēs. Es jau daudzas dienas gaidu, kad jūs atnāksiet.

—   Tieši par šiem apciemojumiem man jums kas sakāms.

Viņu sarunu pārtrauca Čenča; tā ienāca, lai paziņotu par Lobo ģimenes ierašanos uz svinībām un ka tiek gaidīti tikai viņi, lai varētu ķerties pie kliņģera dalīšanas. Tad Titai un Pedro neatlika nekas cits, kā atlikt sarunu un nest kliņģeri uz ēdamzāli, kur to ar nepacietību gaidīja. Kad viņi gāja pa gaiteni, Tita pie ēdamzāles durvīm ieraudzīja māti, kas tur stāvēja un raidīja viņai niknuma pilnus skatienus. Tita sastinga. Pulke sāka riet uz Mammu Elēnu, kas draudoši virzījās uz Titas pusi. Sunim no bailēm spalva uz skausta bija sacēlusies, un viņš atkāpjoties devās aizsardzībā. Satraukumā viņš ar pakaļējo ķepu trāpīja misiņa spļaujamtraukā, kas atradās gaiteņa galā līdzās papardei, un, mēģinot aizbēgt, to apgāza, izgāžot tā saturu pa grīdu uz visām pusēm.

Skandāls pievērsa visu divpadsmit viesu, kas bija sapulcējušies zālē, uzmanību. Ļoti satraukti tie steidzās gaitenī, un Pedro nācās paskaidrot, ka Pulke, iespējams, vecuma dēļ reizēm dara kaut ko tik neizskaidrojamu, tomēr viss esot kārtībā. Taču Pakita Lobo ievēroja, ka Tita jebkuru brīdi var noģībt. Viņa lūdza, lai kāds palīdz Pedro aiznest kliņģeri uz ēdamzāli, jo redzēja, ka Titai ir ļoti slikti. Viņa to paņēma aiz rokas un aizveda uz zāli. Titai iedeva paostīt ožamo sāli un pēc brīža viņa bija pilnīgi atguvusies. Tad visi nolēma doties uz ēdamzāli. Pirms iziet, Pakita uz mirkli aizkavēja Titu, lai pajautātu:

—   Vai tu jau jūties labi? Man tu vēl neizskaties īsti atjēgusies. Un šis skatiens! Ja es ļoti labi nezinātu, ka tu esi godīga meitene, es zvērētu, ka esi stāvoklī.

Tita, smiedamās un cenšoties nepievērst teiktajam vērību, atbildēja:

—   Stāvoklī? Tikai jums kaut kas tāds var ienākt prātā! Un kāds ar to sakars skatienam?

—    Es pēc sievietes acīm redzu tūlīt pat, ka tā ir stāvoklī.

Tita bija pateicīga Pulkem, kurš vēlreiz viņu izglāba no grūtās situācijas, — milzīgais skandāls, kas izcēlās pagalmā, deva viņai iespēju izbēgt no sarunas turpināšanas. Bez Pulkes riešanas bija dzirdams troksnis, ko radīja zirgu pakavu klaboņa. Visi viesi jau bija ieradušies. Kas gan tas varētu būt šai laikā? Tita ātri devās pie durvīm, tās atvēra un ieraudzīja, ka Pulke priecīgi apsveicinās ar kādu cilvēku, kas jāj revolucionāru rotas priekšgalā. Tikai tad, kad svešinieki bija piejājuši pietiekami tuvu, viņa saprata, ka šo karaspēku komandē viņas māsa Ģertrūde. Viņai līdzās jāja Huans Alehandress, tagad jau ar ģenerāļa uzplečiem, tas pats, kas pirms kāda laika bija viņu nolaupījis. Ģertrūde nokāpa no zirga un tā, it kā pagājušā laika nemaz nebūtu bijis, nepiespiesti teica, ka zinot — šodien tiks dalīts Zvaigznes dienas kliņģeris un viņa ieradusies, lai izdzertu lielu tasi tikko putotas šokolādes. Tita aizkustināta viņu apskāva un tūlīt pat veda pie galda, lai izpildītu māsas vēlēšanos. Šajā mājā šokolādi gatavoja kā nekur citur, jo ļoti rūpīgi ievēroja visus tās vārīšanas noteikumus, sākot no šokolādes gatavošanas līdz tās putošanai — ari to jāmāk izdarīt pareizi. Ja trūkst pieredzes, var gadīties, ka brīnišķīgas kvalitātes šokolāde kļūst nebaudāma — vai nu tā par maz vārīta vai pārvārīta, ir pārāk bieza vai pat sadedzināta.

No iepriekšminētajiem misēkļiem var izvairīties pavisam vienkārši. Katliņu ar ūdeni un šokolādes tāfelīti novieto uz plīts. Ūdens jāielej mazliet vairāk, nekā būtu nepieciešams, lai piepildītu trauku, kurā šokolādi vēlāk pasniegs jau gatavu. Kad ūdens uzmet pirmo burbuli, noņem no uguns un ūdenī rūpīgi izšķīdina šokolādes plāksnīti, kuļot ar putotāju, līdz tā labi sajaukusies ar ūdeni. Tad to no jauna karsē, līdz tā atkal sāk virt un kad šokolāde grasās kāpt uz augšu, katliņu no uguns noņem. Tūlīt pat to atkal liek atpakaļ un tā līdz trešajai viršanas reizei. Tad to noņem no uguns pavisam un saputo. Pusi atstāj katliņā, bet otru — uzputo vēlreiz. Pasniedz ar putu cepurīti. Ūdens vietā var izmantot arī pienu, bet tādā gadījumā tai ļauj uzvārīties tikai vienreiz, otreiz, uzliekot uz uguns, to puto, lai tā nekļūtu pārāk bieza. Šokolāde, kas vārīta ūdenī, gremošanai ir labāka nekā tā, kas gatavota, izmantojot pienu.

Ģertrūde ikreiz, kad iemalkoja šokolādi no tases, kas bija viņai priekšā, aizvēra acis. Dzīve būtu daudz patīkamāka, ja varētu aizvest sev līdzi, vienalga, kur mātes mājas garšas un smaržas. Jā, šī gan vairs nav viņas mātes māja. Māte bija mirusi, bet viņa pat nebija to zinājusi.

Kad Tita viņai to pastāstīja, Ģertrūde izjuta dziļu nožēlu. Viņa bija atgriezusies ar nodomu parādīt Mammai Elēnai, ka dzīvē guvusi panākumus. Viņa bija revolucionārās armijas ģenerāle. Šo iecelšanu viņa nopelnīja, kaujas laukā cīnoties kā neviens. Māka komandēt viņai bija jau asinīs, un, tikko kā iestājusies armijā, Ģertrūde ātri vien sāka kāpt augšup pa varas kāpnēm, līdz sasniedza visaugstāko amatu, un ne tikai to vien — viņa atgriezās, būdama laimīgi precējusies ar Huanu. Viņi atkal satikās pēc vairāk nekā gadu ilgas atšķirtības, un starp viņiem no jauna bija radusies tāda pat kaisle, kā tai dienā, kad iepazinās. Ko gan vairāk cilvēks var vēlēties! Kā gan viņa gribētu, lai māte to redz, un cik ļoti viņa vēlētos to vēlreiz ieraudzīt, kaut vai tādēļ vien, lai māte ar skatienu viņai norādītu, ka, lai no lūpām noslaucītu šokolādes pēdas, izmantojama salvete.

Šī šokolāde bija pagatavota kā senajos laikos.

Aizvērtām acīm Ģertrūde klusumā raidīja lūgšanu, lai Tita dzīvo vēl ilgus gadus un ari turpmāk gatavo pēc ģimenes receptēm. Ne viņai, ne Rosaurai nebija tādu zināšanu, tāpēc dienā, kad nomirs Tita, līdz ar viņu izzudis ģimenes pagātne. Paēduši vakariņas, visi devās uz zāli, kur sākās dejas. Salons, pateicoties milzīgajam sveču daudzumam, bija ļoti labi apgaismots. Huans sajūsmināja viesus, brīnišķīgi spēlējot ģitāru, mutes harmonikas un akordeonu. Skaņdarbiem, ko Huans spēlēja, Ģertrūde ar kāju sita takti.

Viņa ar lepnumu uz to nolūkojās no salona otra gala, kur viņu pašu bija ielencis apbrīnotāju bars, nedodot miera ar jautājumiem par viņas piedalīšanos revolūcijā. Ģertrūde smēķējot ļoti veikli stāstīja par fantastiskiem notikumiem kaujās, kurās arī pati bija piedalījusies. Visi stāvēja atplestām mutēm, kad viņa stāstīja, kā risinājusies pirmā nošaušana, ko viņa komandējusi, bet tad viņa, vairs nespējot noturēties, pārtrauca stāstu un metās uz salona vidu, kur graciozi uzsāka deju — polku «Jezuīts čiuauā», ko Huans meistarīgi spēlēja uz amerikāņu akordeona. Dejojot viņa dabiski un bez jebkādas kautrēšanās pacēla svārkus līdz pat ceļgaliem.

Tas izsauca klātesošo sieviešu sašutuma pilnus komentārus.

Rosaura Titai pie auss klusām teica:

— Nezinu, no kurienes Ģertrūdei radusies šī ritma izjūta. Mammai nepatika dejot un stāsta, ka tētis to darījis ļoti slikti.

Atbildes vietā Tita tikai paraustīja plecus, lai gan viņa ļoti labi zināja, no kā Ģertrūde mantojusi gan ritmu, gan daudz ko citu. Šo noslēpumu viņa bija nolēmusi aiznest sev līdzi kapā, bet to izdarīt viņai neizdevās. Pēc gada Ģertrūde dzemdēja bērnu, mulatu. Huans kļuva nikns un draudēja Ģertrūdi pamest. Viņš nespēja Ģertrūdei piedot, ka tā atkal kļuvusi par vieglas uzvedības sievieti. Tad Tita, lai glābtu šo laulību, visu izstāstīja. Par laimi, viņa nebija uzdrošinājusies sadedzināt vēstules ar mātes «melno» pagātni, tās viņai ļoti labi noderēja, lai pierādītu Ģertrūdes nevainību.

Jebkurā gadījumā, tas bija trieciens, kuru grūti pārdzīvot, bet viņi vismaz neizšķīrās, tieši pretēji — palika kopā uz visiem laikiem, lielākoties būdami laimīgi, nevis naidā.

Un tā — Tita zināja Ģertrūdes ritma izjūtas iemeslus, viņa zināja arī iemeslus, kāpēc jūk otras māsas laulība, un zināja, ka pati ir stāvoklī.

Tagad viņa vēl vēlētos zināt, kāds ir labākais risinājums. Tas ir pats svarīgākais. Labi, ka tagad viņai bija kāds, kam savas raizes uzticēt. Viņa cerēja, ka Ģertrūde paliks rančo pietiekami ilgi, lai uzklausītu un dotu kādu padomu. Turpretim Čenča vēlējās tieši pretējo. Viņa bija nikna uz Ģertrūdi, jā, ne jau tieši uz viņu, bet gan par to, ka viņai tagad, apkalpojot tās kareivjus, jāveic lieks darbs. Tā vietā, lai svētkos priecātos, šajās nakts stundās viņai pagalmā vajadzēja klāt lielu galdu un gatavot šokolādi piecdesmit Ģertrūdes karaspēka vīriem.

Turpinājums sekos…

Nākamā recepte: KRĒJUMA TORREHAS [18] [1] Krējuma konfektes.

X nodala Oktobris  Krējuma konfektes.

SASTĀVDAĻAS

1 tase saldā krējuma

6 olas

kanēlis

sīrups

Pagatavošana

ņem olas, pārsit, un atdala baltumus. Visus sešus dzeltenumus samaisa ar tasīti salda krējuma. Puto, līdz masa vienmērīgi uzputota. Tad to ielej iepriekš ietaukotā veidnē. Maisījuma līmenis tortes veidnē nedrīkst pārsniegt pirksta augstumu. Liek uz plīts — uz ļoti lēnas uguns, un ļauj sabiezēt.

Tita gatavoja torrehas, paklausot Ģertrūdes lūgumam — tas bija māsas iecienītākais saldais ēdiens. Viņa jau ilgu laiku nebija to ēdusi un, pirms nākamajā dienā doties projām no rančo, gribēja ar to panašķoties. Ģertrūde pavadīja mājās tikai nedēļu, un tas bija daudz ilgāk, nekā iepriekš plānots. Ietaukojot pannu, kurā lies saputoto krējumu, viņa nebeidza vien runāt. Viņai bija tik daudz, ko stāstīt, ka, pat runājot dienu un nakti, ar mēnesi nepietiktu, lai visu izrunātu. Tita viņā klausījās ar lielu interesi. Vēl vairāk, viņa baidījās, ka Ģertrūde beigs runāt un pienāks viņas kārta. Tita zināja, ka atlikusi vairs tikai šī diena, lai izstāstītu Ģertrūdei par savu problēmu. Vai mirstot no vēlēšanās vaļsirdīgi izkratīt sirdi, viņa tomēr juta iekšēju nemieru — kā māsa to uzņems.

Ģertrūdes un viņas karaspēka uzturēšanās rančo Titu nevis apgrūtināja, bet gan deva lielu miera sajūtu.

Kad mājā un pagalmos tik daudz ļaužu, ar Pedro parunāt nebija iespējams, nemaz jau nerunājot par to, ka varētu satikties tumšajā istabā. Tas Titu nomierināja, jo viņa šai sarunai vēl nebija gatava. Pirms runāt, viņa gribēja labi pārdomāt visus iespējamos viņas stāvokļa radītās problēmas risinājumus un tikai tad pieņemt kādu lēmumu. Vienā pusē bija viņa un Pedro, otrā — vēl sliktākā stāvoklī, viņas māsa. Rosaura bija cilvēks bez rakstura, un, lai arī viņai bija svarīgi labi izskatīties sabiedrības acīs, viņa joprojām bija resna un smirdošu elpu, Titai ne ar kādiem līdzekļiem nebija izdevies mazināt šo ligu. Kas notiks ar Rosauru, ja Pedro viņas dēļ to pametīs? Kā tas Rosauru ietekmēs? Kas notiks ar Esperansu?

—   Esmu jau tev apnikusi ar savu pļāpāšanu, vai ne?

—   Protams, ka ne, Ģertrūde! Kāpēc tu tā saki?

—   Tikai tāpēc, ka jau kādu brīdi redzu, ka tavs skatiens kaut kur aizmaldījies. Saki, kas īsti ar tevi notiek? Runa ir par Pedro, tā ir?

—   Jā.

—   Ja tu viņu vēl aizvien mīJi, kā tas var būt, ka tagad gatavojies precēties ar Džonu?

—   Es ar viņu neprecēšos, es nevaru to darīt.

Tita apskāva Ģertrūdi un sāka viņai uz pleca klusi raudāt.

Ģertrūde maigi glāstīja māsas matus, tomēr ne uz mirkli nenovērsa acis no saldā ēdiena, kas atradās uz plīts. Būtu ļoti žēl, ja tā arī neizdotos ar to pamieloties. Kad tas jau gandrīz vai grasījās piedegt, viņa, pastūmusi Titu nost, maigi teica:

—   Nekas, nekas, ļauj, es tikai to noņemšu no uguns, un tūlīt pat varēsi turpināt raudāt, ja?

Titai tiešām bija jāsmejas — šobrīd Ģertrūde vairāk norūpējusies par krējuma torrehu nekā par viņas nākotni. Protams, tas bija saprotams, jo, no vienas puses, Ģertrūde nezināja, cik smaga ir māsas problēma, no otras — kāre pamieloties ar šīm torrehām bija milzīga.

Asaras slaukot, Tita pati noņēma pannu no uguns, jo Ģertrūde, mēģinādama to izdarīt, apdedzināja roku.

Kad krējuma masa jau atdzisusi, to sagriež mazos kvadrātiņos, bet tā, lai tie neizjūk. Atsevišķi saputo olu baltumus, apmērcē tajos krējuma kvadrātiņus, un apcep tos eļļā. Visbeidzot, pārlej ar sīrupu un apkaisa ar samaltu kanēli.

Kamēr krējuma masa dzisa, Tita uzticēja Ģertrūdei visas savas likstas. Vispirms viņa parādīja, cik ļoti piebriedis viņas vēders un ka kleitas un svārki vairs neiet ciet. Tad pastāstīja, ka, no rīta pieceļoties, viņa jūt reiboņus un nelabu dūšu. Un krūtis sāpot tā, ka neviens tām nevar pieskarties. Un beidzot, it kā negribot, viņa pateica, ka, iespējams, kas to lai zina, labākajā gadījumā, visdrīzāk, tas ir tādēļ, ka viņa mazliet ir stāvoklī. Ģertrūde mierīgi un bez mazākā satraukuma Titu uzklausīja. Revolūcijas laikā viņa bija redzējusi un dzirdējusi daudz ļaunākas lietas nekā šis gadījums.

—   Un saki man, vai Rosaura jau par to zina?

—   Nē, es pat iedomāties nevaru, ko viņa izdarītu, ja uzzinātu patiesību.

—   Patiesību! Patiesību! Redzi, Tita, īstā patiesība ir tā, ka patiesības nav, tā atkarīga no katra redzes viedokļa.

Piemēram, tavā gadījumā patiesība varētu būt tāda, ka Rosaura apprecējās ar Pedro ne tai labākajā veidā — viņai bija nospļauties par to, ka jūs viens otru patiesi mīlat. Tā ir, es taču nemeloju?

—    Jā gan, bet redzi, tagad viņa un nevis es ir Pedro sieva.

—    Kāda tam nozīme! Vai šis kāzas kaut kādā mērā mainījušas Pedro un tavas jūtas?

—   Nē.

—   Patiešām ne? Nu tad skaidrs! Tāpēc, ka šī mīlestība ir viena no īstākajām, ko es savā mūžā esmu redzējusi. Un gan Pedro, gan tu pieļāvi kļūdu, noklusējot patiesību, bet jums vēl ir laiks. Redzi, mamma jau ir mirusi. Viņa, Dievs ir tam liecinieks, nesaprata, kas un kā, bet ar Rosauru ir citādi — viņa labi zina patiesību un viņai jāsaprot, vēl vairāk, es domāju, ka dziļi sevī viņa vienmēr to ir sapratusi. Tā kā jums nekas cits neatliek, kā vien atklāt savu patiesību un domas.

—   Vai tu man iesaki parunāt ar viņu?

—    Redzi, es tev saku, ko es darītu tavā vietā. Kāpēc gan tev nesākt gatavot sīrupu manām torrehām? Es to saku, vien lai tevi pasteidzinātu, jo tiešām jau kļūst vēls. Tita paklausīja un sāka vārīt sīrupu, tai pašā laikā nezaudējot nevienu vārdu no māsas teiktā. Ģertrūde sēdēja iepretim virtuves durvīm, kas veda uz aizmugurējo pagalmu, Tita atradās galda otrā pusē ar muguru pret durvīm, tādēļ viņa nevarēja redzēt, ka pagalmā parādās Pedro un nāk uz virtuves pusi, nesdams maisu ar pupiņām, kas domātas kareivju ēdināšanai. Ģertrūde, izmantojot savu lielo kaujas laukā gūto pieredzi, stratēģiski novērtēja laiku, kas Pedro nepieciešams, lai pārkāptu slieksnim, un īstajā brīdī izteica šādus vārdus:

—   …Un domāju, ka tādā gadījumā būtu labi, ja Pedro uzzinātu, ka tu no viņa gaidi bērnu.

Viņa bija trāpījusi tieši desmitniekā! Pedro, kā zibens ķerts, izlaida maisu no rokām. Viņš vai mira no mīlestības pret Titu. Tita pārbijusies pagriezās un ieraudzīja Pedro, kas skatījās uz viņu, līdz asarām aizkustināts.

—   Pedro, kāda nejaušība, ka esat šeit! Manai māsai ir kaut kas jums sakāms. Kādēļ gan jums neiziet dārzā un neaprunāties, kamēr es pabeidzu gatavot sīrupu.

Tita nezināja, vai Ģertrūdei par šo iejaukšanos pārmest vai pateikties. Vēlāk viņa ar to parunās, bet šobrīd neatlika nekas cits, kā noskaidrot attiecības ar Pedro. Klusējot Tita pasniedza Ģertrūdei katliņu, kurā bija sākusi gatavot sīrupu, izņēma no galda atvilktnes saburzītu papīra lapiņu ar recepti un atstāja Ģertrūdei, ja nu viņai gadījumā to ievajadzētos. Tad viņa Pedro pavadībā izgāja no virtuves.

Protams, Ģertrūdei recepte bija vajadzīga, bez tās viņa nespētu neko izdarīt! Uzmanīgi viņa sāka to lasīt un centās izpildīt tajā teikto — uz katrām divām mārciņām cukura vai vienu cukura galviņu ņem vienu olas baltumu un kvartiļjo ūdens, divus olas baltumus un kvartiļjo ūdens uz piecām mārciņām cukura; tādas pašas proporcijas ievēro, ja daudzums lielāks vai mazāks. Sīrupu vāra, līdz tas trīs reizes uzmetis burbuli; burbuļošanu pārtrauc, pielejot mazliet auksta ūdens; ūdens jāpielej katru reizi, kad sīrups sāk burbuļot. Tad to noņem no uguns, uz kādu bridi ļauj atdzist un nosmeļ putas. Pievieno vēl mazliet ūdens ar apelsīna mizas gabaliņu, anīsu un krustnagliņām pēc garšas un ļauj uzvārīties. Tad vēlreiz nosmeļ putas, un, kad sīrups savārījies līdz stingras lodes konsistencei, to nokāš, izmantojot sietu vai bieza auduma gabalu. Ģertrūde lasīja recepti kā ķīniešu ābeci. Viņa nesaprata, cik daudz cukura ir piecās mārciņās, nedz arī, cik ūdens vienā kvartiļjo un, vēl jo mazāk, kādam jābūt sīrupa lodveida biezumam. Šķiet, ja nu kāds te savārīsies līdz lodes konsistencei, tad tā būs viņa! Ģertrūde izmetās pagalmā lūgt palīdzību Čenčai.

Čenča tobrīd beidza dalīt piektā brokastu galda pupiņu devu. Tas bija pēdējais brokastu galds, kas viņai jāapkalpo, bet, tiklīdz viņa būs pabarojusi šo grupu, jau vajadzēs sākt klāt galdu nākamajai ēdienreizei tiem revolucionāriem, kas, ātri aprijuši savu svēto pārtikas devu pie pirmā brokastu galda, ieradās pusdienās, un tā visu laiku, līdz desmitiem vakarā, kad viņa beigs klāt pēdējo vakariņu galdu. Tāpēc bija pilnīgi saprotams, ka viņa pārskaitās un niknojās uz katru, kas tai tuvojās ar lūgumu veikt vēl kādu papildu darbu. Ģertrūde nebija izņēmums, lai ari cik liela ģenerāliem viņa nebūtu. Čenča kategoriski atteicās palīdzēt. Viņa nebija tās karaspēka sastāvā, un viņai nevajadzēja tai akli pakļauties, kā to darīja visi tie vīrieši, ko Ģertrūde komandēja.

Tai brīdī Ģertrūde sajuta kārdinājumu mesties pēc palīdzības pie māsas, bet viņas veselais saprāts to neļāva. Šajā brīdī nekādā gadījumā nedrīkstēja Titu un Pedro traucēt. Var būt, tas ir izšķirošais viņu dzīvē.

Tita lēnām pastaigājās starp augļu kokiem. Apelsīnu ziedu smarža sajaucās ar viņas ķermenim piemītošo jasmīnu smaržu. Pedro maigi turēja viņas roku.

—    Kāpēc jūs man par to neteicāt?

—   Tāpēc, ka vispirms es pati gribēju pieņemt kādu lēmumu.

—   Un vai jūs jau esat to pieņēmusi?

—   Nē.

—    Tādā gadījumā domāju, ka, pirms to pieņemat, jums vajadzētu zināt manas domas — tas, ka man un jums būs bērns, ir lielākā laime, ko es varētu vēlēties, un, lai to kā nākas izbaudītu, man gribētos ar jums kopā aizbraukt ļoti tālu prom no šīs vietas.

—   Mēs nevaram domāt tikai par sevi, pasaulē ir ari Rosaura un Esperansa. Kas notiks ar viņām?

Pedro neko nevarēja viņai atbildēt. Līdz šim viņš par tām nebija domājis, viņš patiešām nevēlējās tās sāpināt, nedz arī šķirties no savas mazās meitiņas. Vajadzēja atrast kādu visiem pieņemamu risinājumu. Viņam to vajadzēja atrast. Vismaz par vienu viņš bija pārliecināts — Tita vairs nedosies prom no rančo kopā ar Džonu Braunu.

Troksnis aiz muguras viņus izbiedēja. Viņiem kāds sekoja. Pedro tūlīt pat palaida vaļā Titas roku un it kā nejauši pagrieza galvu, lai redzētu, kas tur ir.

Tas bija Pulke, kam apnicis klausīties Ģertrūdes kliedzienus virtuvē; viņš meklēja kādu gulēšanai labāku vietu. Katram gadījumam viņi nolēma atlikt sarunu uz vēlāku laiku. Mājās bija pārāk daudz cilvēku un runāt par tik personiskiem jautājumiem — riskanti.

Virtuvē Ģertrūdei, lai ari kādas pavēles viņa nedotu, nekādi neizdevās panākt, lai seržants Treviņjo pagatavo tādu sīrupu, kādu viņa vēlas. Viņa nožēloja, ka Treviņjo uzticējusi tik svarīgu uzdevumu, bet, kad Ģertrūde, vēršoties pie kāda nemiernieku pulciņa, bija vaicājusi, vai kāds no tiem nezina, kas ir mārciņa, un viņš ātri atbildējis — mārciņa atbilst 460 gramiem, bet kvartiļjo ceturtdallitram, viņa nodomāja, ka seržants daudz zina par virtuves lietām, bet izrādījās, tā nemaz nav.

Patiesībā tā bija pirmā reize, kad Treviņjo nespēja izpildīt kādu uzdevumu, ko viņa tam uzticējusi. Ģertrūde atcerējās gadījumu, kad vajadzēja atklāt spiegu, kas bija infdtrējies karaspēkā.

Kāda kareive, spiega mīļākā, bija uzzinājusi par spiega darbību, viņš to bez žēlastības nošāva, pirms tā bija paspējusi viņu nodot. Ģertrūde atgriezās pēc peldes upē un atrada sievieti jau agonijā. Kareive paspēja viņai nosaukt pazīmi, pēc kuras nodevēju var pazīt — viņam uz viena cirkšņa bija sarkana zirnekļveida dzimumzīme.

Ģertrūde nevarēja pārbaudīt visus vīrus — iespējams, viņu ne tikai nepareizi saprastu, bet nodevējs varētu kaut ko nojaust un aizbēgt, pirms to atrod. Tad viņa šo uzdevumu uzticēja Treviņjo. Arī seržantam šis uzdevums nebija viegls. Tas, ko varētu domāt par viņu, bija vēl sliktāks nekā tas, ko domātu par Ģertrūdi, ja tā sāktu okšķerēt visiem karaspēka vīriem starp kājām. Treviņjo pacietīgi nogaidīja, kamēr karaspēks nokļūs Saltiļjo.

Tiklīdz viņi ienāca pilsētā, seržants izvirzīja sev uzdevumu — apskriet visas priekamājas un iekarot visas prostitūtas, kas tur bija, izmantojot tikai viņam vien zināmas viltības. Pati lielākā — Treviņjo pret viņām izturējās kā pret dāmām, viņš lika tām justies kā karalienēm. Viņš bija ļoti pieklājīgs un galants, mīlējoties skandēja vārsmas. Nebija nevienas, kas nebūtu iekritusi viņa tīklos un nebūtu ar mieru strādāt revolūcijas labā.

Un tā nepagāja ne trīs dienas, un nodevējs bija atrasts, un ar seržanta draudzeņu — ielasmeitu — līdzdalību viņam tika izliktas lamatas. Nodevējs ienāca priekamājas istabā ar kādu balinātu gaišmati, vārdā Aizsmakusī. Aiz durvīm viņu gaidīja Treviņjo.

Treviņjo ar kājas spērienu aizcirta durvis un tad ar īpašu, vēl neredzētu nežēlību nodevēju nogalināja. Jau mirušam, viņš tam ar nazi nogrieza sēkliniekus.

Kad Ģertrūde jautāja, kāpēc viņš to nogalinājis ar tādu nežēlību un nevis vienkārši ar lodes šāvienu, viņš atbildēja, ka tas bijis atriebības akts. Pirms kāda laika kāds vīrietis, kam starp kājām bijusi sarkana zirnekļveida dzimumzīme, izvarojis viņa māti un māsu. Māsa pirms nāves pastāstījusi par šo pazīmi. Tādā veidā viņa ģimenes gods bija nomazgāts. Tā bija vienīgā mežonīgā izrēķināšanās, ko Treviņjo savā dzīvē bija veicis, turpmāk viņš bija izsmalcinātākais un elegantākais cilvēks pat nogalinot. Viņš vienmēr to darīja ar lielu pašcieņu. Pēc spiega ķeršanas Treviņjo pielipa īsta meitu mīlētāja slava. Tas nemaz nebija tik tālu no patiesības, bet viņa dzīves īstā mīlestība vienmēr bija bijusi Ģertrūde. Daudzus gadus viņš veltīgi bija mēģinājis to iekarot, nezaudējot cerību līdz brīdim, kad Ģertrūde atkal satika Huanu. Tad viņš saprata, ka zaudējis Ģertrūdi uz visiem laikiem. Tagad viņš tai kalpoja vairs tikai kā sardzes suns, sargājot viņu no aizmugures un ne uz mirki nenolaižot no viņas acis.

Kaujas laukā viņš bija viens no labākajiem kareivjiem, bet virtuvē viņam nebija ko darīt. Tomēr Ģertrūdei bija žēl viņu padzīt, jo Treviņjo bija ļoti jūtīgs un, ja viņa tam kaut ko pārmeta, sāka dzert. Un tā viņai nekas cits neatlika, kā samierināties ar savu kļūdu izvēlē un censties, lai viss izdodas pēc iespējas labāk. Abi kopā viņi uzmanīgi soli pa solim izlasīja atstāto recepti, mēģinot to saprast.

«Ja vēlas, lai sīrups ir dzidrāks nekā liķieru saldināšanai lietojamais, pēc iepriekš minētajām darbībām to atstāj tai pašā katlā vai traukā un ļauj nostāties, pat ja tas nogulsnējas, nekas, nogulsnes atdala, cenšoties tās nesaskalināt.»

Receptē nebija izskaidrots, kas ir karsēšanas lodveida pakāpe, un Ģertrūde pavēlēja seržantam sameklēt atbildi lielajā pavārgrāmatā, kas atradās uz skapja.

Treviņjo pielika visas pūles, lai atrastu vajadzīgo informāciju, bet, tā kā seržants tik tikko mācēja lasīt, viņš vien lēnām ar pirkstu vilka pār vārdiem. Ģertrūde nepacietīgi gaidīja.

«Izšķir vairākas sīrupa gatavības pakāpes: sīrups plānās plēksnītēs, sīrups stingrās plēksnītēs, sīku pērlīšu sīrups, pērļveidīgs sīrups, lielu pērļu sīrups, sīrups karameles veidā, stingru lodīšu sīrups…»

—    Beidzot! Te kaut kas teikts par lodveida sīrupu, mana ģenerālel

—   Paskatīsimies, nes šurp! Tu jau mani vai izmisumā iedzini.

Ģertrūde tekoši un skaļā balsī seržantam nolasīja norādījumus:

—    «Lai zinātu, ka sīrups sasniedzis vajadzīgo gatavības pakāpi, spainī vai krūzē ar aukstu ūdeni samitrina pirkstus, iemērc tos sīrupā, pēc tam pirkstus atkal ātri iemērc ūdenī, ja atdziestot sīrups izveido lodīti un līdzinās mīklai, to vārīt līdz vajadzīgajai gatavības pakāpei.» Vai saprati?

—   Jā, domāju, ka jā, mana ģenerāle.

—   To tev vajadzētu gan, citādi, es zvēru, likšu tevi nošaut!

Ģertrūdei beidzot bija izdevies atrast visas ziņas, ko viņa bija meklējusi; tagad tikai vajadzēja panākt, lai seržants labi pagatavo sīrupu un lai viņa beidzot var pamieloties ar torrehām, pēc kurām tik ļoti bija noilgojusies.

Treviņjo, jūtot virs galvas samilstam pavisam reālus draudus, ja viņam neizdosies pareizi sagatavot ēdienu savai priekšniecei, neskatoties uz pieredzes trūkumu, savu uzdevumu veica.

Visi bija sajūsmā. Treviņjo bija tik laimīgs, cik vien var būt. Viņš pats uznesa torrehas Titas guļamistabā — tās sūtīja Ģertrūde, lai Tita tās novērtē. Viņa nebija nogājusi lejā pusdienās un pavadīja pēcpusdienu gultā. Treviņjo ienāca un nolika torrehas uz galdiņa, kuru Tita izmantoja, ja viņai bija vēlēšanās ēst guļamistabā, nevis ēdamzālē. Viņa tam ļoti pateicās par uzmanību un apsveica — torrehas patiesi bija brīnišķīgas. Treviņjo izteica nožēlu, ka Tita nejūtas labi, jo viņš ar vislielāko prieku būtu lūdzis, lai tā viņam velta kādu deju ballē, kas, pavadot ģenerāli Ģertrūdi, bija sarīkota pagalmā. Tita apsolīja, ka ļoti labprāt ar viņu dejos, ja vien izlems nokāpt lejā, lai piedalītos svētkos. Treviņjo ātri vien devās prom, lai visam karaspēkam izstāstītu, ko Tita viņam teikusi.

Tiklīdz seržants bija izgājis, Tita atkal atgūlās gultā, viņai nebija ne mazākās vēlēšanās no tās izkustēties, piebriedušais vēders neļāva ilgi palikt sēdus.

Titai ienāca prātā — cik daudz reižu viņa bija likusi uzdīgt kviešiem, pupiņām, lucernas un citām sēklām un graudiem, nemaz nenojaušot, ko tie, augot un tik radikāli mainot savu formu, jūt. Tagad viņa apbrīnoja gatavību, ar kādu graudi pārplēš savu apvalku un ļaujas ūdenim, līdz tas liek tiem pārsprāgt, lai dotu ceļu dzīvībai.

Ar kādu lepnumu tie ļāva no savām dzīlēm izspraukties pirmajiem sakņu galiņiem, ar kādu pazemību zaudēja savu agrāko formu, cik labprāt izrādīja visiem savas lapas. Tita ļoti vēlētos būt vienkārša sēkliņa, lai viņai nevienam nebūtu jāatskaitās par to, kas viņā briest, un varētu rādīt pasaulei piebriedušo vēderu, nepakļaujot sevi izstumšanai no sabiedrības. Sēklām šāda veida problēmu nebija, pirmkārt, tām nebija mātes, no kuras bīties, nedz arī baiļu, ka tiks sodītas. Nu jā, fiziski arī Titai nebija mātes, bet viņa joprojām nespēja atbrīvoties no sajūtas, ka pār viņu jebkuru brīdī var krist kāds milzīgs, Mammas Elēnas sūtīts sods. Šī sajūta viņai bija labi pazīstama, tā atgādināja bailes, ko viņa izjuta virtuvē, burtiski nesekojot receptēs teiktajam. Vienmēr viņa jau iepriekš bija pārliecināta, ka Mamma Elēna to atklās un nevis apsveiks par radošu izdomu, bet gan stipri bārs par to, ka viņa neievēro noteikumus. Bet Tita nespēja izbēgt no kārdinājuma pārkāpt tik stingros likumus, ko māte gribēja viņai uzspiest virtuvē… un dzīvē.

Labu brīdi viņa, gultā atlaidusies, atpūtās un piecēlās tikai tad, kad izdzirdēja Pedro dziedam zem viņas loga kādu mīlas dziesmu. Tita ar vienu lēcienu bija pie loga un to atvēra. Kā tas var būt, ka Pedro ienākusi prātā tāda pārdrošība! Tiklīdz viņa Pedro ieraudzīja, viss bija skaidrs. Jau pa gabalu varēja redzēt, ka viņš ir galīgi piedzēries. Viņam līdzās bija Huans, kurš to pavadīja uz ģitāras.

Tita ļoti pārbijās. Kaut nu Rosaura jau būtu aizmigusi! Citādi, kas tas būs par traci!

Mamma Elēna saniknota ienāca istabā un teica:

—   Vai redzēji, ko esi izdarījusi? Pedro un tu — jūs esat bezgoži. Ja nevēlies, lai šai mājā plūst asinis, pirms nav par vēlu, dodies uz turieni, kur tu nevienam nevarēsi nodarīt ļaunu.

—   Tā, kurai būtu jāaiziet, esat jūs. Esmu jau nogurusi no tā, ka jūs man nedodat mieru! Reizi par visām reizēm, lieciet mani mierā!

—   Es to nedarīšu, kamēr tu neuzvedīsies kā kārtīga sieviete — godīgi!

—    Ko nozīmē uzvesties godīgi? Vai tā, kā to darījāt jūs?

—   Jā.

—   Tad tieši tā arī es daru! Vai varbūt ne jums nelikumīgi piedzima meita?

—   Tā runādama ar mani, tu sodīsi sevi!

—   Ne vairāk, kā to darāt jūs!

—   Apklusti! Ko tu no sevis iedomājies?

—        Iedomājos to, kas esmu! Kā cilvēku, kam ir visas tiesības dzīvot savu dzīvi tā, kā tam labāk patīk. Lieciet man reizi par visām reizēm mieru, es jūs vairs nevaru izturēt! Vēl vairāk, es jūs ienīstu un vienmēr esmu ienīduši!

Tita izteica šos maģiskos vārdus, lai liktu Mammai Elēnai izzust uz visiem laikiem. Varenais mātes tēls kļuva arvien mazāks, līdz pārvērtās mazā uguntiņā. Rēgam pamazām izzūdot, Titas ķermenī auga atvieglojums.

Vēdera uzpūšanās un sāpes krūtīs sāka mazināties. Viņas ķermeņa vidusdaļas muskuļi atslāba, ļaujot ceļu brāzmainai menstruācijai. Atbrīvošanās no tik daudzas dienas aizturēta smaguma atviegloja viņas ciešanas. Tita dziļi un mierīgi uzelpoja — viņa nebija stāvoklī.

Bet ar to vēl problēmas nebeidzās. Mazā uguntiņa, kurā bija pārvērties Mammas Elēnas tēls, sāka ātri virpuļot.

Tā izskrēja caur loga stiklu un kā prātu zaudējusi petarde aizšāvās uz pagalma pusi. Pedro dzērumā neievēroja briesmas. Viņš ļoti apmierināts zem Titas loga dziedāja Manuela M. Ponses «Zvaigznīti», ap viņu bija sastājušies revolucionāri, tikpat piedzērušies kā viņš. Ari Ģertrūde un Huans nesajuta nelaimi. Viņi dejoja kā divi nesen iemīlējušies pusaudži vienas no daudzo petrolejas lampu, kas, lai apgaismotu svētkus, bija izvietotas pa visu pagalmu, gaismā. Pēkšņi raķete, galvu reibinošā ātrumā griezdamās, pietuvojās Pedro un lielā niknumā sašķaidīja lampu, kas viņam atradās vistuvāk, tūkstoš gabalos. Petroleja ātri izplatīja liesmas pa Pedro seju un ķermeni.

Tita, kas tobrīd beidza darīt visu, kas nepieciešams, lai sagatavotos mēnešreizēm, izdzirdēja kņadu, ko bija izsaucis nelaimes gadījums ar Pedro. Steidzīgi viņa devās pie loga, atvēra to un ieraudzīja, ka Pedro, pārvērties dzīvā lāpā, skrien pa visu pagalmu. Tad viņu panāca Ģertrūde, ātri norāva savus svārkus un, nogāzusi Pedro zemē, viņu ar tiem apklāja.

Tita nezināja, kā bija tikusi lejā pa kāpnēm, bet divdesmit sekundēs viņa jau bija blakus Pedro. Ģertrūde tobrīd viņam vilka nost dūmojošās drēbes. Pedro kauca no sāpēm. Viņam bija apdegumi uz visa ķermeņa. Vairāki vīrieši viņu uzmanīgi pacēla, lai aiznestu uz istabu. Tita saņēma Pedro aiz rokas, kas bija no apdegumiem brīva, un gāja līdzi. Kad viņi kāpa augšup pa kāpnēm, Rosaura atvēra savas guļamistabas durvis.

Tūlīt pat viņa sajuta stipru degušu spalvu smaku. Viņa piegāja pie kāpnēm, lai nokāptu un paskatītos, kas noticis, bet tur sastapās ar cilvēku bariņu, kas nesa dūmos tīto Pedro. Tita viņam līdzās izmisīgi raudāja. Pirmais Rosauras nodoms bija mesties palīdzēt vīram. Tita mēģināja atlaist Pedro roku, lai ļautu Rosaurai pie viņa pienākt, bet Pedro, starp vaidiem pirmo reizi uzrunājot viņu uz «tu», iesaucās:

—   Tita, neaizej. Nepamet mani!

—   Nē, Pedro, es to nedarīšu.

Tita no jauna saņēma Pedro roku. Kādu brīdi Rosaura un Tita izaicinoši skatījās viena otrā. Tad Rosaura, sapratusi, ka viņai šeit nav ko darīt, devās uz savu istabu un ieslēdzās. No turienes viņa neiznāca nedēļu.

Tā kā Tita nevarēja un ari negribēja atstāt Pedro vienu, viņa lika, lai Čenča atnes ar eļļu saputotu olbaltumu un gana daudz sarīvētu zaļu kartupeļu. Tie bija labākie līdzekļi pret apdegumiem, kas viņai bija zināmi. Olbaltumu ar mīkstu otiņu uzklāj uz cietušās ķermeņa daļas, atkārtojot šo darbību katru reizi, kad olbaltums izžuvis. Pēc tam, lai mazinātu iekaisumu un remdinātu sāpes, uzliek zaļu sarīvētu kartupeļu kompresi.

Tita pavadīja visu nakti, ārstējot Pedro ar šiem tautas līdzekļiem.

Liekot kartupeļu kompresi, viņa vēroja Pedro mīļo seju. Nebija palicis vairs ne miņas no biezajām uzacīm un garajām skropstām. Kvadrātveida zodam tagad uztūkuma dēļ bija ovāla forma. Titai nebija svarīgi, ka viņam varētu palikt rētas, bet, iespējams, ka Pedro gan. Ko uzlikt, lai nepaliek rētas? Titai atbildi deva Nača, tādu kā «Rītausmas gaisma» bija devusi viņai — vislabākais šādā gadījumā ir Pedro brūcēm pielikt tepeskouite koka mizu. Tita skriešus metās uz pagalmu un, neņemot vērā, ka jau bija iestājusies dziļa nakts, uzmodināja Nikolasu un lika viņam atrast šo mizu un apkaimes labāko dziednieku. Bija jau gandrīz rītausma, kad viņai izdevās nedaudz mazināt Pedro sāpes, un viņš uz kādu brīdi iemiga. Tita izmantoja šo mirkli, lai izietu atvadīties no Ģertrūdes. Jau kādu laiku pagalmā bija dzirdami soļi un kareivju balsis — viņi gatavoja zirgus aizbraukšanai.

Ģertrūde labu brīdi parunāja ar Titu, nožēloja, ka nevar palikt, lai palīdzētu nelaimē, bet bija pienākusi pavēle doties uzbrukumā Sakatekasai. Ģertrūde pateicās Titai par laimīgajiem brīžiem, ko pavadījusi viņai līdzās, ieteica, lai viņa nepārstāj cīnīties par Pedro, un pirms šķiršanās iedeva recepti, ko kareives izmanto, lai nepaliktu stāvoklī — katru reizi pēc intīmām attiecībām tās apmazgājās ar vārītu ūdeni, kam pievienoti daži pilieni etiķa. Huans pienāca un pārtrauca viņu sarunu, paziņojot Ģertrūdei, ka laiks doties projām.

Huans cieši apkampa Titu un sūtīja Pedro vislabākos novēlējumus izveseļoties. Tita un Ģertrūde saviļņotas apskāvās. Ģertrūde uzkāpa uz zirga un aizjāja. Viņa nedevās prom viena, somā, kādā traukā kopā ar krējuma torrehām, viņa aizveda sev līdzi bērnību.

Tita asarām acīs noraudzījās, kā viņi dodas projām. Tāpat arī Čenča, tikai pretēji Titas asarām Čenčai tās bija prieka asaras. Beidzot viņa varēs atpūsties!

Kad Tita gatavojās doties atpakaļ mājā, viņa izdzirda Čenčas kliedzienu:

— Nevar būt! Viņi jau atgriežas.

Patiešām, šķita, ka kāds no karaspēka atgriežas rančo, bet putekļu dēļ, ko bija sacēluši zirgu pakavi, viņas labi nevarēja saskatīt, kas tas ir.

Ieskatoties vērīgāk, viņas ar prieku sazīmēja, ka tie ir Džona rati. Viņš jau atgriezās. To redzot, Tita jutās pilnīgi samulsusi. Viņa nezināja, nedz ko darīs, nedz ko viņam sacīs. No vienas puses viņai bija neizsakāmi patīkami Džonu redzēt, no otras — viņa jutās ļoti slikti, jo saderināšanās ar viņu bija jāatsauc. Džons pienāca pie Titas ar lielu ziedu pušķi. Tikšanās prieka pārņemts, viņš to apskāva, bet noskūpstījis saprata, ka Titā kaut kas mainījies.

Turpinājums sekos…

Nākamā recepte…

LIELĀS PUPIŅAS AR ČILI TESKUKANAS GAUMĒ

XI nodaĻa Novembris LIELĀS PUPIŅAS AR ČILI TESKUKANAS GAUMĒ

SASTĀVDAĻAS

lielās pupiņas

lapu salāti

cūkgaļa

avokado

dradži

redīsi

platais čili pipars tornačili pipari sīpols olīvas

sarīvēts siers

Pagatavošana

pupiņas vispirms jāpavāra tekeskite [19] [1] Sālij līdzīga minerālviela. šķīdumā, pēc tam tās noskalo un no jauna liek vārīties kopā ar cūkgaļu un dradžiem.

Pirmais, ko Tita, piecēlusies piecos no rīta, izdarīja — viņa uzlika vārīties pupas.

Šodien pusdienās bija uzaicināts Džons un viņa tante Mērija, kas bija atbraukusi no Pensilvānijas tikai tāpēc vien, lai piedalītos Titas un Džona kāzās. Tante Mērija dega nepacietībā iepazīties ar sava mīļākā māsasdēla saderināto, bet vēl nebija varējusi to izdarīt, jo tas nebūtu īstajā laikā, ņemot vērā Pedro veselības stāvokli. Viņi nogaidīja nedēļu, līdz Pedro atveseļojas, lai ierastos oficiālā vizītē. Titu ļoti sarūgtināja, ka nevar šo iepazīšanos atcelt, Džona tantei jau bija astoņdesmit gadu, un viņa bija ieradusies no tālienes cerībā iepazīties ar Titu. Pacienāt tanti Mēriju ar labām pusdienām bija mazākais, ko viņa varēja darīt jaukās sirmgalves un Džona labā; bez tām neko citu kā vien ziņu, ka viņa ar Džonu neprecēsies, Tita piedāvāt nevarēja. Viņa jutās pilnīgi iztukšota, kā trauks, uz kura no brīnišķīgas kūkas palikušas tikai drupatas. Viņa cerēja vajadzīgos produktus

atrast pieliekamajā kambari, bet tur to nebija, tur patiesi nebija nekā. Ģertrūdes apciemojums bija iztukšojis visas rezerves. Vienīgais, kas atlicis klētī, neskaitot kukurūzu garšīgu tortiļju gatavošanai, bija rīsi un pupiņas. Bet ar labu gribu un izdomu no tā varēja pagatavot cienīgu maltīti. Ēdienkarte, kas sastāvētu no rīsiem ar lielajiem banāniem un pupiņām Teskukanas gaumē, nemaz nebūtu tik slikta.

Tā kā pupiņas nebija tik svaigas kā citreiz un paredzot, ka, līdz tās izvārīsies, paies ilgāks laiks nekā parasti, viņa tās uzlika vārīties pašā agrumā un, kamēr pupas vārījās, ķērās pie plato piparu tīrīšanas.

Pēc tam, kad pipari attīrīti no dzīslām, tos mērcē karstā ūdenī un, visbeidzot, samaļ.

Iemērkusi čili piparus, viņa pagatavoja brokastis Pedro un tās aiznesa uz viņa istabu.

Viņš jau bija no apdegumiem pietiekami atlabis. Tita ne brīdi nebija pārtraukusi likt uz brūcēm tepeskoite mizas un tā izvairījusies no iespējas, ka Pedro varētu palikt rētas. Džons šādai ārstēšanai bija pilnīgi piekritis. Interesanti, ka viņš pats jau kādu laiku eksperimentēja ar šo mizu — tos bija uzsākusi viņa vecmāmiņa «Rītausmas gaisma». Pedro gaidīja Titu ar nepacietību. Bez lieliskajiem ēdieniem, ko tā katru dienu viņam nesa, vēl viens svarīgs apstāklis veicināja viņa brīnumaino izveseļošanos — tās bija viņu sarunas pēc ēšanas. Bet šorīt Titai nebija laika, ko viņam veltīt, viņa gribēja Džonam pagatavot pusdienas, cik labi vien iespējams. Pedro greizsirdības uzplūdos teica:

— Tā vietā, lai aicinātu viņu pusdienās, tev vajadzēja izdarīt, lūk, ko — pateikt reizi par visām reizēm, ka tu ar viņu neprecēsies, tāpēc ka gaidi no manis bērnu.

—   To es viņam pateikt nevaru, Pedro.

—   Ko? Tu baidies apbēdināt savu dakterīti?

—    Nav tā, ka es baidītos, bet būtu netaisnīgi tā izrīkoties ar Džonu. Viņš ir pelnījis manu cieņu, un man jāsagaida labākais brīdis, lai ar viņu runātu.

—   Ja to nedarīsi tu, es pats to izdarīšu.

—   Nē, tu viņam neko neteiksi; pirmkārt, tāpēc, ka es tev neļauju to darīt, otrkārt, tāpēc, ka es neesmu stāvoklī.

—   Ko? Ko tu saki?

—   Tas, ko uzskatīju par grūtniecību, bija tikai mēnešreižu aizkavēšanās, bet tagad viss ir kārtībā.

—   Ak tā? Tad tā tas ir? Tagad es ļoti labi saprotu, kas ar tevi notiek. Tu negribi runāt ar Džonu, jo, iespējams, šaubies, vai palikt kopā ar mani vai apprecēties ar viņu. Vai tā nav? Tagad tu vairs neesi man, nabaga slimniekam, piesaistīta.

Tita nespēja saprast šādu Pedro uzvedību, viņš šķita kā mazs, kaprīzs bērns. Viņš runāja tā, it kā gatavotos palikt slims visu savu atlikušo mūžu, bet tā tas nebija, pavisam drīz viņš būs pilnīgi vesels. Nav šaubu, nelaimes gadījums, kurā viņš bija cietis, aptumšojis viņa prātu. Varbūt galva viņam ir degušā ķermeņa radīto dūmu pilna, un, tāpat kā sadedzināta maize izmaina visas mājas smaržas — tās kļūst nepatīkamas, tā viņa apdūmotās smadzenes raida šīs melnās domas, pārveidojot viņa parasti mīļos vārdus neciešamos. Nevar būt, ka Pedro par viņu šaubās, nedz arī ka viņam būtu nodoms rīkoties pretēji viņam raksturīgajam krietnumam attieksmē pret pārējiem.

Viņa izgāja no istabas ļoti noraizējusies. Pedro, pirms viņa bija aizvērusi durvis, uzkliedza, ka viņš nevēlas, lai viņa turpinātu nest pusdienas — lai sūta Čenču, tad viņai pašai būs pietiekami daudz laika bez jebkādiem traucēkļiem tikties ar Džonu.

Sadusmota Tita iegāja virtuvē un gatavojās brokastot — pirms tam viņai nebija atlicis laika, jo pirmā rūpe bija apkalpot Pedro, pēc tam nāca ikdienas darbi, un tas viss — kā dēļ? Vai tādēļ, lai Pedro nevis ņemtu to vērā, bet reaģētu tā, kā viņš to izdarīja — ar saviem vārdiem un izdarībām viņu apvainojot. Beigu beigās Pedro jau sāka pārvērsties par egoisma un greizsirdības monstru.

Viņa sev pagatavoja čilakiles [20] un apsēdās pie virtuves galda, lai tās apēstu. Viņai nepatika ēst vienatnē, bet pēdējā laikā nekas cits neatlika, jo Pedro no gultas piecelties nevarēja, Rosaura nevēlējās atstāt savu istabu un, nepieņemot ēdienu, palika tur ieslēgusies kā akmens cietoksnī, bet Čenča, pēc tam, kad viņai piedzima pirmais bērns, bija paņēmusi dažas brīvdienas.

Tāpēc čilakiles viņai negaršoja tik labi kā citas reizes, tām trūka kompānijas. Pēkšņi viņa izdzirdēja soļus. Virtuves durvis atvērās, un tajās parādījās Rosaura.

Tita, viņu ieraugot, jutās pārsteigta. Viņa bija tikpat tieva kā pirms kāzām. Un ēdusi viņa nebija tikai nedēļu! Šķita neiespējami, ka viņa būtu varējusi zaudēt trīsdesmit kilogramus tikai septiņās dienās, bet tā nu tas bija. Tas pats ar Rosauru bija noticis, kad viņas ģimene devās dzīvot uz Sanantonio — viņa ļoti strauji nokritās svarā, bet vajadzēja tikai atgriezties rančo, lai viņa atkal kļūtu resna!

Rosaura lepni iesoļoja un apsēdās iepretim Titai. Bija pienācis brīdis stāties pretī māsai, bet ne jau Tita būs tā, kas uzsāks strīdu. Viņa pastūma malā šķīvi, iedzēra malciņu kafijas un sāka rūpīgi mazos gabaliņos knaibīt čilakiles gatavošanā izmantotās tortiļjas maliņas.

Bija ierasts, ka visām tortiļjām, ko ēd, apknaiba maliņas, lai tās izbarotu vistām. Tāpat arī tika sasmalcināti maizes pārpalikumi. Rosaura un Tita cieši ieskatījās viena otrai acīs un tā arī palika, līdz Rosaura sāka runāt:

—    Domāju, ka mums ir par ko parunāt. Vai tev tā nešķiet?

—   Jā, jā, protams. Domāju, ka jau kopš tā laika, kad tu apprecējies ar manu līgavaini.

—   Labi, ja vēlies, sāksim no tiem laikiem. Tev līgavainis uzradās pret likumiem. Tev viņš nedrīkstēja būt.

—    Pēc kura domām? Pēc mammas vai tavām?

—   Saskaņā ar ģimenes tradīciju, kuru tu pārkāpi.

—    Es to pārkāpšu tik daudz reižu, cik būs nepieciešams, līdz šī nolādētā tradīcija ņems vērā mani. Man bija tādas pašas tiesības apprecēties kā tev, un tieši tu biji tā, kurai nebija tiesību nostāties starp diviem cilvēkiem, kas viens otru ļoti mīl.

—   Nu ne jau tik ļoti. Redzi, kā Pedro pie vismazākās izdevības tevi nomainīja pret mani. Es ar viņu apprecējos, jo viņš tā vēlējās. Un, ja tev būtu kaut kripatiņa lepnuma, tev viņš būtu jāaizmirst uz visiem laikiem.

—   Tavai zināšanai — viņš apprecējās ar tevi, tikai lai

būtu manā tuvumā. Viņš tevi nemīlēja, un tu to ļoti labi zināji.

—   Jā, labāk vairs nerunāsim par pagātni, mani neinteresē iemesli, kāpēc Pedro ar mani apprecējās. Viņš mani apprecēja, un viss. Un es nepieļaušu, ka jūs abi par mani smejaties. Iegaumē to labi! To es necietīšu.

—    Neviens nedomā par tevi smieties, Rosaura. Tu neko nesaproti.

—   Nē, tā tik vēl trūka! Es ļoti labi saprotu, kādu lomu tu esi man atstājusi, kad rančo ļaudis redz, kā tu raudi līdzās Pedro un mīļi turi viņa roku. Vai zini, kas tā ir par lomu? Apsmiekla! Dievs tev nepiedos! Redzi, mani neuztrauc, ka tavs un Pedro ceļš ved uz elli, jo tu ar viņu šmaukstinies visos stūros. Vēl vairāk, kopš šī brīža jūs to varat darīt, cik vien vēlaties. Kamēr neviens par to neuzzinās, man tas nav svarīgi, jo Pedro radīsies vajadzība darīt to ar vienalga kuru. Kas attiecas uz mani, man viņš vairs nepieskarsies. Man ir pašcieņa! Lai meklē savām neķītrībām tādu kā tu, bet viens gan ir skaidrs, šai mājā es joprojām būšu viņa sieva. Un citu acu priekšā arī. Dienā, kad kāds jūs ieraudzīs un mani atkal padarīs par apsmieklu, es zvēru, jūs to nožēlosiet.

Rosauras kliegšana sajaucās ar Esperansas gaužo raudāšanu. Jau kādu brīdi meitenīte raudāja, un viņas raudas pakāpeniski kļuva arvien stiprākas, līdz pārvērtās nepanesamos kliedzienos. Droši vien viņai gribējās ēst. Rosaura lēnām piecēlās un sacīja:

—   Iešu pabarot savu meitu. Kopš šīs dienas un turpmāk es nevēlos, ka to dari tu, tu viņu varētu aptraipīt ar

dubļiem. No tevis viņa iegūtu tikai sliktu paraugu un padomus.

—   Par to gan tu vari būt pilnīgi droša. Es nepieļaušu, ka tu meitu saindē ar savas slimās galvas domām. Un nepieļaušu, ka tu sagrauj viņas dzīvi, piespiežot viņu sekot muļķīgai tradīcijai!

—   Ak tā! Un kā tu to nepieļausi? Droši vien tu domā, ka es tev atļaušu palikt viņas tuvumā kā līdz šim, bet ievēro, meitenīt, tā nebūs. Kur tu esi redzējusi, ka ielenēm ļauj būt kopā ar meitenēm no godīgām ģimenēm?

—   Nesaki, ka tu patiešām uzskati mūsu ģimeni par godīgu!

—   Mana mazā ģimene tāda ir. Un, lai tā arī turpmāk tāda paliktu, es tev aizliedzu tuvoties manai meitai, vai arī man nāksies tevi padzīt no šīs mājas, ko mamma novēlējusi man. Vai tu to saproti?

Rosaura izgāja no virtuves, paņēmusi līdzi putru, ko Tita bija izvārījusi Esperansai, un devās to ēdināt. Neko sliktāku Titai viņa nebūtu spējusi izdarīt. Viņa mācēja ievainot, cik vien dziļi iespējams.

Esperansa Titai šai pasaulē bija vissvarīgākais. Kādas sāpes viņa izjuta! Drupinot pēdējos tortiļjas gabalus, kas Titai bija rokās, viņā no visas sirds radās vēlēšanās, kaut māsu apritu zeme. Tas bija mazākais, ko viņa pelnījusi.

Strīdoties ar Rosauru, Tita visu laiku turpināja drupināt tortiļjas gabaliņus, un tā tie bija pārvērtušies pavisam smalkās drumstalās. Tita dusmīgi uzbēra drupačas uz šķīvja un devās barot vistas, lai pēc tam varētu nodoties pupiņu gatavošanai. Uz visām pagalma auklām bija izkārti mirdzoši baltie Esperansas autiņi. Tie bija ļoti skaisti autiņi. Daudzas pēcpusdienas viņas visas bija pavadījušas, izšujot to maliņas. Vējš autiņus purināja, un tie šķita kā putu viļņi. Tita novērsa skatienu no autiņiem. Ja viņa gribēja pabeigt gatavot pusdienas, vajadzēja aizmirst par to, ka meitenīte pirmo reizi ēd bez viņas. Viņa steidzās uz virtuvi un turpināja gatavot pupiņu sautējumu.

Taukos liek apcepties sasmalcinātus sīpolus. Kad tie apbrūninājušies, pievieno sasmalcinātu plato piparu un sāli pēc garšas.

Kad buljonam pieliktas garšvielas, tam pievieno pupiņas, gaļu un dradžus.

Veltīgi bija pūlēties aizmirst Esperansu. Kad Tita pārlēja pupiņas no katla podā, viņa atcerējās, ka meitenītei ļoti garšo pupiņu novārījums. Lai viņu ar to pabarotu, Tita nosēdināja Esperansu sev klēpī, uzlika viņai lielu salveti uz krūtīm un deva viņai novārījumu no sudraba karotītes. Kādu prieku viņa bija izjutusi, izdzirdot skaņu, kas radās, karotei saskaroties ar Esperansas pirmo zobiņu. Tagad viņai jau nāca nākamie divi. Tita ļoti uzmanījās, lai, viņu ēdinot, tos nesavainotu. Kaut nu arī Rosaura tā darītu! Bet ko gan viņa var zināt! Ja viņa nekad iepriekš to nebija darījusi. Viņa pat, droši vien, nezina, kā sagatavot vannu ar salātlapu ūdeni, lai meitenītei naktīs būtu mierīgs miegs, nedz māk to apģērbt, ne arī nobučot un apmīļot, nedz ieaijāt, kā to bija darījusi Tita. Viņai ienāca prātā, ka varbūt vislabākais būtu pamest rančo. No Pedro puses viņa bija piedzīvojusi vilšanos; Rosaura, ja Titas nebūs, varētu uzsākt jaunu dzīvi, bet meitenītei agri vai vēlu nāktos pierast, ka par viņu rūpējas īstā māte. Ja Tita turpinās ar katru dienu jo vairāk bērnu iemīļot, viņa cietīs tāpat, kā tas reiz bija ar Roberto. Viņai nebija citas izvēles — lai arī šī bija viņas ģimene, jebkurā brīdī viņu varēja izmest, tāpat kā izsviež akmentiņu no pupiņām, tās pārlasot. Turpretim Džons viņai piedāvāja veidot jaunu ģimeni, kuru neviens tai neatņemtu. Viņš bija brīnišķīgs cilvēks un Titu ļoti mīlēja. Arī viņai nebūtu grūti ar laiku bezprātīgi iemīlēt Džonu. Viņai neizdevās savas pārdomas turpināt, jo vistas pagalmā sāka briesmīgi skaļi kladzināt. Šķita, ka tās sajukušas un jūtas kā kaujas gaiļi. Tās knāba viena otrai, cenšoties atņemt cita citai pēdējās tortiļjas drupačas, kas bija palikušas uz zemes. Tās lēkāja un juku jukām lidinājās, nežēlīgi klūpot viena otrai virsū. Starp visām bija kāda, kas bija satrakojusies visvairāk — izknāba acis visām vistām, kam tik tika klāt, apšļakstot ar asinīm Esperansas baltos autiņus. Tita, ļoti pārbijusies, mēģināja pārtraukt ķīviņu, uzlejot vistām spaini ūdens. Bet viņa panāca tikai to, ka tās vēl jo vairāk satrakojās, un sākās īsts kautiņš. Vistas izveidoja apli, kura vidū tās metās cita citai virsū galvu reibinošā ātrumā. Pēkšņi vistas nenovēršami nonāca pašu trakā skrējiena radīto spēku varā un nespēja vairs atbrīvoties no spalvu, putekļu un asins virpuļiem, kas griezās un traucās arvien spēcīgāk, līdz pārvērtās varenā tornado — tas aiznesa sev līdzi visu, kas gadījās tam ceļā, sākot ar lietām, kas atradās vistuvāk, šajā gadījumā, tie bija pagalmā izkārtie Esperansas autiņi. Tita centās glābt dažus autiņus, bet, mēģinot tos paņemt, viņu pacēla gaisā varens virpulis. Tas viņu uzrāva vairākus metrus virs zemes, trīs reizes ar velnišķīgām dusmām un knābieniem apgrieza riņķī un ar grūdienu nometa pagalma pretējā stūri, kur viņa nokrita kā tāds kartupeļu maiss.

Tita kādu bridi, baiļu pārņemta, palika guļam uz zemes. Viņai nebija vēlēšanās pakustēties. Ja virpulis viņu no jauna satvers, draudēja briesmas, ka vistas tai izknābs acis. Šis viesuļvirpulis, ko bija izraisījušas vistas, izraka pagalma zemi, izveidojot dziļu aku, kurā lielākā daļa vistu pazuda no šis pasaules. Zeme tās bija aprijusi. Pēc šī kautiņa dzīvas palika tikai trīs bezspalvainas un vienacainas vistas. No autiņiem — neviens.

Tita, nopurinādama putekļus, apskatīja pagalmu — no vistām nebija ne miņas. Vēl vairāk viņu uztrauca autiņu, kurus viņa ar tādu mīlestību bija izšuvusi, pazušana. Vajadzētu tos ātri aizvietot ar jauniem. Bet, ja tā labi apdomā, tā vairs nav viņas darīšana. Rosaura bija teikusi, ka nevēlas, lai viņa turpmāk tuvojas Bsperansai. Tā taču bija? Tādā gadījumā, lai viņa pati ari rūpējas par savām lietām, bet Tita mēģinās atrisināt savas, šobrīd — lai pusdienas Džonam un tantei Mērijai būtu gatavas laikā.

Viņa iegāja virtuvē un grasījās jau beigt pupiņu gatavošanu, bet, kāds gan bija viņas pārsteigums, redzot, ka, neskatoties uz daudzajām virs pavarda pavadītajām stundām, pupiņas vēl nebija izvārījušās.

Notika kaut kas neredzēts. Tita atcerējās, ka Nača vienmēr viņai teikusi, ja, gatavojot tamales, divi vai vairāki cilvēki strīdas, tamales neizcepas. Varēja paiet dienu dienas, bet tie kā nav gatavi, tā nav, jo tamales ir dusmīgi. Šādos gadījumos vajadzēja uzdziedāt, lai tie kļūst apmierināti un izcepas. Titai radās aizdomas, ka tas pats noticis ar viņas pupiņām, jo, kad viņa strīdējās ar

Rosauru, tās bija klāt. Un tā viņai nekas cits neatlika, kā nomierināt savu dvēseli un ar mīlestību kaut ko uzdziedāt pupiņām, jo pusdienu gatavošanai viņai bija atlicis pavisam maz laika.

Lai to izdarītu, vislabāk bija atcerēties kādu patiesas laimes mirkli un dziedot to vēlreiz izdzīvot. Viņa aizvēra acis un sāka dziedāt valsi ar šādiem vārdiem: «Es esmu laimīga, kopš tevi ieraudzīju, es sniedzu tev savu mīlestību, bet zaudēju dvēseli…» Viņas prātā nozibēja ainas — pirmā tikšanās ar Pedro tumšajā istabā. Kaisle, ar kādu Pedro bija norāvis viņas drēbes, karstums, kas pārņēma viņas miesu zem ādas, tiklīdz viņš tai pieskārās ar savām dedzinošajām rokām. Asinis viņas dzīslās virmoja. Sirds mutuļoja kaislē. Maz pamazām kaisle mitējās, dodot ceļu bezgalīgam maigumam, kam izdevās nomierināt abu satrauktās dvēseles.

Kamēr Tita dziedāja, buljons ar pupiņām dedzīgi burbuļoja. Pupiņas ļāva, lai šķidrums, kurā tās peld, viņas pārņem un sāka briest, gandrīz vai pārsprāgstot. Kad Tita atvēra acis un izņēma vienu pupiņu, lai pārliecinātos par tās gatavību, viņa atklāja, ka pupiņas ir izvārījušās. Tas viņai dos gana daudz laika, ko veltīt sevis sakārtošanai pirms tantes Mērijas ierašanās. Apmierināta ar dzīvi, viņa izgāja no virtuves un devās uz savu istabu uzposties. Pirmais darāmais — iztīrīt zobus. Tā kā vistu radītā viesuļa dēļ viņai bija nācies izciest trakulīgu vāļāšanos pa zemi, tie bija smilšu pilni. Viņa paņēma pulveri, lai iztīrītu zobus, un to ar spēku arī sāka darīt.

Skolā viņai bija iemācījuši, kā pagatavot šādu pulveri. To gatavo, ņemot pusunci vīnakmens, pusunci cukura un pusunci tintes zivs kaulu, tam pievieno divas drahmas [21] Florences īrisa un lauvmutītes sulu, visas sastāvdaļas samaļ un labi samaisa. Skolotājas Hovitas uzdevums bija viņiem to parādīt. Trīs gadus Hovita bija viņu skolotāja. Viņa bija ļoti neliela, pat varētu teikt, maza auguma sieviete. Visi viņu atcerējās ne tik daudz zināšanu, ko viņa tiem devusi, dēļ, bet gan tādēļ, ka viņa patiešām bija personība. Stāsta, ka astoņpadsmit gadu vecumā viņa kļuvusi atraitne ar dēlu uz rokām. Viņa nekad nebija vēlējusies patēvu savam bērnam, un tā, pati izdarījusi savu izvēli, viņa bija pavadījusi dzīvi pilnīgā celibātā. Bet, kas gan zina, cik ļoti viņa par šo lēmumu bija pārliecināta un cik ļoti tas viņu ietekmēja, bet nabadzīte, gadiem ejot, sāka zaudēt prātu. Viņa strādāja dienu un nakti, lai nedotu vaļu sliktām domām. Viņas mīļākais teiciens bija: «Bezdarbība ir visu netikumu māte.» Un tā viņa dienā neatpūtās ne sekundi. Ar katru dienu viņa strādāja vairāk un gulēja mazāk. Ar laiku pašas mājās darba vairs nebija gana, lai mierinātu viņas garu, tādēļ piecos no rīta viņa devās ārā, lai slaucītu trotuārus. Savas mājas un arī kaimiņu. Pamazām viņas darbības lauks paplašinājās, ietverot jau četrus kvartālus, un tā, in crescendo, nonāca līdz tam, ka viņa, pirms doties uz skolu, paspēja noslaucīt visus Piedras Negras trotuārus. Reizēm viņas matos bija ieķērušies gruži, un bērni par to smējās. Tita, raugoties uz sevi spogulī, atklāja, ka izskatās līdzīga savai skolotājai. Iespējams, tas bija pēc viesuļa matos sapinušos spalvu dēļ, bet Titu vienalga tas šausmināja.

Nekādā gadījumā viņa nevēlējās kļūt par otru Hovitu. Viņa izpurināja spalvas no matiem, izķemmēja tos, ar spēku velkot ķemmi caur matiem, un devās lejā, lai uzņemtu Džonu un tanti Mēriju, kas tieši šobrīd ieradās. Par viņu klātbūtni rančo ziņoja Pulkes riešana.

Tita uzņēma viesus zālē. Tante Mērija bija tieši tāda, kādu viņa to bija iztēlojusies — smalka un patīkama kundze gados. Par spīti vecumam, viņa izskatījās nevainojami.

Viņai galvā bija vienkārša pasteļkrāsas cepure ar ziediem, kas kontrastēja ar matu sirmumu. Cimdi, balti mirdzot, turpretim harmonēja ar matu krāsu. Staigājot viņa atbalstījās uz sarkankoka spieķa, kam bija gulbja formas sudraba rokturis. Viņas runas veids bija ļoti piemīlīgs. Tante bija sajūsmā par Titu un no visas sirds apsveica savu māsas dēlu ar veiksmīgo izvēli, bet Titu uzslavēja par tās brīnišķīgo angļu valodu.

Tita atvainojās, ka klāt nav viņas māsas, jo tā jūtas nevesela, un aicināja viesus uz ēdamzāli.

Tanti apbūra rīsi ar ceptiem banāniem, un viņa ļoti slavēja ari veidu, kā pagatavotas pupiņas.

Pasniedzot pupiņas, tās pārkaisa ar sarīvētu sieru un izgrezno svaigām salātu lapām, avokado šķēlītēm, sasmalcinātiem redīsiem, tornačiles pipariem un olīvām.

Tante bija pieradusi pie citādiem ēdieniem, bet tas netraucēja novērtēt, cik garšīgi gatavo Tita.

—   Mmm. Tas ir brīnišķīgi, Tita.

—   Tev gan paveicies, Džonij, turpmāk tu varēsi labi paēst, jo, tiesa kas tiesa, Ketija gatavo ļoti slikti. Skaties, ka pēc apprecēšanās nepaliec resns.

Džons ievēroja, ka Tita jūtas samulsusi.

—   Vai tevi kas nomāc, Tita?

—    Jā, bet tagad es tev to pateikt nevaru, tava tante nejutīsies labi, ja mēs nesarunāsimies angļu valodā.

Džons spāniski viņai atbildēja:

—   Nē, nē, neraizējies par to, viņa ir pilnīgi kurla.

—    Bet kā tad viņa tik labi var uzturēt sarunu?

—   Viņa lasa no lūpām, bet tikai angļu valodā, neuztraucies. Turklāt ēdot viņa nevienu nepazīst, tā kā, lūdzu, pasaki man, kas ar tevi notiek. Mums nav bijis laika aprunāties, bet kāzas būs jau pēc nedēļas.

—    Džon, domāju, ka labāk ir tās atcelt.

—    Bet kādēļ?

—    Neliec man to tev tagad paskaidrot.

Tita, mēģinot izturēties tā, lai tante nenojauš, ka viņi apspriež tik delikātu tēmu, tai uzsmaidīja. Tante viņai atbildēja ar to pašu: viņa, ēdot pupiņas, jutās ļoti laimīga un mierīga. Tā tas bija — viņa patiešām nespēja lasīt no lūpām, kad runas risinājās spāņu valodā. Tita ar Džonu varēja turpināt pavisam droši. Džons to arī uzstājīgi darīja:

—   Vai tu mani vairs nemīli?

—    Es nezinu.

Cik grūti Titai bija runāt, redzot Džona sāpju pārņemto seju. Viņš gan tūlīt pat mēģināja savaldīties.

—   Kamēr tu biji prom, man bija intīmas attiecības ar vīrieti, kuru es vienmēr esmu mīlējusi, un es zaudēju nevainību. Tādēļ vairs nevaru ar tevi precēties.

Pēc ilga klusuma brīža Džons viņai jautāja:

—   Tu viņu mīli vairāk nekā mani?

—       Nevaru tev atbildēt, es to nezinu. Kad tevis šeit nav, es domāju, ka mīlu viņu, bet, kad redzu tevi, viss mainās. Tev līdzās es jūtos bez rūpēm, droša, mierīga,… bet es nezinu, nezinu… Piedod, ka tev to visu pateicu.

Pa Titas vaigiem noritēja divas asaras. Tante Mērija saņēma viņas roku savās un, dziļi aizkustināta, angliski teica:

—   Cik jauki ir redzēt iemīlējušos sievieti raudam no jūtu pārpilnības. Ar mani arī tā notika, kad gatavojos precēties.

Džons saprata, ka šie vārdi var izraisīt Titas raudu lēkmi un situācija kļūtu nekontrolējama.

Viņš, pastiepis roku, saņēma tajā Titas roku un ar smaidu uz lūpām, lai nomierinātu tanti, sacīja:

—   Tita, man nav svarīgi, ko tu esi izdarījusi, dzīvē ir lietas, kam nav jāpievērš vērība, ja vien tās nemaina galveno. Tas, ko tu man pateici, nav mainījis manas domas. Es tev atkārtoju, ka ar vislielāko prieku vēlos būt visas tavas dzīves draugs, bet es gribu, lai tu ļoti labi apdomā, vai es esmu šis vīrietis vai ne. Ja tava atbilde būs apstiprinoša, nosvinēsim kāzas pēc dažām dienām. Ja nē, būšu pirmais, kas apsveiks Pedro un lūgs, lai viņš ar tevi apietas tā, kā tu to esi pelnījusi.

Titu šie Džona vārdi nepārsteidza — tie atbilda viņa personībai. Bet viens gan viņu pārsteidza — Džons itin labi zināja, ka viņa sāncensis ir Pedro. Tita nebija rēķinājusies ar Džona smalko intuīciju.

Tita vairs nespēja nosēdēt pie galda. Atvainojusies viņa uz kādu brīdi izgāja pagalmā un tur raudāja, līdz nomierinājās. Tūlīt pat viņa atgriezās, tieši laikā, kad tika pasniegts saldais ēdiens. Džons piecēlās, lai piebīdītu krēslu un izturējās pret viņu tikpat delikāti un ar tādu pašu cieņu kā vienmēr. Viņš patiesi bija apbrīnojams cilvēks. Kā viņš bija audzis viņas acīs! Un cik daudz jaunu šaubu radās viņas galvā! jasmīnu saldējums, kas bija desertā, viņai sniedza lielu atvieglinājumu. Apēdusi pirmo karotīti, viņa sajuta, kā tas atsvaidzina ķermeni un apskaidro prātu. Tante, nogaršojusi saldo ēdienu, kļuva vai traka no sajūsmas. Viņai nekad nebija ienācis prātā, ka jasmīnus var ēst. Ieintriģēta viņa vēlējās uzzināt visus sīkumus, lai savās mājās pagatavotu tādu pašu saldējumu. Tita ļoti mierīgi, lai tante skaidri varētu nolasīt viņai no lūpām, izstāstīja recepti.

Jasmīna zaru sasmalcina un iemērc šķīdumā no trīsceturtdaļlitra ūdens un pusunces cukura, visu labi samaisot. Kad cukurs izšķīdis, šo maisījumu izkāš caur biezu audeklu un pēc tam sasaldē saldējuma traukā.

Atlikušo vakara daļu viņi pavadīja brīnišķīgi. Promejot Džons noskūpstīja Titai roku un teica:

—   Es negribu tevi piespiest, es tikai vēlos tev apliecināt, ka līdzās man tu būsi laimīga.

—   Es to zinu.

Protams, ka viņa to zināja. Un, protams, ka viņa gatavojās to atcerēties, pieņemot lēmumu, to izšķirošo, to, no kura būs atkarīga visa viņas nākotne.

Turpinājums sekos…

Nākamā recepte: ČILI PIPARI RIEKSTU MĒRCĒ

XII nodala decembriS ČILI PIPARI RIEKSTU MĒRCĒ

SASTĀVDAĻAS

25 poblanos pipari[22] 1/2kg tomātu 8 granātāboli 2 vidēja lieluma sīpoli 100 Kastīlijas valriekstu 2 asitroni

100 g svaigi sieta siera

1 persiks

1 kg maltas liellopu gaļas

1 ābols

100 g rozīņu

ķimenes

1/4 kg mandeļu

baltie pipari

1/4 kg valriekstu

sāls

cukurs

Pagatavošana

riekstus jāsāk lobīt jau dažas dienas iepriekš, jo tas ir ļoti darbietilpīgs process, kas prasa ilgas stundas. Kad tie atbrīvoti no čaumalām, jānoņem plēvīte, kas pārklāj rieksta kodolu. Ļoti jāuzmanās, lai ne pie viena nepaliek pielipis ne gabaliņš, jo, tos samaļot un sajaucot ar krējumu, tas riekstu mērci vērtīs rūgtu, padarot veltīgas visas pūles.

Tita un Čenča, sēžot pie virtuves galda, beidza lobīt riekstus. Šie rieksti tiks izmantoti čili piparu riekstu mērcē gatavošanai, kas tiks pasniegts kā galvenais ēdiens nākamās dienas kāzās. Pārējie ģimenes locekļi bija atstājuši viņas vienas, ar tādu vai citu aizbildinājumu dezertējot no virtuves galda. Tikai šīs divas jaukās sievietes pēdējiem spēkiem turpināja cīnīties. Patiesību sakot, Tita viņus nenosodīja. Viņi diezgan čakli visu nedēļu bija palīdzējuši, un viņa ļoti labi saprata, ka nav viegli izlobīt tūkstoš riekstu, nezaudējot spēkus. Vienīgais viņai zināmais cilvēks, kas spēja to darīt, ne brīdi neizrādot jelkādas noguruma pazīmes, bija Mamma Elēna.

Viņa ne tikai nedaudzās dienās spēja izlobīt maisu maisus riekstu, bet viņai šī darba veikšana pat sagādāja milzīgu baudu.

Spiest, izjaukt un noplēst mizu bija viņas mīļākās nodarbošanās. Pagāja stundas, bet viņa pat nejuta, cik ilgi sēž pagalmā ar kādu riekstu maišeli klēpī, un nepiecēlās, pirms tas nebija tukšs.

Viņai izlobīt šos tūkstoš riekstus būtu bijusi bērnu spēlīte. Citiem gan tas bija prasījis milzum lielu piepūli. Šis prātam netveramais daudzums bija nepieciešams, jo katram no divdesmit pieciem čili pipariem vajadzēja izlobīt simts riekstu, tātad loģiski, ka divsimt piecdesmit pipariem vajadzīgi tieši viens tūkstotis riekstu. Uz kāzām bija saaicināti apmēram astoņdesmit radinieki un vistuvākie draugi. Katrs, ja vēlētos, varētu apēst trīs čili piparus; tas bija ļoti pieticīgs aprēķins. Kāzas bija paredzētas ļoti ģimeniskas, bet jebkurā gadījumā Tita banketa laikā vēlējās pasniegt divdesmit ēdienus, to vidū tādus, ko sen vairs negatavo, un, protams, uz šī galda nedrīkstēja trūkt brīnišķīgo čili piparu riekstu mērcē, jo nozīmīgās svinības bija to vērtas, kaut tas prasītu vai cik saspringtu darbu. Titai nebija svarīgi, ka pirksti pēc tik daudzu riekstu tīrīšanas kļūs melni. Šīs kāzas bija uzupurēšanās vērtas; tām viņas acīs bija īpaša nozīme. Tāpat arī Džonam. Viņš bija tik laimīgs, ka bijis viens no lielākajiem svinību gatavošanas palīgiem. Patiesību sakot, viņš bija viens no pēdējiem, kas devās prom, lai atpūstos. Viņš bija pelnījis labu atpūtu.

Savas mājas vannas istabā Džons, pusdzīvs no pārguruma, mazgāja rokas. Pēc tik daudzu riekstu lobīšanas viņam sāpēja nagi. juzdamies dziļi saviļņots, viņš gatavojās iet gulēt. Pēc dažām stundām viņš būs Titai par soli tuvāk, un tas viņam sagādāja patiesu apmierinājumu. Kāzas bija paredzētas divpadsmitos dienā. Ar skatienu viņš pārbaudīja smokingu, kas bija pārlikts krēsla atzveltnei. Viss apģērbs, ko viņš nākamajā dienā vilks, bija rūpīgi salikts, gaidot īsto brīdi, lai atklātu savu spožumu. Kurpes spīdēja kā nekad un tauriņš, josta un krekls bija nevainojami, juzdamies apmierināts, ka viss kārtībā, viņš dziļi ieelpoja, likās gultā un, tiklīdz nolika galvu uz spilvena, aizmiga dziļā miegā.

Turpretim Pedro nespēja iemigt. Viņu plosīja ellišķīga greizsirdība. Viņam nebūt nepatika piedalīties kāzās un paciest, ka Tita ir līdzās Džonam.

Viņš nepavisam neizprata Džona rīcību. Šķita, ka tam dzīslās rit kukurūzas ķīselis. Džons taču ļoti labi zināja, kādas attiecības ir starp Titu un viņu. Bet viņš joprojām turpina uzvesties tā, it kā nekas nebūtu! Vakarā, kad Tita gribēja pavardā aizdegt uguni, viņa nekur nevarēja atrast sērkociņus. Vienmēr galantais Džons pasteidzās piedāvāt viņai savu palīdzību. Bet tas vēl nebija viss! Pēc tam, kad Džons bija aizdedzis uguni, viņš, saņēmis Titas rokas savās, uzdāvināja viņai sērkociņu kastīti. Kāpēc viņam vajadzēja Titai dot šādas muļķīgas dāvanas? Tas bija tikai labs iegansts, lai Pedro priekšā varētu noglāstīt Titas rokas. Protams, viņš sevi uzskatīja par ļoti civilizētu, bet Pedro viņam parādīs, kā rīkojas vīrietis, ja tas sievieti patiešām mīl. Paķēris žaketi, viņš gatavojās doties uzmeklēt Džonu, lai tam sadotu pa purnu.

Durvīs viņš apstājās. Tas varētu izraisīt tenkas, ka Titas svainis kāvies ar Džonu dienu pirms kāzu ceremonijas.

Tita viņam to nepiedotu. Ar lielu niknumu viņš nometa žaketi uz gultas un sāka meklēt kādu tableti, kas mazinātu galvassāpes. Troksnis, ko virtuvē radīja Tita, sāpju dēļ šķita tūkstoškārt lielāks.

Tita, beidzot lobīt nedaudzos uz galda atlikušos riekstus, domāja par savu māsu. Rosaurai ļoti būtu paticis piedalīties kāzās. Nabadzīte nomira pirms gada. Turot godā viņas piemiņu, baznīcas ceremonija tika atlikta uz šo laiku. Viņas nāve patiešām bija dīvaina. Viņa, kā parasti, paēdusi tūlīt pat devās uz savu istabu. Esperansa un Tita bija palikušas pļāpājam ēdamzālē. Pedro uzkāpa augšā, lai novēlētu Rosaurai labu nakti. Tita un Esperansa neko nedzirdēja, jo ēdamzāle atradās diezgan tālu no guļamistabām. Sākumā Pedro nemaz neizbrīnīja, ka viņš pat aiz aizvērtām durvīm dzird Rosauras purkšķināšanu. Un uzmanību šiem nepatīkamajiem trokšņiem sāka pievērst vien tad, kad kāds no tiem turpinājās ilgāk nekā parasti. Šķita, ka tas nebeigsies. Pedro mēģināja koncentrēties grāmatas lasīšanai, domādams — tas nav iespējams, ka šī ilgā skaņa būtu viņa sievas gremošanas problēmu radīta. Grīda drebēja, gaisma sāka mirgot. Vienu brīdi Pedro pat ienāca prātā, ka atsākušies revolūcijas trokšņaino lielgabalu šāvieni, bet tad viņš šo varbūtību atmeta, jo valstī, vismaz šobrīd, bija iestājies pietiekami liels miers. Varbūt tas bija kaimiņu mašīnas motors. Bet, ja labi apdomā, mašīnas motors nerada tik pretīgu smaku. Dīvaini, ka viņš sajuta šo smaku, par spīti spertajiem piesardzības soļiem, izkvēpinot istabā gabaliņu degošas ogles, kam pārbērts mazliet cukura.

Tas ir visefektīvākais paņēmiens pret sliktām smakām.

Kad Pedro vēl bija mazs zēns, viņi tā bija paraduši darīt istabā, kur bija izkārnījies kāds ar vēderu slimais, un gaisa atsvaidzināšana vienmēr bija izdevusies ļoti labi. Bet tagad viņam tas nebija līdzējis nemaz. Noraizējies viņš piegāja pie durvīm, kas savienoja abas guļamistabas, un pieklauvējis jautāja Rosaurai, vai tā jūtas labi. Nesaņēmis atbildi, viņš atvēra durvis un atrada Rosauru violetām lūpām, saplakušu ķermeni, izvalbītām acīm un aizmiglotu skatienu. Tā izdvesa savu pēdējo vārgo nopūtu. Džona diagnoze bija — akūta kuņģa hiperēmija.

Uz bērēm ieradās ļoti maz cilvēku, jo līdz ar nāvi vēl vairāk pastiprinājās nepatīkamā smaka, ko radīja Rosauras ķermenis. Tāpēc nebija daudz tādu, kas uzdrošinājās bērēs piedalīties. Vienīgie, kas nekādā gadījumā nevēlējās šo izdevību zaudēt, bija maitasputnu bars, kas lidinājās virs bēriniekiem līdz pat bēru ceremonijas beigām. Taču, redzot, ka nekādas dzīres nav paredzamas, tie aizlidoja ļoti vīlušies, atstājot Rosauru mierīgi dusēt.

Bet Titai vēl nebija pienācis laiks atpūsties. Viņas ķermenis vai kliedza pēc atpūtas, bet vispirms vajadzēja pabeigt riekstu mērci. Tātad lietderīgāk, tā vietā, lai gremdētos atmiņās par pagātni, bija pasteigties virtuves darbos, lai varētu baudīt pelnīto atpūtu.

Kad visi rieksti notīrīti, tos kopā ar sieru un krējumu saberž piestā. Beigās pēc garšas pievieno sāli un baltos piparus. Ar šādi pagatavoto riekstu mērci pārlej pildītos čili piparus un izgrezno ar granātābola sēkliņām.

PILDĪJUMS ČILI PIPARIEM

Sīpolus liek cepties nelielā eļļas daudzumā. Kad tie kļūst dzeltenīgi, pievieno malto gaļu, ķimenes un mazliet cukura. Kad gaļa apcepusies, pievieno persikus, ābolus, riekstus, rozīnes, mandeles, tomātus un ļauj sautēties. Kad gaļa gatava, pieliek sāli pēc garšas un vēl kādu bridi atstāj uz uguns, līdz liekais šķidrums uzsūcas.

Atsevišķi apcep un notīra čili piparus. Pēc tam tos no vienas puses iegriež, izņem sēkliņas un dzīslas.

Tita un Čenča beidza greznot visas divdesmit piecas paplātes ar čili pipariem un novietoja tās vēsā vietā. Nākamajā rītā oficianti tās tur atrada ļoti labā stāvoklī un aiznesa uz svinību galdu.

Oficianti, apkalpojot pacilātos viesus, iznēsāja paplātes. Ģertrūdes ierašanās uz svinībām pievērsa visu klātesošo uzmanību. Viņa atbrauca «kupē» «T» markas fordā. Tā bija viena no pirmajām jaunā modeļa automašīnām, ko pavisam nesen bija sākuši ražot. Kāpjot ārā no mašīnas, tik tikko nenokrita lielā, strausa spalvām greznotā cepure ar platajām malām, kas viņai bija galvā. Ģertrūdes kleita ar polsterētajiem pleciem bija ļoti moderna un acīs krītoša. Arī Huans no viņas neatpalika. Viņš bija tērpies elegantā piegulošā uzvalkā, galvā viņam bija salmu platmale un kājās gamašas. Viņu vecākais dēls bija kļuvis par gleznai skulptūrai līdzīgu mulatu. Viņa sejas vaibsti bija ļoti smalki, un tumšā ādas krāsa kontrastēja ar ūdenszilajām acīm. Ādas krāsu viņš bija mantojis no vectēva, bet zilās acis — no Mammas Elēnas. Viņam bija tieši tādas pašas acis kā Mammai Elēnai. Aiz viņiem nāca seržants

Treviņjo, kurš, revolūcijai beidzoties, tika pieņemts par Ģertrūdes personīgo miesassargu.

Pie rančo vārtiem Nikolass un Rosalio, ģērbušies meksikāņu zemnieku tautas tērpos — čarro [23] —, savāca ielūgumus no viesiem, kas vēl arvien turpināja ierasties. Tie bija ļoti skaisti ielūgumi. Aleksis un Esperansa paši tos bija gatavojuši. Ielūgumu papīrs, melnā tuša, ar ko viņi tos bija rakstījuši, zeltītā tinte aplokšņu maliņām un zīmoglaka, ar ko viņi tās aizzīmogoja, — bija viņu pašu roku darbs un lepnums. Viss tika gatavots pēc tradīcijām un, izmantojot De la Garsas ģimenes receptes. Nu jā, melno tušu gatavot nebija nepieciešams — tā bija palikusi pietiekamā daudzumā pēc Pedro un Rosauras kāzām. Tuša bija sažuvusi, bet, tiklīdz tai pievienoja mazliet ūdens, tā izskatījās kā tikko taisīta. Tušu gatavo, sajaucot astoņas unces gumiarābika, piecarpus unces tintes riekstiņu, četras unces dzelzs sulfāta, divarpus unces kampečes koka zaru un pusunci vara sulfāta. Lai pagatavotu zeltaino tinti, ar kuru izgrezno aplokšņu maliņas, ņem vienu unci zelta pigmenta un vienu unci smalki sasmalcināta kristālakmens. Tad šos pulverus sajauc ar pieciem vai sešiem stingri saputotiem olbaltumiem, līdz maisījums kļūst šķidrs kā ūdens. Zīmoglaku savukārt gatavo, izkausējot mārciņu šellakas, pusunci agaves degvīna, pusunci kolofonija un unci cinobra.

Kad maisījums kļuvis šķidrs, to izlej uz galda, kas iesmērēts ar saldo mandeļu eļļu, un, pirms tas sacietē, veido nūjiņas vai stienīšus.

Esperansa un Aleksis daudzus vakarus bija pavadījuši, vārds vārdā izpildot šo recepšu norādījumus. Viņi vēlējās, lai ielūgumi būtu neatkārtojami, un tas viņiem bija izdevies. Katrs no tiem bija mākslas darbs. Sava veida mājamatniecības izstrādājumi, kas diemžēl sāka iziet no modes, tāpat kā garās kleitas, mīlestības vēstules un valši. Bet Titai un Pedro valsis «Jaunības acis» no modes neizies nekad, to pēc Pedro lūguma šobrīd spēlēja orķestris. Viņi daiļi un graciozi kopā slīdēja pa deju grīdu. Tita bija apburoša. Šķita, ka 22 gadi, kas pagājuši kopš Pedro kāzām ar Rosauru, viņu nemaz nav skāruši. Savos 39 gados viņa vēl joprojām bija svaiga un skaista kā nesen plūkts gurķītis.

Džona acis, kamēr tie dejoja, sekoja viņiem, un tajās līdz ar maigumu varēja redzēt atteikšanās spožumu. Pedro ar savu vaigu maigi glaudās pie Titas vaiga, un viņa juta, ka Pedro roka ap viņas vidukli dedzina kā nekad agrāk.

—   Vai tu atceries, kad mēs pirmo reizi klausījāmies šo valsi?,

—   Es nekad to neaizmirsīšu.

—   Tonakt es negulēju, vēlēdamies nekavējoties lūgt tavu roku. Nezināju, ka būs jāpaiet 22 gadiem, lai vēlreiz tev jautātu, vai tu vēlies būt mana sieva.

—   Vai tu to saki nopietni?

—   Protams! Es negribu nomirt, pirms nebūšu panācis, ka esi mana sieva. Vienmēr esmu sapņojis, kā kopā ar tevi ieeju baznīcā, kas pilna baltiem ziediem, un tu to vidū esi visskaistākā.

—   Ģērbusies baltā?

—    Protams! Nekas tev to neliedz. Un vai zini? Kad mēs būsim precējušies, es vēlos, lai mums būtu bērns. Mums vēl nav par vēlu, vai tev tā nešķiet? Tagad, kad Esperansa mūs pamet, mums būs vajadzīga kompānija.

Tita nespēja Pedro atbildēt. Kamols kaklā viņai to neļāva. Pa vaigiem lēnām noritēja dažas asaras. Tās viņai bija pirmās laimes asaras.

—    Un es gribu, lai tu zini, ka nepārliecināsi mani to nedarīt. Man nav svarīgi, ko par mani domās mana meita, nedz arī kāds cits. Mēs daudzus gadus esam pavadījuši, sargājoties no tā, ko par to teiks, bet no šī brīža neviens nespēs mani no tevis šķirt.

Taisnību sakot, Tita šobrīd juta, ka viņu nemaz neuztrauca, ko ļaudis nodomās, kad viņi publiski paziņos par mīlestības saiknēm, kas Pedro un viņu vieno.

Divdesmit gadus viņa bija ievērojusi norunu, kas bija noslēgta ar Rosauru, bet tagad viņai bija diezgan. Noruna paredzēja — ņemot vērā Rosauras vitālo nepieciešamību turpināt izlikties, ka viņas laulības dzīve rit brīnišķīgi, un to, ka viņai bija ļoti svarīgi, lai viņas meita uzaug svētajā ģimenes institūcijā, jo ģimene vienīgā, pēc viņas domām, varēja tai dot stingru morālo gatavību, Pedro un Tita bija apsolījuši satiekoties būt ļoti piesardzīgi un savu mīlestību turēt slepenībā. Citu acīs tā vienmēr būtu visparastākā ģimene. Tādēļ Titai nācās atteikties no bērna, kas būtu dzimis nelikumīgi. Lai to kompensētu, Rosaura bija gatava dalīties rūpēs par Esperansu — Tita uzņemsies atbildību par meitenes ēdināšanu, bet Rosaura — par viņas audzināšanu.

Rosaurai savukārt bija pienākums sadzīvot ar viņiem draudzīgi, bez greizsirdības un jebkādām prasībām.

Vairāk vai mazāk visi norunas prasības bija ievērojuši, mazāk gan to, kas attiecās uz Esperansas audzināšanu. Tita vēlējās, lai Esperansa iegūst izglītību, kas ļoti atšķīrās no tās, ko Rosaura tai paredzējusi. Un tā, lai gan tas uz viņu neattiecās, Tita izmantoja brīžus, kad Esperansa bija viņai līdzās, lai sniegtu meitenei zināšanas, kas pat ļoti atšķīrās no tām, ko tai deva māte.

Šie brīži aizņēma dienas lielāko daļu, jo virtuve bija Esperansas iemīļotākā vieta, bet Tita — viņas uzticības persona un draudzene.

Kādā novakarē, ko viņas kopā pavadīja virtuvē, Tita uzzināja, ka Aleksis, Džona Brauna dēls, ir iecerējis Esperansu. Tita bija pirmā, kam tas tika pastāstīts. Viņi no jauna pēc daudziem gadiem bija satikušies kādā universitātes sagatavošanas nodaļas, kurā Esperansa mācījās, sarīkojumā. Aleksis jau gatavojās beigt medicīnas studijas. No pirmā brīža viņi sajuta, ka viņus kaut kas saista. Kad Esperansa viņai pateica, ka, sajūtot Alekša skatienu uz sava ķermeņa, jutusies kā tikko verdošā eļļā iegremdēta virtuļa mīkla, Tita saprata, ka Aleksis un Esperansa noteikti būs kopā.

Rosaura visvisādiem līdzekļiem centās to liegt. No paša sākuma viņa tam pretojās visiem spēkiem. Pedro un Tita aizstāvēja Esperansu, un tādējādi starp viņiem sākās īsts karš — kurš kuru. Rosaura, ldiedzot atgādināja par savām tiesībām — Pedro un Tita laužot norunu, un tas nav taisnīgi.

Tā nebija pirmā reize, kad viņi strīdējās Esperansas dēļ. Pirmā bija tāpēc, ka Rosaura uzstāja, lai viņas meita neapmeklē skolu, jo uzskatīja to par veltīgu laika šķiešanu. Ja Esperansas vienīgais uzdevums šai dzīvē ir kopt viņu, savu māti, līdz pat tās nāves stundai, pārāk lielas zināšanas viņai nemaz nav nepieciešamas; viņa varētu mācīties klavierspēli, dziedāšanu un dejas. Ja viņa to apgūtu, dzīvē tas varētu būt ļoti noderīgi. Pirmkārt, tāpēc, ka tādējādi Esperansa novakarēs varētu brīnišķīgi izklaidēt Rosauru, un, otrkārt, viņa ar savu piedalīšanos sabiedriskajos pasākumos īpaši izceltos un atstātu labu iespaidu. Tā viņai tiktu visu uzmanība, un viņu labprāt uzņemtu augstākajā sabiedrībā. Ar lielām pūlēm un ilgām runām Pedro un Titai izdevās Rosauru pārliecināt, ka ļoti svarīgi, lai Esperansa bez dziedāšanas, dejošanas un virtuozas klavieru spēlēšanas spētu sarunāties par interesantām lietām, ja kāds viņai tuvojas, un tāpēc nepieciešams, lai viņa apmeklē skolu. Rosaura nelabprāt piekrita sūtīt meiteni uz koledžu, bet tikai tādēļ, ka bija pārliecinājusies, ka Esperansa bez tā, ka mācēs jauki un interesanti sarunāties, pamatskolā būs kopā ar Piedras Negras sabiedrības krējumu. Tad Esperansa ar mērķi spodrināt savu intelektu sāka apmeklēt labāko skolu. Tita savukārt uzņēmās iemācīt viņai kaut ko tikpat vērtīgu — virtuvē apslēptos dzīves un mīlestības noslēpumus.

Ar šo pār Rosauru gūto uzvaru pietika, lai līdz brīdim, kamēr nebija uzradies Aleksis un līdz ar viņu arī saderināšanās iespējamība, nekādi citi nopietni strīdi neraisītos. Rosaura kļuva vai traka, redzot, ka Pedro un Tita pilnīgi atbalsta Esperansu. Ar visiem līdzekļiem, kas bija tās rīcībā, viņa cīnījās kā lauvene, lai aizstāvētu to, kas pēc tradīcijas viņai pienācās — tā bija meita, kas par viņu rūpētos līdz nāves dienai. Viņa kliedza, spārdījās, brēca, spļaudījās, vēma un izmisusi draudēja. Pirmo reizi viņa lauza norunu un nolādēja Pedro un Titu, metot tiem sejā visas ciešanas, ko tie viņai radījuši.

Māja pārvērtās par kaujas lauku. Durvju aizciršana regulāri bija «dienas kārtībā». Par laimi, šis strīds neturpinājās pārāk ilgi, jo pēc trim, visnežēlīgākajām un sirdi plosošajām cīņu dienām Rosaura nomira nopietnu gremošanas traucējumu dēļ; viņa bija nomirusi… nu tā, kā nomira.

Sasniegumu, ka Aleksis un Esperansa svin kāzas, Tita uzskatīja par vislielāko uzvaru. Cik lepna viņa bija, redzot Esperansu par sevi tik pārliecinātu, tik gudru, tik sagatavotu dzīvei, tik laimīgu, tik spējīgu, bet tai pašā laikā tik sievišķīgu. Sievieti šī vārda visplašākajā nozīmē. Dejojot ar Aleksi valsi «Jaunības acis», viņa savā līgavas kleitā izskatījās tik ļoti skaista.

Tiklīdz beidzās mūzika, Lobo laulātais pāris Pakita un Horhe pienāca, lai apsveiktu Pedro un Titu.

—   Apsveicam, Pedro! Tava meita desmit jūdžu apkārtnē nebūtu varējusi atrast labāku partiju par Aleksi.

—     Jā, Aleksis Brauns ir brīnišķīgs puisis. Vienīgi slikti, ka viņi mūs pamet. Aleksis saņēmis stipendiju doktora studijām Harvardas universitātē, un šodien pat, pēc kāzām, viņi dodas uz turieni.

—   Ārprāts, Tita! Un ko tu tagad darīsi? — ļoti indīgi pajautāja Pakita. — Ja Esperansas šeit nebūs, tu taču vairs nevarēsi palikt dzīvot Pedro tuvumā. Ai, pirms dodies dzīvot uz citurieni, iedod man čili riekstu mērcē recepti. Tie izskatās brīnišķīgi!

Čili pipari riekstu mērcē ne tikai izskatījās ļoti labi, tie patiešām arī bija lieliski. Nekad iepriekš Titai tie nebija izdevušies tik garšīgi. Pipari lepni gozējās uz paplātes, zaigojot karoga krāsās — čili pipari — zaļā, riekstu mērce — baltā un granātāboli — sarkanā.

Šīs daudzkrāsainās paplātes gan nepiedzīvoja ilgu mūžu — vienā acumirklī pipari no paplātēm pazuda… Cik gan tāla bija tā diena, kad Tita bija jutusies kā pipars riekstu mērcē, kuru, lai neizrādītu savu rijību, pieklājības dēļ atstāj neapēstu.

Tita sev jautāja — vai tas, ka nav palicis neviens pipars, ir zīme, ka sāk aizmirsties labās manieres, vai arī tie patiešām izdevušies brīnišķīgi?

Viesi šķita sajūsmināti. Cik ļoti šīs kāzas atšķīrās no nelaimīgajām Pedro kāzām ar Rosauru, kad visi viesi bija saindējušies. Tagad, tieši pretēji, nogaršojot čili piparus riekstu mērcē, tā vietā, lai izjustu lielas skumjas un vilšanos, visiem radās līdzīgas izjūtas tām, ko bija jutusi Ģertrūde, ēdot paipalas rožlapiņu mērcē. Un šķita, ka Ģertrūde bija pirmā, kas no jauna sajuta tos pašus simptomus. Viņa pagalma vidū ar Huanu dejoja polku «Mans mīļais kapteinis» un dejojot dziedāja līdzi piedziedājumu, lai gan nekad agrāk nebija to darījusi. Katru reizi, izsaucot «ai, ai ai, ai, mans mīļais kaptein», viņa atcerējās tos sen pagājušos laikus, kad Huans vēl bija kapteinis un viņa to sastapa klajā laukā pilnīgi kaila. Tūlīt pat viņa sajuta jau pazīstamo karstumu gurnos, kutēšanu ķermeņa centrā, grēcīgās domas un nolēma, pirms nav

noticis kas trakāks, kopā ar savu vīru doties projām. Ģertrūde bija pirmā, kas uzsāka panisko bēgšanu. Visi pārējie viesi ar šādu vai tādu aizbildinājumu un miesaskāriem skatieniem lūdza viņus atvainot un arī devās prom. Jaunais pāris sirds dziļumos bija viņiem pateicīgs, jo tagad viņi mierīgi varēja paņemt savas ceļojuma somas un pēc iespējas ātrāk aizbraukt. Viņiem steidzami vajadzēja doties uz viesnīcu.

Kad Tita un Pedro to pamanīja, rančo bija palikuši tikai Džons, Čenča un viņi abi. Visi pārējie, ieskaitot rančo strādniekus, jau atradās visattālākajos nostūros, ko nu kuram bija izdevies sasniegt, neprātīgi mīlējoties. Daži zem tilta starp Piedras Negras un Eagle Pass. Viskonservatīvākie savās automašīnās, kas, kā pagadās, novietotas šosejas malā. Pārējie, kur vien iespējams. Jebkura vieta bija laba — upē, uz kāpnēm, vannā, uz kamīna dzegas, krāsnī, uz aptiekas letes, drēbju skapī, koku lapotnē. Vajadzība ir visu izgudrojumu un pozu māte. Todien šajā jomā bija vairāk radošu jaunievedumu nekā jebkad cilvēces vēsturē.

Tita un Pedro visiem spēkiem centās nedot vaļu saviem seksuālajiem impulsiem, bet tie bija tik spēcīgi, ka, pārvarējuši tādu šķērsli kā āda, parādījās uz āru karstuma un īpašas smaržas veidā. Džons to ievēroja un, redzot, ka ir trešais liekais, atvadījās, un devās prom. Titai bija sāpīgi redzēt, ka viņš aiziet viens. Džonam ar kādu vajadzēja apprecēties, kad viņa bija atteikusies būt viņa sieva, bet viņš to tā arī neizdarīja.

Tiklīdz Džons bija aizgājis, Čenča palūdza atļauju doties uz savu ciemu — pirms dažām dienām viņas vīrs

bija devies apdedzināt ķieģeļus, un pēkšņi viņai bija radusies milzīga vēlēšanās to satikt.

ja Pedro un Tita būtu plānojuši palikt vieni, lai izbaudītu medusmēnesi, viņiem tas tik viegli nebūtu izdevies. Pirmo reizi dzīvē viņi varēja mīlēties brīvi. Daudzus gadus bija vajadzējis ievērot piesardzību — lai neviens viņus neieraudzītu, lai nevienam nerastos nekādas aizdomas, lai Tita nepaliktu stāvoklī, lai nekliegtu no baudas, kad viņi bija viens otrā. Kopš šī brīža tas viss piederēja pagātnei.

Viņiem nebija vajadzīgi vārdi, viņi rokrokā devās uz tumšo istabu. Pirms tajā ieiet, Pedro Titu pacēla uz rokām, lēnām atvēra durvis un viņu acu priekšā pavērās tumšā istaba, kas bija pilnīgi pārvērtusies. Visi saimniecības piederumi bija pazuduši. Bija tikai misiņa gulta, kas karaliski slējās istabas vidū. Gan zīda palagi, gan sega bija balti, tāpat kā paklājs ar ziediem, kas sedza grīdu, un 250 sveces, kas apgaismoja tumšo istabu, ko par tādu tagad gan saukt vairs nevarētu. Tita jutās aizkustināta, domājot par to, cik daudz darba Pedro ieguldījis, lai šādi istabu izgreznotu. Arī Pedro jutās tāpat, domādams — kā gan Tita to visu slepus iecerējusi un paveikusi.

Viņi tik loti bija savu jūtu pārņemti, ka neievēroja, kā kādā istabas stūrī Nača aizdedz pēdējo sveci un klusītiņām izgaist.

Pedro noguldīja Titu gultā un lēnām vienu pēc otra novilka apģērba gabalus, kas viņai bija mugurā. Pēc tam, viens otru apmīļojuši un ar nebeidzamu maigumu apskatījuši, viņi ļāvās kaislei, kas tik ilgus gadus tikusi apslāpēta.

Gultas misiņa galvgaļa sišanās pret sienu un kaklā slāpētās skaņas, ko abi izdvesa, sajaucās ar troksni, ko izraisīja tūkstoš baložu, kas virs viņiem lidinājās, panikā bēgot. Dzīvām radībām piemītošais sestais prāts baložiem bija norādījis, ka ir īstais brīdis bēgt no rančo. To pašu darīja arī visi pārējie dzīvnieki — govis, cūkas, vistas, paipalas, jēri un zirgi.

Tita neko nespēja saprast. Viņa juta, ka tuvojas ekstāzei tik strauji, ka aizvērtām acīm jūt gaismu, un viņas priekšā parādījās mirdzošs tunelis.

Tai brīdī viņa atcerējās vārdus, ko tai reiz bija teicis Džons: «Ja kāda spēcīga saviļņojuma dēļ pēkšņi tiek aizdegti visi sērkociņi, kas mums ir iekšā, rodas tik spēcīga gaisma, ka tā izgaismo tālāk, nekā mēs parasti spējam saredzēt, un tad mūsu acu priekšā paveras mirdzošs tunelis, kas rāda ceļu, par kura esamību piedzimstot esam aizmirsuši, un kas mūs aicina no jauna atrast mūsu pazaudēto dievišķo izcelsmi. Dvēsele vēlas no jauna savienoties ar vietu, no kuras nākusi, ķermeni atstājot inertā stāvoklī.» Tita mēģināja apvaldīt savu saviļņojumu.

Viņa negribēja mirt. Viņai bija vēlēšanās piedzīvot tādu pašu jūtu uzliesmojumu vēl daudzreiz. Tas bija tikai sākums.

Viņa mēģināja nomierināt savu satraukto elpu un tieši tobrīd sadzirdēja pēdējās baložu bara spārnu vēdas, tiem aizlidojot. Bez šīm skaņām bija dzirdamas tikai viņu abu sirdis. To sitieni bija spēcīgi. Viņa pat varēja sajust, kā Pedro sirds skar viņas ādu uz krūtīm. Pēkšņi sitieni negaidīti aprāvās. Istabu piepildīja nāvējošs klusums. Titai nevajadzēja daudz laika, lai saprastu, ka Pedro ir miris.

Līdz ar Pedro bija mirusi cerība, ka viņai vēl kādreiz izdosies aizdegt iekšējo uguni, līdz ar viņu bija aizgājuši visi sērkociņi. Viņa zināja, ka dabiskais siltums, ko viņa šobrīd jūt, maz pamazām sāks izzust, pats sevi aprijot, tiklīdz pietrūks barības, kas to uzturētu.

Droši vien Pedro bija nomiris ekstāzes brīdī, ieejot mirdzošajā tunelī. Tita nožēloja, ka viņa nav to izdarījusi. Tagad viņa vairs nespēs vēlreiz ieraudzīt šo gaismu, jo viņa vairs nespēja just neko. Viņa maldīsies mūžības tumsā viena, pavisam viena. Vajadzēja atrast kādu veidu, pat ja tas būtu mākslīgs, kā izraisīt uguni, tādu, kas spētu izgaismot šo atgriešanās ceļu pie saviem pirmsākumiem un pie Pedro. Bet vispirms vajadzēja atbrīvoties no stindzinošā aukstuma, kas lēnām viņu pārņēma. Viņa piecēlās un skriešus metās pēc milzīgās segas, ko viņa bija tamborējusi nakti pēc nakts — katru vientulības un bezmiega nakti —, un uzmeta to sev virsū. Tā apklāja trīs hektārus — visu rančo platību. Tad viņa izņēma no galdiņa sērkociņu kastīti, ko Džons viņai bija uzdāvinājis. Viņas ķermenim vajadzēja daudz fosfora. Vienu pēc otra viņa ēda sērkociņus, kas bija kastītē. Sakošļājot ik sērkociņu, viņa cieši aizvēra acis un centās atsaukt atmiņā visemocionālākos ar Pedro un viņu saistītos brīžus. Pirmais Pedro skatiens, viņu uzlūkojot, pirmā roku saskaršanās, pirmais rožu pušķis, pirmais skūpsts, pirmā mīlas nakts. Un viņai izdevās panākt, ko bija iecerējusi. Kad sērkociņš, ko viņa košļāja, nokļuva kontaktā ar viņas izsaukto mirdzošo tēlu, tas aizdegās. Maz pamazām tēls kļuva skaidrāks, līdz viņas acu priekšā no jauna parādījās tunelis. Pie ieejas tajā bija Pedro mirdzošais tēls. Tas viņu gaidīja. Tita par to nešaubījās. Viņa devās tam pretim, abi sakusa ilgā apskāvienā, un, no jauna izjūtot mīlas ekstāzi, kopā devās uz pazaudēto paradīzi. Un nekad vairs viņi nešķirsies.

Šai brīdī Pedro un Titas degošie ķermeņi sāka spoži dzirksteļot. Dzirksteles aizdedzināja pārklāju, un tas savukārt visu rančo. Cik laikus prom bija devušies dzīvnieki, lai paglābtos no ugunsgrēka! Tumšā istaba pārvērtās saldkaislā vulkānā. Tas sev visapkārt izmētāja akmeņus un pelnus. Akmeņi, traucoties debesīs, sašķīda mazos gabaliņos, kas mirdzēja dažādās krāsās. Tuvējo ciemu iedzīvotāji no vairāku kilometru attāluma vēroja šo skatu, domādami, ka tā ir uguņošana par godu Esperansas un Alekša kāzām. Bet, kad uguņošana bija ilgusi veselu nedēļu, ziņkārības pārņemti, viņi tuvojās rančo.

Visu rančo klāja vairākus metrus augsta pelnu kārta. Kad Esperansa, mana māte, atgriezās no kāzu ceļojuma, vienīgais, ko viņa atrada zem drupām, kas reiz bijis rančo, bija šī pavārgrāmata, ko viņa mirstot atstāja man. Katra no šīs grāmatas receptēm ir stāsts par apglabāto mīlestību.

Runā, ka zem pelniem uzplauka dažāda veida dzīvība, un šis zemes gabals kļuva par visauglīgāko plašā apkaimē.

Bērnībā man bija tā iespēja baudīt brīnišķīgos augļus un dārzeņus, kas tur auga. Pēc kāda laika mana mamma uz šī zemes gabala lika uzcelt nelielu daudzdzīvokļu māju. Vienā no tiem vēl arvien dzīvo mans tēvs Aleksis.

Šodien viņš ieradīsies pie manis ciemos, lai nosvinētu manu dzimšanas dienu. Tāpēc es cepu Ziemassvētku pīrāgus, savu mīļāko ēdienu. Mana mamma man tos gatavoja katru gadu. Mana mamma!… Kā man pietrūkst viņas garšu izjūtas, virtuves smaržu, viņas pļāpāšanas, ēdienus gatavojot, viņas Ziemassvētku pīrāgu! Nezinu, kāpēc, bet man tie nekad nav izdevušies tā, kā viņai. Nezinu ari, kāpēc man tā jālej asaras, tos gatavojot. Varbūt tāpēc, ka esmu tikpat jutīga pret sīpoliem, kā Tita, manas vecmāmiņas māsa, kas, kamēr vien kāds gatavos ēdienu pēc viņas receptēm, būs dzīva.

Saturs

1.  nodaļa Janvāris

2.   nodaļa Februāris

3.   nodaļa Marts

4.  nodaļa Aprīlis

5.   nodaļa Maijs

6.  nodaļa Jūnijs

7.  nodaļa Jūlijs

8.  nodaļa Augusts

9.  nodaļa Septembris

10.  nodaļa Oktobris

11.  nodaļa Novembris

12.  nodaļa Decembris

a p g a d a

JUMAVA

sagatavošanā

Isabela Aljende FORTŪNAS MEITA

apgāda

JUMAVA

PĀRDOŠANAS DAĻAS ADRESE

/

Rīgā, Jēzusbaznīcas ielā 7/9 tālr. 7221970

Izdevējs — apgāds «Jumava», Dzirnavu ielā 73, Uīgā LV 1011. Reģ. apl.nr.2 — 1012.

Iespiests un iesiets a/s «Preses nams» poligrāfijas grupas «Jāņa sēta» tipogrāfijā.

* Jūras bruņrupuča carrey bruņas izmanto galvassāpju (migrēnas) ārstēšanai.

[1] cietžāvēta piparota cūkgaļas desa. (Šeit un turpmāk tulkotājas piezīmes.)

[2] māla diski, ko meksikā izmanto tortiļjas (kukurūzas plāceņu) cepšanai.

[3] moskīti, kas dzīvo meksikas ezeros. Indiāņi tos žāvētus vai ceptus izmanto ēdienu gatavošanai.

[4] vēžveidīgie, kās dzīvo Meksikas upēs un ezeros. Indiāņi tos ēd vārītus vai ceptus.

[5] grauzēji, kas dzīvo meksikas dienvidos.

[6] aromātiska garšviela.

[7] t.i., neiedarbojās.

[8] skābeni salds kaktusa auglis.

[9] viļja fransisko — meksikas revolūcijas laikā (1910-1917) vadīja zemnieku kustību.

[9] Čia sēkliņas (Salvia chiari), izmērcētas cukurūdenī ar citronu, izmanto, gatavojot atspirdzinošu dzērienu.

[10] plāns kukurūzas plācenltisar dažāda veida pildījumu un garšvielām.

[11] kukurūzas dzēriens.

[12] romiešu mitoloģijā auglības un zemkopības dieviete.

[13] kukurūzas dzēriena un šokolādes maisījums.

[13] Gumijsveķi.

[13] Dienvidamerikas augs; tā saknes izmanto ārstniecībā.

[14] spāņu valodā — cerība.

[15] mazi kukurūzas plācenīši, kas gatavoti gaļas un piparu sautējumā.

[16] dzēriens no kukurūzas ķīseļa un šokolādes.

[17] akmens piesta.

[20] kukurūzas plāceņi čili buljonā.

[21] masas mērvienība, astotdaļunce jeb 3,732 vai 3,888 g.

[22] maigi, zaļi, vidēji asi pipari, līdzīgi paprikas pākstij.

[23] izšūta žakete, šauras bikses, balts krekls, sombrero.

Content

Eskivela Laura Saldi rūgtā šokolāde

I nodala Janvāris Ziemassvētku pīrāgs

II nodala Februāris Čabelas kūka

PILDĪJUMS

IZEJVIELU DAUDZUMS GLAZŪRAS PAGATAVOŠANAI

III nodala Marts paipalas roŽu ZIEDLAPIŅĀS

IV nodala APRĪLis GAĻAS SAUTĒJUMS AR PIPARIEM, MANDELĒM UN SEZAMU

V nodala Maijs ZIEMEĻU DESAS

VI nodala Jūnijs IZEJVIELAS SĒRKOCIŅU GATAVOŠANAI

VII nodala JūLijs VĒRŠASTU BULJONS

VIII nodala Augusts ČAMPANDONGO (SACEPUMS)

IX nodala SeptembriS ŠOKOLĀDE UN ZVAIGZNES DIF.NAS KLIŅĢERIS

Zvaigznes dienas kliņģeris

X nodala Oktobris  Krējuma konfektes.

XI nodaĻa Novembris LIELĀS PUPIŅAS AR ČILI TESKUKANAS GAUMĒ

XII nodala decembriS ČILI PIPARI RIEKSTU MĒRCĒ

PILDĪJUMS ČILI PIPARIEM

Saturs

sagatavošanā