Rērihs Nikoiajs

Šambala

Nikoiajs Rērihs

Šambala

Nikoiajs Rerihs.

ŠAMBALA, MIRDZOŠA

«Lama, stāsti man par Šambalu!»

«Bet jūs, Rietumu [audis, taču neko nezināt par Šambalu — jūs neko negribat zināt. Varbūt tu jautā tikai aiz ziņkārībās un izteic šo svēto vārdu veltīgi.»

«Lama, es nejautāju par Šambalu tāpat vien. It visur cilvēki pazīst šo diženo simbolu, kaut arī sauc to dažādos vārdos. Mūsu zinātnieki tver ik dzirksti, kas nak no šīs varenās valstības. Ksoma de Koross zināja par Šambalu, kad viņš devās savā ilgstošajā vizītē uz budistu klosteriem. Grinvēdels pārtulkoja slavenā Tašilamas Palden je šes grāmatu «Ceļš uz Šambalu». Mēs jaušam, ka aiz slepeniem simboliem slēpjas diža patiesība. Tik tiešām, dedzīgs zinātnieks alkst zināt visu par Kalačakru.»

«Kā lai tam tic, ja daži jūsējie Rietumu ļaudis apgana mūsu temp|us? Viņi smēķē mūsu svētnīcās, nesaprot un nevēlas godāt mūsu ticību un mūsu mācību. Viņi izsmej un nievā simbolus, kuru jēga viņiem nav izprotama. Ja mēs apmeklētu jūsu temp|us, mēs uzvestos pavisam citādi, jo jūsu lielais Bodisatva īsa tik tiešām ir izredzētais. Un neviens no mums neniecinātu žēlsirdības un taisnīguma mācību.»

«Lama, tikai vislielākie tumsoņas un nejēgas var izsmiet jūsu mācību. Visas taisnās mācības glabājas vienuviet. Un neviens, kas ir pie pilna prāta, neapgānīs šīs svētvietas. Lama, kāpēc tu domā, ka svarīgā mācība par Izredzēto Rietumos nav pazīstama? Kāpēc tu domā, ka Rietumos mēs neko nezinām par Šambalu?

Lama, man pašam uz galda tu redzi guļam «Kālačakru», mācību, kuru diženais Atiha atnesis no Indijas. Es zinu, ka cēls gars, sasniedzis gatavību, dzird balsi vēstām: Kalagija!— tas ir aicinājums uz Šambalu. Mēs zinām, kurš Tašilama apmeklēja Šambalu. Mēs pazīstam Augstā priestera T’aišana grāmatu

«Sarkanais ceļš uz Šambalu». Mēs pat zinām mongoļu dziesmu par Šambalu. Iespējams pat, ka mēs zinām daudz ko tādu, kas jums ir svešs. Mēs zinām, ka pavisam nesen jauns mongoļu lama sarakstījis vēl vienu grāmatu par Šambalu.»

Lama mūs pēta ar savu aso skatienu. Tad viņš teic:

«Dižā Šambala atrodas tālu viņpus okeāna. Tā ir varena debesu valsts. Tai nav nekā kopēja ar mūsu zemi. Kā un kādēļ jūs, zemes cilvēki, tīkojat to izzināt? Tikai dažviet Tālajos Ziemeļos jūs varat ieraudzīt Šambalas krāšņo starojumu.»

«Lama, mēs apzināmies Šambalas dižumu. Mēs zinām, ka šī neaprakstama valstība pastāv. Bet likpat labi mēs zinām, ka Šambala patiesībā atrodas arī uz zemes. Mēs zinām, kā daži augsti lamas gājuši uz Šambalu, kā savā ceļā tie redzējuši parastas, taustāmas lietas. Mēs esam dzirdējuši par burjatu lamu, par to, kā viņš pavadīts cauri šaurai slepenai ejai. Mēs zinām, kā cits ceļotājs redzējis kalniešu karavānu, kas vedusi sāli no ezeriem pie pašām Šambalas robežām. Vēl jo vairāk — mēs paši esam redzējuši baltu robežstabu vienā no trim Šambalas priekšposteņiem. Tādēļ nestāsti man par debesu Šainbalu vien, bet arī par to, kas ir uz zemes, jo tu zini tikpat labi ka es, ka zemes Šambala ir saistīta ar to, kura atrodas debesīs. Un šī sasaite vieno abas pasaules.»

Lama apklust. Viņa acis caur puspievērtiem plakstiem vērīgi aplūko mūsu sejas. Un vakara krēslā viņš uzsāk savu stāstu:

«Patiešām, tuvojas laiks, kad Dievišķā mācība atkal nāks no ziemeļiem uz dienvidiem. Patiesības vārds, kas saka savu dižo gaitu no Bodigajas, atkal atgriezīsies tais pašās vietās. Mums tas jāpieņem tads, kāds tas ir: ka patiesā mācība pametīs Tibetu un atkal parādīsies dienvidos. Un visās zemēs Būdas solījumi liks pausti. Patiesi, tuvojas lieli notikumi. Tu nāc no Rietumiem, tomēr tu nes ziņas par Šambalu. Mums tas jasaprot tieši tā. Iespējams, ka stars no Rigden-džapo torņa ir sasniedzis visas zemes.

Gluži ka dargakmens mirdz gaisma Šambalas tornī. Viņš ir tur — Ridgen-džapo — nenogurdināms, allaž modrs cilvēces likteņa sargs. Viņš nekad neaizver acu. Savā burvju spogulī viņš redz visus zemes notikumus. Un viņa domu spēks aizsniedzas līdz vistalakajain zemēm. Viņam neeksistē attālums; viņš spēj nekavējoties sniegt atbalstu tiem, kas to pelnījuši. Viņa spēcīgā gaisma spēj pilnīgi iznīcināt tumsu. Viņa neizmērojamā bagātība gaida, lai palīdzētu trūcīgajiem, kas gatavi kalpot patiesībai. Viņam ļauts pat mainīt cilvēka karmu …»

«Lama, man šķiet, ka tu runa par Maitreju; vai ta nav?»

«Mēs nedrīkstam izteikt vārdos šo noslēpumu! Ir daudz tāda, ko nedrīkst atklāt. Ir daudz tāda, ko nedrīkst kristalizēt skaņas. Skaņās mēs izpaužam savas domas. Ar skaņam mēs savas domas izstarojam telpā, un no tā var celties liels Jaunums. Jo viss, kas izpausts pirms nolemtā laika, noved pie nezināma ļaunuma. Tik vieglprātīgs solis var izraisīt pat milzu katastrofas. Ja tev šķiet, ka Rigden-džapo un Svētītais Maitreja ir viens un tas pats,— lai tā būtu. Es to neesmu teicis!»

«Neskaitāmi ir Šambalas iemītnieki. Daudz jo daudz lielisku jaunu spēku un sasniegumu tur tiek gatavots cilvēcei …»

«Lama, Vēdanta mums vēstī, ka ļoti drīz cilvēcei tikšot doti jauni spēki. Vai tas tiesa?»

«Nevar ne saskaitīt visu to diženo, kas ir paredzēts un sagatavots. No Svētajiem Rakstiem mēs zinām Praviešu mācību par tālu zvaigžņu iemītniekiem. No tā paša avota esam dzirdējuši par lidojošu tērauda putnu .. . par dželzs čūskām, kas ar uguni un dūmiem aprij izplatījumu. Svētītais Tathagata paredzējis visu, kas notiks nākotnē. Viņš zināja to, kā Rigdendžapo palīgi tiks laikus iemiesoti; kā svētie karapulki iztīrīs Lhasu no visiem tās ļaunajiem ienaidniekiem un kā tiks nodibināta taisnības valstība.»

«Lama, ja dižie kareivji ir iemiesoti, vai gan Šambalas notikumi nerisināsies šeit, uz zemes?»

«Itin visur — gan šeit, gan debesīs. Visi labvēlīgie spēki apvienosies, lai iznīcinātu tumsu. Ikviens, kas sekmēs šo diženo mērķi, tiks simtkārt atalgots tepat uz zemes, vēl šaja dzīvē. Visi, kas grēkojuši pret Šambalu, ies bojā jau šajā dzīvē, jo viņi ir izsmēluši žēlsirdību.

«Lama, tu zini patiesību. Tad teic man — kāpēc ir tik daudz necienīgu priesteru?»

«Protams, tas ir nepiedodami: bet, ja mācībai jāvirzās uz dienvidiem, tad nav nekāds brīnums, ka daudzi izglītoti lamas ir pametuši Tibetu. Vai Rietumos ir zināms, ka Pan-čen-rinpoče (Tašilama) ir saistīts ar Šambalu?»

«Lama, mēs, bez šaubām, zinām, ka Pan-čen-rinpoče ir lielā cieņā visur. Dažādās valstīs esam dzirdējuši, cik augstu ne vien budisti, bet daudzu tautību cilvēki vērtē Viņa Augstību. Runā pat, ka lamas personiskajos apartamentos jau ilgi pirms viņa aizbraukšanas viņa nākamie ceļojumi visos sīkumos tika attēloti freskās. Mēs zinām, ka Pan-čen-rinpoče ievēro visu diženo lamu paradumus. Mums ir stāstīts, kā bēgļu gaitās viņš ar saviem līdzgaitniekiem daudzkārt izglābies no vislielākajām briesmām.

Mēs zinām, kā reiz, kad vajātāji no Lhasas jau gandrīz bija viņu panākuši, spēcīgs sniegputenis aizšķērsojis viņiem ceļu. Citudien Pan-čen-rinpoče ieradies pie kalnu ezera. Viņam bijis jaatrisina sarežģīts jautājums. Ienaidnieki viņam bijuši jau turpat aizmugurē, bet, lai izglābtos, vajadzējis veikt garu ceļu apkārt ezeram. Ta nu Pan-čen-rinpoče kādu laiku sēdējis dzi|ā meditācija. Piecēlies viņš devis rīkojumu, ka, par spīti briesmām, visai karavānai jāpavada nakts ezera krastā. Tad noticis kas neparasts: naktī iestājies stiprs sals, tas pārklājis ezeru ar ledu un sniegu. Pirms saullēkta, kamēr vēl bijis tumšs, Tašilama pavēlējis saviem |audīm nekavējoties turpināt ceļu, un kopa ar saviem trīssimt pavadoņiem viņš šķērsojis ezeru pa visīsāko ceļu, ta izglābdamies no briesmām. Kad vajātāji ieradušies apmetnes vietā, saule jau bija pacēlusies augstu un izkausējusi ledu. Viņiem neatlicis nekas cits, kā doties apkart. Vai ta nebija?»

«Tik tiešām tā bija. Pan-čen-rinpočem visos viņa ceļojumos palīdzēja Svētā Šambala. Viņš redzēja daudzas brīnumainas zīmes, kad šķērsoja augstkalnes, steigdams uz Ziemeļiem.»

«Lama, netālu no Ulan-Davanas mēs redzējām milzīgu melnu maitasputnu, kas lidoja zemu virs mūsu nometnes. Tas šķērsoja ceļu kaut kam mirdzošam un skaistam, kas lidoja uz dienvidiem pāri mūsu nometnei, mirguļodams saules staros.»

Lamas acis iedzirkstījās. Viņš dedzīgi jautāja:

«Vai jus nejutāt arī tempļa vīraka smaržu tuksnesī?»

«Lama, tev ir pilnīga taisnība — akmeņainā tuksnesī, vairāku dienu attālumā no jebkuras apdzīvotas vietas daudzi no mums vienlaikus sajuta smalku smaržu vilni. Tas atkārtojās vairākkart. Mēs nekad nebijām baudījuši tik patīkamu aromātu. Tā man atgadināja kādu vīraku, ko draugs man reiz dāvināja Indijā,— nezinu, kur viņš to bija ņēmis.»

«A, tevi sarga Šambala. Milzīgais melnais maitasputns ir tavs ienaidnieks, kas alkst iznīcināt tavu darbu, bet Šambalas sargātājs spēks tev seko Matērijas Starojuma veidā. Šis spēks allaž ir tava tuvumā, bet tu to nevari ikreiz sajust. Tikai dažkārt tas paradas, lai stiprinātu un vadītu tevi. Vai tu ievēroji virzienu, kurā kustējās šī sfēra? Tev jādodas tajā pašā virzienā. Tu ieminējies par svēto aicinājumu — Kalagija! Kad cilvēks dzird šo pavēlošo saucienu, viņam jāzina, ka ceļš uz Šambalu tam ir atvērts. Viņam jaatceras gads, kad viņš ticis aicināts, tāpēc ka no tā brīža vienmēr viņu vērīgi sargā dievišķais Rigden-džapo. Tev tikai jazina un jasaprot veids, kādā tiek palīdzēts cilvēkiem, jo viņi bieži atstumj tiem sūtīto palīdzību.»

«Lama, teic man — kā Šambala palīdz vienkāršajiem ļaudlm? Mēs zinām to, ka ir Šambalas adepti un iemiesoti līdzstrādnieki. Bet kadā veidā Šambalas spēks izpaužas vienkāršo |aužu vidū?»

«Nepasakāmos un dažados veidos. Ikviens, kas savos iepriekšējos mūžos ievērojis taisnīguma mācību un bijis derīgs Kopējam darbam, saņem palīdzību no šī Kopējā darba. Pirms dažiem gadiem, kara un juku laikos, kāds vīrs jautāja lamam, vai viņš, šis vīrs, nevarētu mainīt savu dzīvesvietu. Lama atbildēja, ka viņš varot palikt turpat vēl kādus sešus mēnešus, bet pēc tam viņam draudēšot lielas briesmas un vajadzēšot bez kavēšanās bēgt. Turpmākos sešus mēnešus vīram loti veicās darba, visur valdīja miers un viņa īpašums vairojās. Kad seši mēneši bija pagajuši, viņš domaja: «Kādēļ lai es riskētu ar savu mantu, pamezdams šo kluso vietu? Te viss šķiet nākam man par labu un ari briesmas acīm redzami nedraud. Droši vien lama būs k|ūdījies.»

Taču kosmiskā plūsma nebija apturēta. Un likteņa lemtās briesmas piepeši bija klāt. Ienaidnieka karaspēks tuvojās lielā ātrumā no abām pusēm. Un vīrs saprata, ka labākā izdevība zaudēta un ka ceļš viņam aizšķērsots. Viņš steidzās pie tā paša lamas un izstāstīja viņam, kas noticis.

Lama vīram pavēstīja, ka zināmu iemeslu dēļ nepieciešams, lai viņš tiktu glābts. «Bet,» lama piebilda, «tagad ir daudz grūtāk tev palīdzēt. Labākā izdevība ir zaudēta, bet kaut ko es vēl varu darīt tavā labā. Rīt paņem līdzi ģimeni un jāj uz ziemeļiem. Ceļā tu sastapsi savus ienaidniekus. Tas ir neizbēgami. Kad redzēsi tos tuvojamies, paejiet nost no ceļa un stāviet mierīgi un nekustīgi, kamēr viņi būs garām.»

Tā ari notika. Vīrs ar savu ģimeni un mantam agri no rīta devās ceļā. Pēkšņi rīta puskrēslā viņi ieraudzīja kareivju stāvus, kas strauji tuvojās. Viņi nogāja ceļa malā un stāvēja klusi un saspringti.

Kareivji steigšus tuvojās, un nelaimīgais vīrs dzirdēja vienu no viņiem saucam: «Rau, te viņi ir. Es redzu cilvēkus. Varbūt mūs te gaida labs ķēriens.»

Otrs smiedamies viņam atbildēja: «Draugs, tu laikam pagājušo nakti būsi slikti gulējis, ja nevari atšķirt akmeņus no cilvēkiem. Tie atrodas pavisam netālu no mums, bet tu saki, ka tie neesot akmeņi!»

Pirmais uzstāja: «Es redzu pat zirgu!» Bet otrs smējās: «Tadā akmens zirgā tu tālu neaizjāsi. Tu varbūt iedomājies, ka zirgs, sajuzdams tuvumā mūsu zirgus, spētu palikt nekustīgs?»

Visi kareivji no sirds smējās un, zobodamies par pirmā kareivja kļūdīšanos, pavisam tuvu pajaja garām nekustīgajam pulciņam. Tad viņi nozuda dūmakā. Tā pat visgrūtākajā situācija vīrs tika glābts. Jo viņš tieši šoreiz bija nepieciešams Šambalai.

Šambala zina visu. Bet Šambalas noslēpumi tiek rūpīgi glabati.»

«Lama, kā tiek glabāti Šambalas noslēpumi? Stāsta, ka daudzi Šambalas palīgi, daudzi vēstneši steidzot pa pasauli. Kā viņi spēj saglabāt noslēpumus, kas tiem uzticēti?»

«Lielie Noslēpumu Glabātāji vērīgi uzmana visus tos, kam viņi devuši kādu darbu un uzticējuši augstu misiju. Ja šie cilvēki saduras ar negaidītu ļaunumu, viņiem nekavējoties tiek sniegta palīdzība. Un uzticētais dārgums tiek nosargāts. Aptuveni pirms četrdesmit gadiem liels noslēpums tika uzticēts kādam vīram, kas dzīvoja Lielajā Mongolijas Gobi tuksnesī. Viņam bija pateikts, ka viņš var likt lietā šo noslēpumu kādā īpašā gadījumā, bet tad, ja viņš jutīs, ka pienācis laiks šķirties no šīs pasaules, viņam jāatrod kāds cienījams cilvēks un jāuztic tam šis dārgums. Pagāja daudzi gadi. Reiz vīrs saslima, un slimības laikā viņam piezagās ļauns spēks, un viņš zaudēja samaņu. Šādā stāvoklī viņš, protams, nevarēja atrast nevienu piemērotu cilvēku, kuram uzticēt savu dārgumu. Taču Lielie Glabātāji ir vienmēr modri un uzmanīgi. Viens no tiem no augstā Ašrama steidzīgi devās pāri varenajam Gobi, vairāk nekā sešdesmit stundu bez atpūtas pavadīdams seglos. Viņš laikus nonāca pie sirdzēja, lai to atdzīvinātu un ļautu tam sameklēt kadu, kam nodot savu vēstījumu. Varbūt tu brīnies, kāpēc Glabātājs nepaņēma noslēpumu sev līdzi un kāpēc viss bija jaatkarlo tādā pašā secībā? Tāpēc, ka dižajai Karmai ir ejami pašai savi ceļi un pat vislielākie Noslēpumu Glabatāji dažkārt negrib skart Karmas pavedienus. Jo ikviens pārrauts Karmas pavediens noved pie lielas nelaimes.»

«Lama, Turfanā un Turkestānā mums rādīja alas ar dziļām neizpētītam ejam. Vai Šambalas Ašramus var sasniegt pa šādu ceļu? Mums stashja, ka dažkārt no šīm alām redzēti iznākam svešinieki un aizejam uz pilsētām. Par iepirkumiem tie gribējuši maksāt ar neparastam, senām monētām, kādas tagad jau izņemtas no apgrozības.»

«Patiesi, patiesi, Šambalas ļaudis laiku pa laikam paradās pasaulē. Te viņi sastop Šambalas virszemes palīgus. Cilvēces laba viņi izsūta dargas dāvanas un ievērojamas senlietas. Es varētu tev pastāstīt daudzus gadījumus, kad brīnišķīgas veltes saņemtas caur izplatījumu. Pat Rigden-džapo reizēm ierodas cilvēka izskatā. Viņš pēkšņi parādās svētvietās, klosteros un nolikta laikā pasludina savus pareģojumus.

Naktī vai rīta agrumā pirms saullēkta Pasaules Valdnieks ierodas Templī. Viņš ieiet. Visi gaismek|i uzreiz iedegas. Daži jau pazīst Lielo Svešinieku. Džiļa godbijībā pulcējas lamas. Vislielakaja uzmanība viņi klausās nākotnes pareģojumus.

«Tuvojas dižens laikmets. Pasaules Valdnieks ir gatavs cīņai. Paradās daudzas zīmes. Visuma uguns atkal tuvojas zemei. Planētas rāda jaunu ēru. Bet pirms jauna labklājības laikmeta vēl notiks daudzas kataklizmas. Cilvēce atkal tiks pārbaudīta, lai redzētu, vai gars ir pietiekami attīstījies. Zemes dzīļu uguns tagad tiecas sastapties ar Akašas ugunīgo elementu; ja visi labie spēki neapvienosies, vislielākās kataklizmas kļūs neizbegamas. Ir stāstīts, kā dievišķais Rigden-džapo parādās, lai dotu pavēles saviem ziņnešiem, kā ceļā uz Ladaku uz melnas klints parādās varenais Valdnieks. Un no visām pusēm sajāj ziņneši, lai dziļā godbijībā viņu uzklausītu, un pēc tam, cik vien ātri spēdami, trauc izpildīt Dižā Prāta dotos rīkojumus.»

«Lama, kā tas iespējams, ka Šambalu uz zemes vēl nav atklājuši ceļotāji? Kartēs redzami tik daudzu ekspedīciju maršruti. Šķiet, ka visas augstienes jau ir atzīmētas un visas ielejas un upes izpētītas.»

«Patiesi, zemes dzīlēs ir daudz zelta un kalnos daudz dimantu un rubīnu, un ikviens tik ļoti kāro tos iegūt! Un tik daudzi cilvēki mēģina tos atrast! Tomēif šie cilvēki vēl nav atraduši visu — lai cilvēks pamēģina atrast Šambalu neaicinats! Tu esi dzirdējis par indīgiem strautiem, kas apjož augstkalnes. Varbūt pat esi redzējis cilvēkus mirstam no izgarojumiem, kad viņi piegājuši par tuvu šīm vietām. Varbūt tu esi redzējis, kā dzīvnieki un cilvēki sāk drebēt, kad viņi tuvojas zināmām vietām. Daudzi cilvēki mēģina nokļūt Šambalā neaicināti. Daži no viņiem pazuduši uz visiem laikiem. Tikai retais sasniedz svētvietu un tikai tad, ja viņa karma ir tam gatava.»

«Lama, tu runā par svētvietu uz zemes. Vai tur ir bagātīga augu valsts? Kalni šķiet kaili, turklāt vētras un arī postošais sals šķiet neparasti bargs.»

«Dziļi kalnu augstienēs slēpjas nevienam nezināmas ielejas. Daudzi karsti avoti dzirdī bagātīgo augu valsti. Šajā neparastajā vulkāniskajā augsnē zeļ un plaukst reti stādi un ārstnieciski augi. Varbūt tu esi ievērojis karstos geizerus augstkalnēs. Varbūt esi dzirdējis, ka tikai divu dienu atstatumā no Nagčes, kur nav ne koka, ne stāda, atrodas ieleja ar kokiem, zāli un siltu ūdeni? Bet kurš gan spēj izzināt šo kalnu labirintus? Uz akmeņainās virsmas nav iespējams saskatīt cilvēku pēdas.

Cilvēka domas nav iespējams saprast, bet tas, kurš to spēj, klusē! Varbūt savos klejojumos tu esi sastapis neskaitāmus ceļiniekus — vienkārši ģērbtus svešiniekus mēmi soļojam pāri tuksnesim gan tveicē, gan salā pretī savam nezināmajam mērķim. Netici tam, ka vienkāršais apģērbs sedz nenozīmīgu valkātāju. Ja acis viņam ir puspievērtas, nedomā, ka viņa skatienam nav asuma. Nav iespējams noteikt, no kuras puses nāk spēks. Veltīgi ir visi brīdinājumi, veltīgi visi pareģojumi. Tikai pa vienu ceļu uz Šambalu tu vari gūt panākumus. Tikai tieši uzrunādams dievišķo Rigden-džapo, tu vari sasniegt mērķi.»

«Lama, tu teici, ka Šambalas ienaidnieki iešot bojā. Kā tas notiks?»

«Patiešām viņi ies bojā, kad pienāks laiks. Viņus iznīcinās viņu pašu zemiskās tieksmes. Rigden-džapo ir žēlsirdīgs. Taču grēcinieki kaitē paši sev. Kurš var pateikt, kad pelnītā alga tiek samaksāta? Kurš var pateikt, kad palīdzība patiešām vajadzīga? Un kada būs šī palīdzība? Daudzi apvērsumi ir nepieciešami, un tiem ir noteikts mērķis. Tieši tad, kad mūsu aprobežotais cilvēka prāts ir pārliecināts, ka viss pagalam, ka visas cerības zaudētas, Valdnieka radītāja roka raida savu spēcīgo staru.

Ka tiek iznīcināti grēcinieki? Kadam lamam, gleznotājam, pimila cildena spēja ārkārtīgi skaisti gleznot svēto tēlus. Viņš lieliski uzgleznoja Rigden-džapo un Svētā Būdas un Visuredzošas Dukaras attēlus. Bet cits gleznotājs kļuva skaudīgs un savā niknuma nolēma taisnprātīgajam lamam kaitēt. Un, kad viņš sāka gleznotāju apmelot, viņa nams nez kāpēc aizdegās. Visa viņa mantība sadega, un pašam mēlnesim stipri apdega rokas, tā ka viņš ilgu laiku nespēja strādāt.

Cits apmelotājs kādam godavīram draudēja iznīcināt visu viņa darbu. Un pats drīz pēc tam noslīka, šķērsodams Tsampo. Citam vīram, kas bija veicis ne vienu vien skaistu žēlsirdības darbu, uzbruka kāds, kas gribēja iznīcināt visus viņa īpašumus, kurus tas bija domājis izmantot cilvēku labā. Un atkal Rigdendžapo spēcīgais stars sasniedza uzbrucēju un vienā dienā aizslaucīja viņa bagātību, padarot viņu par ubagu. Varbūt pat lagad vari viņu ieraudzīt ubugojam Lhasas tirgū.

Ikvienā pilsēta tev pastāstīs, kā tikuši sodīti nelieši, kas vērsuši savu indi pret taisnajiem. Tikai pa Šambalas taku tu vari iet droši. Kaira novirze no šā slavas ceļa var iegrūst tevi vislielākajās briesmās. Il viss pasaulē var tikt izpētīts un nomērīts.

Svelilais nesludina nedz ticību, nedz aklu pielūgsmi, bet gan pieredzē gūtas zināšanas.»

«Tā tas ir, Lama. Es arī varu tev pastāstīt, kā viens no mums tuvajiem kļuva par Šambalas Brāli. Mēs zinām, kā viņš ieradās Indijā ar zinātnisku mērķi, kā pēkšņi pazuda no karavānas un kā daudz vēlāk pienāca negaidīta ziņa, ka viņš atrodas Šambalā.

Es varu tev pastāstīt, kā no tālā Altaja daudzi vecticībnieki gāja meklēt «Belovodje» (Baltos ūdeņus) un nekad neatgriezās. Esmu dzirdējis, kā sauc kalnus, upes un ezerus, kas atrodas ceļā uz svētvietām. Šie nosaukumi ir slepeni, daudzi vārdi ir izkropļoti, bet var saprast to pamatnozīmi.

Es varu tev pastāstīt, kā kāds cienīgs šīs cēlās mācības māceklis devās ceļā uz Šambalu pirms viņam nolemtā laika. Viņa gars bija skaidrs un patiess, bet viņa karma vēl nebija izsmelta un viņa zemes darbs vēl nebija veikts. Viņam vēl bija par agru turp doties, un viens no lielajiem Valdniekiem jāšus uz zirga satika viņu kalnos un pats uzrunāja šo svētceļnieku. Žēlsirdīgi un līdzjūtīgi viņš raidīja to atpakaļ pabeigt iesāktos darbus. Es varu pastāstīt tev par Ašramiem aiz Šigatses. Es varu tev pastāstīt, ka Šambalas Brāļi parādījās dažādās pilsētās un kā viņi atvairīja cilvēkiem draudošās milzu nelaimes, kad cilvēki viņus saprata un godāja.

… Lama, vai tu esi sastapis Azarus un Kutumpus?»

«Ja tev zināmi tik daudzi notikumi, tev noteikti veiksies tavs darbs. Tik lielas zināšanas par Šambalu jau pašas ir šķīstījoša straume. Daudzi no mūsu ļaudīm savas dzīves laikā ir sastapuši Azarus un Kutumpus, un sniega cilvēkus, kas tiem kalpo. Tikai pēdējā laikā Azari vairs nav redzēti pilsētās. Viņi visi pulcējas kalnos. Ļoti gara auguma, ar gariem matiem un bārdu, viņi izskatās līdzīgi hindiem. Reiz, iedams gar Bramaputru, es ieraudzīju Azaru. Es centos viņu sasniegt, bet viņš strauji nogriezās aiz klintīm un pazuda. Taču es tur neatradu nedz alu, nedz dobumu, vienīgi nelielu stupu. Varbūt viņš negribēja, lai viņu traucē.

Kutumpi vairs nav sastopami. Agrāk viņi pavisam atklāti parādījās Tsangas apvidū un Manasarovarā, kad svētceļnieki gāja uz svēto Kailāsu. Pat sniega cilvēki tagad ir retums. Parasts cilvēks aiz nezināšanas notur tos par rēgiem. Tam ir dziļi iemesli, kāpēc tieši tagad Dižās Būtnes vairs neparādās tik atklāti. Mans vecais skolotājs daudz man stāstīja par Azaru gudrību. Mēs zinām vairākas vietas, kur Dižās Būtnes dzīvojušas, bet pašreiz šīs vietas ir pamestas. Tur ir kāds dziļš iemesls, dziļš noslēpums!»

«Lama, tātad tā ir taisnība, ka Ašrami ir pārvietoti no Šigatses apkaimes?»

«Šo noslēpumu nedrīkst izpaust vārdos. Es jau teicu, ka Azari vairs nav sastopami Tsangā.»

«Lama, kāpēc tavi priesteri apgalvo, ka Šambala esot tālu viņpus okeāna, ja zemes Šambala atrodas daudz tuvāk? Ksoma de Koross pat pārliecinoši nosauc vietu — brīnumainu kalnu ieleju, kurā notikusi Būdas iniciacija.»

«Esmu dzirdējis, ka Ksoma de Koross savā dzīvē bijis nelaimīgs. Un Grīnvēdels, kuru tu pieminēji, kļuva vājprātīgs, tas notika tāpēc, ka viņi valkāja Šambalas dižo vārdu aiz ziņkāres, neapjēgdami tā milzīgo nozīmi. Ir bīstami spēlēties ar uguni, kaut gan uguns var arī ļoti noderēt cilvēkiem. Tu droši vien esi dzirdējis par to, kā daži ceļotāji mēģināja iekļūt aizliegtajā teritorijā un kā pavadoņi atteicās tiem sekot. Viņi sacīja: «Labāk nogaliniet mūs.» Pat šie vienkāršie ļautiņi saprata, ka tik cēlām lietām drīkst tuvoties tikai visdziļākajā godbijībā.

Nepārkāp likumus! Cītīgi strādādams, gaidi, kamēr Šambalas ziņnesis atnāks pie tevis līdz ar nemitīgiem sasniegumiem. Gaidi, kamēr Visvarenā balss izrunās vārdu Kalagija. Tad tu vari droši doties un izpētīt šo lielisko pasauli. Dīka ziņkāre jānovirza uz cītīgām mācībām, cēlie principi jāievieš ikdienas dzīvē.»

«Lama, tu esi klejotājs. Kur es atkal varēšu tevi sastapt?»

«Lūdzu tevi, nejauta pēc mana vārda. Vēl jo vairāk — ja sastapsi mani kādā pilsētā vai kādā citā apdzīvotā vietā, izliecies mani nepazīstam. Es pats tev pienākšu klāt.»

«Bet, ja es tev pienāktu klāt, vai tu gluži vienkārši aizietu vai arī kaut kādā veidā mani hipnotizētu?»

• «Nepiespied mani lietot šos dabiskos spēkus. Dažām Sarkana

jās sektām ir ļauts izmantot atsevišķus no šiem spēkiem. Taču mēs tos lietojam tikai ārkārtējos gadījumos. Mēs nedrīkstam pārkāpt dabas likumus. Mūsu dievišķā Skolotāja mācība liek mums būt piesardzīgiem savu iekšējo spēku atklāšanā.»

«Lama, pastāsti man vēl — vai tu pats esi redzējis Rigdendžapo?»

«Nē, es neesmu redzējis Valdnieku miesīgā veidolā. Bet esmu dzirdējis Viņa Balsi. Un ziemā, kad sals bija uzgūlies kalniem, es saņēmu no Viņa davanu — rozes ziedu no tālas ielejas. Tu tik daudz man jauta, ka es redzu, tu dziļi izproti daudz ko. Ko tu darītu, ja es saktu pārbaudīt tavas zināšanas?»

«Lama, es klusētu.»

Lama pasmaidīja.

«Tātad tu zini daudz. Varbūt tu pat proti pielietot dabas speķus. Rietumos dažos pēdējos gados, it īpaši kara laikā, piedzīvotas daudzas zīmes, kuras tu vai kāds no jums raidīja.»

«Lama, protams, tik nepieredzētam cilvēku slaktiņam vajadzēja izraisīt negaidītu pārdzimšanu plūsmu. Milzums cilvēku mira pirms nolikta laika, un tādās nejaušībās daudzas sakarības tika izjauktas un sagrautas.»

«Varbūt tev nebija zināmi paredzējumi, kuros šīs katastrofas bija jau sen iepriekš pareģotas. Ja jūs tos būtu zinājuši, jūs nekad nebūtu sākuši šo drausmīgo slaktiņu.»

«Ja tu zini par Šambalu, ja tu zini, kā pielietot savus apslēptos dabiskos spēkus, tad tev būtu jāzina ari, kas ir Namigi. Debesu vēstules. Un tev būtu jāzina, kā uztvert nākotnes paredzējumus.»

«Lama, mēs esam dzirdējuši, ka visi Tašilamas un Dalailamas ce|ojumi tikuši paredzēti, pirms tie notika.»

«Es atkārtoju, ka Tašilamas mājoklī pēc viņa pavēles tika uzgleznoti visi . viņa nākamo ceļojumu notikumi. Nezināmi svešinieki bieži atstāsta šos pareģojumus, un var redzēt un dzirdēt nepārprotamas zīmes, kas liecina par tuvajiem notikumiem.

Tu zini, ka lielā Geserhana tempļa ieejas tuvumā stāv divi zirgi — balts un sarkans. Un, kad Geserhans tuvojas, šie zirgi zviedz. Vai esi dzirdējis, ka nesen šī lielā zīme tika dota un daudzi dzirdēja svēto zirgu zviegšanu?»

«Lama, tu minēji trešo lielo Āzijas vārdu .. .»

«Noslēpums, noslēpums, tu nedrīksti ,pārāk daudz runāt. Reiz mēs parunāsim ar kādu ļoti mācītu Geši no Morulingas. Šo klosteri dibināja mūsu Lielais Dalailama, un Dižā Vārda skaņa ir daļa no klostera nosaukuma. Stāsta, ka pirms galīgās aiziešanas no Lhasas lielais Dalailama turējis noslēpumainu apspriedi šajā klosterī. Patiesi, no klostera pazuda vairāki lamas, lai pildītu jaunus diženus uzdevumus. Tur tu varētu rast kaut ko sev tuvu.»

«Lama, vai tu vari man kaut ko pastāstīt par trim lielākajiem klosteriem Lhasas tuvumā — Seru, Gandenu un Depungu?»

Lama pasmaidīja. «Ak, tie ir lieli oficiāli klosteri. Serā starp tūkstošiem lamu var atrast daudzus īstus cīnītājus. Daudzi lamas no ārzemēm, piemēram, no Mongolijas, dzīvo Gandenā. Tur ir mūsu lielā Skolotāja Tsong-Kha-pa sēdeklis. Neviens nespēj pieskarties šim dižajam sēdeklim bez trīsām. Arī Depungā ir daži mācīti lamas.»

«Lama, vai zem Poralas ir slepenas ejas? Un vai zem galvenā tempļa ir pazemes ezers?»

Lama atkal pasmaidīja.

«Tu zini tik daudz, ka man šķiet, tu esi bijis Lhasā. Es nezinu, kad tu tur esi bijis. Tam nav lielas nozīmes, vai tu esi tur bijis tagad vai citā dzīvē. Bet, ja esi redzējis šo pazemes ezeru, tu droši vien esi bijis vai nu liels lama, vai ari kalps lāpnesis. Bet, būdams kalps, tu nebūtu varējis tik daudz uzzināt, kā tu man pastāstīji. Varbūt tu zini arī to, ka Lhasā daudzviet ir karstie avoti un dažās mājās ļaudis tos izmanto saimniecībā?»

«Lama, esmu dzirdējis, ka daži dzīvnieki — brieži, vāveres un šakāļi — tuvojoties lamām, kas meditē alās Himalaju mežos; un ka pērtiķi dažkārt pienesot tiem ēdienu.»

«Savukārt es tev jautāšu: kas gan viss nav iespējams? Tas gan ir skaidrs, ka briedis netuvotos cilvēkam pilsētā, jo šajos pūļos tikai retumis var sastapt labestīgus ļaudis. Cilvēki nepazīst auru nozīmi un neapšaubāmo ietekmi, viņi nezina, ka ne tikai cilvēkiem vien, bet ari nedzīviem priekšmetiem ir sava nozīmīga un iedarbīga aura.»

«Lama, mēs to zinām un esam pat sākuši fotografēt auras. Kas attiecas uz nedzīviem priekšmetiem, Lama, mēs šo to zinām par Valdnieka Sēdekli un to, ka šim Sēdeklim neviens nedrīkst pieskarties. Tādā veidā Diženā klātbūtne ir vienmēr jūtama.»

«Ja tu saproti šāda godājama krēsla vērtību, tad tu saproti ari guru iestādijuma nozīmi. Saites ar Guru ir visaugstākais attiecību veids, kādu mēs varam sasniegt savā zemes veidolā. Guru mūs apsargā, un mēs tuvojamies pilnībai, godādami Guru. Tas, kurš saprot Guru svarīgo nozīmi, nekad nenoliegs relikvijas. Ritumos jums arī ir iemīļotu cilvēku portreti, un jūs turat augstā goda simbolus un priekšmetus, kurus lietojuši jūsu senči un lielie varoņi. Tāpēc neuztver to kā elkdievību, bet tikai kā dziļu godbijību un piemiņā glabātu kāda diža gara veikumu. Tā nav tikai ārēja godbijība vien. Ja tu zini kaut ko par psihisko strāvojumu, kas nāk no priekšmetiem, tad tev zināma arī dabiskā maģija. Ko tu domā par burvju zizli, kas uzrāda pazemes bagātības?»

«Lama, mēs visur esam dzirdējuši nostāstus par dīvaino spēku, kas piemīt šai kustīgajai nūjiņai, ar kuras palīdzību atklātas daudzas raktuves, avoti un akas.»

«Un kas, tavuprat, darbojas šajos pētījumos — nūjiņa vai cilvēks?»

«Lama, es domāju, ka nūjiņa ir nedzīvs priekšmets, bet cilvēks ir pārpilns ar vibrācijām un magnētisko spēku. Tā ka nūjiņa ir tikai rakstāmriks viņa rokā.»

«Jā, mūsu ķermenī viss ir koncentrēts. Jāzina tikai, kā to lietot un kā nelietot nepareizi. Vai jūs Rietumos zināt kaut ko par Dižo Akmeni, kurā koncentrēti maģiski spēki? Un vai jūs zināt, no kuras planētas nācis šis akmens? Un kam piederēja šis dārgums?»

«Lama, mums ir tik daudz leģendu par Dižo Akmeni, cik jums ir Čintamani tēlu. Kopš senajiem druidu laikiem daudzas tautas glaba atmiņā patiesigas leģendas par dabas spēkiem, kas apslēpti šai svešajā mūsu planētas viesī. Ļoti bieži šādos nokritušos akmeņos slēpjas dimanti, bet tie ir tīrais sīkums salīdzinājumā ar citiem nezināmiem metāliem un enerģijām, kuras ik dienas tiek atklātas akmeņos, kā arī daudzās strāvās un staros.

Lapis Exilis, tā nosaukts akmens, ko piemin vecie meistardziedoņi. Redzams, ka Rietumi un Austrumi daudzējādā ziņā ir darbojušies kopīgi. Mums nav jādodas uz tuksnešiem, lai dzirdētu kaut ko par Akmeni. Mūsu pilsētās, mūsu zinātniskajās laboratorijās mums ir citas leģendas un pierādījumi. Vai kāds varēja iedomāties, ka pasakas par lidojošo cilvēku jebkad kļūs īstenībā? Taču tagad ikdienas pasts un ikdienas viesi var pie mums atlidot.»

«Protams, Svētītais jau sen teica, ka tērauda putni lidošot starp zemi un debesīm. Bet tajā pašā laikā mums nav vajadzības celi tik smagus priekšmetus, mēs paši spējam lidot sava smalkākā ķermeņa apvalkā. Jūs, Rietumu ļaudis, vienmēr sapņojat uzkāpt Everesta ar smagiem zābakiem kājās, bet mēs sasniedzam šīs pašas augstienes un vēl tālākas virsotnes bez grūtībām. Nepieciešams tikai domāt, mācīties, atcerēties un zināt, kā apzinīgi uztvert visus savus pārdzīvojumus smalkā ķermeņa apvalkā. Tas viss ir norādīts Kālačakrā, bet tikai daži to ir uztvēruši. Jūs tur Rietumos ar saviem ierobežotajiem aparātiem varat uztvert skaņas no liela attāluma. Jūs spējat uztvert skaņas pat no kosmosa. Bet Milaraspa jau sen bez jebkāda aparāta spēja sadzirdēt visas augstākās balsis.»

«Lama, vai tiesa, ka Milaraspa jaunības dienās neesot bijis apgarots cilvēks? Mēs kaut kur esam lasījuši, ka viņš pat esot nogalinājis visu sava tēvoča ģimeni. Kā gan cilvēks var garīgi attīstīties pēc tādiem naida izvirdumiem un pat pēc slepkavības?»

«Tev taisnība. Jaunībā Milaraspa ne vien nogalināja to ģimeni, bet droši vien izdarīja vēl daudzus citus smagus noziegumus. Bet gara ce|i ir neizskaidrojami. No viena jūsu misionāra mēs esam dzirdējuši par kādu jūsu svēto, kuru sauca par Francisku. Jaunībā arī viņš izdarījis daudzus pārkāpumus, un viņa dzīve nebūt nebija tik skaidra. Kā viņš varēja viena mūža laikā sasniegl tādu pilnību, ka Rietumos viņu cildina par vienu no visaugstākajiem svētajiem? No jūsu misionāriem, kas apmeklēja Lhasu agrākajos gadsimtos, mes esam dzirdējuši daudzus stāstus; un dažas jūsu grāmatas ir mūsu bibliotēkās. Stāsta, ka jūsu evaņģēliji varot atrast apstiprinājumu dažas mūsu stupas. Varbūt mēs labak nekā jūs zinām, kā godajatnas svešzemju ticības.»

«Lama, mums, Rietumu ļaudīm, ir grūti godāt jūsu reliģiju, jo daudz kas taja ir sajaukts, daudz kas apganīts. Piemēram, kā lai svešinieks, redzot divus no ārpuses pilnīgi vienādus klosterus, saprot to, ka vienā tiek sludināts budisms, bet otra mit budisma ļaunākie ienaidnieki? Pat ieejot šajos klosteros, var redzēt tēlus, kas ārēji šķiet gandrīz vienādi. Tā, piemēram, svešiniekam atšķirt, vai svastika vērsta pretējā virziena vai ne, ir tikpat grūti, ka saprast, vai viena un tā pati ikonogrāfija var darboties Būdas laba vai pret viņu. Cilvēkam no citurienes ir grūti saprast, kāpēc galigi analfabēti un dzērāji nes lamas vārdu gluži tapat kā tu, kas tik daudz zini un esi tik dziļi kulturāls.»

«Tev taisnība. Daudzi lamas valkā lamaisma tērpu, bet viņu dzīve ir sliktāka nekā jebkura laicīga cilvēka dzīve. Starp daudziem tūkstošiem lamu var atrast tikai dažus savrupniekus, ar kuriem var runāt par augstiem jēdzieniem un saņemt līdzvērtīgu atbildi. Bet vai ta tas nav arī jūsu reliģijā?

Mēs esam redzējuši daudz misionāru — droši vien tie runā par vienu Kristu, bet viņi karo sava starpā. Katrs sauc savu ticību par pārāku. Es esmu pārliecināts, ka īsa sludinātājā vienu mācību — kā gan šim lielajam Simbolam radušies dažādi novirzieni, kas pauž naidu cits pret citu? Nedomā, ka mēs neko nezinām. Mēs esam dzirdējuši, ka vienas kristiešu sektas piekoptos rituālus noliedz citas kristiešu sektas priesteris. Tāpēc jums laikam ir daudzi cits ar citu pretrunā esoši Kristi.

Mūsu tuksnešos atrasti daudzi kristiešu krusti. Reiz es vaicaju kristiešu misionāram, vai šie krusti ir īsti, un viņš man atbildēja, ka tie esot neīsti, ka visos laikos maldu kristietība esot iespiedusies Āzija un ka mums nevajagot uzskatīt šos krustus par svētiem simboliem. Tad teic man, kā lai mēs atšķiram īstu krustu no neīsta? Mums arī ir krusts Ak-Doržes Lielaja Zīmē. Bet mums tas nozīmē lielo dzīves zīmi, ugunīga elementa zīmi — mūžīgu zīmi. Neviens nedrīkst neko bilst pret to!»

«Lama, mēs zinām, ka tikai gara zinašanas ļauj mums apjaust to, kas ir īsts.»

«Tu atkal parādi savas zināšanas par cēlām paradibām. Atkal tu runa ka no mūsu varenās Kālačakras. Bet kā mēs attīstīsim lielo sapratni? Patiesi mums piemīt gara gudrība, mēs zinām visu — bet kā lai mes izceļam šīs zināšanas no mūsu apziņas dzīlēm un apzinām tās ar prātu? Kā lai atzīst nepieciešamo robežu starp askētisko dzīvi un parasto dzīvi? Kā lai mēs zinām, cik ilgi varam but vientuļnieki un cik ilgi mums jāstrādā cilvēku vidū? Kā lai zinām, kadas mācības var atklāt bez bažām, ka tas var kaitēt, un kādas — varbūt visdziļākās — drīkst atklāt tikai dažiem. Šīs zināšanas dod Kālačakra.»

«Lama, dižā Kālačakra īstenībā nemaz nav zināma, jo tās mācība tiek jaukta ar zemajām mācībām — Tantrām. Tieši tāpat, kā jums ir īsti budisti un to pretinieki Bon-Po, tā jums ir arī viszemākā — burvestību un nekromantiju Tantra. Un vai gan Svētītais nenosodīja burvestības? Saki man atklāti — vai lamam vajadzētu būt burvim?»

«Tev taisnība. Mūsu lielie Skolotāji aizlieguši ne vien burvestības, bet ari savu pārdabisko spēju nevajadzīgu izrādīšanu. Taču, ja cilvēka gars ir tik attīstīts, ka viņš spēj daudz ko veikt un dabiskā ceļā izmantot jebkuru no savam enerģijām, tad ta vairs nav burvestība, bet liels sasniegums, liels darbs cilvēku labā.

«Mūsu simbolos, mūsu tēlos un tankās var redzēt, ka darbojušies lielie Skolotāji. Starp daudziem lielajiem Skolotājiem tikai daži ir redzami pilnīga meditācijā. Parasti viņi izpilda dižā darba aktīvo daļu. Vai nu viņi māca cilvēkus, vai pieradina tumšos spēkus un elementus; viņi nebaidās saskarties ar visvarenākajiem spēkiem un sadarboties ar tiem, ja vien tas spēj sekmēt kopējo labumu. Dažreiz var redzēt Skolotājus īsta konfliktā, izkliedējam gara ļauņos spēkus. Zemes karu mēs neatļaujam, bet budisti visas savas vēstures gaitā ir cietuši no uzbrukumiem, viņi paši nekad nav bijuši uzbrucēji. Esam dzirdējuši, ka jūsu nesenā Lielā Kara laikā kristiešu priesteri abās pusēs apgalvoja, ka Īsa vai Dievs esot viņu sabiedrotais. Ja Dievs ir viens, mums tātad jāsaprot, ka viņš bijis konfliktā pats ar sevi. Ka tu izskaidrosi pretrunu, kas šķila tik neizskaidrojama visiem budistiem?»

«Lama, šis karš ir beidzies. Var notikt vispostošākās kļūdas, taču tagad visas tautas domā par to, kā iznīcināt ne tikai pašu kara ideju, bet arī tā īstos cēlooņus un ieročus.»

«Vai tu domā, ka visas šautenes un karakuģus vajadzētu iznīcināt? Labak tos pārvērst par miera un augstākās mācības rīkiem. Es gribētu, lai lielie karakuģi tiktu pārvērsti par peldošām augstās mācības skolām. Vai tas ir iespējams? Savā ceļojumā uz Ķīnu es redzēju (ik daudz šauteņu un karakuģu, ka domāju — kaut šie briesmīgie ražojumi varētu kļūt par cēlas mācības simboliem, nevis par slepkavības simboliem, kādu milzīgu kosmiskās enerģijas plūsmu tad pieredzētu pasaule!»

«Lama, čūska kož, tomēr to uzskata par gudrības simbolu.»

«Varbūt tu esi dzirdējis veco līdzību par to, kā čūska tika brīdināta tikai šņākt, nevis kost. Ikvienam vajadzīgs savs spēks — bet kādu aizsardzību tu uzskati par visspēcīgāko?»

«Lama, protams, tā ir aizsardzība, ko dod gara spēks. Jo tikai gars stiprina gan mūsu prātu, gan ķermeni. Garīgi koncentrējies cilvēks ir tikpat stiprs ka ducis vismuskuļotāko atlētu. Cilvēks, kas prot lietot savas prāta spējas, ir stiprāks par pūli.»

«Ak, mēs atkal pievēršamies mūsu dižajai Kālačakrai: kurš var dzīvot bez barības? Kurš var dzīvot bez miegā? Kurš ir nejutīgs pret svelmi un aukstumu? Kurš spēj dziedēt brūces? Nudien, tikai tas, kurš mācās Kālačakru.

Lielie Azaras, kas pazīst Indijas mācības, zina Kalačakras izcelsmi. Tie zina lielus noslēpumus, kas reiz, kad tie tiks atklāti, lai palīdzētu cilvēcei, pilnīgi pārveidos dzīvi! Daudzas Kālačakras mācības tiek neapzināti lietotas gan Austrumos, gan Rietumos, un, pat šādi neapzināti iemantotas, tās devušas daudz brīnišķīgu rezultātu. Tāpēc ir iespējams noprast, cik nesalīdzināmi lielākas iespējas varētu sasniegt ar apzinātiem pūliņiem un cik saprātigi varētu izlietot lielo mūžīgo enerģiju, šo smalko neizsveramo vielu, kas izkaisīta it visur, un ik brīdi ir mūsu rīcībā. Šī Kālačakras mācība, šī pirmatnējās enerģijas pielietošana ir nosaukta par Ugunsmācību. Hindi pazīst dižo Agni — lai cik sena ir šī mācība, tā būs Jaunā Laikmeta mācība. Mums jādomā par nākotni, un mēs zinām, ka Kālačakras mācībā atrodams tas materiāls, kas var būt visnoderīgākais. Tagad savairojies daudz skolotāju, viņi ir tik dažādi un tik naidīgi cits citam. Un tomēr tik daudzi no viņiem runā par vienu un to pašu un tas pats ir izteikts Kālačakrā. Kāds no mūsu priesteriem reiz man jautaja: «Vai Kabala un Šambala nav vienas mācībās divas daļas?» Viņš jautāja: «Vai lielais Mozus nav 1as pašas mācības aizsācējs un vai viņš neievēro tos pašus likumus?» Mēs varam apliecināt tikai vienu — visas patiesības mācības, visas augstā dzīves principa mācības nāk no viena avota. Daudzas senās budistu stupas ir pārbūvētas par Linga tempļiem, un daudzās mošejās vēl ir seno budistu viharu pamati un sienas. Bet kas tur ļauns, ja šīs celtnes veltītas vienam un tam pašam augstakajam dzīves principam? Daudzi budisma tēli uz klintīm cēlušies no mācībām, kas radušās sen pirms Svētītā. Tomēr tas visas simbolizē vienu un to pašu augsto Būtību.

Ko pauž Kālačakra? Vai taja ir arī kādi aizliegumi? Nē, augstā mācība sludina tikai konstruktīvo. Tā tas ir. Vieni un tie paši augstākie spēki tiek piedāvāti cilvēcei. Un viszinātniskākajā veidā ir parādīts, ka elementu dabas spēkus var izmantot cilvēks. Ja tev saka, ka visīsākais ce|š ir saistībā ar Šambalu, ar Kālačakru, tas nozīmē, ka šis panākums nav nesaredzams ideāls un ka to var sasniegt, patiesi un neatlaidīgi tiecoties pēc tā šeit, uz šīs pašas zemes un šajā pašā dzīvē. Tāda ir Šambalas mācība, patiešām ikviens var to sasniegt. Ikviens var dzirdēt, ka tiek izteikts vārds—Kalagija!

Bet, lai to sasniegtu, cilvēkam pilnīgi jānododas radošam darbam. Tie, kas saistīti ar Šambalu, Šambalas izredzētie un ziņneši, nesēž noslēgtībā, viņi ceļo it visur. Cilvēki bieži vien viņus nepazīst, un dažkārt pat viņi paši nepazīst cits citu. Bet viņi strādā savu darbu ne jau savā labā, bet dižās Šambalas labā, un viņiem visiem ir zināms lielais anonimitātes simbols. Viņi dažkārt liekas esam bagāti, taču viņiem nekas nepieder. Viņiem ir viss, bet sev viņi neņem neko. Tādējādi, kad cilvēks sevi ziedo Šambalai, viņam viss tiek atņemts un viss tiek dots. Ja viņš nožēlo, viņš kļūst par zaudētāju, ja dod ar prieku, viņš kļūst bagāts. Patiešām, Šambalas mācības būtība ir tieši tā, ka šeit nav runas par kaut ko tālu un noslēpumainu. Tāpēc, ja tu zini, ka Šambala ir tepat uz zemes, ja zini, ka visu var sasniegt tepat uz zemes, tad arī atalgojums par visu jāsaņem tepat uz zemes. Tu esi dzirdējis, ka Šambalas atlīdzība patiešām ir tepat un ka tā atgriežas dažādos veidos. Tas nav tāpēc, ka Šambalas mācība būtu izcilāka par citām, bet gan tāpēc, ka Šambalas mācība ir būtiski svarīga, tā ir domāta inkarnācijām uz zemes un cilvēks to var izmantot it visos apstākļos. Kā mēs varam mācīties strādāt? Kā būt gatavam jebkura veida sasniegumiem? Kā kļūt atvērtam un visu pieņemošam? Tikai praktiski apgūstot Šambalu. Kad tu lasi daudzās grāmatas par Šambalu, no kurām daļa tulkotas citās valodās un daļa — aizplīvurotas, nesauc dižos simbolus. Pat Rietumos, runādami par lieliem atklājumiem, jūs lietojat tehnisku valodu, un nezinātājs to nesaprot, uztver burtiski, tikai no virspuses. To pašu var teikt gan par Svētajiem Rakstiem, gan par zinātniskiem dokumentiem. Daži Puranās uztver tikai to burtisko nozīmi. Kādus secinājumus gan viņi var izdarīt? Tikai to, ko var uztvert no valodas virsslāņa, no tās filoloģiskās, nevis no lietojamo zīmju nozīmes. Iekšējo un ārējo harmoniju var sasniegt, tikai studējot Kālačakru. Varbūt tu esi redzējis Kālačakras zīmes klintīs, gluži pamestās vietās?

Kāda nezināma roka ir atstājusi zīmējumu uz akmeņiem vai iekalusi Kālačakras burtus klintīs. Patiesi, patiesi, tikai ar Šambalu, tikai caur Kālačakras mācību var sasniegt visīsākā ceļa pilnību.

«Kalagija, kalagija, Kalagija. Nāc uz Šambalu!»

Tad mūsu saruna kļuva vēl jaukāka un apgarotāka. Tajā ieskanējās stiga, kas paaugstina visus cilvēciskos centienus. Mēs runājām par Kailasas kalnu, par vientuļniekiem, kas joprojām vēl dzīvo šā brīnumainā kalna alās, piepildīdami izplatījumu ar saviem aicinājuma saucieniem pēc patiesīguma.

Un tad mēs runājām par To Vietu, kas atrodas uz ziemeļiem no Kailasas …

Iestājās krēsla, un visa telpa šķita piepildāmies ar jaunu nozīmīgumu. Čenrezi tēls, meistariski izšūts uz spoža zīda auduma, kas bija piekārts virs lamas galvas, it kā nozīmīgi skatījas lejup uz mums. Tādi attēli Tibetā vairs nav atrodami.

Abpus šim tēlam bija citi. Tie mirdzēja tikpat smalkā spožumā. Viens no tiem bija Amitajas, otrs Valdoņa Būdas tēls — mūžam stingrais ar neuzvaramo zibens jeb dordžes zīmi roka. No sava altara labsirdīgi smaidīja Dolma — Baltā Tara.

No svaigo fuksiju un violeto dāliju pušķa strāvoja spirdzinošs dzīvīgums. No turienes mirdzēja arī Diženā, Neuzvaramā Rigden-džapo tēls, un Viņa Klātbūtne atkal mums atgādināja noslēpumaino Vietu ziemeļos no Kailasas. Šā karoga stūros bija četri visnozīmīgākie tēli. Apakšā bija Rigden-džapo pēctecis kopa ar mācītu vīru, indieti, vienu no pirmajiem Kālačakras skaidrotajiem. Augšējos stūros bija divi Tašilamu attēli, pa kreisi Trešais Tašilama, Pančhen Pal-den ješe, kas bija vēstījis par Šambalu. Un pa labi bija pašreizējā Tašilamas tēls, Pančen Cokji njima gileg namjal palzangpo, kas tikko teicis vēl vienu lūgsnu Brīnišķīgajai Šambalai. Karoga centrā bija paša Rigden-džapo tēls, un pie viņ troņa kājām mirdzēja Akdžir-Akdordže — D/.ives Krusts. Ļaužu pūlis bija sapulcējies pie Rigdena troņa: kā tikai tur nebija! Tur bija ladakieši ar savām augstajām melnajām cepurēm, ķīnieši ar savām apaļajām galvassegam, ko rotāja sarkana bumbiņa pašā virsū, tur bija indietis, tērpies savās baltās drānās, musulmanis ar baltu turbānu; rau, ari kirgīzi, burjati, kalmiki un mongoļi savos raksturīgajos tērpos.

Ikviens piedavaja Valdniekam dārgākās veltes no savām zemēm, augļus un graudus, audumus un ieročus, un dārgus akmeņus. Neviens nebija piespiedis šo tautu pārstāvjus; tie brīvprātīgi bija nākuši no visām Āzijas malām un sapulcējušies ap Lielo Karotāju. Varbūt tās bija uzvarētās tautas? Nē, šie ļaudis tuvojās Viņam bez zemošanās, tuvojās kā paši savam vienīgajam valdniekam. Viņa roka norādīja uz zemi kā majestātiskaja Lauvas — Sanges žesta; pie zemes drošā patvēruma viņš zvērēja vienmēr neatlaidīgi celt.

Tēla priekša cēlās aromātiskā vīraka zilganie dūmi, tie lidinājās tēla priekšā, rakstīdami neskaitāmas zīmes noslēpumaina ja Senzara valodā. Tad, lai tie, kuri nezina Lielo Patiesību, to neapgānītu, smaržīgās zīmes saplūda kopā un izgaisa Visumā.

T alai fobranga, 1928

SNIEGAJU DĀRGUMI

Milzu bazūnes atkal dārd pāri visai Sikimai! Tā ir liela, svinīga diena visiem. Iesim uz templi skatīties Lielajai Kinčendžangas Goda Dienai veltītās dejas! No visām Sikimas malām plūst (audis savos dīvainajos, daždažādajos tērpos. Rau, sikimieši īsos sarkanos tērpos ar koniskām spalvām rotātām cepurēm, rau, nopietnie butānieši, kas pārsteidzoši līdzīgi baskiem vai ungāriem; re, kur stāv ļaudis no Kamas sarkanos turbānos, redzamas arī spēcīgo Nepālas gurkhu mazās apa|ās cepurītes, Lhasas ļaudis savos ķīniskajos garajos tērpos, biklie, klusie lepčas un daudzi šerpas, visu tipu kalnieši no malu malām nāk godināt Piecus Kinčendžangas dārgumus, kuri rāda ceļu uz Šambalas svēto pilsētu.

Skan taures. Dārd bungas. Pūlis kliedz un svilpj. Uznāk Sikimas aizgādnis milzīgā zeltsarkanā maskā ar īsu šķēpu rokā. Apkārt strūklakai, no kuras ik rītu tiek smelts svētais ūdens, iespaidīgākais Sikimas Aizgādnis griežas lēnā, labvēlības pilnā dejā, noslēgdams savus burvju apļus. Varbūt viņš ielūkojas Sikimas reliģiskajā situācijā. Ta ikvienā Sikimas klosterī viena un tajā pašā stundā Aizgādnis izpilda vienu un to pašu svēto deju. Pabeidzis savu priekšnesumu, Aizgādnis pievienojas krāšņajai muzikantu rindai.

Atkal skan taures un rēc pūlis. No tempļa parādās Aizgādne. Kali vai Dakini tērpā ar galvaskausiem rotātu galvu, tumšā tērpā, dievība nodejo to pašu apli. Pēc maģiskā rituāla arī viņa apsēžas blakus Aizgādnim.

Pūlis atkal kliedz. Cits pēc cita parādās piecu Kinčendžangas Dārgumu Aizgādņi. Viņi ir gatavi cīnīties par svēto kalnu, jo ta alās visi dārgumi tiek sargāti gadsimtiem ilgi. Viņi ir gatavi sargāt reliģiju, kuru balsta vientuļnieki, kas sūta savu svētību no kalna dzīlēm. Mirdzoši ir rotājumi pie šo Sargātāju tērpiem. Tie staro gluži kā sniegāji saulē. Viņi ir gatavi cīņai. Viņi ir bruņoti ar zobeniem un aizsargāti ar apaļiem vairogiem. Sākas karavīru deja, kas atgādina komanču dejas Arizonā,— tiek vēzēti zobeni, šautenes šauj. Sikimas iedzīvotāji var priecāties, redzot, kā tiek apsargāti Kinčendžangas dārgumi! Viņi var būt lepni — vēl nekad Baltā kalna klinšainā virsotne nav tikusi iekarota. Tikai cēlie Mistēriju glabātāji, augstie Devas, zina ceļu uz tā virsotni. Sargātāji beidz savu deju un sadalās divās grupās. Viņi maršē lēnā solī, skandēdami gari stiepļu dziesmu, viņi lielās un slēdz derības. Katrs stāsta par savam spējam: «Es varu noķert zivi bez tīkliem,»—«Es varu apskriet apkārt visai pasaulei bez zirga,»—«Neviens nespēj stāties pretī manam zobenam»—«Mans vairogs ir stiprs.» Un atkal seko karavīru deja. Viņi ieiet templī. Abi Aizgādņi pieceļas un pēc dažiem dejas apļiem ieiet pa zemajām durvīm. Priekšnesumi ir beigušies.

Tagad Kinčhendžangas spēks tiek parādīts citādā veidā. Ļaužu rokās redzami loki un bultas. Tiks demonstrēta Sikimas parastā izprieca — senā strēlnieku māksla. Mērķi ir novietoti talu. Taču kalnieši vēl prot cēlo mākslu, un bultas katra ziņā sasniegs mērķa centru, tāpat kā tās sasniegs arī Kinčendžangas ienaidnieku sirdis. Svētki beigušies.

Milzīgas garas taures atkal tiek ienestas templī, bungas, gongi, klarnetes un cimbalas ir apklusušas. Tempļa durvis ir ciet. Tas nav budisms, tā ir Kinčendžangas godināšana.

Kad mēs raugāmies uz skaisto sniegoto galotni, mums kļūst saprotams šo svētku gars, jo skaistuma dievināšana ir šo cēlo jūtu pamatā. Kalnieši izjūt skaistumu. Viņi izjūt patiesu lepnumu par to, ka viņiem pieder šīs neatkārtojamās sniegotās virsotnes pasaules milži, mākoņi, musonu migla. Vai tas nav tikai brīnumskaists priekškars pirms lielās Mistērijas vai aiz Kinčendžangas? Ar šo kalnu saistās daudz brīnišķīgu leģendu.

Viņpus Kinčendžangas mīt lielā Saules kulta vecie menhiri. Virspus Kinčendžangas dzimusi svētā ugunszīme Svastika. Tagad, Agni jogas laikmetā, uguns elements atkal pārņem garu un visas zemes bagalības tiek godātas. Jo varoņleģendas saistās ne tik daudz ar ielejam kā ar kalniem. Visi Skolotāji devušies uz kalniem. Visaugslakas zināšanas, visiedvesmojošākās dziesmas, visbrīnišķīgākās skaņas un krāsas ir radītas kalnos. Visaugstākajos kalnos mīt Visparakais. Visaugstākie kalni ir Lielās Patiesības liecinieki. Jau aizvēsturiskā cilvēka gars sajūsminājās un izprata kalnu diženumu.

Ikviens, kurš ierauga Himalajus, atceras Meru Kalna dižo nozīmi. Svētītais Buda devās ceļojumā uz Himalajiem, lai iegūtu apgaismību. Te, leģendārās svētās stupas tuvumā, visiem dieviem klātesot, Izredzētais guva savu apgaismību. Patiesība viss, kas saistīts ar Himalajiem, atklāj dižo Meru Kalna — pasaules centra — simbolu.

Indijas senās tautas Himalaju dailē saskatīja smaidām vareno Višnu, kas stāv gluži ka varonīgs, nenogurdināms karavīrs, bruņojiess ar disku, zizli, kara tauri un zobenu. Visi Višnu desmit vatari tika iesvētīti Himavates tuvumā. Visattālākais un vecākais no tiem ir avatars Dagons, zivjcilvēks, kurš izglāba zemes cilts senčus, Manū. Tikpat talā pagātnē, cik tāla ir kataklizma — plūdi,— Birma atceras Dagonu, un cilvēki apgalvo, ka viņam celtā Dagoba esot vairāk nekā trīstūkstoš gadu veca. Tad nāca Bruņurupucis — debesu pīlārs, kas Visuma okeāna dzīlēs palīdzēja lielajā apvērsumā, kurš zemei dāvaja starojošu dievi Lakšmi. Tam sekoja smagnēja zemes Cūka, tad nāca neuzvaramais Narasimha — lauvcilvēks, kas izglāba Prahladu no viņa grēcīgā tēva dusmām. Piektais avatars, punduris Vamana, triumfēja par citu karali, Balli, kurš, tapat kā Prahlada tēvs, mēģināja iegūt Višnu troni. Sestais avatars, kura vārds ir Brahmanis, ir Parašu Rāmas dižais karotājs; par viņu senajos rakstos ir stāstīts, ka viņš esot iznīcinājis kšatriju cilti. Septītais avators parādās kā Rama, Indijas karalis, kas slavināts Rāmajānā. Astotais avators ir Krišna — svētais gars, kura mācība cildināta visaptverošajā Bhāgavad Gītā. Devītais avatars, Svētītais Buda, ir lielais avatars, kura atnākšanu paredzēja Višnu kā gudrības triumfu un dēmonu un grēcinieku bojāeju no viņu pašu karmas. Desmitais Višnu, avatars, kurš vēl nav parādījies, ir nākotnes Maitreja. Dižs jātnieks, cilvēces glābējs Kalki avatars parādīsies jāšus baltā zirgā; krāšņs ar savu uzvarošo zobenu rokā viņš atjaunos uz zemes skaidro taisnības likumu un saprātīgu valdīšanu. Tāpat ka Himalaju virsotnes, Indieša sirdi vienmēr priecējusi arī krāšņās dienas dievietes Lakšmi, Višnu līgavas, parādīšanās. Višnu otrais avatars, zilais bruņurupucis, palīdzēja uzjundīt lielo Visuma okeānu, par kuru stāstīts Mahabharatā, Rāmajana un Višnu Purāna. Lai atjaunotu trīs vides — zemi, gaisu un debesis, to zaudētos dārgumus, Višnu pavēlēja Debesu dēliem un Uguns dēliem Devām apvienoties ar tumšajiem dēmoniskajiem Asuram un uzjundīt kosmisko okeānu, lai radītu piena jūru Amritu, debešķīgo dzīvības nektāru. Devas spīdošā ietērpā iznaca jūras malā, jūra vēla viļņus gluži kā vizošus rudens mākoņus. Un ar Diženā palīdzību viņi izkustināja svēto kalnu, lai tas kļūtu par kuļamo piestu. Lielā čūska Ananpa piedāvājās kļūt par kulstīklu, un varenais Višnu, pieņēmis milzu Bruņupuruča izskatu, kļuva par asi. Devas turēja čūskas asti un Asuras piegāja klāt pie galvas; un sākas lielā kulšana. Pirmais veikums šajā lielajā kūsājošā darbā bija dievišķā govs, piena strauts, kas Vēdās parādīta kā mākonis, kurš uzvarēja sausumu. Tad parādījas Varuni — kristalizēts Višnu starojums. Tam sekoja Purijara — visu debesšķīgo augļu avots. Pēc tam uzlēca mēness, un to saņēma Šiva. Taja mirklī ugunsgrēks, postošie tvaiki, kas bija radušies šajā procesā, ieskāva zemi un sāka apdraudēt Visumu. Tad radītājs Brahma piecēlās un lika Šivam paradīt savu spēku. Visu dzīvo būlņu labā Šiva pašaizliedzīgi norija indi un kļuva par Nilakantu zilrīkli. Tas parādījās Danivanlari, nesdams dārgo kausu ar Amritu. Uzklausiet un līksmojiet! Aiz viņa nāca pali krāšņa Lakšmi. Spoža, savu debesu pavadoņu ielenkta, starodama ka mirdzošu mākoņu virkne. Taja pašā laikā pelēkie lietusmakoņi, debesu varenie ziloņi, no zelta traukiem lēja viņai virsū ūdeni. Amrita bija radīta, un sākās mūžīgā cīņa par Visuma dārgumu. Devas un Asuras sacirtās cīņā, bet Asuras lika apspiesti un padzīti uz Batalu, zemes drāmajiem nostūriem. Atkal trijās pasaulēs atgriezās laime un līksmība — dievu un cilvēku svētki.

Uzkāpuši Himalaju virsotnēs un lūkodamies lejup uz mākoņu kosmisko okeānu, jūs redzat slejamies nebeidzamas klinšu kores ar mazu mākonīšu pērļainās virtenes. Aiz tiem smagi soļo debesu pelēkie ziloņi, smagie musonu mākoņi. Vai tā nav kosmiska ainava, kas pilda jūs ar sapratni par kādu diženu radošu manifestāciju? Varenā čūska nebeidzamos līkumos izvij piena ceļu. Debesu zilais bruņurupucis un neskaitāmās zvaigznes ir gluži kā tuvojošās uzvaras dimanta dārgumi. Ataust atmiņa milzīgie mendangi Sikimas grēdā, to akmens sēdekļi, kurus dižie vientuļnieki izmantoja meditācijai pirms saullēkta. Dižais dzejnieks Milaraspa pazina pirmsausmas stundas speķu, un šaja svinīgajā brīdī viņa gars saplūda apzināta vienībā ar dižo visas pasaules garu.

Pirms saullēkta ceļas vēsma un pienainā jūra saviļņojas. Mirdzošie Devas ir satvēruši čūskas asti, un lielā kulšana sākusies! Mākoņi sabrūk gluži kā cietuma sienas pēc satricinājuma. Patiešam, tuvojas mirdzošais dievs! Bet kas noticis? Sniegi ir asinssarkani. Mākoņi salasās ļaunu vēstošā miglājā, un viss, kas pirms lam bija krāšņs un daiļš, kļūst stings, tumšs; lai apslēptu Asuras un Devas cīņā izlietās asinis, indīgie tvaiki iezogas it visur. Radītajam jaaiziet boja! Taču Šiva ir aprijis indi, kas draudēja iznicina! pasauli — viņš — lielais zilrikle! Lakšmi ceļas no tumsas ar nektāra kausu rokās. Un starojošā skaisluma priekšā visi ļaunie nakls gari izklīst. Pasaulē ir izpaudusies jauna kosmiska enerģija!

Kur vēl var izjust tādu prieku kā tad, kad saule pacēlusies virs Himalajiem, kad debesu zilums ir vēl zilāks par safīru, kad tālumā ledāji mirguļo gluži kā vienreizēji dargakmeņi. Himalajos saplūst visas mācības, visas reliģijas. Rītausmas jaunavai Ušai no senajām Vēdām piemīt lie paši cēlie tikumi, kas līksmajai Lakšmi. Te var saskatīt arī Višnu uzvarošo spēku. Pirms tam viņš bija Narajana, kosmiska būtne radīšanas dzīlēs. Beidzot redzam viņu ka saules dievu, un, viņam uzsmaidot, no tumsas iznirst cēlā laimes dieve.

Vai nevaram ieraudzīt arī saistību starp Lakšmi un Būdas māti Maju? Visi lielie simboli, visi varoņi šķiet atvesti uz Himalajiem kā pie dižākā altāra, kur cilvēka gars visciešāk pienāk dievišķībai. Vai mirdzošās Zvaigznes nešķiet tuvāk, kad esam Himalajos? Vai zemes bagātības nav acīm redzamas Himalajos? Vienkāršs sardars jūsu karavānā jums jauta: «Bet kas ir paslēpts varenajos kalnos?» Kāpēc lielākās plakankalnes ir tieši Himalajos? Tur jābūt kādām bagātībām!»

Himalaju priekškalnēs ir daudz alu, stāsta, ka no šīm alām pazemes ejas vedot tālu zem Kinčendžangas. Daži pat redzējuši akmens durvis, kas ne reizi nav tikušas atvērtas, jo vēl nav pienācis laiks. Džiļās ejas ved uz Brīnišķīgo ieleju. Jūs varat pārliecināties par šo leģendu izcelsmi un patiesīgumu, kad iepazīstat negaidītās Himalaju dabas īpatnības, kad paši ieraugāt, cik cieši līdzās sadzīvo ledāji un bagātīga augu valsts. Vienkāršo ļaužu godbijība pret Kinčendžangu nepārsteidz, jo tajā nav saskatāma māņticībā, bet īsts poētiskās folkloras paraugs. Tāda pati bijība pret dabas skaistumu, kāda raksturīga vienkāršajai lautai, mīt arī jūtīga ceļotāja cildenajā sirdī, kurš, šejienes nepasakāmā skaistuma vilināts, ir vienmēr gatavs mainīt pilsētas dzīvi pret kalnu galotnēm. Viņam šīs cēlas jūtas nozīmē gandrīz to pašu, ko Kalnu Aizgādņa uzvarošā deja un sargātāju pulciņš, kas modri stāv, gatavs aizsargāt Kinčendžangas skaistumu. Sveiciens neuzvarētajai Kinčendžangai!

T alaifobr linga, 1928

BUDISMS TIBETA

Cilvēku saprāta, cilvēku ticības un reliģijas viļņi ir īsts apgaismības okeāns, ja vērojam to bēgumu un paisumu. Nebūt nav nomācoši redzēt cilvēku gara atplūdus, tāpēc ka tajā pašā laika cita pasaules malā var novērot garu paceļamies jo augstāk un sasniedzam jaunus zināšanu kalngalus. Tātad, ja kaut kur parādās atpakaļgaita, mēs zinām, ka tajā pašā laikā citur tā pati substance ir iekarojusi jaunus plašumus. Tā ir īsta evolūcijas spirāle.

Pēdējo četrarpus gadu laikā mēs apceļojām veselu virkni budisma zemju: mēs apbrīnojām Indiju ar tās svētajām vietām, kas glabā piemiņu par Svētītā Būdas paša ceļojumiem, zemi, kur izplatās cēlākās domas un iedvesmas pilni mākslas darbi. Mēs apmeklējām Ceilonu. Mēs dzirdējām daudz skaistu atmiņu par Javu un Bali. Mēs jutām, cik daudz jaunu atklājumu vēl var izdarīt šajas neaizmirstamajas vietās. Anuradhapura ir kaut nedaudz izpētīta, bet Sarnata — vieta, kas atrodas pašā centrā,— joprojām slēpj neskaitāmas relikvijas savos neskartajos uzkalnos. Un Būdas dzimšanas un aizceļošanas vietas vēl aizvien nav izpētītas džungļos, kur varenas saknes cieši apvijušās ap dārgumiem.

Mēs esam apskatījuši Sikimu, varoņu zemi, visskaistāko sniegu zemi, kur tik daudzi alkstoši gari tikuši pacelti, kur tik daudzas alas un klintis saistās ar svētām atmiņām.

Mēs braucām garām Kašmirai, kur zeme glaba neskaitāmus pieminekļus Ašokas sekotāju pūliņiem. Mūs iepriecināja Ladaka ar tās slavenajām leģendām, ar tās svēto lepnumu par savu piederību Geserkhanam, kuru bieži vien uzlūko kā Šambalas Valdnieku. Mēs pētījām lieliskos Maitrejas tēlus, kas dod Ladakai savu laimīgas nākotnes svētību. Kotana smiltāji sedz to, kas palicis pāri no budisma, un tomēr šaja vieta atrodas sena Suburgana, visu budistu cerība; tāpēc ka tur Maitrejas Laikmetu pasludinās noslēpumaina gaisma virs senās stupas.

Kad mes tuvojamies Jarkentai un Kašgarai, šķita, ka esam tālu novirzījušies no budisma takas. Bet tieši Kašgarā var redzēt vecu stupu, kuru diženumā var salīdzināt ar to, ko Sarnata cēlis Ašoka. Un tajā pašā apgabalā, kuru ieskauj mošejas un musulmaņu kapsētas, redzamas ieejas budistu alās, kas ir nepieejamas gluži kā ērgļu ligzdas. Mēs izjutām baudu, apmeklēdami ieverojamos alu klosterus Kučarā, agrākaja Tokharu galvaspilsēta. Kaut gan visas relikvijas ir aizvāktas un izkaisītas, būvju pievilcība ir saglabājusies un var nojaust, ka pazemes alās laika aprūpē saglabajušās vēl daudzas relikvijas. Kalmiku galvaspilsēta Karašara, Melnajā pilsētā, kur tika glabāts Būdas biķeris pec tam, kad to aizveda no Pešavaras, ir daudz budisma liecību. Kaut gan tas ir lamaisms, nevis tīrais budisms, šeit jūtamas reliģijas pēdas. Kalmiki cer atkal atrast Izredzēta biķeri. Tās pašas cerības dzird paužam viņu nomadu klosteros, kas uzcelti no pārvadajamam jurtām Debess jumta

Tjanšana priekškalnēs. Altaja kalni sevi saistījuši ar Būdas vārdu. Stāsta, ka Izredzētais pēc Kotanas apmeklējuma ciemojies lielajā Altajā, kur stāv svētā Beluha. Oroču zemē, kur klejotāji oroči gaida Būdas atnākšanu, |audis zina, ka Svētais Oročs jau ceļo pa pasauli, vēstīdams lielo Adventi.

Burjatijā un abās Mongolijās ir daudz ārkārtīgi interesantu izpētes materialu. Mēs pārbaudījām leģendas par Šambalas Valdnieku, kurš apciemojis Erdeni-dzu pie Orkonas upes un Narabanči klosteri. It visur leģendas par apmeklējumiem pagātnē un tuvo Adventi ir ārkārtīgi nozīmīgas vietējiem iedzīvotājiem. Ulambatorā Kohto viņi iecerējuši uzcelt Šambalai veltītu Dukhanu, kurā novietos Šambalas Valdnieka tēlu. Kansu novadā, kur alu tempļi atgādina Tunhuaņju, vēl atminas budisma ziedu laikus. Dažus negaidītus tēlus un uzrakstus var atrast klintīs Nanšanas tuvumā. Kaut gan Tsaidamā nav daudz budisma pieminekļu, tomēr Tsaidamas lamas lielā Kumbumas klostera ietekmē ir izglītojušies un godā Tsong Kha pa vārdu. Butānā, kā esam dzirdējuši, budisms vai, pareizāk, lamaisms ir dažu mācītu lamu rokās. Budisma pētnieku augstais sabiedriskais stāvoklis Birmā, Ķīna un it īpaši Japana ir labi zināms.

Sīkāk par budisma stāvokli iepriekšminētajās zemēs var stāstīt atsevišķā darbā, jo materiāls ir plašs.

Pašlaik vissvarīgāk ir aprakstīt budisma stāvokli Tibetā, jo Tibetu daudzi uzskata par dzīvā budisma citadeli. Un daudzi eiropieši sapņo atrast modernajā Tibeta iespēju celt gaismā Būdas īsteno mācību. Mēs ieradāmies Tibetā ar vislielākajām cerībām un dedzīgākajām gaidām.

Kā zināms, 1923. gadā Tašilama bija spiests pamest Tibetu. Šā nebijušā notikuma iemesli nav skaidri zināmi. Ir dzirdēts par viņa nesaskaņām ar līdzvaldnieku Dalailamu. Ir dzirdēts, ka Tašilama Lhasā esot apsūdzēts par viņa uzmanības apliecinājumiem Rietumiem. Ir dzirdēts, ka Šigatse un Tašilunpo ar pavēli no Lhasas apliktas ar smagiem nodokļiem. Ir dzirdēts, ka šo neparasto Tašilamas aizceļošanu jau pareģojuši senie gaišreģi. Un pirms došanās projām Tašilama licis savā mājoklī uzgleznot freskas par simboliskām tēmām, kurās attēlots viss viņa nakamā ceļojuma maršruts. Šī nepieredzētā aiziešana vedina uz daudziem minējumiem. Jebkurā gadījumā — Tibetas garīgais vadonis vairs ilgāk nav spējis paciest savas zemes pašreizējo stāvokli. Ar trīssimt jātniekiem godājamais Tašilama bēga cauri mežonīgajai un nepārvaramajai Čantangai, un viņu vajāja vairākas bruņotas nodaļas. Milzum daudz mācītu priesteru un lamu no klosteriem sekoja augstajam bēglim. Šo cienījamo ļaužu bēgšanas apstākļos netrūkst varonības. Reiz tik slavenā Tašilunpo — Tašilamas klostera rezidence — tagad līdz nepazīšanai pārvērtusies savā pamestībā. Atstāta bez garīga vadoņa, Tibeta k|uvusi par upuri atpalikušo lamaistisko grupējumu intrigām. Ar savu aiziešanu Tašilama parādīja stingru apņēmību un dziļu Tibetas pašreizējā stāvokļa izpratni. Dažādās vietās Tibetā ļaudis satraukti jautā: «Vai Tašilama atgriezīsies?» Viņiem ir grūti bez garīgā vadoņa, kura vārdu apvij patiesa godbijība.

Laikā, ko pavadījam Tibetā, šķērsodami vairākas provinces no vistālākajiem ziemeļiem līdz dienvidiem, mēs sastapām cilvēkus ar dažādu stāvokli sabiedrībā, sākot ar augstiem ierēdņiem, Dalailamas favorītiem, un beidzot ar tumšiem mežonīgiem nomadiem. Es te neizteikšu savus paša cecinājumus. Tikai atkārtošu tibetiešu atklātos izteikumus un minēšu to, ko esmu redzējis pats. Lasītājs var izdarīt savus secinājumus par reliģijas stāvokli Tibetā.

Tibetai vienmēr ir bijusi tādas zemes reputācija, kurā reliģiskie pienākumi tiek vērtēti augstu, kur viss balstīts uz reliģijas pamatiem. Noskaidrosim, vai budisms patiešām pastāv Tibetā vai arī to aizstājuši visai sarežģīti jēdzieni. Tibetā ir uzticīgi sekotāji patiesajai garīgajai Sangai, kuru iedibinājis pats Svētītais Buda. Tāpat kā agrākos laikos, Tibeta joprojām ir nopietnu pētījumu lauks literatūrā un dabas spēku izzināšanā.

Mēs atsaucīgi uztveram cēlas leģendas un pasakas, bet dzīve ir dzīve, un mums tā jāpieņem, kāda tā ir īstenībā, atzīstot gan cēlo, gan zemisko. Ja mēs atklājam, ka aizspriedumaini ļaudis tiek terorizēti primitīvā veidā, mums tas jāatmasko, tāpēc ka augstai mācībai nav neka kopēja ar terorizēšanu un aizspriedumiem. No tā, ko mums atklāj paši tibetieši, kļūst saprotams, ka Būdas un viņa izglītoto sekotāju Mahātmu cēlā mācība dzīvo galvenokārt aiz Lhasas sienām.

Pavērosim dažas ainas no mūsdienu tibetiešu dzīves zemāko lamu vidū. Es būšu fotogrāfs, un jūs būsiet tiesnesis.

Te ir tādi lamas, kas uz savām lūgšanu krellēm aprēķina savus naudas ienākumus, pilnīgi nogrimuši domās par pašlabumu. Vai Buda norādījis šādi izmantot svētos priešmetus? Šis ieradums liecina par žemām šamanistikām ieražām. Lūgšanu dzirnaviņas griež ūdens. Vēja dzirnavas un pulksteņa mehānismus arī izmanto tādam pašam tehniskam darbam. Tādējādi dīkie svētceļnieki ir pilnīgi brīvi no piepūles. Viņi izklaidējas, un visam jādarbojas viņu labā! Vai iespējams kaut ko tādu sacīt par Būdas sekotāju?

Daži lamas nosoda dzīvnieku nogalināšanu, bet klostera noliktavas ir grēdām piekrautas ar aitu un jaku kautķermeņiem, kas nogalināti mūku uzturam. Bet kā var nogalināt dzīvnieku negrēkojot? Atkal Būdas likums apiets ar līkumu. Par upuriem izraudzītie dzīvnieki tiek piedzīti pie aizas malas tā, lai krītot tie nosistos.

Ir ievērots, ka klosteros bieži vien ar vislielāko cieņu raugās uz mongoļu lamām. Mēs lūdzam augstam tibetiešu lamam pārrunāt ar mums kādu sarežģītu metafizisku tēmu, kas viņam acīmredzot bija ļoti tuva. Lama izvairīgi teica: «Nevar jau visu izlasīt!» Ir dīvaini novērot, ka mongoļi pat tagad vēl dodas svētceļojumos uz Tibetu, neapzinādamies, ka viņu garīgās iespējas ir līdzvērtīgas tibetiešu iespējām. Pat tirdzniecības karavānu skaits, kas dodas uz Tibetu, kļuvis niecīgs. Piecu mēnešu laikā uz galvenā tirdzniecības ceļa mēs redzējām tikai trīs tādas karavānas.

Mums piedāvā daudz dīvainu pakalpojumu. Lama piesakās apstādināt sniega mākoņus un izkausēt sniegu. Sis meteoroloģiskais brīnums tiek piedāvāts par visai pieņemamu cenu — tikai par diviem amerikāņu dolāriem. Mēs piekrītam. Lama pūš kaula stabuli, izkliegdams burvju vārdus. Bet, būdams lietišķs cilvēks, viņš izsniedz mums iespaidīgu kvīti par mūsu diviem dolāriem. Mēs to saglabājam kā vienreizēju retumu. Nav svarīgi, ka sniegs turpina snigt un sals pieņemas spēkā. Tantras priesteris nezaudē dūšu. Uz savas melnās telts viņš uzstāda kaut ko līdzīgu papīra vējdzirnavām un visu nakti kaucina savu stabuli, kas darināta no cilvēka kaula . . .

Bodītes stūrī sēž tās īpašnieks lama, čakli griezdams lūgšanu dzirnaviņas. Daudz svētu priekšmetu sakrauts kopā ar precēm. Pie sienām karājas Šambalas un Tsong kha pa attēli. Un blakusistabas pretējā stūrī stāv lielas mucas ar vietējo vīnu, kuru brūvējis šis pats lama savu ļaužu apreibināšanai.

Laji, tāpat ari paši lamas, pārmērīgi dzer. Un pat mazi bērni pieprasa naudu viskijam, tā ka gandrīz varētu domāt, ka budisms sludina nesātīgu alkoholismu.

Daži lamas, kas apņēmušies nest kravas karavānām līdzi, ceļā nomet savu nesamo, aizbildinādamies, ka viņi, būdami lamas, par to neatbildot. Tie paši lamas apgalvo, ka Buda aizliedzis strādāt, nodarboties ar lauksaimniecību un atvērt zemes dzīles. Tie ir izdomājumi, kas apmelo pašu Budu, kurš sūtīja savus mācekļus strādāt tīrumos un palīdzēt lauku ļaudīm. Kā norādīts senos rakstos, pat Bodisatvam jāprot kāds amats. Tā cildināja darbu Skolotājs, un tā darbam un zināšanām ceļ neslavu daži aprobežoti lamas. Cita raksturīga aina. Cienījams tibetiešu armijas virsnieks, kurš 1923. gadā sekoja Tašilamam, ārzemniekiem apgalvoja, ka austrumu budisti dzerot un smēķējot. Viņš pastāvīgi atkārtoja, ka esot ticīgs cilvēks, un apliecināja savu gatavību nogādāt klosterim mūsu trīsdemit piecus dolārus. Pēc tam no šā klostera mēs saņēmām pierādījumus, ka uzticīgais lainaists nodevis tikai desmit dolārus, pārējos divdesmit piecus paturēdams sev. Kad viņu apsūdzēja, viņš gluži vienkārši atteicās nosūtīt divdesmit piecus dolārus klosterim, atkal atkārtodams, ka esot dievbijīgs cilvēks.

Lama diplomāts, kas bauda īpašu Dalailamas uzticību, saniknojās, uzzinājis, ka esam ziedojuši klosterim simt narsangus par ko nopirkt eļļu svētbilžu gaismekļiem. Viņš saka: «Jums jāzina, ka mūsu mūki piesavināsies naudu un ne reizi neiedegs svētbilžu lampas. Ja gribat, lai svētie tēli tiktu godināti ar gaismu, jums jāpērk eļļa tikai no manis.»

Lama abata kārtā saka: «Mūsu mūki ir mežoņi. Jūs esat redzējuši dažus lamas Sikimā un Ladakā, taču nedomājiet, ka mūsu tibetiešu lamas ir tiem līdzīgi.» Tas pats lama mūs brīdināja, ka mūki mūs nomētāšot ar akmeņiem.

Lama tuvojas jūsu teltij un pat jūsu mašīnā iekšā rībina bungas, kamēr jūs iedodat viņam riekšavu sho (tibetiešu naudu). Bet pēc desmit minūtēm, droši vien domādams, ka esat jau aizmirsuši viņa seju, viņš novelk daļu apģērba un atkal tikpat nekaunīgi neliek jums mieru, tāpat kā jūsu sho neliek mieru viņa dievbijībai.

Centralajā Tibetā Šekaras apgabalā pie jums pienāk vairāki lamas bez lūgšanām, bet ar vārdu, kas pazīstams visiem, kuri apmekle tirgus. Jums par pārsteigumu, skaidri dzirdams tirgus ubaga sauciens: «Bakšiš.» Sis «bakšiš» lamas lūpās ir nomācošs. No kurienes gan rodas šie neskaitāmie liekēži un sliņķi!

Pat dzeltenās sektas lamas dažkārt precas. Bet viņi apgalvo, ka, gadījuma ja viņu pakalpojumi Dalailamam ir vajadzīgi, tad Viņa Ekselence piekrītot anulēt laulību un pat piešķirot viņiem augstus amatus. Mēs bijām satriekti, dzirdot, ka ļaudis sauca savu valdnieku par «bakurētaino mūku». Tempļi bieži vien ir netīri, un tajos ir nelaga dvaka, un pie to sienām notiek visāda veida tirgošanas un kukuļošana. Cik vientuļi gan ir retie cienījamie cilvēki šajā tumsonības tirgū! Cik daudzi klosteri sagrauti, cik daudzi mūri jau drūp! Jaušams, ka šīs senās klostera ēkas un pilis cēluši ļaudis, kas bijuši pavisam citādi nekā tagadējie Tibetieši. Tibetas agrākajiem valdniekiem, tāpat kā arī Dalailamam Piektajam, piemita milzīga enerģija, par ko liecina Potala, vienīgā iespaidīga un nozīmīgā celtne Tibetā.

Vēl dažas ainiņas no dzīves. Dievbijīgs Dalailama kalpotājs ceļā saslima, un aiz līdzjūtības mēs viņu paņēmām sava karavānā. Ar lielu rūpību un tērējot savus neatjaunojamos medikamentu krājumus, mēs viņu nogādājām līdz Tibetai. Bet tur viņš mūs tūdaļ pameta un visu savu «dievbijību» veltīja mūsu apmelošanai. Kurš lamaisma postulāts gan sludina nodevību?

Karaliskas cilmes ģenerālis ielūdz jūs sava nometnē, sūta pēc jums savus speciāluzdevumu virsniekus, pieņem jūsu dāvanu, godbijīgi klanās svētajām relikvijām un centīgi skaita lūgšanu krellēs. Bet pēc tam viņa uzticamais virsnieks pavēsti: ģenerālis paziņojis valdībai, ka jūs ierādāties pats uz savu roku, uzpildāmies bez ielūguma.

Lielas apmetnes vecākais lūdz atļauju izraut trīs spalviņas no jūsu kamieļa zoda; tām piemītot brīnumains maģisks spēks. Un viņš tās iešūšot «lamaistiskaja» amuletā, ko viņš nēsa uz krūtīm. Ari beigta kamieļa galvai Tibetā ir liela vērtība. Par tādu maksā līdz divdesmit narsangiem — tik ļoti šāds piederums nepieciešams zīlēšanai.

Lama ar visai noslēpumainu sejas izteiksmi piedāvā pārdot jums brīnumdaritājas pilulas. Tās esot ļoti stipras un ārstējot visas kaites. Tā kā jūs neizskatāties diez cik pārliecināts par šā pirkuma lietderību, lama kā vislabāko rekomendāciju dara jums zināmu, ka šo pilulu sastava esot Viņa Godības vai kāda augstākstāvošā lamas ekskrementi.

Tad nāk kāds dievbijīga izskata Ihasietis, augstas personas pavadonis, un nes pārdošanai amuletu. Šis amulets garantē pilnīgu drošību pret lodēm. Tam piemīt tāds spēks, ka tas maksa ne mazak par trīssimt rūpijām! Viņš paskaidro, ka par amuletu galvojis un to svētījis ļoti augsts lama. Ja jau garantija ir tik pilnīga, jūs ierosināt, lai viņš pārbauda amuleta spēku pats pie sevis. Bet dievbijīgais vīrs dod priekšroku kazai, joprojām turpinādams pārliecināt jūs par amuleta spēku. Taču, kad jūs neesat ar mieru pieļaut, ka «kaza paliek», Ihasietis sašutis aiziet.

Mēs redzējām daudzus klosterus. Redzējām arī daudzus lamas, kas bija ogļu melni no netīrumiem. Kad jūs redzat šīs sejas un rokas, kas spīd melnas gluži ka nopulētas un rēgojas laukā no netīrām sarkanām skrandām, jums tās saistās ar daudz ko, bet nekad ar budismu. Šķiet neticami viņu apgalvojumi, ka Buda un Tsong kha pa esot nolikuši tiem būt tik bezcerīgi netīriem.

Pie svētās mendangas, kas pa pusei apsegta ar akmens plāksnēm, kuras klāj svētie uzraksti, guļ trūdoša suņa maita, un arī paši svētie uzraksti ir noklāti ar cilvēku izkārnījumiem. Nekur vēl neesam redzējuši tik piegānītas stupas un mendangas. Gan Sikimā, gan Ladakā pat vissenākās svētvietas, kaut arī netiek vairs izmantotas, tomēr nekur nav tā apganītas. Tibetiešu klostera tuvumā nenokļūst ārzemnieki vai svešinieki, tā ka varat būt pilnīgi pārliecināti, ka vienīgi dažs labs dievbijīgs tibetietis vainojams šajā zaimošanā. Svētie akmeņi ar uzrakstiem bez ievērības pamesti laukos. Daudzas stupas un mendangas sabrukušas.

Lhasas tuvumā atrodas kāds milzīgs akmeņains laukums, kur līķi tiek sakapāti un izmesti maitasputniem, suņiem un cūkām. Ir kāds sens ticējums, ka ikkatrs, kails valstoties pa šīm līķu ātliekām, varot saglabāt labu veselību. Neviens nevar izskaidrot, no kurienes radies šāds dīvains ticējums. Taču burjats Cibikovs savā grāmatā par Tibetas svētceļojumu, apgalvo, ka Viņa Godība Dalailama izpildījis šo ērmīgo rituālu, atdarinādams dažus dzīvniekus. Es minu Cibikovu kā šīs informācijas avotu, jo nespēju pats uzņemties atbildību, vainojot Dalailamu tik nebudistiskā izdarībā! Kas gan tam kopējs ar budismu!

Vietējo iedzīvotāju daudzo nostāstu vidū atmiņā paliek arī tas, ka vēl tiekot piekoptas poliandrijas paražas, un ne jau tikai «melnās reliģijas» Bon po piekritēju vidū, bet arī ortodoksālo ticīgo Geluk-pa vidū. Kad viņiem jauta, vai senos rakstos minētas lādas paražas, ļaudis tikai smaida.

Stāsta, ka eiropiešu stila māja, ko Dalailama būvējis savā vasaras rezidencē Norbulingā, pēc Viņa Ekselences pavēles tikusi noārdīta un ka tieši taja pašā vietā tiekot celta pils Potanga Ķīniešu stilā. Klīst valodas, ka, eiropiešu namu būvējot, esot piekopti melnās maģijas rituāli un ka kopš tā laika laime pametusi Tibetu. Bieži dzird runājam, ka veiksme atstājusi Tibetu Lhasas ierēdņu nejēdzīgas uzvedības dēļ.

Bet neaizmirsīsim, ka ievērojama iedzīvotāju daļa pieder pie sektas Bon po, pie «melnās ticības», kas pilnīgi noliedz Budu un apliecina pavisam citu aizgādni un vadoni. Viņi klaji pasludina visus budistus par ienaidniekiem un Dalailamu atzīst tikai par laicīgu valdnieku bez reliģiskas varas. Šie ļaudis ir ļoti uzstājīgi un neļauj budistiem un lamaistiem ienākt savos tempļos. Viņu rituālos viss notiek pretēji. Viņi pielūdz noslēpumainus Svastikas dievus. Savus lamaistiskos rituālus viņi izpilda otrādi, neuzskatīdami sevi par tibetiešiem un pilnīgi izolēdamies no Lhasas. Viņu vidu tiek piekoptas primitīvākā šamanisma izdarības, burvestības un melnie buramvārdi. Tas atgādina viduslaikus. Bet Lhasa neaizsarga Būdas vārdu. Lhasas ierēdņi neprotestē pret antibudistiskām lūgšanām. Ārpus šīs daudzskaitlīgās sektas pastāv daudzas mežoņu ciltis ar savām izloksnēm, kas ir tik dažādas, ka tās nespēj saprast cita citu. Nomadi un mežu iemītnieki, kas piekopj visprimitīvāko fetišismu, notriepj upurakmeņus ar taukiem, un Lhasas valdiba to visu pieļauj. Viņi pielūdz akmens bultas un visbezjēdzīgākos amuletus. Es biju pārsteigts, redzot šādam cilvēkam ap kaklu amuletu, ko, pēc viņa vārdiem, viņam esot dāvājis pats Dalailama. Neizdarīšu nekādus secinājumus, taču šo mežonīgo ļaužu tumsonība ir gluži satriecoša.

Tādējādi, atmetot visus kaitīgos un ar tumsonību saistītos apstākļus, konstatējam, ka apzinātu godbijību pret augstākajām Mācībām Tibeta uztur nedaudzi cilvēki, no kuriem lielākā daļa dzīvo attālās vietās ka vientuļnieki. Tibetieši paši atzīst, ka Būdas apgaismības mācība Tibetā ir jāattira, nepieciešams lamas parbaudīt daudz nopietnākos valsts eksāmenos, izslēdzot tumsoņas un sliņķus no klosteriem. Tikai tad lamas atgūs savu augsto stāvokli kā ļaužu skolotāji.

Vai Dalailama savas neparasti ilgās valdīšanas laikā mēģināja attīrīt mācību, kas bija neziņas aptraipīta? Vai viņš centās atjaunot sākotnējo stingro klostera Vinaja disciplīnu, lai celtu darba tikuma apziņu un atvairītu māņticību? Mēs neesam dzirdējuši par šādiem centieniem. Ne jau slepenībā vai bailēs, bet gan, nopietni un godbijīgi darbojoties, reliģija var tapt šķīstīta. Protams, mēs nedrīkstam aizmirst, ka Dalailamam nav viegli kaut ko darīt reliģijas labā. Jūs kļūdāties, ja domājat, ka Dalailamas vārdam aiz Lhasas sienam ir kāds svars. Mums bija izsniegta pretencioza Dalailamas valdības pase ar plašām pilnvarām, tomēr mūsu acu priekšā ļaudis atteicās pildīt sava vadoņa pavēles. «Mēs nepazīstam Devačungu (valdību),» teica Vecakais. Un ierēdņi dažādos dzongos tikai gudro, katrs pēc sava prāta, kā tulkot dokumenta tekstu atkarība no dāvanas lieluma, par kuru tiek dots nekautrīgs mājiens. Esam dzirdējuši, ka delegāti, sūtņi pazūdot ceļā pie Dalailamas. Esam redzējuši, ka vēstules Viņa Godībai tiek atplēstas un nomestas uz ceļa. Pavisam nesen Lhasas valdība izpārdeva svētlietas, kas piederējušas Tašilamam. Tirgoņu rokās nonāca retas senās Tankas un citi svētie tēli, kurus bija svētījuši augsti priesteri. Tā Svētību novērtēja valdība, kas pretendē uz dievbijību! Sikimas maharadža mums ar sāpēm stāstīja par šo barbarisko aktu.

Dzīves principi ir izkropļoti. Ne jau mēs, bet paši tibetieši to apstiprina. Viņi saprot, ka bez sakariem ar cilām valstīm, turklāt pašai pietrūkstot garīgajam spēkam, Tibeta tiek izslēgta no mūsdienu attīstības.

Grūti pat iedomāties, cik bieži Būdas un viņa tuvāko sekotāju norādījumi Tibeta tiek izkropļoti. Mēs atceramies zīmīgos Asvaghošas un Nagardžunas darbus, kuros tik daudz dzīves gudrības, vientuļnieka Milaraspas himnas, Atišas kanonu un lielo amdosieti Tsong Kha pa. Vai šie mācības Sargālaji būtu te pie|avuši bezdievības parādības? Vai viņi būtu samierinājušies ar šiem meliem, nodevību un aizspriedumiem, kas iespiedušies daudzās ļaužu šķirās, īpaši valdošajā šķira. Doktors Vadels savā grainatā stāsta, ka 1904. gadā britu ekspedīcijas laika uz Lhasu Tibetas valdība draudējusi britiem ar izdomājumiem, ka četrdesmit tūkstoš vīru no Khamas nepacietīgi laužoties cīņa, un valdība nespējot tos aizkavēt. Taču neviens kareivis neparādījās. Lielība ir raksturīga dažiem Tibetas ierēdņiem. Sers Čārlzs Bells savā Tibetas vārdnīcā ievietojis šādus teicienus: «Nemelo!», «Nemelo nu atkal!» un «Nemelo, citādi tevi nopērs!».

Pārspīlējumi dažkārt sasniedz tādu pakāpi, ka nožēlojama mala būdiņa oficiālos tibetiešu dokumentos tiek atzīmēta kā «majestātiska sniega pils». Lhasas valstības tituls, kas uzspiests pat mazvērtīgajām vara monētām, lielīgi pasludina svētīto valdību par «uzvarētāju visos virzienos». Šādas lielības pamatā ir aprobežotība, ko rada norobežošanās no visas pasaules. Ladakas, Sikimas un Mongolijas budisti, kas tuvinājušies ārpasaulei, pauž daudz apgaismotāku domu. No tumsonības dzimst liecība, un no pašslavināšanas — bezmēra meli.

Tādu svētu vietu tuvumā kā Kapilavartu, Kušinagara, Bodigaja un Sarnata, kur pats Svētītais aizvadīja savu mūžu, Indijas tuvuma ar tās dižo Vēdu gudrību būtu jaatrodas tikai pacilājošām zīmēm.

Tie godajainie lamas, kuri apgaismotā darba dzīvē seko Svētīta dotajai mācībai, neattiecinās uz sevi šeit teikto. Tas skar tikai tumsoņas un ļaunprātīgus viltvāržus. Vislabākie lamas paliesās mācības vārdā teiks kopā ar mums: «Projām, šamani! Tu neesi piedalījies attīstībā. Svētītais Buda tevi aizliedza, šamani! Celies, patieso mācību apgaismotais mācekli, tāpēc ka tikai tu vari saukties par lamu — ļaužu skolotāju. Tikai mācībās un darbā tu sapratīsi, kas ir zināšanas, patiesība, bezbailība un līdzjūtība.»

Neizdarīsim vispārinātus secinājumus. Patiesībā mēs vienmēr ar īpašu patiku atcerēsimies tās iepriecinošās pazīmes, ko redzējām sava ceļa. Mēs zinām daudz laba par Tašilamu. Es priecājos, redzot, ar kādu godbijību tiek izrunāts viņa vārds Mongolijā, Ķīnā, it visur. Es atceros dažas lieliskas personības to augsto lamu vidū, kuri sekoja Tibetas garīgajam vadonim viņa bēgļa gaitās. Atmiņa ataust Spitugas abata līdzcietīgā seja; vecais abats no Tašidingas Sikimā, īsts viduslaiku tēls. Mongoļu lama, kas noņemas ar algebras tulkošanu; atklātais un rosīgais Gumas abats, Taši. Lhunpo gelongi un prasmīgie mākslinieki.

Ar prieku un gandarījumu mēs vienmēr atcerēsimies Gešerinpočes no Čumbi cildeno garu. Bet visi šie labie |audis ir tālu projām no Lhasas. Ar viņiem mēs, tāpat ka pirms dažiem gadiem, tiksimies draudzibā un uzticībā un kalnu rāinaja vakara krēslas stunda runāsim par viscildenākajām lietām.

Būdas novēlējumu glabāšana uzliek lielu atbildību. Pareģojumā par apgaismota Maitrejas atnākšanu skaidri jaušami soļi uz priekšu radošajā attīstībā. Lielā Šainbalas koncepcija uzliek pienākumu nenogurstoši uzkrāt zināšanas, pūlēties apgarotā darbā un plaši izprast paradības. Vai gan līdzās šai cildenajai izpratnei var būt vieta viszemākajam šamanismam un fetišismam? Bezbailīgais Lauva Sanghe nenogurstoši cīnījās pret aizspriedumiem un tumsonību. Viņš būtu padzinis visus liekuļus no īpašumiem, ko tie patvaļīgi piesavinājušies. Dāvida-Nēla kundze, kas vairākus gadus pavadīja Tibetā, Tibetas robežu tuvumā, atstāsta tibetiešu pareģojumu par Lhasas drīzo attīrīšanos no elementiem, kas to saindē. Mums bija iespēja pārliecināties, ka tāds ticējums valda vienkāršo ļaužu vidū, kas īpatnā, bet gluži pārliecinošā veidā norobežojas no Lhasas valdības. Hori, Tibetas augstkalņu ciltis, lūdza mūs nejaukt viņus ar Lhasas tibetiešiem. Amdosas ļaudis un Khamas iedzīvotāji vienmēr uzsver savu atšķirību no lhasiešiem. Un, protams, arī Mišimi un daždažādas mežu un mežoņu ciltis uzskata sevi par pilnigi brīvām no jelkādas Lhasas ietekmes. Visas šīs tautas ārpus Lhasas pavisam atklāti noliedz Lhasas ierēdņus. Viņi pārstāsta pareģojumu, ka jauns valdnieks ar neskaitāmiem karavīriem nāks no Šambalas, lai uzvarētu un nodibinātu taisnību Lhasas cietoksnī. No šiem cilvēkiem mēs uzzinājām arī to, ka saskaņā ar pareģojumu, kas cēlies Tandzjelingas klosterī, valdošais Dalailama tiek saukts par trīspadsmito un pēdējo. No dažiem klosteriem nāk arī tadi pareģojumi, ka īstenā ticība aiziešot no Tibetas un atgriezīšoties Bodigajā, kur tā dzimusi.

Tibeta dēvē sevi par Būdas mantinieci un īstenās mācības glabātāju, tādējādi uzņemdamās lielu atbildību. Noslēgtība un neziņa ir radījušas pārpratumu — daži tibetieši nīst ķīniešus; viņi no augšas skatās uz ladakiem, sikimiešiem un butāniešiem. Tibetieši baidas no angļiem un krieviem. Viņi neuzticas japāņiem un neļauj mācītiem japaņu budistiem ieceļot savā zemē. Viņi novēršas no musulmaņiem, viņi sauc burjatus par vēršiem, viņi augstprātīgi izturas pret kalmikiem. Mongoļus viņi uzskata par saviem vasaļiem. Viņi nīst hinajanus no Birmas un Ceilonas. Tādējādi vērojams dīvains cilvēku ienaida sajaukums, kam nav neka kopēja ar mierīgo, visu saprotošo Būdas mācību. Šī tumsonība liek tibetiešiem acīm redzami liekuļot, jo, kaut gan viņi nicina visus savus kaimiņus un ikvienu pasaulē, viņiem nebūt nav iebildumu izmantot visas nosauktās tautas savā labā. Elektriskais apgaismojums un Rietumu mašīnas pašreiz Lhasā uz laiku ir aizliegtas, taču dažiem tibetiešiem ļoti patīk, ja viņiem dāvina dažādus Rietumu ražojumus.

Šādos apstakļos iedzīvotāji vairs nespēj izturēt. Izce|as dumpji. Litangu un Batangu, Austrumtibetas auglīgākos novadus, atkal okupējuši ķīnieši. 1927. gada rudenī radās nesaskaņas ar Horpas ziemeļniekiem. Pašreiz dumpis izcēlies Austrumtibetā. Runa, ka gubernators un piecimt kareivji nogalināti. Daži tibetieši mums teica, ka vairāki lamas vadot sacelšanos. Kara bulta — šī īpašā mobilizācijas zīme —, ietīta sarkanā zīdā, sekoja mūsu karavanai vairākas dienas. Pat šādā īpašā gadījumā iedzīvotāji nesteidzas operatīvi palīdzēt Lhasas valdībai. Viņi nevis sūtīja īpašu ziņnesi zirgā, bet uzskatīja par labaku šo steidzamo ziņu nosūtīt ar svešinieku karavānas jakiem, kas dienā noiet desmit, piecpadsmit jūdzes. No Šigadzes tika pārvietots spēcīgs garnizons un pie Nepālas robežām no Tingri lika pārcelta puse no garnizona. Ziņu iegūšana par patiesajiem apslakļiem Tibetā, protams, bija atkarīga no valodas zināšanām. Ar vietējo tulku palīdzību nav iespējams tuvoties jutīgajam, sarežģītajam reliģiskajam aparātam. Bet mums šai ziņā bija veicies, un tāpēc mēs varam spriest par Tibetas realitāti: mans dēls Jurijs bija tik labi apguvis libetiešu valodu, ka, pēc pašu tibetiešu atzinuma, viņš atpalika vienīgi no sera Čārlza Bella, kuru viņi uzskata par autoritāti savā valodā. Tā personiskās sarunas ar cilvēkiem, tiešā saskarē ar dzīvi mēs iepazinām neizskaistinalu patiesību.

Esmu radis uz visiem apstākļiem raudzīties iecietīgi. Es iejūtīgi vācu visu, ko vien varēju atrast vērtīgu Sikimā, Ladakā, Mongolija. Kad dižas mācības tiek pazemotas un skaidra filozofija tiek aptraipīta, tas jāpasaka patiesi un atklāti. Es to nesaku, lai apsūdzētu tibetiešus. Es zinu, ka labākie tibetieši piekritīs: viss šeit teiktais ir patiesība, un tas vajadzīgs drīzai Tibetas atjaunotnei.

Protams, kā ikvienā zemē, arī Tibetā līdzās mīt divējas apziņas: viena — apgaismota, progresējoša, otra — tumsonīga, aizspriedumaina, gaismu nīstoša. Bet mēs, būdami draugi, protams, gribam, lai pirmā gūtu pārsvaru un lai šī gaisma vestu zemi augšup pie baušļiem, kas uzlabos tās gara dzīvi. Manu acu priekšā ir brīnišķīgais Dalailamas Piektā tēls. Atcerieties vēlreiz, ka šis cēlājs spēja apgarot savu zemi, atšķirt cildenas lappuses tas vēsturē un attīstībā. Viņš bija tik nepieciešams valstij, ka pat viņa nāve kādu laiku tika noklusēta.

Tagad Tibetai ir ļoti nepieciešama tikpat apgaismota un radoša apziņa, lai nostiprinātu pagātnes cildenās tradīcijas nākotnes laimes vārdā. Mēs varam apstiprināt, ka savā būtībā tibetieši ir atvērti garīgai atjaunotnei. Paredzēdams nākotni, Buda sacīja: «Mācība ir gluži kā liesmojoša lāpa, kas iededz daudzus ugnuskurus, tos var izmantot, lai gatavotu ēdienu vai izkliedētu tumsu. Bet lapas uguns nemainīgi turpina liesmot.» (42. sutra.)

Tagad Ladakā un Sikimā izglītoti lamas ceļ lielus Maitrejas tēlus, kuri simbolizē jaunās ēras atnākšanu. Viņi — šie vienpatņi — saprot, cik liela attīrīšanās un atdzimšana neatliekami jāpanāk. Viņi joprojām var greznot vārdus: «Lai gaisma ir dimantcieta, uzvaroša gluži kā Skolotāja karogs, spēcīga gluži kā ērglis un lai tā pastāv mūžīgi.»

Kampa Dzonga, 1928. gada 19. maijā

TIBETAS MĀKSLA

Sarkanās durvis, rotājumu zeltam kvēlojot, lēnām atveras. Krēslainaja Dukhangā majestātiski slejas gigantisks Maitrejas tēls. Cauri samtainajai laika patioai uz sienām kļūst saskatāmi smalki tēlu silueti — vesela virkne akmens bodisatvu, sargātāju un glabātāju … Viņi stāv vareni, ar stingru roku zīmēti. Laiks ir bagatinājis krāsas, mīkstinājis zelta mirdzumu. Tie izstrāvo neaizmirstamu cildena prieka iespaidu.

Ieeja ir zilibalta un atgādina vecu Ķīnas porcelānu. Tur ir mazas durtiņas un augsts slieksnis. Gluži kā seni gara diženo cīņu karogi no grebumiem rotātas balustrādes nokarājas tanku rindas. No daudziem zīmējumiem staro formu un tēmu daudzveidība. Zelta un purpura jātnieki auļo uz melna fona. Mākoņu un celtņu zeltītie diegi ir ar neizsmeļamu izdomu ieausti tīstokļa rakstā. Tajos attēloti vientuļnieki, kas savalda stihijas. Skolotāji kāpj pa bīstamām kalnu takām. Tumšie spēki ir pazemoti. Gan taisno ļaužu, gan grēcinieku bari pulcējas ap svētīto troņiem. Pa baltiem hatikiem — ceremoniju kaklautiem — ceļinieki šķērso dzīves bezdibeņus. Un Svētītais Tathagata izredzēto Arhatu loka sūta savu svētību nācējiem, kas nebaidās no Dižā ceļa. Mēs nekad neaizmirsīsim šo svētnīcu ar dārgajiem karogiem. Ta mūs vienmēr spēcinās gluži kā pirms cīņas.

Vēl viena grebumiem rotāta ieeja. Virs stāvajiem pakāpieniem visā savā varenībā stāv Dharmarādžas — visu zemju valdnieki. Viņi sargā vārtus, caur kuriem var nokļūt pie lielās Esības Matēs. Daudzacainā, viedā Dukhara, krāšņo Taru ielenkta,— tās ir pašaizliedzīgas cilvēces sargātājas. Zeltīto virsmu vēl nav gluži pārklājis laika cildenais sūbējums. Taču mitrums jau auž savus zīmējumus uz sienām. Augstu virs Tarām redzams Šambalas Mandala. Nenogurstošais Valdnieks Rigden-džapo stāv nomodā tornī svētajā sniegoto kalnu lokā. Karavīri ir sapulcējušies kopā. Mēs neaizmirsīsim šo dižo simbolu. Tagad mēs atrodamies tālās kalnu pārejās. Sniegāji jau ir tuvu. Šajā senatnes takā parādās milzīgs, klintī izcirsts Maitrejas tēls, kas svētī ceļiniekus. Ta nav bijusi parasta roka, kas klints virsmā atveidojusi šo vareno monentālo tēlu. Alkas sasniegt mērķi, stingra roka un nenogurstošs darbs devis cilvēkam spēku, lai viņš radītu šo tēlu uz tagad pamestās takas. Patiešām, tas ir dižens un nozīmīgs savā iecerē un izteiksmē un airaujošs savā meistariskajā izpildījumā. Dižena māksla!

Melnie un zeltītie karogi cēlušies Ķīnā. To raksts un kompozīcija acīm redzami atgādina Ķinu. Dukhara un Tara — tā ir Lielās Indijas Māte Kali un Svētītā Kvan Jiņa no sirmas Ķīnas; viņas atnākušas no tālienes uz šo Tibetas Dukhangu. Maitreja atgadina Indijas Bodigaju. Svētītā tēls vērš jusu domas uz Sarnathu; tēla hindiska izcelsme pat tiek jums parādīta. Vareno Maitreju sestajā vai septītajā gadsimtā klintī izcirtusi kada roka, kas pazinusi lielo Indiju. Atmiņā tiek atsaukta Trimurti tehnika Elefantā, Mathuras skulptūras, Adžantas freskas, Elloras teikas, Anuradhapūras mejestātiskās drupas, gleznainās Rangūnas un Mandalajas mesas.

Viss, ko redzam Tibetas tumplos, neatvairāmi liek atcerēties Indiju un Ķīnu. Ūdenskrituma straume liek domāt par tā avotu!

Četri klejojumu gadi pa visām budisma zemēm |avuši uzkrāt daudz iespaidu. No neaizmirstamajām Centrālāzijas alu tempļu pasakam līdz desmittūkstoš Būdām, kurus mongoļu budisti nesen pasūtījuši Polijas fabrikās (it ka Austrumi būtu tik ļoti iztukšoti!); no nabadzība pagrimuša klostera, kas sastāv no pārnēsājamas stepju jurtas, līdz Šambalas gleznai, ko nēsā klaidonis lama,— mēs esam redzējuši visu.

Protams, it visur mūs pārsteidza atšķirība starp vecajiem un modernajiem tēliem. Seno tempļu ieceres varenība, to majestātiskums un proporcijas, rūpīgi izraudzītā atrašanās vieta un izšķērdīgums, ar kadu tie celti, stāsta par gluži citu garīguma pakāpi, kurā dzīvojuši to radītāji.

Niecīgie apmēri, pavirša izvēle, konstrukciju un rotājumu nestabilitāte dara dažus jaunos Tibetas temp|us nepārliecinošus. Tie, kuri dzīvoja kā ērgji varoņklintīs, ir aizgājuši. Paši tibetieši uzsver senā darba pārākumu un arī to, ka tā nozīme ainavā atkarīga no tā senatnīguma. Un ta nav senatnes mirāža; tā gluži vienkārši ir realitāte un acīm redzama starpība dai|darbu kvalitatē.

Protams, laiks ar saviem neatdarināmajiem uzslāņojumiem visu padara greznāku. Mēs zinām, ka laiks piešķīris cēlumu itā|u, spāņu un nīderlandiešu primitīvajai mākslai. Persiešu tirgoņi savus paklājus sedza zem kājām tirgus pūļiem, lai iegūtu vērtīgo patinu. Tā arī mēs varam piedēvēt lielu daļu vecās Tibetas pievilcības laika burvībai.

Turklāt ir absolūti skaidrs, ka Tibetas seno meistaru māksla bija smalkāka un dzīvāka. Garīgie centieni deva viņiem iedvesmu, kas sniedzās pari pieņēmumu un mehānisko kanonu robežām.

Dalailama Piektais, saukts Dižais, kas bija atbildīgs par Potalu, vienīgo nozīmīgo celtni Tibetā, zināja, kā stiprināt garu. Vairāki Tašilamas prata rosināt talantu.

Svarīgi ievērot, ka it visur iekšējais stimuls nosaka darba kvalitāti. Tas vai nu iededz, vai apdzēš jaunrades liesmu it visos tautas darbos. Nācijas patieso vēsturi varētu uzrakstīt pēc pieminekļiem, ko tā radījusi un izveidojusi. Tagad, pēc Tašilamas aizceļošanas, Tibeta ir zinārtiā merā noslīdējusi gan gara dzīvē, gan māksla.

Visa budistu mācības literatūra ir cēlusies no Indijas un Ķīnas. Tiek norādīts, ka tibetiešu tulkojumi no sanskrita ir vienveidīgi tibetiešu valodas izteiksmes trūcīguma dēļ un ka tajos nevar izteikt smalkās nianses, kurās izpaužas Indijas gudrība.

Protams, salīdzinājumā ar Indiju un Ķīnu Tibetā ir vairak senu pieminekļu. Klintīs mēs atradām senus zīmējumus. No senatnes plašumiem ar mums sasaucas svastika — šī dzīves ugunīgā krusta zīme. Kopš seno migrāciju laikiem Tibeta saglabājušās dažas tipiskas amatniecības formas. Bet dižo klejotāju mākslu pilnīgi aizmirsuši mūsdienu tibetieši. Tiesa, vēl līdz šim Tibetas zobeni liek atcerēties gotiskos kapu pieminekļus. Fibulas un sprādzes atgadina par gotiern un alāniem. Nak atmiņā pārsteidzoša informācija no katoļu misionāru hronikām, ka vieta, kur atrodas Lhasa, kaut kur tiekot saukta par Gotu. Doringas rajonā Transhimalajos mēs atradām vecu sprādzi ar divgalvainu ērgli, tik līdzīgu mūsu atradumiem Dienvidkrievijas stepēs un Ziemeļkaukāzā. Tajā pašā vieta atradām senus apbedījumus, kas bija tādi paši kā kapi Altaja, kur kalnus šķērsojuši goti.

Šā novada sievietes nēsā galvasrotu kokošņika veidā, kas tik raksturīgs Eiropas slāvu zemēs. Piecpadsmittūkstoš pēdu augstuma mēs atradām senas akmens svētnīcas, līdzīgas druīdu saules kulta svētnīcām — bet par to sīkāk pastāstīsim vēlāk. Tadē|, kad, saldami Čunargena, pa jokam saucam Tibetu par Nībelungu zemi, mēs bijām daudz tuvāk patiesībai, nekā varējām iedomāties. Ja atceramies visas asimilācijas un imitācijas Tibetā, ir tiešām neiespējami runāt par Tibetas mākslu.

Grūti atsaukt atmiņā arhitektūras vai tēlotājas mākslās pieminekļus, kuru cilme nebūtu rodama starp Indijas un Ķīnas izsmalcinātajiem dārgumiem.

Neaizmirsīsim arī Nepālas amatniecības ietekmi uz Tibetu. Pali Nepala nav radījusi oriģinālas formas, tās mākslu rosinājusi Indijas ietekme. Nepālas glezniecība ne ar ko neizceļas, bet labie nepāliešu dzelzkaļi un zeltkaļi kopš neatminamiem laikiem ienesuši Tibeta sava amata noslēpumus.

Manā priekšā ir divi lieliski senās Tibetas tēli: Būdas tēls, kura var uzreiz saskatīt hindu tipu un ietekmi. Otrs smalks darbs ir Dalailamas Piektā, pelnīti saukta par Dižo, tēls. Tas atgadina izsmalcinātos ķīniešu darbus un droši vien nak no Derges. Tagad Tibetā vairs neizgatavo tik mākslinieciski nevainojamus tēlus.

Lietpratēji apgalvo, ka vislabakie Sino — tibetiešu izgatavotie priekšmeti esot atrodami Ķīnas teritorijā. Un tā tas ir. Taču Nepālās un Tibetas tēlus var viegli un pelnīti attiecināt uz Nepālu un Tibetu.

Kāds kolekcionārs reiz, dzirdēdams manu viedokli, ka Tibetas oriģinālmāksla neeksistē, ļoti uztraucās un jautaja man, vai vispār ir vērts krāt šos mākslas priekšmetus. Uz to es atbildēju: «Protams, ir vērts. Jūs taču mīlat un augsti vērtējat šos priekšmetus ne jau vienīgi tādēļ, ka tie nāk no Tibetas. Vai jums nav vienalga, kas tos darinājis — Ķinietis vai nepālietis? Jūs interesē tikai darba rezultāts. Un tas, vai jūs novietosiet kādu priekšmetu savas kolekcijas Ķīnas vai Indijas-Nepalas daļā, nekādi neietekmēs amatnieka darba īpašības, nedz arī samazinās ikonografiskās simbolikas vērtību.»

Vērojams ļoti interesants fakts, ka uz austrumiem no Lhasas zināmā mērā atkal sākas Ķina, kamēr rietumos jūtama Nepālas ietekme, kaut gan pat dažos Ladakas klosteros ievērojām, ka pat pavisam jaunai tankai var būt izteikti ķīniska nozīme un izteiksme. Ari Sikimā jūtams spēcīgs Ķīnas iespaids. Apmeklējot klosterus, bieži var redzēt tipiskus ķīniešu tēlus uz zeltīta un melna fona un ķīniešu pūķu un lauvu statuetes. Sikimas klosteros vērojama tradīcija, kas tiešām pelna uzslavu. Neviens no klosteru svētajiem priekšmetiem nav pārdodams, tie visi ierakstīti īpašos inventāra sarakstos, kas jau norada uz zināmu kulturālas apziņas pakapi. Tibeta un Ķīnas rietumu provincēs šis noteikums diemžēl nav spēkā.

Interesantu Rietumu ietekmi redzējām Tibetā, kur atradam īpatnēji kaltu monētu, kurā attēlota karaliene Viktorija, tērpusies ķīniešu drānās. Visai izplatītās indiešu sudraba rūpijas bija šī dīvainā atdarinājuma oriģināls; tas pierāda vienreizējo iespaidu, kādu karalienes Viktorijas vārds atstajis Āzijas plašumos.

Pēc tēlotājas mākslas — glezniecības, tēlniecības, koka un metala izstrādājumiem — nevar neaplūkot ari Tibetas arhitektūras stāvokli. Par Tibetas arhitektūru var teikt to pašu, ko par citām mākslām: tā balstās uz ķīniešu tradīcijām. Vecajās celtnēs saskatāms ievērības cienīgs pamatīgums un zināms fantāzijas lidojums. Skatoties uz tām, neviļus nāk prātā, ka nebūtu grūti apgādāt šīs monumentālās daudzstavu celtnes, kuras grezno balkoni, terases un dzegas, ar amerikaņu debesskrāpju pēdējiem jauninājumiem. Taču šī pārsteidzošā dekorativitāte ir atrodama tikai senajās celtnēs, kur lielas arhitektoniskas plaknes veido sarežģītu, daudzkrāsainu ornamentu un skaistas proporcijas. Visi jaunie nami zaudējuši ne tikai konstrukcijas varenību, bet arī meistardarba precizitāti. Ka tas bieži gadās, pārprasta cenšanās pēc «civilizācijas» iznīcina visraksturīgākās detaļas, un tibetiešu maja mūsdienās pēc savas arhitektūras vairak atgādina slikti uzbūvētu kasti.

Runājot par tempļiem, jāteic, ka brīvprātīgie ziedojumi acīmredzot ir apsīkuši, un, kamēr vecajos tempļos redzami zelta kalumi un smalki izgrebti ornamenti, jaunākajos tempļos atrodami tikai mazvērtīgi apzeltītas keramikas tēli, lēts skārds un pavirši izgrebts koks.

Vēl var ieraudzīt īpatnējas keramikas figūriņas, kas līdzīgas Tanagras keramikai un ar savām proporcijām atgadina antīkas amforas. Tagadējiem lempīgajiem, smagnējiem tibetiešiem ir maz kopīga ar šiem graciozajiem un smalkajiem tēliem. Šīs formas droši vien tika radītas pagātnē citas psiholoģijas ietekmē.

Tas pats vērojams, ja salīdzina jaunos zobenus ar senajiem vai tagadējās galvassegas ar ģimenes pūra lietam, kas mantotas no vecmāmiņām.

Citu lietišķās mākslās darbu un ornamentu vidū ipaša vieta tiek ieradīta tā sauktajam āzi krellēm. Tās tiek uzskatītas par svētlietām, un ap tām savijies daudz leģendu. Daži runā, ka šie akmentiņi esot dabiskas cilmes, tāpat ka onikss. Citi savukārt apgalvo, ka tie atrodami dzērvju un jaku izkārnījumos. Vēl citi stāsta, ka tos var atrast, kad strādā lauku darbus, un ka tie izsprāgstot no zāles ar īpatnēju spakšķi. Un ļaudis piebilst: ja viens dzi izlēcis, tad arī citus var atrast turpat tuvumā.

Šo svēto un sargājamo īpatnību dēļ dzi cena cēlusies līdz piecpadsmit tūkstošiem rūpiju atkarībā no to īpašībām. Garena krelle ar vienu baltu actiņu ir ļoti dārga, bet vēl dārgāka ir dzi ar deviņām acīm. Dīvainā kārtā nekad nav redzēta dzi ar septiņām acīm.

Protams, dzi lielās vērtības dēļ — jo tās nes veselību, bagātību un veiksmi — Ķīnā parādījušās daudzas to imitācijas. Bet tibetieši un sikimieši tās viegli atšķir no senajām. Starp citu, to nav grūti izdarīt, jo mūsdienu dzi ir daudz rupjākas, asākām līnijām, bet īpašā dzidruma, kas tik raksturīgs vecajām dzi.

Precīzi iezīmēto formu dēļ pilnīgi jāizslēdz dzi dabiskā minerālu izcelsme. Protams, tie ir ļoti senu laiku darinājumi. Nostāsti par to, ka dzi atrod, strādājot uz lauka, un parasti vairakas vienuviet, apstiprina šo secinājumu. Tikai viens jautajums paliek neatbildēts: no kurienes dzi nokļuvušas Tibetā un kādai tautai tās piederējušas?

Daudzās zemēs priekšmetiem, kurus atveduši svešzemju ceļotāji, tiek piedēvēta dievišķa izcelsme un svēta nozīme.

Varbūt izrakumi Tibetas senajos apbedījumos varētu dot atbildi uz šo jautājumu, kas tikpat kā nav minēts literatūrā, bet ir tik nozīmīgs pašā Tibetā. Jau tagad nepieredzēti augstās cenas un īpaši darinātās imitācijas liecina par to, kādu nozīmi vietējie ļaudis piešķir dzi krellēm.

No tehnikas tradīciju viedokļa ir ļoti interesanti izsekot vienas un tas pašas metodes, kuras kopš viduslaikiem un līdz pat nesenai pagatnei ikonu glezniecībā lietoja profesionālie krievu ikonu gleznotāji. Vērodams lamas — ikonu gleznotājus, es atpazinu to pašu metodi, ko lietojuši provinciālie krievu ikonu gleznotāji. Ari koks un audekls tiek sagatavots tādā pašā veidā. Tāpat sagatavo arī krītu un līmi pamatam. Sagatavoto koku un audeklu tapat slīpē ar gliemežvāku vai ragu. Tādā pašā veidā ar šablona palīdzību pārnes zimējumu un izkrāso to ar ļoti smalkām otām. Vienīgā atšķirība ir tā, ka krievu gleznotāji noklāj ikonu ar eļļas laku. Viņi rūpīgi glabā šīs lakas sastāva formulu un ir lepni par savu darbu ilgo mūžu. Daudziem krievu māksliniekiem ir rokraksti par ikonu tehniku, kas bieži rakstīti šifrētā slepenrakstā. Tādus rokrakstus glaba ģimenē, un tēvs tos nodod mantojumā dēlam. Par tādu rokrakstu esamību Tibetā es neesmu dzirdējis.

Vēl kas kopīgs Tibetas un Krievijas svētbilžu gleznotājiem: abi strādādami dungo, un krievu ikonu gleznotāji dungo par Jozefatu Caradēlu, nenojauzdami, ka dzied par Svēto Budu. Jozefats ir pārveidots Bodisatvas vārds. Vēl viens apstāklis liecina par Ķīnas lielo ietekmi uz Tibetas mākslu. Vislabākie Tibetas ikonu gleznotāji nāk no Khamas. Labākie tēli tiek veidoti Dergē, un tur ir arī vislabakā iespiedtehnika. Paši tibetieši saka, ka viņi nespējot atdarināt ķīniešu izcilos darbus. Sikimas Maharadžam pieder ļoti krāšņu tanku kolekcija, kuras ķīniskā izcelsme ir acīm redzama. Labi darbi atrodami arī Taši Ihunpo, kā jau tas pieklājas Tibetas garīgā vadoņa miteklim.

Ikonogrāfiskajos darbos var atrast daudz aizkustinoša. Vēl joprojām mūs var interesēt ikonogrāfija un tēlu simbolika. To pētīt ir ļoti pamācoši. Te atrodami daudzi aizmirsti mistikas likumi. Pievērsiet uzmanību tam, kā attēlotas auras! [»alūkojieties uz maģiskajiem spoguļiem! Studējiet Norbu — rinpočes maģiskā Mandalas apļa nozīmi! Taču mūsdienu mākslinieki mazāk pazīst šos likumus. Kālačakra, ko Atiča atveda no Indijas, tiek atkārtota bez saistības ar dzīvi. Bet «vai it viss, kas reiz kritis, necelsies vairs?» Nākotnē Tibetā būs jauna tauta un jauna māksla. Bet kad un kā tā taps?

«Visumu pārņēmusi uguns. Jau Kalki Avatāra — Likteņa nolemtā Maitrejas zibens tantra uzzib pie apvāršņa.»

Tibetā atkal atdzims. Ir bijuši brīži, kad pēc kataklizmām apziņa pilnā mērā tika atmodināta ar šīm gara bagātību eksplozijām. Tika radīti veseli spilgti laikmeti. Daži cilvēki var joprojām palikt nemainīgi, kāri rīt jēlu gaļu, zaudēt zobus no cingas un neveselīga dzīvesveida un trūdēt savā vecajā mikrobu saēstajā ādā. Lhasā uz laiku aizliegts ielās izmantot elektrisko apgaismojumu. Aizliegtas kinofilmas. Visā Tibetā lajiem aizliegts skūt matus un atkal pavēlēts tērpties garos halātos un tibetiešu vai ķīniešu apavos. Visām šīm parādībām Svētītais nav devis savu atļauju. Jo katrai mācībai ir visdažādākās iespējas un visdažādākie attīstības ceļi. Šie Tibetā valdošie aizliegumi liecina par mehānisku aizspriedumainu pagātnes pielūgšanu. Bet pavaicāsim:

«Kādu pagātni jūs pielūdzat? Kuru no saviem sentēviem jūs gribat godināt?» Lejupslīdē var nonākt pat līdz savu senču neartikulētajai valodai. Pagātne ir laba tikai tad, ja tā netraucē nākotnei. Mēs mīlam un augstu vērtējam pagātnes skaistumu un burvību. Mēs piekrītam, ka «no pagātnes akmeņiem var uzcelt pakāpienus uz nākotni». Bet celsim no akmeņiem jauna skaistuma un zināšanu kāpnes. Jo kas gan var rasties, ja pagātne ir mirusi un nākotne aizliegta?

No kurienes gan Tibeta smelsies mācības tagad? Taču pusnakti teltī ienāk lama un, piesardzīgi apkārt lūkodamies, runā par visas mācības attīrīšanos. Tādi lamas nedzīvo Lhasā, bet gan kalnu augstienēs.

No tuksneša tālēm šurp steidz jātnieks ar ziņu no nezināmiem draugiem. Viņš pačukst draudzīgu padomu, sakārto savu zeltīto kaftanu un pazūd tuksneša krēslā.

Kur tu esi, ziņnesi? Kur ir tavs smaids?

Šekardzonga, 1928

NĀVES PLĪVURI

Daudz plīvuru aizsedz vēstures lappuses. Dzīves putek|i pārklāj daudz ko …

«Kur ir mūsu vecā aja, Sarkanā Lamas sieva, kas tik centīgi pildīja savus pienākumus, tik klusi ienāca istabā un tikpat klusi izgaja no tās? Viņa, kas bija tik smalkjūtīga un zināja tikai to, ko viņai vajadzēja zināt?»

«Viņa ir mirusi.»

«Bet viņa vienmēr šķita tik vesela! Acīmredzot viņa nekad nedzēra un nebija izlaidīga.»

«Nē, viņu noindēja!»

«Kā gan tu vari vienaldzīgi runāt par tik briesmīgu noziegumu? Ka tas notika?»

«Te daudzus noindē. Tas mūs vairs nepārsteidz. Tam varēja būt daudz iemeslu. Varbūt viņa zināja vairak, nekā dzīkstēja zināt. Varbūt viņa neviļus izraisīja kāda atriebības jūtas. Bet varbūt viņa parak bieži uzturējās starp saviem tuviniekiem.»

Rau, cik viegli Austrumos raugās uz indi kā nāves cēloni.

Tsaihančeņs, mūsu vecais ķīnietis, ir ļoti nobažījies, kad mūs ielūdz pie Ambana pusdienās. Viņš mūs apber ar padomiem un beidzot piebilst: «Galu galā labāk tur vispār neēst. Daotais ir ļauns cilvēks. Viņš nav nekāds ierēdnis — viņš rīkojas kā slepkava!»

«Tātad tu domā, ka viņš mūs noindēs?» mēs vaicājam.

«Es to neesmu teicis — tomēr jāuzmanās. Jūs zināt, kad provinces gubernators, visvarenais Jan d’u-t’u, gribēja atbrīvoties no dažiem nevēlamiem radiniekiem, viņš tos ielūdza pusdienās. Katram viesim aiz muguras stāvēja goda sardze. Bet, kad pusdienas jau bija gandrīz galā, D’u-t’u pats nošāva savu tuvāko radinieku un sargi nocirta galvas pārējiem.

«Tas bija tas pats D’u-t’u, kurš, gribēdams atsvabināties no nevēlama ierēdņa, uzticēja tam goda misiju. Kad sūtnis devās ceļā, D’u-t’u |audis panāca viņu vientulīgā vietā un īpatnējā veidā nosmacēja, aplīmējot viņu viscaur ar papīru.

«Vai zināt,» Tsaihančeņs smaidīdams turpina, «D’u-t’u ir ārkārtīgi viltīgs. Viņš var piespiest cilvēku atzīties it visā. Viena no viņa visefektīvākajām metodēm ir izvilkt zirga astru no viena acu kaktiņa uz otru — pēc tam viņi to sāk vilkt turp un atpaka|. Tāpēc atturieties no ēšanas, labāk pasakiet, ka jūsu organisms nepanes neierastu barību.»

Arī vecais kalmiku lama mums novēl laimīgu ceļu šādiem vārdiem: «Es lūgšu par jums — jo nevar zināt, kas atgadīsies pusdienu laikā.»

Vietējie ļaudis zina daudzus nostāstus par ierēdņu nodevību; lai apstiprinātu savu vārdu patiesīgumu, viņi slepus parāda krustā sistā Ti-tai, Kašgaras augstākā virspavēlnieka, fotogrāfiju. Viņu nodevīgi ievilinājis slazdā ļaunais Dao-tai no Khotanas. Neskaitāmi nostāsti par nodevībām un nozāļošanām saistās ar senajām pilsētām.

Tibetieši daudz ko uzzinājuši par ķīniešu Ambaniem. Augsts tibetiešu ierēdnis saka: «Kad viņš jums piedāvā tēju — esiet uzmanīgs. Kādā ievērojamā ģimenē man pasniedza tēju, bet es esmu pietiekami pieredzējis, tāpēc pamanīju, ka trauka virspusē paceļas dīvaini burbuļi. Es pazīstu indi, kam ir šāda reakcija, tāpēc izvairījos no dzeršanas.»

Cits tibetietis stāsta, kā viens no augstakajiem un cienījāmakajiem lamām gandrīz ticis noindēts ar ēdienu, kas viņam pasniegts, liekuļoti izrādot visdziļāko godbijību. Taču, tiklīdz to nogaršojis, viņš sajutis dīvainu piegaršu un nav norijis kumosu. Kaut gan viņš sasirga, tomēr izglābās no nāves. Neskaitatnas leģendas stāsta par augstiem lamām, kas tikuši noindēti, un pat Dalailamu dzīves stāstos šī prakse pieminēta ne vienreiz vien. Ir pārsteidzoši dzirdēt par dīvainajām burvestībām, kas tiek piedēvētas lamām. Stāsta, ka daži lamas pēc nāves kļūstot par klejojošiem gariem un ar burvju dunci nogalinot pat nevainīgus. Slavenā Tibetas «Rollanga», mirušo atdzimšana, arī bieži saistīta ar lamām.

Vēl joprojām redzamas klostera drupas, kurā, kā stāsta, bēru ceremonijas laikā līķis esot atdzīvojies un niknumā nogalinājis astoņus mūkus. Kopš tās reizes klosteris ticis pamests. Stāsta, ka līķi varot atdzīvināt, ja tam dodot spēcīgu triecienu un ja ķermenim notecinot daudz asiņu.

Siem nostāstiem var atrast dažādus izskaidrojumus, taču tie tiek pieminēti ļoti bieži.

Ne tikai Tibeta, bet arī Nepālā klīst dīvaini nostāsti. Piemēram: līdz pat šim laikam Maharadžas bēru ceremonijas laikā vecakajam priesterim esot jāapēd gabals no mirušā valdnieka miesas. Par apbalvojumu viņš gūstot privilēģiju tikt uzņemtam visaugstākajās debesu sfērās.

Līdztekus šīm dīvainajām ieražām var aplūkot dažādus priekšmetus, kas veikli pielāgoti noindēšanai. Piemēram, dunčos un bultās ir slepenas ietaises indei. Iecienīts, protams, ir gredzens ar nodalījumu indei. Jāmin arī saindēti audumi.

Iespējams, ka visdīvainākais ticējums, kādu te gadījies dzirdēt, ir tas, ka cilvēks, kurš noindējot augstmani, iegūstot visas viņa privilēģijas un veiksmi. Kur un kā radusies šī grēcīga ideja, ir neiespējami pat iedomāties. Pie šīm pašām idejām pieder arī ta, ka esot dažas dzimtas, kas krāj īpašu inžu formulas, un tām esot piešķirta īpašā privilēģija būt par zā|otājiem. Kad dzird stāstām par cilvēkiem, kas miruši no nezināmām slimībām, jadomā, vai viņi nav krituši par upuri šīm dīvainajām ieražam.

Draudzīgi noskaņoti tibetieši iesaka jums piesargāties no ēdiena svešās mājās. Dažkārt par īpašas cieņas zīmi ēdienu atsūta jums uz mājām. Tādos gadījumos ir ļoti jāuzmanās. Patiesībā šajās zemēs jebkurā gadījumā ieteicams uzmanīties ar pārliku, jo, nerunājot par tīši atsūtītu indi, var saņemt sabojātu ēdienu. Žavēta gaļa bieži vien nav svaiga. Kvieši un mieži var būt sajaukti ar sīkiem akmentiņiem un gružiem. Maize var būt slikti izcepta. Daži ķīniešu konservi var būt bojāti vai nu ilgas pārvadāšanas, vai slikta iesaiņojuma dēļ. Protams, viens un tas pats trauks tiek lietots visām iespējamām un neiespējamām vajadzībām. Nav labi, ka tumsonība un netīrība iet roku rokā.

Atceros, ka daži ierēdņi neiebaudīja ne kripatiņu ēdiena visas vizītes un oficiālo pusdienu laika. Viņi aizbildinājās ar sliktu veselību. Varbūt viņi gribēja paildzināt savu dzīvi vai arī atcerējās dažādus atgadījumus — un pat pašu izdarības. Atceros ari to, kā mums tika apliecināta goddevība ar dažādu ēdienu pienesumiem, un pat visvienkāršākie ļaudis bažīgi apjautājās: «Vai jūs to ēdīsiet?»

Taču visa šī fiziskā zāļošana varbūt ir tīrais nieks salidzinājumā ar «garīgo» indēšanu. Ikviens ir dzirdējis par hipnozes iedarbību. Nav iespējams ierobežot Ļaunās gribas iedarbību. Visdažādāko sunnium pamatā ir šo buramvārdu spēks. Senās teikas par terraphim arī mūsdienās gūst apstiprinājumu, un «|aunai acij» tiek piedēvēts spēks nostāstos par atriebību un lāstu.

Šī «psihiskā» nogalināšana un ievainošana ir daudz senāka un daudz izplatītāka nekā pati īstā nozā|ošana. Piemēram, atceros paša noklausītu sarunu, kurā kāds cilvēks pūlējās pārliecināt otru: «Kāpēc tu šim nolūkam neizmanto hipnotizētāju? Iedomājies, cik gludi tu visu varētu nokārtot!»

Otrs atbildēja: «Ja es uzaicināšu hipnotizētāju, viņš vispirms nohipnotizēs mani pašu. Un tad es vairs nedarīšu to, ko pats gribu, bet to, ko gribēs viņš.»

Cik daudz neapzinīgu hipnotizētāju visā pasaulē raida savas domas pa Visuma straumēm!

Vēsturē zināmi daudzi gadījumi, kad |aužu masas pašhipnozes iespaidā aizrautīgi apvienojušās kādā kustībā kopēja mērķa labad. Bet vēl vairak bijis gadījumu, kad pūlis pašhipnozes iespaidā neapzināti sējis iznīcību. Tikai patiesa Gara atraisīšanās var nodrošināt to, ka psihiskais spēks tiks virzīts uz cildenu radošu mērķi.

Rietumniekam, kura acis biežāk slīd visam pāri steidzīgi un pavirši, vērīgs skatiens nekļūst visai ciešs. Bet, kad jūs jūtat uz sevi vērstus |aužu skatienus dažadās Āzijas zemēs, tad jaušai, ka tiem piemīt pavisam citāds spēks… Tā nav tik daudz apzināti apgūta prasme, cik rases īpašība. Kāds mediķis man teica: «Šķiet, ka austrumnieka acs kristāls novietots kaul kā citādi nekā mūsējais.»

Reizumis var konstatēt, ka austrumnieks pēc ilgāka laika atcerēsies jūsu seju daudz ātrāk nekā Rietumu ļaudis. Atceros, ka pēc daudziem gadiem pavisam vienkārši cilvēki Austrumos mūs uzreiz pazina, kaut gan šoreiz mūsu tikšanās absolūti nebija saistīta ar iepriekšējo. Ja šīs dabiskās spējas papildina īpašs treniņš un cilvēka iekšējo spēku izkopšana, jūs varai iedomāties, ar kādu varenu mehānismu mēs tad saskaramies.

Pirms kāda laika es stāstīju par Taši Lamas vizīti Indija. Viņam jautāja, vai tam piemītot kāds «pārdabisks» spēks, bet viņš tikai smaidīja un klusēja. Tomēr pēc kada laika visiem klātesošajiem par ārkārtīgu pārsteigumu viņš pilnīgi izgaisa. Tajā brīdī ienāca jauns viesis un redzēja dīvainu skalu — Taši Lama sēdēja turpat kur visu laiku, bet visi pārējie apjukumā skraidīja, meklēdami viņu! Tādus pašus atgadījumus stāsta par daudziem augstiem lamām un indiešu jogiem. Vēl plašāks šā suģestijas spēka iedarbības piemērs ir dzīvnieku noburšana. Var atsaukt atmiņā arī spilgtākos suģestijas pierādījumus nostāstos par ļauno aci, kas spējusi nogalināt pat tīģerus.

Malabaras piekrastē, kur plaši izplatītas teikas par noburšanām, dzird stāstām par slimību izsaukšanu un pat nāves uzsūtīšanu ienaidniekiem. Vēl biežāk nekā slimība iestājas depresija un psihiskās enerģijas pazemināšanās, ko uzsūta novājinātam gribasspēkam. Negribot atmiņā ataust tuksnesī dzirdēta paruna: «Ja tavs biedrs ir greizacis, tev arī būs jāšķielē.»

Sī tautas paruna pauž pārliecību, ka ceļabiedri sev jāizvēlas piesardzīgi.

Protams, pēc tam, kad psihiskās enerģijas dabiskie krājumi bija izsīkuši un zināmā mērā zuduši, parādījās inde, šis ļaunprāšu sabiedrotais. Līdzās jaunākajiem nostāstiem par suģestijas liktenīgo ietekmi dzird stāstām pārliecinošus piemērus par to, kā viens noindēts ar ātras, bet cits — ar lēnas iedarbības indi. Tajā paša laikā, kāpjot lejup pa Himalaju nogāzēm, pārsteidz liela ārstniecisko zāļu un augļu bagātība. Kad redzam, kā pati daba dāvā pašu labāko ārstniecībai un cilvēces laimei, visi šie nostāsti par indi un nonāvēšanu šķiet tikai drūmi rēgi drupu tumšajos labirintos. Un jūtam, ka psihiskā enerģija, kas pareģota senajās mācībās, atkal darbosies dzīves, nevis nāves labā.

Mums ir stāstīts par jauno Visuma uguns laikmetu, kas tuvojas. Ko gan jaunu tas uzcels? Uguns spēks var iznīcināt kādas klintis un salas, toties cik labvēlīgu spēku piesaistīs šis šķīstītājs elements!

Mēs atceramies, ka sārtu liesmas aprijušas nelaimīgas atraitnes. Ķīna uz sienām lasījām uzrakstus, ka «šajā vietā aizliegts slīcināt meitenes». Šie nesenas pagātnes un pat tagadnes fakti veido visai nomācošu ainu. Taču, atcerēdamies ļaunako, mēs bieži vien uzceļam visstiprākās sienas starp nevēlamo pagātni un svētīto nākotni. Ir zināms, kā ienaidnieki pārspīlēdami noved visu līdz absurdam. Tas, kurš pazīst savu ienaidnieku īpašības, nekad viņus nav indējis, jo pati dzīve — līdzīgi svētītajiem augiem Himalaju nogāzēs — ir izaudzējusi dziedinošus augļus un zāles un sauc cilvēci uz apgaismību un nenogurstošiem pētījumiem.

Un nebaidīsimies saukt īstajos vārdos vislielākā vājuma izpausmes. Tas nav nesaudzīgs nosodījums; tā ir kosmiska taisnīguma diktēta rīcība. Ikviena vājība, kurā esam atzinušies, ir ceļš uz labošanos. Tumsa izkūst tumsā, bet katrs gaismas zibsnis jau ir atdzimšanas cerību stars.

Nagču

APSĒSTĪBA

«Es joprojām vēl nespēju ticēt tam, ko tu man stāsti par apsēstībām. Tās var būt tikai zemapziņas atspulgi. Vai gan mēs visi savas dzīves laika nedzirdam, nelasām un neredzam visu? Tad mēs to aizmirstam, bet musu smadzeņu rievas šos faktus saglabā un vēlāk negaidīti atklaj. Un tad tie mums šķiet pilnīgi sveši.»

Tā man teica kads draugs Urga. Viņš, būdams ierēdnis, uzskata skepsi par visaugstākās pašcieņas pazīmi.

Nekad nevajag uztiept savu viedokli, nevajag pat mēģināt otru pārliecināt. Bieži vien nepieciešams tikai pievērst cilvēka uzmanību kādam sīkam notikumam, un pēc šīs gaismas signāla zīmes pats dzīves plūdums var mainīt savu virzienu. Tādēļ mēs draugam neuzbāzīgi pavēstījām vēl dažus citus faktus, kurus vienoja apsēstības tēma. Pastāstījām viņam par tibetiešu Rollang — mirušo augšamcelšanos. Taču šis skeptiķis, protams, tikai paraustīja plecus; viņš neturēja par vajadzīgu kaut ko teikt.

Pastāstījām viņam par gadījumu Savienotajās Valstīs: kāda ļoti inteliģenta sieviete apgalvoja, ka viņas nelaiķis līgavainis esot paņēmis viņu sava varā un valdot pār viņas dzīvi, dodams padomus un norādījumus. Būtībā viņas vajātājs bija tik neatkarīgs no viņas pašas apziņas, ka sagadaja viņai ne tikai garīgas ciešanas, bet pat fiziskas sāpes.

Mūsu skeptiķis atbildēja, ka desmitiem tadu «apmāto» droši vien varot sastapt mūsu psihiatriskajas slimnīcās un ka tiesu praksē tādi bezatbildīgas apziņas gadījumi esot labi zināmi. Taču tas viņu itin nemaz nepārliecinot. Tad mēs viņam pastāstījam, kā, pēc ķīniešu nostāstiem, Taotaiju no Kotanas bija apsēdis Ti-tais, kuru Taotaijs pats bija nogalinājis. Un, kā stasta ķīnieši, slepkava pārņēmis zināmus mirušā cilvēka paradumus un pat sejas panti viņam īsā laika raksturīgi izmainījušies.

Skeptiķis arī šoreiz tikai paraustīja plecus.

Pagāja dažas dienas. Tad kādu vakaru viņš atnaca ciemos un izskatījās mazliet dīvains. Acīmredzot viņu kaut kas mulsināja, un šķita, ka viņš meklē izdevību to izteikt. Beidzot .viņš iesaucās:

«Pietiek tikai paklausīties jūsu nostāstus — un sākas visādi ērmīgi notikumi. Pēc mūsu pēdējās sarunas par «apsēstiem» cilvēkiem, kā jūs viņus saucat, es apciemoju kadu ķiniešu fotogrāfu. Viņš ir apprecējies ar ļoti vienkāršu, pavisam neizglītotu burjatieti. Es viņu pazīstu jau sen. Pamanīju, ka ķīnietis ir tāds kā noskumis, pavisam izmainījies, un vaicāju, vai viņš nav saslimis.

«Nē,» viņš man atbildēja. «Ar mani viss ir kārtībā — bet mana sieva. Ar viņu gan nav labi. Nezinu, kā viņu izdziedināt. Nesen viņa saka runāt pavisam dīvaini. Viņa saka, ka viņu kāds esot apsēdis — nevis viena persona, bet uzreiz divas. Dievs zina, kur viņa to ņēmusi. Liekas, viens no viņiem noslīcis. Otrs miris no alkoholisma. Es zinu, ka tādas lietas notiek. Mājās, Ķīnā, bieži bija pieredzēti tādi gadījumi.»

Es lūdzu, lai viņš pasauc savu sievu. Viņa ienāca. Viņa vienmēr bija bijusi maziņa un sīka, bet tagad izskatījās vēl daudz vājaka. Ziniet, viņa ir pavisam vienkārša burjatiete, galīga analfabēte. Kad viņa ienāca, vīrs izgāja ārā no istabas.

Es jautāju: «Vai tu arī neiedzersi tēju ar mani?»

«Nē,» viņa atbildēja, «viņš neļauj man dzert tēju kopā ar jums, tāpēc ka jūs neticat un vēlat man ļaunu.»—«Kas tev neļauj?» es jautāju «Ak, tas vienmēr ir viņš — vācietis.»— «Kāds vācietis? Saki man — no kurienes viņš uzradies?»

«Nu, viens ir Ādolfs,» viņa turpināja, «otrs Fēlikss. Viņi ir manī jau trīs nedēļas!»

«No kurienes tad tie abi ir?» es jautāju.

«Pirms neilga laika,» viņa sāka stāstīt, «kāds cilvēks atnāca pie mana vīra, lai nofotografētos. Tas bija resns vācietis — varbūt esat redzējis viņu uz ielas, viņam ir kāds uzņēmums. Tie abi bija kopā ar viņu. Viņš aizgāja, bet abi pārējie man piesējās. Viens no viņiem, Ādolfs, pēc kara bija kļuvis par kūliju Vladivostokā. Viņš noslīka jūrā, kur bija izbraucis ar laivu. Viņiem tur bija izcēlies kautiņš. Otrs, Fēlikss, arī vācietis, viņš vienmēr ir pilnā un šausmīgi lamājas!»

«Un ta viņa man turpināja stāstīt, ko tie viņai likuši darīt, kā viņi to piespieduši ēst daudz gaļas, it īpaši jēlas, jo tā viņiem garšojot ar asinīm. Viņi likuši tai dzert arī vīnu, jo tas viņiem ļoti gājis pie sirds. Viens no viņiem, žūpa, nepārtraukti čukstus mudinot viņu pakārties vai pārgriezt sev rīkli, jo tad viņi varēšot tai palīdzēt visu sasniegt.»

Burjatiete pastāstīja, ko abi vīri klāstot viņai. Šķiet, ka abi daudz braukuši uz kuģiem, īpaši viens no viņiem. Viņš droši vien bijis jūrnieks. Ja, padomājiet tikai, viņa nosauca un aprakstīja pilsētas par kurām viņai nevarēja būt ne jausmas. Vēl viņa runāja par kuģiem un lietoja tādus tehniskus apzīmējumus, kurus varēja zināt tikai tāds cilvēks, kas labi pazīst kuģošanu. Daudzus vārdus viņa nespēja izskaidrot, kad es viņai to lūdzu, bet apgalvoja, ka dzirdējusi tos no abiem vīriem. Jāatzīst, es aizgaju no ķinieša visai apjucis. Šī ir pirmā reize, kad dzirdu ko tādu pats savām ausīm, un tas sasaucas ar jūsu stāstīto.

Jāatzīst, ka man bija nepārvarama vēlēšanās vēlreiz satikties ar šiem cilvēkiem, un tā šodien es vēlreiz turp aizgāju. Kad apvaicājos ķīnietim par viņa sievu, viņš izmisumā noplātīja rokas un teica, ka viņas stāvoklis esot pasliktinājies. Kad jautāju, vai es nevarētu viņu sastapt, viņa pati ienāca istabā. «Es nevaru palikt šeit pie jums,» viņa man teica. «Viņi man to aizliedz, viņi saka, ka jūs man gribot darīt ļaunu. Viņi grib mani darīt laimīgu, un jūs to visu varot izjaukt. Tāpēc ka jūs pazīstot cilvēkus, kas varot viņus padzīt.» Tad viņa izgāja no istabas, un viņas vīrs, rokas lauzīdams, atkal nomurmināja: «Slikti, ļoti slikti, nudien. Mūsu māja drīz tiks sagrauta.»

«Redziet, es esmu likuma piekritējs, un tāpēc man patīk, ja viss ir īsts. Atzīstu, ka neticēju jūsu stāstiem, tāpēc ka neko tamlīdzīgu iepriekš nebiju piedzīvojis. Bet tagad, kad esmu pats to redzējis, es vairs to neapšaubu, tāpēc ka jau sen pazīstu šo sievieti, un tagad viņa man šķiet pavisam citāda.

Viņa nevis tāpat vien runā vai pļāpa niekus, kā tas notiek paralīzes vai patoloģiskos gadījumos, kurus esmu bieži redzējis savā praksē. Nē, šajā gadījumā es skaidri redzēju ko svešu, tādu, kas viņai pašai nepiemita, kam bija sava noteikta un raksturīga psiholoģija. Kad viņa atkarto teikumus, kurus tai teicis jūrnieks, var skaidri sajust jūrasbraucēja valodu, turklāt tā ir tagadējā, pirmskara jūrnieka valoda. Tāpat ir arī ar otra vīra — dzērāja runu, viņš patiešām ir viens no tiem graustiem, kurus karš noveda tālajā Sibīrijā.»

«Starp citu,» apjukušais skeptiķis pēkšņi vaicāja, «kas jadara, lai izdzītu šo apsēstību? Kad viņa pieminēja cilvēkus, kurus es pazīstu, es uzreiz jutu, ka viņa bija domājusi par jums.»

Es smiedamies skeptiķim aizrādīju, ka mēs, šķiet, esam mainījušies lomām un ka viņš droši vien smiesies, dzirdot, ka apsēstības gadījumā uz galda jāuzliek jēla asiņaina gaļa un visā telpā jāizlaista reibinoši dzērieni ar spēcīgu smaržu. Tad visiem jāatstāj šī māja un apsēstais cilvēks nekad nedrīkst turp atgriezties. Protams, ir arī citi paņēmieni.

Tas man atgādināja kādu dīvainu notikumu Amerikā, kur man reiz bija nopietnas nesaskaņas ar gariem. Mani lūdza apskatīt dažas gleznas, kuras, kā apgalvoja, bija gleznojusi apsēsta sieviete. Līdz savai apsēstībai sieviete nebija pazinusi mākslu un nekad netika pieskārusies otai. Es redzēju virkni dīvainu gleznu, kas bija acīm redzami vairāku autoru darinātas dažādās tehnikās.

Uz viena un tā paša audekla varēja redzēt franču impresionistiem raksturīgo tehniku un līdzās tikpat skaidru jāpāņu tehniku. Tur bija arī ēģiptiešu tempļi ar izteikti vācisku romantikas noskaņu. Ieminējos māksliniecei, ka man šķiet dīvaini, ka tik dažādus stilus var apvienot uz kopīga audekla bez jebkādās saskaņotības. Bet māksliniece paziņoja, ka glezna neesot tapusi nejauši, ka gari, kas vadījuši viņas otu, bija piederējuši pie dažādām tautībām. Tad es aizrādīju, ka šis tehniku sajaukums nenāk par labu gleznas nobeigtībai. Māksliniece ilgi pardomāja teikto un tad asi atcirta: «Viņi uzskata, ka tā ir ļoti labi!» Es joprojām paliku pie sava, un gari savukārt strupi un asi uzstāja, ka gleznām jāpaliek tādām, kādas tās ir. Tā strīds ar gariem it sparīgi turpinājās …

«Es neko nezinu par jūsu Amerikas notikumu,» skeptiķis mani pārtrauca. «Bet pēc visa, ko esmu redzējis un dzirdējis, es tagad pieļauju, ka tas ir pilnīgi iespējams. Taču man negribētos pamest burjatieti viņas pašreizējā stāvoklī. Domāju, ka man vajadzētu vēlreiz turp aiziet un mēģināt kaut ko darīt.»

Es pūlējos paskaidrot skeptiķim, ka, galīgi neko nesaprazdams šajā jautājumā, viņš var tikai nodarīt ļaunu sievietei, novest viņu līdz pašnāvībai vai citam pārsteidzīgam solim. Visbeidzot mēs pilnīgi mainījāmies lomām. Es pūlējos atrunāt savu draugu no turpmākiem ķīnieša apciemojumiem, bet viņš, gluži kā dzērājs, kas saodis vīna smaržu, sāka izgudrot visādus ieganstus, lai turpinātu šo piedzīvojumu … Bija dīvaini vērot, ka vecs advokāts, kas vēl nesen bija tik nosvērts, pūlējās atrast kaut cik pieklājīgu attaisnojumu sev un pierādīt nepieciešamību arī turpmāk apciemot ķīnieti. Protams, viņš neaizmirsa pieminēt nabaga zinātni: viņam esot jāturpina šīs vizītes zinātnes vārdā. Un tās pašas zinātnes vārdā jābrīdina cilvēki. Taču aiz visiem šiem nopietnajiem apsvērumiem skaidri bija saskatāma spēji pamodusies vēlme izzināt neredzamās pasaules.

Skeptiķa sieva, kura arī bija klāt un iepriekš bija mani atbalstījusi, tagad uzstāja par katru cenu, lai es viņas vīru atrunāju no ša gājienā, jo pēdējo dienu laikā viņš esot runājis tikai par burjatieti un vāciešiem. Visbeidzot pirmītējais skeptiķis apsolīja vairs neinteresēties par šo gadījumu pēc tam, kad biju viņu pārliecinājis, ka, palūkojies visapkārt, viņš ieraudzīs daudz ko interesantāku.

Atvadoties viņš pēkšņi ierosināja, lai mēs abi tikai vienu reizi aizietu pie mongoļu burves. «Ziniet, tā ir tā pati sieviete, kura pareģoja Ungarnam viņa nāves dienu un visu viņa tuvāko nākotni, kas piepildījās pilnīgi. Viņa tagad dzīvo netālu no šejienes.»

Atsacījos apmeklēt burvi, taču es nebrīnītos, ja skeptiķis būtu ticies ar viņu.

Kā tas allaž notiek, neparasta saruna nebeidzas uzreiz. Tikko skeptiķis bija izgājis, ieradās divi citi ciemiņi. Viens no viņiem, vietējais mongolis, bija augsti skolots un dzīvojis ārzemēs. Otrs, atvaļināts virsnieks, bija piedalījies karā. Sākumā saruna ritēja pavisam citā virzienā. Mongolis stāstīja par Mongolijas dabas bagātībām, kur nafta straumēm plūstot pa tuksnesi un upes izskalojot neizsīkstošu zeltu. Tad, stāstīdams par zelta atradnēm, viņš piebilda tajā pašā rāmajā toni: «Un tie noslepkavotie ķīnieši neļāva mums gulēt visu laiku, kamēr mēs atradāmies raktuvēs.»

«Bet kā gan mirušie varēja traucēt jūsu mieru?»

«Tie bija mirušie ķīnieši, kas bija nogalināti grautiņos pēc kara un revolūcijas.»

«Bet, paklausieties, kā gan cilvēki, kas tik sen nogalināti, varēja jums neļaut gulēt?»

«Gluži vienkārši — staigādami, sarunādamies, izdauzīdami pelnus no pīpēm un šķindinādami traukus.»

«Jūs, protams, jokojat.»

«Nē,» viņš nopietni atbildēja. «Mēs neredzējām viņus, bet visu nakti dzirdējām viņu rosīšanos. Daudzi no viņiem bija tikuši nogalināti turpat un, ka cilvēki stāsta, nogalināti pēkšņi. Tajā naktī viņi bija devušies pie miera, neko nenojauzdami. Tā tas ir vienmēr, cilvēki, kurus nogalina pēkšņi, nevar atteikties no saviem ikdienas paradumiem. Tas īpaši attiecas uz ķīniešiem. Viņi mīl savu zemes gabaliņu un savu māju. Kad cilvēks pieķeras saviem laicīgajiem īpašumiem, viņam ir grūti tos atstāt.» Tik nopietni runāja mongolis.

Virsnieks, kas pirms tam bija klusējis, piebilda: «Jā, ar ķīniešiem tā bieži notiek. Mukdenā ir kāda veca māja, kurā neviens negrib dzīvot. Tur ticis nogalināts kads ķīnietis, un viņš nevienam neliek mieru. Katru nakti viņš iekliedzas, it kā to no jauna galētu nost. Mēs gribējām pārliecināties par šo baumu patiesīgumu un palikām tur pārlaist nakti. Bet ap vieniem naktī ieraudzījām spilgti zilu lodi slīdam lejup no otrā stāva pa kāpņu margām. Mums ar to pietika, un mēs steigšus aizvācāmies.»

«Bet tagad es atceros citu gadījumu, kas notika kara laikā netālu no Prūsijas robežas. Viss štābs bija apmeties uz nakti mazā mājelē. Pusnaktī mēs visi pēkšņi vienlaikus pamodāmies un katrs kliedzām kaut ko par zirgiem. Viens vīrs izsaucās: «Kas šeit ievedis zirgus?» Cits kliedza: «Paskat, zirgi skrien projām!» Es ari pamodos un tumsā ieraudzīju zirgus pašaujamies man tuvu garām, zviedzot kā izbailēs. Apsardze ārā neko nebija dzirdējusi. Taču no rīta mēs atklājām, ka mūsu zirgu pulku bija nogalinājuši šāviņi.»

Mongolis sarosījās, to dzirdot, un apstiprināja: «Es arī esmu dzirdējis par neredzamiem dzīvniekiem. Tas notika mūsu šamaņa jurtā. Samanis izsauca zemākos dabas spēkus, un mēs visi varējām dzirdēt veselu zirgu ganāmpulku zviegšanu un pakavu klaboņu, lielu ērgļu baru spārnu švīkoņu un neskaitāmu čūsku šņakšanu turpat jurtā … jums vajadzētu parunāt ar mūsu kara ministru. Viņš ir pareģis un varētu jums pastāstīt neskaitamus pārsteidzošus gadījumus.»

«Bet kāpēc jūs domājat, ka tie ir pārsteidzoši?»

«Redziet, esmu pieradis pie tā, ka visi ārzemnieki pavisam vienkāršas parādības uzskata par gaužām pārsteidzošām …»

Ulanbatora Khoto, 1927

ČINGISHANS

..

DZIESMA

Kad Čingishans piedzima, viņa māte vairs nebija hana mīļākā sieva, tāpēc bērns neatrada mīlestību sava tēva sirdī. Tēvs aizsūtīja viņu uz vienu no saviem attālākajiem īpašumiem. Izaudzis par lielu vīru, Čingishans tur sapulcināja citus nemīlētus jaunekļus un kopā ar tiem sāka dzīvot palaidnīgu dzīvi. Viņš sagrāba ieročus un dzimtļaužu meitenes, jāja medībās un nesūtīja savam tēvam hanam pārskatus par savu dzīvi.

Kādu dienu, iespējams, kumisa reibumā, Čingishans noslēdza ar saviem biedriem līgumu, ka tie viņam sekos visur, līdz nāve viņus šķirs. Tad viņš lika izkalt džinkstošu bultu un pavēlēja izvest ārā zirgus. Viņi iekāpa seglos — un tad Čingishans sāka savu darbu.

Viņš izjāja stepēs un tuvojās saviem zirgu ganāmpulkiem. Piepeši viņš raidīja svelpjošu bultu un nonāvēja savu vislabāko un ātrāko zirgu. Tatāriem zirgs ir dārgums. Daži draugi vilcinājās nogalinat savus zirgus, un tiem tūlīt pat tika nocirsta galva.

Čingishans vēlreiz izjāja stepē un atkal raidīja savu džinkstošo bultu. Šoreiz tā ķēra vienu no viņa sievām. Ne visi sekoja viņa paraugam. Tad tiem, kas baidījās, nekavējoties nocirta galvu.

Draugi nobijās. Bet viņš tos bija sasaistījis ar zvērestu sekot viņam līdz nāvei. Jā, nudien, Čingishans bija gudrs.

Tad Čingishans jāja pie sava tēva zirgu pulkiem. Viņš raidīja savu džinkstošo bultu tēva zirgam, un visi viņa draugi darīja to pašu. Tā Čingishans sagatavoja savus draugus darbam un pārbaudīja tos. Čingishanu nemīlēja un bijās no tā. Jā, nudien, Čingishans bija gudrs!

Kādu dienu Čingishans iecerēja lielu neģēlību. Viņš aizjaja pie sava tēva telts un raidīja svelpjošu bultu tēva sirdī. Visi Čingishana draugi sekoja viņa paraugam. Veco hanu bija nogalinājuši visi viņa |audis! Un Čingishans kļuva par Lielās Ordas hanu. Jā, nudien, Čingishans bija gudrs!

Kaimiņu impērijas hani nebija mierā ar Čingishanu. Viņi nicināja jaunekli un sūtīja pie viņa augstprātīgu ziņnesi ar prasību atdot viņiem visus labākos zirgus, visus dārgakmeņiem rotātos ieročus — visas hana bagātības. Dzirdot šīs prasības, Čingishans palocījās ziņneša priekšā.

Tad Čingishans sasauca savus vīrus uz apspriedi. Viņa padomnieki skaļi strīdējās: bija neiespējami karot zirgu dēļ. Un visu, ko no viņa pieprasīja, Čingishans aizsūtīja kaimiņzemju haniem. Jā, nudien, Čingishans bija viltīgs!

Lepnumā piepūtušies, kaimiņu impērijas hani tagad pieprasīja, lai viņiem aizsūta visas Čingishana sievas. Padomnieki skaļi protestēja. Viņiem bija žēl hana sievu, un viņi draudēja sākt karu. Atkal Čingishans aizraidīja padomniekus un aizsūtīja visas savas sievas uz kaimiņu impēriju. Jā, nudien, Čingishans bija viltīgs!

Kaimiņzemes hani lepojās pār mēru. Viņi uzskatīja Čingishana vīrus par gļēvuļiem, smējās un ņirgājās par Lielās Ordas ļaudīm, un sava iedomībā noņēma apsardzi no robežas. Hani priecājās ar Čingishana sievām, jāja ar viņa zirgiem, bet tostarp naids pret viņiem Lielajā Orda augtin auga.

Piepeši Čingishans piecēlās nakts vidū, pavēlēja saviem vīriem jāšus sekot viņam un uzbruka kaimiņu impērijas haniem. Čingishana vīri sagūstīja visus kaimiņzemes ļaudis, atguva atpakaļ visus dārgumus, ieročus un zirgus; arī visas sievas Čingishans paņēma atpakaļ.

Padomnieki cildināja Čingishanu par viņa uzvaru. Un Čingishans teica savam vecākajam dēlam Otokajam: «Iemācies modināt cilvēkos lepnumu. Lepnums padarīs tos par muļķiem. Tad tu valdīsi par viņiem!» Hanu cildināja visa Liela Orda. Jā, nudien, Čingishans bija gudrs!

Un Čingishans pavēlēja Lielajā Ordā mūžu mūžos ievērot šādus likumus: «Tam, kurš iekāro sievu, taps nocirsta galva. Tam, kurš apmelo, taps nocirsta galva. Tam, kurš piesavinas cita īpašumu, taps nocirsta galva. Tam, kurš nogalinas miermīligu cilvēku, taps nocirsta galva.» Tā ikvienam Čingishans pasiudinaja sodu.

Drīz Čingishanu jau slavināja it visur. Visi valdnieki baidījās no Čingishana. Lielās Ordas labklājība auga ka vēl nekad. Katram vīram bija vairākas sievas. Viņas tērpās zīdā un ēda un dzēra papilnam. Jā, nudien, Čingishans vienmēr bija gudrs.

Čingishans redzēja tālu uz priekšu. Viņš pavēlēja saviem |audim saplēst zida drānas un izlikties, ka viņi sasirguši no pārēšanas. Lai |audis, tāpat kā senāk, dzer pienu, lai, tāpat kā senāk, tērpjas adās, lai Lielā Orda nekļūst mīkstčaulīga! Jā, nudien, mūsu Čingishans bija gudrs.

Liela Orda bija vienmēr gatava kaujai. Un Čingishans mēdza to pēkšņi izvest stepē. Viņš iekaroja visas Taurijas stepes. Viņš sagrāba visus Mongolijas tuksnešus. Viņš uzvarēja visu Ķīnu un Tibetu. Viņš iekaroja zemes no Sarkanās līdz Kaspijas jūrai. Tāds bija Čingishans.

UZVAROŠā Lakšmi

Uz austrumiem no Zent-Lhamo kalna brīnišķīga dārzā dzīvo Dievišķa Lakšmi, Laimes dieviete. Nenogurstoši pūlēdamās, viņa izdaiļo savus septiņus miera šķidrautus. To zina visi cilvēki. Visi cilvēki godina Dievieti Lakšmi!

Toties visi baidās no viņas māsas Šivas Tandavas. Ta ir Posta dieviete, ļauna, briesmīga iznīcinātājā.

Šiva Tatidava atnāca no kalnu viņas puses. Briesmone devās taisni uz Lakšmi mitekli. Viņa pielavījās pie Gaismas pils un, balsi pieklusinājusi, izsauca laukā Lakšmi.

Lakšmi nolika malā savus dārgos šķidrautus un iznāca viņai pretī. Aiz viņas nāca Lakšmi jaunavas ar krāšņam krūtīm un apaļām gūžām.

Lakšmi soļodama atsedza savu augumu. Viņai bija lielas acis un tumši mati. Rokassprādzes viņai bija no zelta. Daudzās kaklarotas — no pērlēm. Lakšmi nagi bija dzintara krāsā, viņas krūtis un pleci, viņas klēpis un kājas bija iesvaidītas ar īpašām svētām zāļu ziedēm. Lakšmi un viņas jaunavas ir tik mirdzoši tīras — gluži ka Mathuras tempļa tēli pēc vētras.

Bet labestība sastinga, ieraugot baismo Šivu Tandavu, tik atbaidoša viņa bija pat savā šķietamajā pazemībā. No viņas vilka žokļiem spraucas arā draudīgi ilkņi. Viņas ķermenis bija tik piedauzīgi sarkans un spalvains, ka šķita nepieklājīgi uz to skatīties. Pat asinssarkanās rubinu sprādzes nespēja izdaiļot Šivu Tandavu. Varēja pat likties, ka tas ir vīrietis.

Briesmone ierunājās:

«Sveiciens tev, tikumīga Lakšmi, tu, kas esi man tik tuva! Tu esi radījusi lielu laimi un labklājību. Tu esi pat pārlieku centusies. Tu rota teinp|us ar zeltu. Tu pos zemi ar dārziem. Tu, Skaistuma Aizgādne!

Tu esi radījusi bagātos un dāsnos. Tu esi radījusi nabagos — trūcīgus un tomēr līksmus. Tu esi svētījusi mierīgu tirdzniecību. Tu esi savienojusi cilvēkus ar saitēm, kuras sauc par labestību. Tu esi iecerējusi smalkas iepriecinošas atšķirības starp cilvēkiem. Tu esi pildījusi ļaužu sirdis ar līksmu sava pārākuma un lepnuma apziņu. Tu esi dāsna!

Tavas jaunavas ir maigas un glāsmainas. Tavi jaunekļi ir stipri un centīgi. Cilvēki līksmē rada sev līdzīgos. Viņi aizmirst par pārmaiņām un iznīcību. Esi sveicināts!

Tu rāmi uzlūko ļaužu gājumu. Tev vairs nav atlicis daudz ko darīt. Es baidos par tevi, mana tuviniece. Bez darba, bez rūpēm tavs ķermenis paliks smagnējs. Un dārgās pērles izbalos uz tā. Tava seja sāks spīdēt un skaistās acis kļūs govs acīm līdzīgas.

Tad ļaudis aizmirsīs nest tev tīkamus ziedojumus. Viņi vairs nenesīs tev svētās puķes. Un tu vairs neatradīsi sev lieliskus strādniekus, kas pūlētos tavā labā. Visas svētās ieceres izjuks. Cilvēki nevar iegrimt bezdarbībā. Te nu es esmu, ļoti norūpējusies par tevi, Lakšmi, mana radiniece!

Garās naktīs esmu izgudrojusi tev darbu. Mēs esam rada viena otrai. Nepievērs uzmanību ārienei. Man nav pacietības gaidīt, kamēr laiks lēnām visu iznīcinās. Apvienosimies un sagrausim visu, ko cilvēki uzcēluši. Izjauksim visus viņu priekus. Iznīcināsim cilvēku ieliktos pamatus. Neesi nu tik pārliecināta, ka ļaudis tev seko. Viņi neskaidri apjauš robežas.

Norauj savus septiņus miera plīvurus! Un tad es līksmošu un piepildīšu savu sūtību tā, lai tu varētu uzliesmot darba un jaunrades degsmē. Un tu atkal varēsi liet labestības asaras par cilvēkiem un aust sev jaunus rakstainus šķidrautus. Tu izaudīsi vēl krāšņākus rakstus. Tu, nenogurstošā Devēja! Ļaudis atkal meklēs tevi.

Pazemīgi viņi atkal pateicībā pieņems tavas dāvanas. Tu cilvēkiem radīsi tik daudz jaunu smalku apstākļu un nenozīmīgu izgudrojumu, ka pat visdumjākie uzskatīs sevi par gudriem un svarīgiem. Es nebaidos no cilvēku lāsta un jau paredzu prieka asaras, ko viņi veltīs tev!

Padomā labi, Lakšmi, mana radiniece! Manas domas var noderēt tev, un man, tavai māsai, tās ir prieka pilnas.»

Šivai Tandavai piemīt viltus spēks. Padoma tikai! Viņa atcerējās pagājušos karus un cilvēku nedienas. Padomā tikai!

Viņa alkal gribēja raidīt uz zemi ļaunumu un iznīcību. Padomā tikai! Cik ļaunas domas bija pamodušās šajās nekrietnajās smadzenes!

Bet Lakšmi neteica neviena vārda par atbildi. Klusēdama ar rokas mājienu viņa atraidīja Šivas Tandavas nelietīgo ierosinājumu.

Tad ļaunuma dieve, draudēdama un ilkņus griezdama, un visu savu laipno pielabināšanos aizmirsusi, atkal ierunājās:

«Dumja Lakšmi! Tu pulcini sev apkārt šīs rāmās izšuvējas. Viņas lolo savus mazos nožēlojamos mitekļus. Noliekušās pār saviem rakstiem, viņas aizmirst pacelt acis uz zvaigznēm. Viņas aizmirst zvaigžņu draudīgo tuvināšanos. Cilvēki nespēj uztvert to, kas nāk mierīgi. Viņi bijājas tikai no zibens un pērkona.

Tavi vecie altāri ir pārklāti ar netīrumiem. Tavs skaistums nevar mitināties māju putekļos. Vislabākos nodomus izjauc laiks, un visskaistākos rakstus pārklāj pelējums. Seko man! Es tev rādīšu tādu pašapmierinātības kori, ka tava gudrība taps nolādēta.»

Tadas briesmīgas lietas pauda Šiva Tandava. Un zemestrīču konvulsijas parņēma zemi. Un salas nogrima okeānos. Un paceļas jauni kalni. Bet Lakšmi atraidīja visus Šivas Tandavas piedāvājumus.

Svētīta Dieviete atbildēja: «Es nenoraušu savus šķidrautus, lai iepriecinātu tevi, bet ļaudīm nestu bēdas. Es apvīšu cilvēci ar smalku cildinājumu tīklu. Starp cēlām sirdīm es savākšu sev lieliskus strādniekus. Es izšūšu jaunas zīmes uz saviem šķidrautiem! Visskaistākās, visvērtīgākās, visstiprākās. Un ar šīm zīmēm, ar cēlāko zvēru un putnu tēliem, ar liesmojošu puķu un dziedinošu augu aprisēm es cilvēku sirdīs izraisīšu vislabestīgākās tieksmes. No bezdibeņa es izsaukšu radošo uguni. Un ar šo spēcīgo liesmu sargāšu Gara gaišos centienus.»

Tā pasludinaja Lakšmi.

Uzvarēta Šiva Tandava izgāja no krāšņā dārza. Līksmojiet, ļaudis!

Tagad Šiva Tandava briesmīga niknumā gaida, kad laiks lēnām pats visu sagraus. Neaprēķināmās dusmās viņa reizēm dragā zemi, un cilvēku tūkstoši tad iet bojā. Bet Lakšmi vienmēr laikus met savus dievišķos šķidrautus. Un pie to pelniem, kas miruši, atkal sanak ļaudis.

Viņi pulcējas svinīgam gājienam.

Taisnīgā Lakšmi rotā savus šķidrautus ar jaunām svētām zīmēm. Un no izplatījuma viņa kur jaunu Uguni.

ĶĒNIŅVALSTS ROBEŽAS

Tas notika Indijā.

Karalim piedzima dēls. Visvarenas burves, ka to liek paražas, atnesa Princim savas dāvanas.

Vislabestīgākā no viņām izteica savus buramvārdus:

«Princis nekad neredzēs savas valsts robežas.»

Visi domāja, ka burve pareģo princim tik lielu karaļvalsti, ka tās robežas nebūs parredzamas.

Taču pagāja gadi, princis izauga, viņš bija labs un gudrs, bet viņa valsts nepaplašinājās.

Princis sāka valdīt. Bet viņš neraidīja savas armijas cīņā pret saviem kaimiņiem un nepaplašināja savas valsts robežas. Un ik reizi, kad viņš gribēja pārraudzīt savus īpašumus, dūmaka aizklāja pierobežas kalnus.

Mākoņu aprisēs parādījās jaunas tāles. Un mākoņi cēlās augšup gluži kā staltas pilis un ēkas.

Un ik reizi valdnieks atgriezās savā pilī jauna spēka pilns un gudri lēma visas zemes lietas. Līksma bija tauta, slavēts tika valdnieks, kas bez kariem spēja celt savu valsti un nest tās slavu tālu pasaulē.

Bet, kad virs zemes valda labestība, melna odze nespēj mierīgi gulēt pazemē!

Un tā trīs vecie cilvēknīdēji sāka sačukstēties:

«Mūs māc bailes. Mūsu valdnieku pārņēmis svešāds spēks. Tas nav cilvēka prāts, kas viņam piemīt. Kas zina, varbūt šāds prāts spēj sagraut zemes spēka strāvas! Cilvēks nedrīkst pacelties pāri cilvēciskās apziņas robežām.

Mums piemīt zemes gudrība, un mēs zinām mēru. Mēs pazīstam visas burvestības un kārdinājumus.

Glābsim savu valdnieku, darīsim galu burvestības spēkam. Lai mūsu valdnieks iepazīst savas zemes robežas. Lai viņa prāta liesma mazliet noplok. Lai viņa gudrība sarūk līdz cilvēciskiem apmēriem. Kad viņš apjautīs savas robežas, viņš vairs nekāps kalnā. Un tad viņš paliks pie mums.»

Un trīs vecie cilvēknīdēji kopā devās pie valdnieka: uz savam sirmajām bārdām rādīdami un uz savu gudrību atsaukdamies, viņi aicināja valdnieku kopā ar viņiem uzkāpt kalna. Un pašā virsotnē visi trīs noskaitīja buramvārdus, lai nospiestu valdnieka prātu līdz cilvēciskam mēram:

«Kungs, tu, kas valdi par cilvēka robežām!

Tu, kas vienīgais vari izmērīt prātu. Tu ievirzi prāta plūdumu zemes gultnes robežās!

Es peldēšu ar bruņurupuci, ar pūķi, ar čūsku. Bet es apzināšu savas robežas. Es peldēšu ar vienradzi, ar tīģeri, ar ziloni. Bet es apzināšu savas robežas.

Es peldēšu uz koka lapas, uz zāles stiebra, lotosa ziedā. Bet es apzinašu savas robežas.

Tu, kungs, parādīsi man manu krastu. Tu norādīsi manas robežas.

Visi zina, ka tu zini. Nav neviena dižāka. Tu esi visdižākais. Atsvabini mūs no burvestības.»

Tā cilvēknīdēju buramvārdi tika izteikti.

Un uzreiz pierobežas kalnu virsotnes iekvēlojās gluži kā purpura ķēde.

Cilvēknīdēji novērsa sejas un zemu paklanījās.

«Redzi, valdniek, tās ir tavas robežas.»

Taču labestīgākā no burvēm jau steidza šurp ar vēsti no labo klejojumu Dieves.

Valdnieks nepaguva paklausīt triju veco cilvēknīdēju padomam un palūkoties. Virs kalnu galotnēm pēkšņi pacēlās purpura pilsēta. Bet aiz tās, dūmakā tītas, pletās vēl neredzētas tāles. Pāri pilsētai lidoja ugunīgs spīdeklis. Un augstākās gudrības zīmes iekvēlojās debesīs.

«Es neredzu savas robežas,» valdnieks iesaucās.

Un viņš atgriezās pacilāts. Savas valdīšanas laikā viņš pieņēma daudz gudru lēmumu.

APSLĒPTIE DĀRGUMI

Milzīgajos Sibīrijas plašumos daudzi klejotāji senatnē ir izkaisījuši savus dārgumus. Daudzas ciltis nebeidzamā virknē piepildījušas Mongoliju, Minusinsku un Altaju. Altajā viņi atcerējās kādu citu — tālāku kalnu aicinājumu un atkal traucās uz priekšu, savos klejojumos neskaitīdami ne dienas, ne gadus, ne gadsimtus.

Ļaužu atmiņa glabā bijīgus nostāstus par šo lielo ce|otāju relikvijām. Un iztēle apvij tos ar visskaistākajiem ziedu vainagiem.

Ak, apslēptie dārgumi! Cik lielas ir alkas pēc tiem!

Tā nav tikai rūpe kļūt bagātam. Tā ir mūžīgā tieksme izzināt zemes noslēpumu.

Daudzi rokraksti slīd caur cilvēku pirkstiem. Klejojoši dziedoņi, menestreļi, mūki un ubagi nēsā sev līdzi brīnumainus nostāstus, ietērptus īpatnējā, noslēpumainā valodā. Un kāpēc

gan viņi paši neatrod dārgumus? Viņiem vienmēr ir kāda aizbildināšanās; noslēpumainā valoda jāsaprot…

Reizēm jūs ieraugāt šos dīvainos rakstus uz apdzeltējušām lappusēm, kuru stūri noskranduši no ilgas šķirstīšanas. Šie raksti ceļojuši cauri daudziem ciematiem un apmetnēm. Tie rakstīti senrakstā, dažkārt — ka vecas lūgšanu grāmatas ar dīvainiem vijumiem un ornamentiem. Patiešām, nav viegli atšifrēt šis rudimentārās zīmes. Daudzi mēģina izsekot to norādījumiem. Tiešām, dažas vietas ir norādītas pareizi. Atzīmētas tipiskas detaļas. Bet nav zināms, vai tieši tajās vietās atrasti dārgumi. Vai nu īstais norādījums bijis aizplīvurots, vai arī dārgumu atradējiem bijis iemesls klusēt. Kopš vissenākajiem laikiem vecie apbedījumi un kapukalni tikuši izlaupīti. Izrādās, ka cilvēki, kuri dzīvoja īsi pēc to uzcelšanas, piekopa šo grēka darbu. Šķiet, kapu apgānītāji zinājuši visus ceļus un ejas uz kapenēm. Vecajai paražai nogalināt visus, kas piedalījušies apbedīšanā, ir īpašs nolūks. Taču mēs patlaban nerunājam vis par apbedīšanu, bet par dārgumiem, kuru izcelsme un liktenis saistās ar tādu noslēpumainību. Mēs runājam par dārgumiem.

Atmiņā ataust majestātiskie apbedījumi kapukalnos zem milzīgām zelta plāksnēm. Cik daudzi no tiem izlaupīti! Atceros, kā stepē ganuzēns paugura nogāzē ieraudzīja pamirdzam zeltu. Tas piesaistīja viņa acis, un viņa vērīgums tika bagātīgi atlīdzināts. Viņš atrada divsimt mārciņās zelta senatnīgos traukos.

Palūkosimies, ka bagātības aprakstītas dārgumu meklētāju grāmatās:

«No Sarkanā lauka tev būs iet ziemas saullēkta virzienā. Ej pa šo taku, līdz ieraudzīsi kapukalnu. Uzkāp šajā kalna, pagriezies pa kreisi un virzies uz rūsganā strauta pusi. Un tad ej augšup pa straumi, līdz ieraudzīsi lielu pelēku akmeni. Uz ša akmens atrodi zirga pakava nospiedumu. Atstāj akmeni aiz sevis un no šā pakava nospieduma virzies, līdz nonāksi pie neliela purviņa. Tev jāzina, ka sveši ļaudis tur aprakuši piecus lielus zelta gabalus …»

«Aļņu mežā krustcelēs stāv liela grumbuļaina egle. Tā vis neatrodas tur bez iemesla. Tas, kurš meklēs, var atrast eglē iecirstas zīmes. Pagriezies ar muguru pret šīm zīmēm un soļo taisni projām no tām pāri sūnu purvam. Aiz tā būs akmeņaina vieta. Divi akmeņi būs lielāki par citiem. Nostājies tieši vidū starp tiem un noskaiti četrdesmit soļus pretī pavasara saulrietam. Tur Briesmīgā cara laikos norakta liela muca ar zeltu …»

Lūk, vēl lielāka bagātība:

«Peresņas upē atrodi braslu. To sauc par Kņaza braslu. No ta dodies pavasara saulrieta virzienā. Kad būsi nogājis trīssimt so|us, pagriezies pa pusei uz sāniem un noej trīsdesmit soļus pa labi. Tur tu alradīsi kaut ko līdzīgu vecai šahtai. Aiz šīs šahtas ieraudzīsi liela koka stumbeni. Tur aprakta liela bagātība. Zelta krestovci (lielas zelta monētas) un visdažādākie zelta ieroči. Nevar ne saskaitīt visus dārgumus. Un šīs bagātības apraktas mongoļu iebrukuma laikā …»

Vēl viena laba, liela bagātība:

«Paša Irtišas krastā tu atradīsi vecu apmetni. Un šaja apmetnē ir sena kapliča. Aiz tās — veca kapsēta. Starp kapiem tu ieraudzīsi nelielu kurgānu. Zem šī kurgāna, kā stāsta veci ļaudis, esot dziļa pazemes eja. Tā vedot uz nelielu alu, un tajā esot neaprakstāmas bagātības. Sens bagātību apraksts glabājas Sofijas katedrālē. Un pats metropolīts reizi gadā dod to nolasīt cilvēkiem, kuri nāk no tālienes.»

Un tagad pastāstīšu jums par visgrūtāk atrodamo:

«Šī bagātība apglabāta ar nāvējošām burvestībām. Ja izlemsi to meklēt, tevi vajās galvassāpes un liels nemiers sirdī. Pusnaktī tu dzirdēsi šaušalīgas balsis. Zvans tevi apzvanīs gluži kā bēru dievkalpojumā. Bet, ja tu pārvarēsi visas nāves šausmas, ja tava sirds izlems turēties pretī bailēm, tu iemantosi lielo bagātību.

Ir tada vieta, kuru sauc par Lielajām Krēpēm. No kalna lejup tek mirdzošs strauts, un šajā strautā laupītāji nogremdējuši neaprēķināmu zelta daudzumu. Virs šīs vietas vienmēr lidinās sīki putniņi. Stāsta, ka tās esot bijušo zelta īpašnieku dvēseles, kas pārvērtušās par putniem. Kad sadzirdēsi putnu čivināšanu un ieraudzīsi šo vietu, aizspied ausis un ielūkojies strautā. Ja redzēsi, ka neesi vienīgais, kas skatās, neuztraucies. Strauta dibenā tu redzēsi lielu bluķi. Šajā bluķī ieskrūvēts dzelzs gredzens. Tam pāri no kalniem plūst ūdens, un, tam virmojot, šķitīs, ka bluķis trīs un gredzens pazūd. Neuztraucies arī par to, bet sāc skaitīt lūgšanu Jaunavai Marijai. Un pēc lūgšanas saki: «Visvarenais! Tavā tērpā ieaustas visas dziedinošās zāles. Esi želigs! Atsūti man no šīm zālēm spēka zāli!»

Un tad zini, ka gūt veiksmi. Ja spēsi pašķirt ūdeni, izcelt noburtos bluķus un laikus satvert gredzenu, tad tev būs neaprakstāma veiksme!»

It visur apslēptas daudzas bagātības. Es nerunāju velti. Mūsu tēvutēvi daudz par tām rakstījuši. Vēl pavisam nesen mūsu kalvē kāds ceļinieks laboja riteni. Es dzirdēju viņu sakām: «Sibīrijas pazemē apslēptas daudzas bagātības. Sargiet Sibīriju!»

Tas vīrs bija dižens no skata.

Esmu to dzirdējis no vecatēva. Reizumis pirms lieliem svētkiem viņš mums stāstīja, iedegdams sveces pie svētbildēm.

Viņš teica ta: «Apslēptā manta gaida katru cilvēku. Tikai jāzina, kā pie tās tikt. Nodevējam bagātību nedabūt. Žūpa nezina, kā tai piekļūt. Nemeklējiet bagatibu ar ļaunām domām. Bagātība zina savu cenu. Neuzdrošinieties nodarīt tai postu. Bagātības jāsaudzē. Daudzas no tam nokritušas no debesīm. Daudzus dārgumus sargā eņģeļi. Tās tiek apglabātas ar lūgsnām un burvestībām, nevis ar ģeķīgiem vārdiem. Un burvestības ir šausminošas. Un, ja bagātība ir aptraipīta ar asinīm, labak tai netuvoties.»

Asiņainu zeltu sargā pats Sātans ar visiem saviem velniem.

Ja savā sirdī esi nolēmis doties pēc bagātības, tad ej piesardzīgi. Jau iztālēm velti nerunā, neizrādi sevi pārāk klaji, domā savas domas. Tev būs jāpieredz briesmas, bet nevajag bīties. Kaut kas parādīsies, bet tev nav jāskatās. Neatsaucies kliedzieniem. Ej ļoti piesardzīgi. Neklūpi. Jo iet pēc dārgumiem — tas ir liels darbs.

Steidzies veltīt pūliņus bagātībām.

Neskaties apkārt un, galvenais, nemeklē atpūtu. Jo atpūta vēlāk tiek dota katram uz zemes. Un, ja gribi pacelt savu balsi, dziedi lūgsnas Jaunavai Marijai. Atceries, nekad nevajag ņemt līdzi ceļabiedrus dārgumu meklējumos.

Ja veiksme tev uzsmaidīs un tu dabūsi dārgumus, nepļāpā par tiem nevienam. Lai ļaudis doma, ka neveiksme liedz tev runāt. Bet tu klusē par savu veiksmi. Nekādā veidā neizpaud ļaudīm savu noslēpumu. Jo cilvēka acs ir smaga. Bagātības nav pieradušas pie cilvēkiem. Tās guļ ilgi godprātīgās zemes klēpī. Ja tu tās atklāsi cilvēkiem, tās atkal atgriezīsies zemē. Un dārgumu nebūs ne tev, ne kadam citam. Daudzus dārgumus cilvēki sabojājuši ar savu maziskumu.»

—  Un kur tad ir tava bagātība, kalvi? Kāpēc tu to nedabūji?

—  Ir arī priekš manis apslēpta manta. Es viens zinu, ka to atrast.»

Un kalējs vairs nerunaja par dārgumiem.

DŽALNIKA — LĪDZCIETĪBAS VIETA

Altaja augstajos kalnos mierīgi sadzīvo kopā vecu priežu un egļu galotnes. Tie zina daudz — šie kalnu meži. Tie izbrīnā stāv sniegoto kalnu grēdu priekšā. To saknes zina, kādi dārgumi, kadas neizsmeļamas minerālu bagātības glabājas kalnu dzīles cilvēces nākotnes labklajībai.

Un šo milzīgo koku saknes maigi skauj pelēkos akmeņus. Tie ir «līdzcietības vietas» akmeņi.

Kas gan zina, kurš te nolicis šos akmeņus? Un kas redzējis tos vīrus, kas, godbijībā sastinguši, stāvēja akmens cietoksnī?

Vai šie cilvēki bija dzirdējuši par šīs zemes nākotnes bagatību? Vai viņi pazina Zvanu pilsētu — Zveņigorodu? Vai tie bija viņi, kas radīja teiksmas par Katumas upi un visu, kas notika tas krastos, kamēr tā vēla lielus akmeņus no Baltā kalna Beluhas?

Vai šie cilvēki dzīvoja apmetnēs vai varbūt bija klejotāji?

Sirmā vecmāmuļa Aņisja kaut ko zina stāstīt par šo vietu.

Viņa nāk šurp burties. Nebīstieties! Viņa nav nedz ragana, nedz Samaņu pareģe. Nevienam nav nekā slikta ko sacīt par vecmāmuļu Aņisju. Bet viņa zina daudz ko vērtīgu. Viņa pazīst ārstnieciskos augus, viņa zina buramvārdus, kuri der kā lūgšanas, viņa tos iemācījusies no savas vecmāmiņas. Un pirms gadsimta tie akmeņi un tas pats mežs stāvēja šeit tāpat kā tagad.

Vecmāmuļai Aņisjai ir buramvārdi pret visiem ļaunumiem. Neviens cits — tikai viņa zina, ka kirika akmens no bada dzeguzes ligzdas ir labākais aizsarglīdzeklis pret nodevību. Neviens cits — tikai viņa zina vislabāko laiku, kad tāda ligzda atrodama un kā iegūt akmeni.

Viņa var jums pastāstīt, cik tagad grūti laiki un ka tikai burvestības var jūs glābt. Pašreiz jāatceras trīs burvestības. Pirmā ir pret ienaidniekiem, zagļiem un ļauniem ļaudīm. Otra neaizmirsti to!— pret nāvējošiem ieročiem. Trešā — atceries labil— pret zibeni, pret visiem debesu un zemes pērkoniem.

Zemes pērkons nodārd, un debesu spēki mostas.

Atceries pirmo:

«Jūrā, okeānā Bujansalā, ir dzelzs šķirsts, un tajā dzelzs šķirstā ir tērauda zobeni. Hei, tērauda zobentiņi! Brūciet virsū naidniekam! Saskaldiet viņu gabalu gabalos! Iedzeliet viņam sirdī! Līdz viņš atsacīsies no sava ļaunuma, līdz viņš atdos savu laupījumu, līdz viņš visā atzīsies, neko neslēpjot. Ļaundabi, naidniek, esi nolādēts ar maniem stiprajiem vārdiem!

Esi nolādēts elles dziļumos! Aiz Ararata kalniem verdošā darvā! Gruzdošos pelnos! Purva dūņās! Bezdibeņa dzīlēs!

Naidniek, lai tevi caururbj apseskoka pīķis!

Izkalsti sausāks par sienu!

Sasalsti cietāks par ledu!

Topi par šķielaci, klibiķi, vājprāti, neaizsargātu nabagu, badainu un izraidītu, un krīti no svešas rokas!»

Re, cik liels spēks piemīt vecmamu|ai Aņisjai. Kurš gan var turēties pretī tādām burvestībām.

Viņa runā spalga balsī, turēdama rokā smalku zariņu, un tajā mirklī, kad viņa ierunājās par ienaidnieka nāvi, viņa parlauž zariņu — tieši ta, kā tiks parlauzta viņas nelabvēļa dzīvība. Un viņš nekad neuzzinās, no kura paugura, no kura kalna nācis šis neuzvaramais spēks.

Otra burvestība ir pret ieročiem. Katram karavīram jāzina šī burvestība. Klausies un iegaumē!

«Aiz tāltāliem kalniem ir dzelzs jūra. Jūrā stāv bronzas pīlārs. Uz tā pīlāra stāv dzelzī izliets gans. Un šis pīlārs slejas no zemes lidz debesīm. No austrumiem līdz rietumiem.

Un gans pārrauga savus bērnus, viņš valda pār dzelzi, sarkanu un zilu tēraudu, varu, svinu, sudrabu un zeltu. Viņš runā ar šautenēm un bultām. Viņš dod cīnītājiem un karavīriem savu diženo rīkojumu:

«Tu, dzelzs, varš, svins, ej atpakaļ savā dzimtajā zemē, projām no karavīra; atgriezies, koks, tālīnajā krastā, koks, un jūs, bultu spalvas, atgriezieties pie putniem. Un jūs, putni, zūdiet debesīs!»

Un viņš liek zobeniem, cirvjiem, pīķiem, nažiem, arkebūzām, bultām un visiem karavīriem kļūt rāmiem un mierīgiem!

Un viņš pavēl ikvienam kareivim nešaut uz mani!

Bet viņš pavēl stopiem un lokiem noliekties un visas bultas ietriekt dziļi zemē!

Lai mans augums kļūst cietāks par akmeni, stiprāks par tēraudu. Lai manas bruņas ir stiprākas par bruņucepurēm un bruņukrekliem.

Es noslēdzu savus vārdus ar visām slēdzenēm. Es pasviežu atslēgas zem balta Liesmojošā Akmens, Alatira!

Un cik stipras ir slēdzenes, tik stipri ir mani vardi.»

Neviens negribētu atrasties šā noburtā pretinieka lomā. Kadi ieroči varētu līdzēt pret šiem varenajiem buramvārdiem? Pats Baltais Liesmojošais Akmens, Lielais Alatirs, ir liecinieks šim nemainīgajam spēkam! Un atkal ne vien vārdi tiek raidīti gaisa; vecmāmuļa Aņisja tur rokās četrus akmeņus un met tos uz četrām debespusēm.

Bet trešā burvestība iedveš vislielāko bijību. Tie ir zibens, debesu un zemes pērkonu vārdi:

«Svēts! Svēts! Svēts! Tu, kas mīti pērkonā! Tu, kas pieveic zibeni! Tu, kas pārpludini zemi ar lietu! Tu, visvarenais Valdniek!

Tu vienīgais spried tiesu nolādētajam Sātanam ar visiem velniem! Bet saudzē mūs, grēciniekus!

l ava gudrība ir ne ar ko nesalīdzināmā, visspēcīga! Viss gods no Dieva! No viņa nāk brlvestība dzimtenei! Lai notiek tā tagad un mūžīgi mūžos! Tu, Šausmu Valdniek! Tu, visu brīnumu Valdniek! Tu mīti visaugstākajos augstumos! Tu, kas ej ar pērkondardiem! Savaldīdams uguni! Visu brīnumu Valdniek! Sakauj pats ienaidnieku, Sātanu! Lai notiek tā tagad un mūžīgi mūžos! Amen!»

Šie ir visstiprākie vardi. Visaugstākais debesu spēks tiek izsaukts. No kalnu strauta vecmāmuļa Aņisja pasmeļ saujā tīru ūdeni un pamet to gaisā. Un mirgojošas lāsītes gluži kā debesu zibšņi ieskauj burvi.

Burvestības ir beigušās. Un spēki pamet vecmāmuļu. Viņa sarūk maziņa, salīkst. Un sīkā večiņa aiziet pāri pakalnam. No Džalnika — līdzcietības vietas — līdz ezeram kalna pakājē cauri pavasara kviešu laukiem viņa iet uz attālo ciematu. Ne jau sava labuma pec vecmāmuļa atnāca no tālienes piesaukt augstos spēkus. Vecmāmuļa sūtīja burvju vārdus visiem cilvēkiem, tālīnajiem karavīriem, jaunai dzīvei. Bet viņa aizlūdza arī par nezināmajiem dusētajiem, kas apglabati zem akmeņiem un priežu saknēm. Viņa atnesa eļļu svētajiem. Tāpēc ka visaugstākaja priedē mizā izgrebta veca svētbilde, un stāsta, ka tā tur parādījusies pati no sevis.

Altaja virsotnēs, Urālu grēdas, talu augša Novgorodas uzkalnos egles un ciedri aug augsti kā torņi. Tāltālu var redzēt to tumšas cepures. Zem egļu saknēm ar lieliem pūliņiem savakts daudz akmeņu. Skaistas vielas! Senas vietas! Ka tās šeit radušas? Vai tās uzcēluši nezināmi svētceļnieki? Vai tie bijuši mongoļi? Vai tas bija briesmīgais cars? Bet varbūt tie palikuši no nemieru laikiem? Vai ari no kariem un svešzemnieku iebrukumiem? Tas viss te savulaik noticis.

Un šeit mēmi guļ apglabātie. Guļ' klusi, nezināmi pat tēvutēviem. Un viņa par tiem aizlūdz!

Par zināmajiem un nezināmajiem, par apdziedātajiem un neapdziedatajiem, par daudzinātajiem un nedaudzinatajiem .. .

Džalniki, līdzcietības vietas,— tā sauc šos skaislos, klusos nostūrus. Tos sauc ari par daivineciem — brīnuma vietām.

Daivinecs, brīnuma viela, atbalsojas gavilēs. Bet Džalniks — līdzcietības vieta — ir tomēr sirdij tuvāks. Šajā izteicienā ir tik daudz mīlestības un maigas žēlošanas, tik daudz miera un mūžības vārdu. Milzīgas egles sargā šo vietu ar saviem varenajiem zariem. Tikai galotnes šalko. Apakša klusums un pavēnis. Pelēks kadiķis. Daži sausi zāles stiebri. It visur

mellenes un izkaltušas mūžzaļas skuju adatas. Augstu eglē sēž vecs krauklis. Viņš ir tik vecs, ka nagi tam ir ne vien pie kājām, bet arī pie spārniem. Kamēr mēs ar bijību skatījāmies uz šo kraukli kā uz tādu aizvēsturisku reliktu, tas nokrita zemē beigts. Akmeņi salikti rindās un apļos. Tie visi atgādina ledus laikmeta morēnas. Balti, pelēcīgi, violeti, zilgani un gandrīz melni. No austrumiem līdz rietumiem redzami. Sie akmeņi, baltām sūnām apauguši, visur šī sūna ir pelēki sirma. Visur ir šis senatnīgais sirmums.

Sirmumā dus «mierīgie».

Baltos ģērbos dus «tie, kas atpūšas».

Ak, kādas ciešanas viņi pārcietuši! Tik daudz viņi pieredzējuši! Viņu gudrība ir vieda un nesavtīga!

«Kā debesīs, tā arī virs zemes. Kā augšā, tā ari lejā. Tas, kas bijis, nāks atpakaļ!»

GAJATRI

«Jūs, Putni, Homas, jūs brīnišķie!

Jūs nemīlat zemi —

Nekad jūs nenolaidīsities zemē!

Jūsu putnēni piedzimst debesu ligzdās.

Jūs esat tuvāk Saulei.

Padomāsim par Mirdzošo sauli!

Bet arī Zemes Devas ir brīnišķīgi!

Kalnu Virsotnēs un jūru dzīlēs jel meklē neatlaidīgi.

Tu atradīsi slaveno gudrības akmeni,

Savā sirdī meklē Brindavanu, Mīlestības mājvietu. Meklē neatlaidīgi un tu to atradīsi.

Lai Gudrības Stars mūs caururbj.

Tad viss, kas kustas, taps nostiprināts.

Ēna kļūs par ķermeni.

Gaisīgais gars atgriezīsies uz zemes.

Sapnis pārtaps par domu.

Mūs nesatrauks vētra,

Mēs valdīsim rīta spārnotos kumeļus.

Mēs virzīsim vakarvēja strāvas.

Tavs vārds ir Patiesības Okeāns.

Kas pagriež kuģus uz krasta pusi?

Nebīsties no Majas.

Tās neizsakāmo varu un spēku mēs pakļausim sev.

Uzklausiet! Uzklausiet! Izbeidziet ķildas un cīņas.» Surendra Gajatri aizlūdza.

No pilsētas akmeņiem viņš devās uz Aranjani pavēni.

Un svētlaimīgajā mierā viņš atpūtās.

Bet cīņa sakās.

Seno zemju valdnieki nolēma sagragat svētos kuģus!

Lai zūd Nilgiri gudrība!

Lai saplok Gatas un Khundas kalni!

Lai Gaja tiek sagrauta.

Lai Falgu upe pārplūst!

Nekas vairs nevar izbeigt šausmas —

Uguns un bultas,

Inde un nāvējoši pērkona negaisi līst no augšas un no apakšas,

Melni putni laidelējas.

Ļaudis atrada Gajatri.

Ļaudis tuvojās viņam.

Ļaudis lūdza viņam palīdzību.

Izmisumā |audis piespieda Gajatri mainīt labestīgās lūgšanas.

«Aizmirsti savas taisnīgās lūgšanas, Gajatri,

Meklē nāvējošu vārdu.

Atrodi |aunu aci.

Aizlūdz par uzvaru.

«Ardievu, Aranjani!

Ardievu, debesu sudrabs un zelts!

Ardievu tu, bezgalrāmais mežs!»

Gajatri dzird saucienus.

Gajatri uzkāpj virsotnē.

Gajatri ir viens.

Gajatri apvelk sev apkārt Staru.

Gajatri lūdz no visas sirds:

«Lauva un Gulbi!

Ērgli un briedi!

Vērsi, lauva, ērgli!

Pasaules Valdniek.

Zvaigžņu un Mēness Pavēlniek!

Gaismas un Saules pavēlniek!

Indra!

Nesauc Melno Laikmetu!

Mūsu spēks ir izsīcis.

Svētais dārgakmens dus!

Tas vairs neuzveic klaidoņus garus.

Tas vairs neaptur mūsu naidniekus.

«Teic nesaticības pavēli!

Teic spēka vārdus!

Uzbur uzvaru!

Pieveiksim naidnieku.

Saki Nagaimas vārdus,

Dod mums Eksolas spēku.

Dod nāvējošo vārdu.

Atver nāvējošo aci.

Rakšasi uzvarēja cilvēkus Samjasa, Debesu Dēlu vadonis,

Čūsku Valdnieks, arī mācīja spēku.

Acakiels arī mācīja kaldināt ieročus.

Amacaraka arī pauda augu un sakņu noslēpumaino spēku, Viņi ir tumši, |auni, sīki.

Bet tu esi varošs. Tev ir Spēks.

Allelu! Allelu! Allelu!

Visvarenais dzird Gajatri.

Visvarenais izpildīs Gajatri lūgumu.

Visvarenais nepiekrīt Nilgiri sagrāvei,

Virsotņu gudrība ir tuva Visvarenajam.

Visvarenais uzliks pārbaudījumu:

«Es nedošu tev nedz Eksolu, nekJz Nagaimu.

Ne pret naidniekiem, nedz dēļ panākumiem.

Es nedošu tev nedz Zādototu, nedz Adivatu,

Ne pret naida draudiem, nedz atriebībai.

Es nedošu tev Kālbebu, nedz Alsibenu,

Nedz pret Jaunumu, nedz ari postam un strīdiem Es nedošu tev nāvējošo vārdu.

Es neatvēršu nāvējošo aci.

Es sakopošu visas burvestības.

Alšil! Alzelal! Alama! Ašmekh!

Kāldalbala! Kālda! Kaldebda!

Es pametīšu viņus, aizmirsīšu viņus!

Anaks! Alukser! Ataija! Atar!

Es izbeigšu, es šķiršos no viņiem!

Es došu ko citu —

Tādu, kam būs atvairošs spēks,—

Tas nepavērs Spēku nevienam.

Klausieties!

Tur kāds iet Iet mierīgi.

Viņš iel baltās drebes.

Bez zobena viņš iet.

Viss, kas tev ticis nodarīts, atgriezīsies atpaka| pie viņiem Visu, ko viņi tev |aunu vēlējuši, tie paši saņems.

Labu un ļaunu.

Kas vēlējis ļaunu — pats to saņems.

Kas vēlējis labu — var pats to pieņemt.

Visi saņems.

Ej. Nekavējies.

Es beigšu pārbaudījumu.

Alm! Alm! Algarfelmukor!»

Kas tur pagāja garām?

Gajatri pagāja garām —

Baltā tērpts un mierīgs.

Bez bultām un bez zobena,

Bez ienaida un draudiem.

Kas notika?

Naidnieki raidīja savas bultas uz Gajatri, saindētas bultas.

Bultas pagriezās atpakaļ un caururba viņus, kuri tās sūtīja.

Citi meta šķēpus uz Gajatri un nokrita pienagloti.

Viņi lēja tam indi un paši šausmās mira. Kas notika?

Naidnieku pūļi krita paši no savas rokas.

Viņu dvēselē ienaids kūsāja pāri.

Viņu sirdis pildīja atriebība.

Kas notika?

Viņi grava un dedzināja.

Viņi saindēja upes un ezerus.

Viņi raidīja uguns šaltis.

Viņi izkliedza lāstus.

Viņi dedzināja un slīcināja.

Viņi nomelnēja un raustījās krampjos.

Viņi cirta brūces un žņaudza —

Paši sevi.

Kas notika?

Viņi aizmirsa labestību.

Viņi zaudēja labo saskaņu.

Labestīgā acs satumsa.

Maiguma vārdu tie nonāvēja.

Tā tas notika.

Pārdrošie aizgāja bojā.

Ar savu naidnieku spēku Gajatri devās pāri vecajai valstībai.

Viņš gāja cauri vārtiem un pilīm, pāri tiltiem un pa ciematiem.

Vecā valsts bija mierīga.

Pārdrošnieki bija iznīcināti.

Gajatri apstājās.

Viņš nezināja, kā apturēt šo spēku.

Viņš nedrīkstēja atstāt savā vajā šo spēku.

Viņš nedrīkstēja to vērst pret savējiem.

Gajatri sakūra uguni.

Viņš atdeva Spēku ugunij.

Viņš izsēja Spēku vējā!

«Svētie pelni! Svētlaimes liegais plīvurs!

Tu sedz! Tu šķīstī! Tu atsvabini!»

Bet Visvarenais nevilcinās:

«Neprāto par pelniem.

Pievērsies saviem |audīm.

Atrodi bērnu.

Nes to sev priekšā.

Māci to. Visaugstākā vārdā, divi nevar karot. Viens no tiem kalpo tumsībai —

Uzveic tumsību.

Es sarīkoju pārbaudījumu —

Es veco zemi iegremdēju atvarā.

Es gāzīšu nederīgos.

Es atkal celšu kalnu virsotnes.

Es paaugstināšu. Es pārbaudīšu. Debesīs un uz zemes es pildu Likumu.

Gajatri atrada bērnu.

Gajatri izaudzināja bērnu.

Un atgriezās Nilgiri.

Gajatri aizmirsa Aranjani.

Viņš atstāja mežu.

Gajatri lūdzās, lai atveras taisnības acs.

Un lai atrastos taisnības vārds.

Uzklausiet, |audis!

SAPŅI

Rau, lādi sapili bija pirms kara: mēs devāmies pāri laukam. Aiz kalna cēlās mākoņi. Vētra. Cauri mākoņiem ar galvu lejup ugunīga čūska ieurbās zemē. Čūskai bija divas galvas.

Vai cits sapnis: mēs atkal dodamies pāri pelēkam līdzenumam. Nav ne dzivibas zīmes. Mums priekšā tumši spīgu|o augsts kalns. Mēs skatamies, bet tas nemaz nav kalns, tā ir milzīga, pelēka saritinājusies čūska.

Un sen pirms tam bija burvestības. Ļaunie tika apvārdoti. Nepatiesība bija apvārdota. Putns un zvērs bija apvārdoti. Zeme un ūdens bija apvārdoti. Bet veltīgi. Briesmoņi izlavījās ārā.

Vēlāk bija zīmes. Viņi tās neuztvēra. Viņi tām neticēja. Viņi tās neapjēdza. Pūļi tās sabradāja.

Un čūska pamodās. Cilvēces ienaidnieks piecēlās. Mēģināja ar meliem uzvarēt pasauli. Sagraut pilsētas. Apgānīt tempļus. Cilvēku pūliņus pārvērst pelnos.

Viņš cēlās pretim savam galam.

Bija burvestības. Bija Zīmes.

Sapņi palika. Tie sapņi, kuri tagad ir piepildījušies.

Viņš apgūlās, lai gūtu naktsmieru.

Viņš domāja — es redzēšu lielos Praviešus.

Gribējās redzēt — kādi viņi izskatās.

Gribējās dzirdēt — kā viņus sauc.

Viņš vēlējās redzēt, kas piesiets pie viņu segliem. Pa kādu ceļu tie jaj. Viņiem būtu jāparāda. No kurienes un kurp.

Taču Pravieši neparādījās.

Varbūt vēl bija par agru.

Nebija vel devušies ceļā.

Praviešu vietā parādījās divi citi.

Viens no tiem bija pusmūža vīrs vecā zila kreklā. Novalkātā tumšā kaftana. Viņam bija gari mati. Labajā rokā trīs zižļi.

Šodien viņš tos tur ar galotnēm uz augšu. Iegaumē, uz augšu. Visam ir sava nozīme. Bet šis ir pats Svētais Prokopijs.

Tas, kurš izglaba Lielo Uzstingu.

Tas, kurš aizraidīja smago mākoni no pilsētas. Tas, kurš augstos krastos aizlūdza par nezināmiem ceļiniekiem.

Brīnišķīga ziņa! Atnācis pats Prokopijs Taisnīgais.

Un vēl viens vīrs kopa ar viņu — sirms un vecs. Vienā rokā tam zobens, otrā — pilsēta.

Protams, tas ir Svētais Nikolajs.

Zvaigznes un Praviešu nebija, toties atnāca šie divi.

Prokopijs saka:

Neaizejiet projām no zemes. Zeme ir nokailusi sarkana no [aunuma. Bet kvēle, kas nāk no ļaunuma, baro Koka saknes. Un šā Koka zaros labais vij savu ligzdu. Atrodiet sev darbu uz zemes. Uzkāpiet līdz. mirdzošajam debesu okeānam, kas tikai mums šķiet tumšs. Sargiet Labestības Koku. Tajā mīt labais.

Zeme ir bēdu vieta, bet no bēdain izaug prieks. Tas, kurš stāv visaugstāk, zina mūsu prieka nolikto dienu.

«Neaizejiet no zemes. Apsēdīsimies un pārdomāsim par tālajiem ceļotājiem.»

Otrs, sirmgalvis, pacēla zobenu.

Un ļaudis pienāca tuvāk. Daudzi panācās uz priekšu.

«Žēlsirdīgais Nikolaji Tu, Brīnumdari! Tu, Visvarenais! Tu, Svētais Karotāj! Tu, Siržu Uzvarētāj! Tu, taisno domu valdniek! Tu, debesu uz zemes spēku Zintniek!

Tu, Zobena sargātāj! Tu, pilsētu aizgadni! Tu, patiesības zinātāj! Vai tu dzirdi lūgšanas. Visvarenais?

Ļaunie spēki cīnās pret mums.

Visvarenais, pasarga Svēto pilsētu!

Brīnišķā pilsēta sanikno naidniekus. Pieņem skaisto pilsētu, Visvarenais. Pacel savu Svēto zobenu. Tēvs.

Tēvs, izsauc visus svētos karotājus. Brīnumdari, parādi savu bargo vaigu! Aizsedz pilsētas ar svēto zobenu! Tu to vari, tev dots Spēks!

«Mēs stāvam bez bailēm un drebēšanas.. .»

TUKSNEŠA PILSĒTAS

Pasaule ir gluži ka vecs cilvēks .. .

Ļaudis atbild par saviem pūliņiem.

Caur pūliņiem izaug domas.

Doma dzemdina alkas.

Alkas ir uzjundījušas savaldību,

Cilvēka būtne trīs no alkām.

Nebīsties, senais cilvēk!

Prieks un bēdas ir gluži kā upe Viļņi aizplūst un nomazgā visu.

Ķēniņš priecājas.

«Mana zeme ir plaša. Mani meži ir vareni. Manas upes ir ūdeņu pilnas. Mani kalni slēpj dārgumus. Mana tauta ir līksma. Un man ir skaista sieva.»

Ķēniņiene priecājās:

«Mums ir daudz mežu un lauku. Mums ir daudz dziedātājputnu. Mums ir daudz dažādu puķu.»

Pili ienāca kails vecs vīrs. Tas bija jaunatnācējs. Viņš sveicināja Ķēniņu un Ķēniņieni. Un noguris apsēdās. Ķēniņš jautaja:

«Kapec tu esi piekusis, sirmgalvi? Vai tu esi ilgi klejojis apkart?»

Vecais virs sadrūma.

«Plaša ir lava zeme. Vareni ir tās meži. Tavas upes ir ūdeņu pilnas. Tavi kalni ir nepārvarami. Klejodams es gandrīz aizgāju boja. Tomēr nespēju atrast pilsētu, kurā varētu atpūsties. Tev ir maz pilsētu, ak, Ķēniņ. Mums, vecajiem, patīk pilsētu celtnes. Mums patik drošas sienas. Mums patīk modri torņi un vārti, kas klausa pavēlei. Tev ir maz pilsētu, ak, Ķēniņ. Tavi kaimiņu valdnieki uzcēluši sev apkart daudz stiprākus va|ņus.»

Ķēniņš noskuma.

«Man ir maz pilsētu. Maz drošu va|ņu. Maz torņu. Maz vārtu, kas slēdzas ap visu manu tautu.»

Ķēniņš iegrima sērās.

«Sirmgalvi! Gudrais! Iemāci mani, kā pārklāt manu plašo karaļvalsti ar pilsētām. Kā lai es apjožu ap va|ņiem visu manu tautu?»

Sirmgalvis nopriecājās.

«Tu apjozīsi visu savu tautu ar va|ņiem. Divas valstis aiz tavējās dzīvo milžu ķēniņš. Dod viņam lielu dāvanu. Milži tev atnesīs neskaitāmas pilsētas no Indijas Ķēniņa. Viņi tās atnesīs kopa ar vaļņiem un vārtiem, un torņiem. Nežēlo dāvanas milžu Ķēniņam. Dod viņam lielu dāvanu. Pat ja viņš pieprasīs tavu sievu Ķēniņieni.»

Sirmgalvis piecēlās un aizgāja — it ka šis garāmgājējs nekad nebūtu te iegriezies. Ķēniņš sūtīja savu lūgumu uz milžu zemi.

Spalvainais milžu Ķēniņš smējās. Viņš aizsūtīja savus [audis pie Indijas ķēniņa, lai tie nozagtu pilsētas ar va[ņiem, vārtiem un torņiem.

Un spalvainais milžu Ķēniņš nepieņēma vis mazu atlīdzību. Viņš pievaca vērtīgu kalnu. Viņš pievāca ūdeņiem bagātu upi. Viņš pievāca veselu varenu mežu. Un turklāt viņš paņēma ari Ķēniņa sievu, Ķeniņieni. Viss viņam tika apsolīts. Un visu viņam atdeva.

Ķēniņiene bēdājās.

«Ak, spalvainais Ķēniņš atdos mani kadam svešiniekam, kādam vecim! Visa tauta tiks ieslēgta aiz smagiem vārtiem. Ak, viņi ar savām pilsētām sabradās visas manas puķes. Viņi aizsegs ar torņiem debess zvaigžņoto paklāju. Palīdziet man, mani ziedi, jūs zināt pazemes noslēpumus. Milzis nes indiešu pilsētas ar va|ņiem, vārtiem un torņiem!»

Ziedi sadzirdēja žēlabas. Tie sāka šūpot savas ziedošās galvas. No pasaules dzīlēm cēlās viņu doma. Lielā doma sāka kustēties pazemē. Meži sašūpojās šīs domas iespaidā. Doma sagrāva kalnus: tie sadrupa sīkos akmentiņos. Doma lika saplaisāt zemei. Arī debess saplaisāja.

Doma aizlidoja pāri tuksneša smiltīm. Tā uzjundīja plūstošās smiltis. Tā uzvirpuļoja gaisā. Smiltis cēlās pretim milzu cilvēkiem.

Milži nozaga indiešu pilsētas ar vaļņiem, vārtiem un torņiem. Tie izdzina indiešus no viņu būdiņām. Viņi ņēma pilsētas uz saviem pleciem. Viņi aši steidzās atpakaļ. Viņi gāja saņemt lielo balvu no spalvainā Ķēniņa.

Milži tuvojās tuksneša smiltīm. Tuksneša smiltis milzīgā daudzumā pacēlās gaisā. Tās cēlās gluži kā tumši vēja virpuļi. Smiltis aizplīvuroja spožo sauli. Smiltis cēlās līdz debesīm. Un kā tās apdullināja milžus!

«Smiltis iespraucās platajos žokļos. Smiltis ieplūda spalvainajās ausīs. Smiltis aptumšoja milžiem acis. Smiltis pieveica milžus. Viņi pameta pilsētas tuksneša smiltīs. Viņi tik tikko izglābās, zaudējuši redzi un dzirdi.

Tuksnesis apraka indiešu pilsētas. Apraka tās ar visiem vaļņiem, vārtiem un torņiem. Cilvēki zina par šīm pilsētām vēl šobaltdien. Bet, kas atnesis pilsētas tuksnesī, to cilvēki nezina.

Puķes zied kā vēl nekad.

No puķu valodām Ķēniņiene sakrata, ka pilsētas ir iznīcinātas. Un Ķēniņiene nodziedāja līksmu dziesmu — tā bija veltīta visiem godīgajiem cilvēkiem un slavināja glābējus.

Ķēniņš dzirdēja dziesmu un no sirds priecājās. Ķēniņš smējās par milža nelaimi. Viņš smaidīja par pilsētām, kuras apraktas smiltīs. Ķēniņš vairs neilgojās pēc svešzemju pilsētām.

Ūdeņiem bagātā upe palika Ķēniņa īpašumā. Viņam joprojām piederēja vērtīgais kalns. Viņam bija arī varenais mežs. Skaistā Ķēniņiene bija pie viņa. Viņam skanēja līksma dziesma. Ķēniņš priecājās no visas sirds.

Vecais vīrs tik drīz vēl neatgriezīsies pilī.

MILZIS ĻUTS

Uz skanīga klintsraga, svētbirzs tuvumā, Pie ezera dzīvoja milzis Ļuts.

Viņš bija stiprs, dižs un gudrs Un varens mednieks.

Ļuta bārda bija pāršķirta septiņās daļās.

Un cepure tam bija no simt lapsām.

Cirvis Ļutam bija no sarkana krama.

Bet šķēps Ļutam bija no balta krama.

Ļulu bultas bija melnas, tās nekad nek|ūdījās.

Aiz ezera d/.ivoja Ļuta brāļi.

Un kalna nogāzē Ļuts uzcēla savu mājokli.

No skanīga raga viņš sauca savus brāļus —

Čukstus.

Savam aizezera brālim viņš pasniedza savu cirvi.

Ar savu aizezera brāli Ļuts medīja.

Ar savu aizezera brāli Ļuts meta tīklus.

Ar savu aizezera brāli Ļuts darīja alu.

Viņš vārīja darvu un gādāja barību lopiem.

Viņš dedzināja ugunskurus un līksmi dancoja ar savu māsu. Tad Ļuts devās pāri ezeram.

Nelaimīgs bija šis gājiens — viņš sāka grimt.

Milzis Ļuts jau bija dzelmē līdz krūtīm.

Viņam bija grūti.

Viņa suns sekoja tam un noslīka.

Kas pasauks Ļuta brāļus?

Dienas gājienā garumā nav neviena.

Ezers viļņo. Vējš murmina.

Pati nāve soļo pari kraujai.

Ļuts pacēla acis pret debesīm —

Mežazoss lidoja pāri. Milzis sauca:

«Vai tu redzi mani ezerā?»

«Re-e-e-dzu,» skanēja atbilde.

«Pasaki maniem brāļiem — es sli-i-ī-kstu!

Es sli-i-i-kstu!»

Mežazoss lido talu.

Skāņi atbalsojās tās kliedziens: «Es slī-ī-ī-kstu!

Es sli-i-i-kstu!»

Zoss nesaprot, ka tā vēsta nelaimi —

Ezers tai nedraud ar briesmām.

Ezers ir laipns.

Tikai meža un lauka mežazosij klājas slikti.

Brāļi smejas.

Tie nedzird mežazoss klaigas.

Viņi nomedījuši purvos alni.

Beidzot Ļuta brāļi ieradās,

Bet Ļuts jau gājis boja.

Ļutam uzber garenu kapukalnu, bef viņa sunim — apaļu. Ļuta māsa nomirst aiz bēdām.

Milži samet ezerā bluķus.

Viņi aprok savus cirvjus zem koku saknēm.

Milži atstāj mūsu zemi,

Bet mežazoss kopš tiem senajiem laikiem dzīvo ezerā. Mu|ķa putns. Bet pareģis.

Labā laikā tas sauc: «Es sli-ī-ī-kstu!

Es slī-ī-ī-kstu!»

Un, kā slīkdams, tas plivina spārnus.

Sliktā laikā tas kliedz: «Ho, ho-ho, ho!»

Pāri ūdeņiem laizdamies, putns brēc:

«Re-e-e-dzu! Es re-e-e-dzu!»

Ļaudis atceras Ļuta ezeru.

Ļaudis atceras kapu kalnus.

Milžu garos kapu kalnus.

Kapukalna garums ir deviņreiz divdesmit olektis.

Ezera krasti atceras milžus.

Ozolu stumbri atceras milžus.

Milži nesa akmeņus kapukalniem.

Ļaudis atceras, kā milži aizgāja.

Tā tas bijis kopš senseniem laikiem.

Es to apliecinu.

PASAULES MĀTES ZVAIGZNE

Visos laikos cilvēces apziņa ir pievērsusies tam septiņzvaigžņu zvaigznājam, kuru sauc par Septiņām Māsām, Septiņiem Vecajiem vai Lielo Lāci. Svētie raksti cildina šo debesu zīmi, un budisma svētā Trepitaka tai veltī lielu himnu. Senie gudrie un ēģiptieši iekala to akmenī. Arī mežonīgās taigas šamaņu melnā maģija parāda tai cieņu.

Citam debesu brīnumam, Oriona zvaigznajam, kuru astronomi iesaukuši par Trim Gudrajiem, Vidusāzijā tika uzcelti senie mistēriju tempļi.

Gluži kā caurspīdīgu spārnu pāris šie divi zvaigznāji plešas pāri debess velvei. Starp tiem tieši pretī zemei traucas Rītazvaigzne, Pasaules Mātes brīnišķīgais mājoklis. Ar savu spēcīgo gaismu, ar savu nebijušo tuvumu ta pareģo cilvēcei jaunu ēru.

Pareģojumi, kas izteikti pēc daudzām mūžībām, piepildās zvaigžņu rūnās. Ēģiptiešu heirofantu paredzējumi reāli piepildās mūsu acu priekšā. Patiesi, šis ir brīnumu laiks tiem, kas to pieredz. Tāpat savulaik tika pareģots, un tagad par cilvēci nolaižas Pasaules Mātes pavadonis, Skaistums, tās dzīvais ietērps. Ka apskaidrības tērpam Skaistuma zīmei jārotā katrs pavards.

Vienkāršībā Skaistums — Drosme: ta ir norādīts. Drosme ir mūsu vadone. Skaistums ir izpratne un augšupejas stars. Vienkāršībā ir atslēga tam noslēpumam, kas tuvojas. Ne jau verdziska, liekulīga vienkāršība, bet lielā vienkāršība, ko dod zināšanas un kas apvīta ar mīlestību. Vienkāršība, kas atslēdz vissvētākās un noslēpumainākās durvis tam, kurš nāk un nes vaļsirdības un nenogurstoša darba lāpu. Ne jau ieraduma un nodevības skaistums, kuru sagrauž pagrimuma tārps, bet tas patiesības gara Skaistums, kas iznīcina visus aizspriedumus. Skaistums, kas ir patiešām brīvs un pacilāts savā ziedu un skaņu brīnumainajā rotā. Drosme, kas nav vis mākslota, bet pazīst radīšanas bezgalīgās dzīles un spēj atšķirt darbīgu pašapziņu no iedomības. Drosme, kas tur rokā varonības zobenu un satriec vulgaritāti visās tās izpausmēs arī tad, ja ta dižojas greznās drānās.

Šo postulātu izpratne rada ticību un gara atbalstu. Jo pēdējo desmit gadu laika viss ir sakustējies. Vissmagākie zemes blāķi sakustējušies, un vislielākie stulbeņi atskārtuši, ka bez vienkāršības, skaistuma un drosmes nav iedomājama jaunas dzīves uzcelšana un tikpat neiespējama ir arī reliģijas, politikas, zinātnes atdzimšana un darba pārvērtēšana. Bez Skaistuma rakstu zīmēm klātās lappuses gluži kā vītušas, kritušas lapas aizbrāzīs projām dzīves vējš un izsalkušās dvēseles vaimanas satricinās pilsētas, kas savā pārapdzīvotība būs tuksnešiem līdzīgas.

Mēs redzējām revolūcijas. Mēs redzējām pūļus. Mēs gājām cauri dumpinieku bariem. Bet mēs redzējām miera karogu plīvojam virs galvas tikai tur, kur dzīvi spulgoja skaistums un tā brīnišķa gaisma modināja vienotību un savstarpēju sapratni. Krievijā mēs redzējām, kā skaistuma priesterus un kolekcionārus — īstus kolekcionārus, nevis nejaušus mantojuma īpašniekus — godināja ļaužu pūlis. Mēs redzējām, kā viskvēlākais jauneklis stāvēja sasprindzis bez elpas, pielūgsmē, zem skaistuma spārniem. U11 tas, kas bija palicis pāri no reliģijas, tika atdzīvināts tur, kur skaistums neiznīka, kur Skaistuma vairogs bija visizturīgākais.

Mūsu pašu pieredze ļauj mums apliecinat, ka tie nav utopiska sapņotāja vardi. Nē, tā ir visbūtiskākā pieredze, kas izkristalizējusies gan mierīgā darbā, gan kauju laukos. Un šī daudzpusīgā pieredze nav bezcerības pilna. Gluži otrādi — ta ir stiprinājusi ticību nolemtajam, kas jau ir tuvu, ticību brīnišķīgam iespējām. Patiesi, šī pieredze deva drosmi jaunajiem, kas steidza palīdzēt celt Templi un kuru līksmās balsis skanēja kalnā. Tā pati pieredze lika mums pievērsties bērniem, kuri, vēl neapmācīti, bet jau pielaisti brīnumam, sāka raisīties vaļā gluži kā puķes skaista dārzā. Un viņu domas kļuva kristālskaidras; viņu acis iemirdzējās gaisma, un viņu gars steidza pasludināt vēsti par sasniegto. Un tas viss nevis sapņu pilīs, bet tepat uz zemes — šeit, kur mēs tik daudz ko skaistu esam aizmirsuši.

Šķiet neticami, ka cilvēki gribētu aizmirst vislielākās iespējas — un tomēr tas notiek biežāk, nekā mēs varam iedomāties. Cilvēks pazaudējis Rigvēdas atslēgu simbolu. Cilvēks aizmirsis Kabalas jēgu. Cilvēks izkropļojis Būdas cēlo vārdu. Cilvēks ar zeltu aptraipījis Kristus dievišķo vārdu un aizmirsis, aizmirsis, aizmirsis skaistāko vārtu atslēgas. Ļaudis tik viegli pazaudē, bet ka lai atkal atgūst? Ceļš uz atgūšanu ļauj ikvienam cerēt. Kāpēc gan ne, ja Napoleona kareivis atrada ierakumos Rosetas Akmeni, atšifrējumu visiem ēģiptiešu hieroglifiem. Tagad patiešām, kad sit pēdējā stunda, cilvēki — joprojām pārāk nedaudzi — steidz atcerēties dārgumus, kas tiem piederējuši kopš senseniem laikiem. Un sapņi skaidri un izteiksmīgi atgādina par pamesto, bet mūžam dzīvo skaistumu. Tikai atzīstiet! Tikai pieņemiet! Jūs redzēsiet, kā pārveidosies jūsu iekšējā dzīve, kā jūsu gars notrīsēs bezgalīgu iespēju apjausmā. Un cik vienkārši skaistums apvīs templi, pili un pavardu, kur pukst cilvēka sirds. Bieži mēs nezinām, kā tuvoties skaistumam, kur ir goda telpas, kur goda drānas, kas derētu krasu un skaņu svētkiem. «Mēs esam tik nabadzīgi,» skan atbilde. Bet sargieties slēpties aiz nabadzības aizsega. Jo tikai tur, kur iesēta cerība, izplauks apņemšanās ziedš.

Kā mēs saksim celt Muzeju? Pavisam vienkārši. Jo visam ir jabūt vienkāršam. Jebkura istaba var būt muzejs — un ja vēlme, kas to radījusi, ir vērtīga, tas ātri izaugs par celtni un par templi. Un no tālienes nāks jaunie un klauvēs — tikai nevajag nogulēt šos klauvējienus.

Kā gan mēs sāksim savu vākšanas darbu? Atkal pavisam vienkārši un bez bagātības, tikai ar nepārvaramām alkani. Esam pazinuši daudzus ļoti nabadzīgus cilvēkus, kas bija ievērojami kolekcionāri un, skaitīdami katru grasi, savāca mākslas kolekcijas ar dziļu iekšēju nozīmi.

Kā mēs varam publicēt darbus? Mēs zinām arī to, ka lielas mākslas darbu publikācijas sākušās ar pavisam niecīgiem līdzekļiem. Piemēram, tāds cildens darbs kā milzīgais mākslās atklātņu publicēšanas projekts «Svētā Eiženija» sākās ar pieciem tūkstošiem dolāru un desmit gadu laikā sasniedza simtiem tūkstošu dolāru lielus gada ienākumus. Bet šā darba vērtība nav mērojama ar tā finansiālajiem ienākumiem. Tas bija saistīts ar plašam mākslas darbu publikācijām, kas pievērsa neskaitāmas jaunas sirdis skaistumam. Krāsainās atklātnes, kas bija mākslinieciski izdotas, nevainojami iespiestas, mērķtiecigi tika ievadītas jaunā cilvēku slāni un radīja jaunus mākslas entuziastus. Cik daudz jaunu kolekcionāru radās! Un, tuvodamies jaunajam sirdīm, izdevēji iepazīstināja pasauli ar visprogresīvāko darbu reprodukcijām. Tā bezbailīgi, vienkārši un skaidri tika radīti jauni skaistuma paraugi.

Ka mēs varam atvērt skolas un mācīt? Tikpat vienkārši. Necerēsim uz lielām celtnēm un nevaidēsim par primitīviem apstākļiem un materiālu trūkumu. Vismazākā istabiņa — ne lielāka par Fra Beato Andželiko celli Florencē — var glabāt vērtīgas iespējas mākslai. Vispieticīgākais krāsu krājums nemazinas jaunradītā darba māksliniecisko saturu. Un vissliktākais audekls var uztvert sevī vissvētāko tēlu.

Ja nāk atskārsme par skaistuma mācīšanas būtisko jēgu, ir jasak nekavējoties. Jaapzinās, ka līdzekļi atradīsies, ja tiks paradīts neatslābstošs entuziasms. Sniedziet zināšanas un jūs iegūsiet iespējas. Un, jo dāsnāk jūs tās sniegsiet, jo bagātīgākus augļus saņemsiet.

Izlasīsim, ko Petrogradas Ermitāžas direktors Sergejs Ernsts raksta par skolu, kas sākās ar vienu istabiņu pēc privātas iniciatīvas un pārvērtās par mācību iestādi, kura ik gadus uzņem divus tūkstošus skolēnu.

«Skaidra maija diena Morskajas ielas plašaja zālē paveras skatienam gaiša svētku aina. Nekā te netrūkst! Viena siena noklāta ar skarbām un mirdzošām svētbildēm; uz visiem galdiem sarindotas daudzkrāsainas majolikas vāzes un figūras; visbeidzot, te ir krāsaini rotājumi tējas galdam un mazliet tālāk izklāti grezni ar zīda, zelta un vilnas diegiem izšūti paklāji, dvieļi un rakstampapīra vāki. Te izvietotas ērtas mēbeles, rotātas ar sarežģītiem kokgriezumiem. Un vitrīnās — papilnam jauku nieciņu. Pie sienām karājas projekti dažnedažādam ēku labiekārtošanas iecerēm, sākot no arhitektūras plāniem un beidzot ar porcelānā statujas kompozīciju. Senās mākslas pieminekļu arhitektoniskie mērījumi un zīmējumi ir interesanti grafikas klases darbi, pie logiem — krāsaini un mirdzoši plankumi, tur izstādīti vitrāžās klases darbi. Tālāk, tieši skatītāja acu priekšā, stāv balta tēlu grupa, kas veidota tēlniecības klasē, animalistu klases darbi, un, visbeidzot, tur ir vesela eļļas gleznu galerija, arī klusās dabas. Un visa šī radošo darbu dažādība dzīvo, kūsā jaunības entuziasma pārpilnībā. Mūsdienu mākslas laimīgais klāsts šeit gūst pienācīgu uzmanību, turklāt tiek cieši saistīts ar mākslās pašreizējam problēmām. Un kas gan var būt labāk, kas var vēl augstāk cildināt mākslās skolu kā šī vērtīga un reta saskarsme?»

Šajā entuziasma pilnaja saskarsmē, rūpīgi krājot visus vērtīgos sasniegumus, skolas darbs strauji atlīstas, un ik gadus jauni spēki pulcējas, lai k|ūtu par īstiem nākotnes kultūras un gara priesteriem. Ka piesaistīt šos jaunos spēkus? Tas ir |oti vienkārši. Ja darbs noritēs zem vienkāršības, skaistuma un bezbailības zīmes, jaunie spēki nekavējoties pulcēsies. Jauni prāti, kam ilgi pietrūcis gaidītā brīnuma, ieradīsies. Tikai nejausim šiem meklētājiem paiet garām! Tikai ne|ausim nevienam no viņiem paiet garām krēslas stunda!

Un kā lai paši tuvojamies skaistumam? Tas ir visgrūtāk. Mēs varam reproducēt gleznas, varam rīkot izstādes, varam atvērt studiju, bet kur izstāžu gleznas izies pasaule? Kur nokjūs studijas dai|darbi? Ir viegli runāt, bet daudz grūtāk ienest skaistumu savā ikdienas dzīvē. Bet, kamēr mēs paši liedzam skaistumam ienākt savā dzīvē, kada jēga visiem šiem apliecinājumiem? Tie būs tukši saukļi pie auksta pavarda. Ielaižot skaistumu savā maja, mums apņēmīgi un bez ierunām jāatmet vulgaritāte un uzpūtība, un viss, kas ir pretrunā ar skaistu vienkāršību. Patiešām, ir pienācis laiks apliecināt skaistumu dzīvē! Šī stunda ir tautu gara pūliņos radīta. Ta ir atnākusi pērkona negaisā. Šī stunda pienākusi pirms Viņa, kura soļi jau dzirdami.

Katrs cilvēks nes savās krūtīs «savu līdzsvaru», katrs pats sev izsver savu Karinu. Un tagad skaistuma dranas tiek piedāvātās visiem. Katra dzīva saprātīga būtne var saņemt sev ietērpu un aizsviest projām smieklīgās bailes, kas čukst: «Tas nav tev domāts.» Ir jāatbrīvojas no tām pelēkajām bailēm, no viduvējības. Jo it viss ir domāts tev, ja tu parādi vēlēšanos, kas nāk no tīra avota. Bet iegaumē: puķes nezied ledū. Un tomēr mēs kaisām sev apkart tik daudz lāsteku, verdziskās bailes sastindzinot savas viscēlākās tieksmes.

Dažas gļēvas sirdis sevī nolemj, ka skaistums nav savienojams ar ikdienas pelēkajiem sārņiem. Bet tas ir tikai dvēseles vājums, kas viņiem to ir iečukstējis, stagnācijas vājums. Joprojām mūsu vidū ir tadi, kuri apgalvo, ka elektrība mūs darot aklus, ka telefons maitajot mums dzirdi, ka automašīnas neesot piemērotas mūsu ceļiem. Tieši tikpat gļēvas un tumsonīgas ir bailes no skaistuma nesamierināmības. Izsviedīsim tūlīt pat no savām mājām šo absurdo «nē» un ar draudzības spēka un gara dārgumu palīdzību pārveidosim to par «jā». Cik duļķains un sastāvējies ir vārds «Nē», un cik plašas iespējas paver vārds «Ja». Ir tikai jaizsaka vārds «Jā», un akmens ir novelts, un tas, kas vakar vel likās neaizsniedzams, šodien ir pienācis tuvāk un kļuvis pieejams. Mes atceramies aizkustinošu gadījumu: mazs zēns, nezinadams, kā palīdzēt savai mirstošajai mātei, kā nu prazdams uzrakstīja vēstuli Sv. Nikolajam Brīnumdarim. Viņš devas iemest to pastkastītē, un kāds «Nejaušs garāmgājējs», palīdzēdams viņam to aizsniegt, ieraudzija neparasto adresi. Un Nikolajs Brīnumdaris patiešām palīdzēja šai nabaga dvēselei.

Tā, debesu un zemes kopējā darbā, apzinātā darbībā, skaistuma drānas atkal ietērps cilvēci.

Tie, kuri sava dzīvē sastapuši Skolotājus, zina, cik vienkārši, skaisti un harmoniski Viņi ir. Tādam pašam skaistumam jāvalda it visur Viņu tuvumā. Viņu Uguns dzirkstis lai krīt visu to dzīvē, kuri gaida Drīzo Atnākšanu. Ka Viņus sastapt? Tikai ar visvērtīgāko. Kā gaidīt? Saplūstot ar Skaistumu. Kā apskaut un noturēt? Ar Drosmi, ko devusi skaistuma apziņa. Kā pielūgt? Ka skaistumu, kas apbur pat tā ienaidniekus.

Dziļā mijkrēslī skaistuma nepārspētā mirdz Pasaules Mātes Zvaigzne. Lejā atkal ceļas svētās harmonijas vilnis. Tibetiešu svētbilžu gleznotājs spēlē savu bambuskoka flautu nepabeigtā Maitrejas tēla — Svētītā Būdas priekšā. Izrotādams tēlu ar visiem svētītā spēka simboliem, šis vīrs ar garo melno bizi kā prazdams sniedz savu vislielāko dāvanu Tam, kuru gaida. Tapat mēs nesīsim daiļumu ļaudīm: vienkārši, skaisti un drosmīgi!

Talaipfobranga, 1924

SLAVINĀJUMS IENAIDNIEKIEM

Un tā mēs sadarbosimies! Jūs traucēsiet, bet mēs būvēsim. Jūs kavēsiet celtniecību, bet mēs izkopsim savas darba iemaņas. Jūs tēmēsiet visas savas bultas, bet mēs pacelsim vairogus. Kamēr jūs gudrosiet smalkas viltības, mēs jau būsim aizņēmuši jaunu būvlaukumu. Un, kur mums būs tikai viens ceļš, jums pakaļdzenoties bus jaizmēģina simtiem. Jusu ierakumi tikai parādīs mums kalnu taku. Un, kad mēs sāksim darboties, jums būs jāsacer milzīga aizliegumu gramata. Bet šie aizliegumi mūs nespēs aizkavēt.

Nudien, jums nebūs patīkami uzskaitīt visu, kas tiek darīts pret jūsu norādījumiem. Jūsu pirksti kļūs stingi, ja gribēsiet uzskaitīt uz tiem visus aizliegumus un noraidījumus. Tomēr pēc visām šīm pretdarbībām spēks paliks ar mums. Jo mēs esam izkliedējuši bailes un ieguvuši pacietību un mums vairs nedraud vilšanās. Mēs pasmaidīsim par katru jūsu grimasi, par jūsu viltībām un jūsu klusēšanu. Un ne jau tāpēc, ka mēs esam īpaši iesvaidītie, bet gan tāpēc, ka mums netīk vārdnīcas, kas satur tikai noliegumus. Un ikvienā kaujā mēs iesaistīsimies tikai tad, ja mums būs konstruktīvs plāns.

Jau simto reizi mēs ar smaidu sakām: paldies jums, ienaidnieki un vajātāji. Jūs esat mums iemācījuši atjautību un nenogurdināmību. Jums esam pateicību parādā par to, ka esam atraduši diženus kalnus ar neizsīkstošiem rūdas krājumiem. Jūsu ienaidam mums jāpateicas par to, ka mūsu zirgu pakavi ir sudrabā kalti, kas nav pa kabatai mūsu vajātājiem. Jums mēs pateicamies par to, ka mūsu teltīs spīd zilgas ugunis.

Jūs alkstat uzzināt, kas mēs patiesībā esam, kur ir mūsu mājvieta, kas ir mūsu ceļabiedri. Tāpēc ka esat par mums sacerējuši tik daudz melu, jūs paši esat tajos bezcerīgi sapinušies. Kur gan ir robeža?

Tajā pašā laikā daži saprātīgi cilvēki uzskata, ka jums būtu ne vien derīgi, bet arī ļoti izdevīgi sekot mūsu pēdās un ka neviens, kas gājis mūsu ceļu, neko nav zaudējis, bet gan iemantojis jaunas iespējas.

Vai jūs zināt, kur ir mūsu mājvieta? Mums ir mājas daudzās zemēs, un modri draugi tās apsarga. Mēs neatklāsim viņu vārdus, nedz arī mēģināsim atrast jūsu draugu mājokļus. Mēs nepūlēsimies arī viņus pievērst mūsu ticībai.

Daudzi ceļo kopā ar mums, un visos pasaules nostūros, kalnu augstienēs plīvo draudzīgas bāku ugunis. Labestīgs ceļotājs pec tām vienmēr atradīs ceļu. Un ceļinieki patiesi steidzas tām preti. Jo, līdzās iespiestajam vārdam un pastam, ziņas iznēsā ari neredzamie spēki, un ar vienu nopūtu prieks, skumjas un palīdzība tiek iznēsāta pa pasauli straujāk par vēju. Un draugu cietokšņi stāv gluži kā ugunīga siena.

Šis ir tik nozīmīgs laiks. Nevajag lolot cerību, ka jums izdosies piesaistīt savā pusē daudz jauniešu, jo arī viņu starpa ir izredzētie. Visdažādākajās zemēs viņi domā vienu un to pašu — un viņi viegli atrod atrisinājumu noslēpumam. Šis noslēpums ved jauniešus uz diženo bākas uguni, un mūsu jaunatne tagad saprot, ka nežēlīgo ikdienu var pārveidot par darba, mīlestības un uzvaru svētkiem. Viņi nešaubīgi apzinās, ka viņiem lemts kas dižens un starojošs. Un neviens nevar viņus atstumt no šīs varenās uguns.

Mēs pazīstam cilvēkus, kuri pēc savām darba stundām klusi atnak, lai pavaicatu, kā viņiem dzīvot. Un viņu rokas, no smagā darba sasarkušas, nervozi burza garu neizteikto jautājumu sarakstu.

Sun rokam neviens nesniegs akmeni, kad jāpasniedz zināšanu maize.

Mēs atceramies, kā viņi atnāca krēslas stundā, lūgdami mūs neaiziet. Mēs nevarējām pateikt saviem jaunajiem draugiem, ka neaizejam vis, lai šķirtos no viņiem, bet lai atnestu viņiem dārgumu krātuvi.

Un tagad jūs, liedzēji, jūs atkal jautājat, kā mēs varam saprasties bez strīdiem. Tāpat kā draugs dod to, kas ir visvairāk nepieciešams, draugs velti nekavē laiku. Tāpat kā strīds tiek pārvērsts par apspriedi. Un visprimitīvākā ritma un mēra izjūta tiek pārveidota par brīvības disciplīnu. Un vienotības apjēga, kas nešaubās, bet meklē apgaismību, pārveido visu dzīvi. Un ir vēl kāds vārds, kuru jūs tikai paši varat atrast nesatricināmā apziņā un patiesības alkās.

Jus bieži niknojaties un zaudējat pacietību, bet jums jāizturas gluži pretēji. Jūs apmelojat un nolādat, tā piepildīdami gaisu ar bumerangiem, kuri vēlāk atgriezīsies, lai iebelztu jums pašiem. «Nabaga Makars» sūdzas par čiekuriem, kas tam sāpīgi sit, lai gan pats ir tos nopurinājis.

Jums nekas nav pretī kļūt pārlieku svarīgiem un sev apkārt uzcelt iedomības sienu, aizmirstot, ka pašpārliecinātība ir droša vulgaritātes pazīme. Tagad jūs runājat par zinātni, un tomēr jauni eksperimenti jums šķiet aizdomīgi.

Tagad jūs smejaties par vientulību un paši nesaprotat, kāds ir vispraktiskakais pielietojums šai dzīves laboratorijai. Paši jūs cenšaties pēc iespējas ātrāk tikt ārā no piedūmotas istabas.

Jūs bieži slepjaties un izsakāt šaubas, bet šaubas ir visviltīgākā inde, ko izgudrojuši ļaunprāši. Jūs apšaubāt un nododat, un negribat saprast, ka šīs abas negācijas radušās no nezināšanas; ne jau no tas, kas piemīt bērnam un vēlāk pārvēršas par gudrību,— gluži pretēji. Gadu gaitā tā izaug un sakuplo kā tāds neglīts biezoknis.

Tagad jūs esat sašutuši, ka jūs apsūdz aizspriedumos, bet visa jūsu dzīve ir pārpilna ar tiem. Un jūs neatkāpsieties ne no viena sava ieraduma, kas aptumšo visvienkāršāko, praktiskāko sapratni. Jūs tik ļoti baidāties kļūt smieklīgi, ka jūs visus tādējādi smīdināt. Un jūs esat sašutuši par aicinājumu: topiet jauni! Topiet jaauni! Ne tā, kā pārtop uz skatuves, bet savā īstajā dzīvē.

Jūs tik augstu vērtējat īpašumu, it kā gatavotos to ņemt līdzi kapā! Jums netīk dzirdēt runas par nāvi, jo tā jums vēl eksistē, un jūs esat lielu da|u no pasaules atvēlējuši kapsētām. Jūs rūpīgi pārdomājat bēru procesijas, it kā šī procedūra būtu vislielākās uzmanības vērta. Un jūs izvairāties no vārda «zināšanas», jo ar to jums saistās mūka apmetnis vai sarkans krusts. Saskaņā ar jūsu idejām ir dīvaini un nepieņemami saistīt savu dzīvi ar ko tādu.

Nemaz jau nerunāsim par jūsu dziļo godbijību pret finansu lietām. Tā jums nav tikai nepieciešamība, bet kults, kas ietverts mūsdienu pasaules viltotajās formulās. Jūs sapņojat apzeltīt savu sarūsējušo vairogu. Bet, kamēr jūs modināt postītāju Šivu, mēs tieksimies pie radītājas Lakšmi.

Pašreiz Saturns klusē, un Pasaules Mātes zvaigzne ieskauj zemi savā starojumā, kura atspīd nākotnes celsme.

Jūs mūs apsūdzat par miglainām nesakritībām, taču mūs nodarbina vispraktiskākie eksperimenti. Un cik klusi strādā mūsu draugi, meklēdami līdzekļus jauniem eksperimentiem vispārības labā.

Aizkaitināti jūs saucat mūsu atklājumus par «panteras lēcieniem». Jums vienmēr ir gatavs spriedums par mums, kaut gan jūs nepavisam nezināt, ko mēs darām. Kaut gan jūs izliekaties nosodām tos, kuri runā par sev nesaprotamām lietām, jūs paši darāt tieši tapat. Kur gan ir tā taisnība, kuras dēļ jūs sev esat darinājuši tik neveiklas ākstu togas? Kad ar prieku jūs noticat, ka mēs esam pazuduši, mēs atkal nāksim pa jaunu taku. Tomēr nestrīdēsimies, mēs pat esam gatavi jūs slavēt. Jūsu rosība mums ir noderīga, un visas jūsu viltīgākās ieceres ļauj mums turpināt vispamācošāko šaha spēli.

Kašmira, 1925

VĒSTULE

Lieli karogi. Neskaitāmi daudz krāsainu dažādas formas karogu: iegareni, trīsstūraini, kvadrātveida. Tie lielākoties ir sarkani ar lieliem zeltītiem, melniem un baltiem uzrakstiem ķīniešu valoda. Karogus pavada varenu bungu dārdoņā. Tur soļo briesmīgā Jaņ-t’u-tu armija!

Turkestanas valdnieks gatavojas aizstavēt Sinkjaņas ļaudis no Siniņas Ambana. Klīst baumas, ka vecais Siniņas Ambans gribot atriebt savu noslepkavoto brāli, veco Ti-tai no Kašgaras.

Pēc Jaņ-t’u-tu pavēlēs Kašgaras Ti-tai visnežēlīgākajā veidā krita no Kotanas Tao-tai rokas. Un tagad Dunžaņi no Sinkjaņas deg atriebības kārē. Bet, ja var ticēt citām baumām, Jaņ-t’u-tu esot iesaucis karā desmittūkstoš vīru, lai atvairītu Feņa iespējamo uzbrukumu. Lai nu būtu kā būdams, armija pulcējās karagājienam pret Hami vai, pareizāk sakot, tā armijas da|a, kas spēj sasniegt Hami.

Tas ir dīvains karapulks: skrandains, klibs, zaglīgs un pusakls, opija smēķētāji, spēlmaņi un ubagi. Nav jau brīnums, jo tie savākti tirgos. Tos savāc, kur vien atrod. Spēļu midzeņi un opija smeķētavas dod vislielāko kareivju skaitu. Neviens, kurš nespēj uz vietas pierādīt, ka viņam pieder īpašums, vai kurš nespēj nopirkt sev brīvību par parasto kukuli,— tūliņ, it kā pēc Jaņ-t’u-tu galvas burvju mājienā, tiek pārvērsts par kareivi. Protams, tur, kur pieejama «burvestība», nav vajadzības pēc parastās tehniskas procedūras. Kam gan vajadzīgas ilgstošas mērķī šaušanas mācības, kam militārs treniņš, ja bez visa tā gluži ka no zemes var izaugt liels karapulks? Tas nekas, ka, pat nesasniegusi pilsētas vārtus, šī armija — atkal maģiskā veidā — sāk noplakt? Līdzi armijai redz soļojam dažus zēnus, un katrs no viņiem nes divas vai trīs šautenes. Protams, jebkura no tam ir citādas rnarkas, ar atšķirīgu uzbūvi.

Bet kur gan paši kareivji? Protams, viņi nelaiž garām izdevību pazust šaurajās ieliņās un pagalmu nostūros, tik tikko paguvuši iegrūst savu šauteni rokās kādam nejaušam pārsteigtam garamgajējam. Ja desmitā daļa no armijas sasniegs Hami, tas vien jau būs brīnums. Bet pat sakarā ar šo apstākli Jaņ-t’u-tu ir savi apsvērumi. Dažkart armija pārvietojas ratos, un tad pari ratu malai var redzēt veselu virkni uz nūjām uzspraustu kareivju cepuru . .. Kam gan kareivim vajadzīgas rokas un kajas? Kareivim ir galva, un svarīgakā galvas daļa acīmredzot ir cepure. Ja kareivis pazūd vai ja viņš vispār nav vēl materializējies, paliek lielisks paņēmiens: kara departaments izkar cepures, no kurām katra nozīmē vienu kareivi! Un par katru no tiem darbīgais Jaņ-t’u-tu saņem attiecīgu atlīdzību.

Turklāt Jaņ-t’u-tu skaidri zina, ka Siniņas Ambana armija ir savākta līdzīga veida. Tā, rau, sadzīves ieradumi izlīdzina pretinieku spēkus.

Kā jau minēju, Jaņ-t’u-tu ir pieredzējis valdnieks. Viņš zina, kā laikus noguldīt ārzemju bankas visus savus sakrātos miljonus, un padoto likteni viņš izšķir gaiļu cīņā.

Ar dieviem, kā zināms, Jaņ-t’u-tu apietas visai nesaudzīgi. Viņš tos iekausta ar nūjām, slīcina, nocērt viņiem kājas ūn rokas. Tad viņš aizvieto vainīgo dievu ar vietējo velnu, kuru tikko iecēlis jaunajā goda. Siņkjaņas bargais valdnieks ir pamanījies noturēties provinces priekšgalā sešpadsmit gadus; viņš zināja, kā izvairīties no indes, pazeminājuma un sagrāves karā ar kaimiņiem. Jaņ-t’u-tu primitīvi veidota vara statuja uzcelta jau viņa dzīves laikā. Protams, to dāvinājuši «pateicīgie» Siņkjaņas pavalstnieki, kuriem attiecīgu mājienu devuši vietējie ambani. Ierēdņi par Jaņ-t’u-tu saka: «Viņš ir viltīgs, mūsu Jaņ-t’u-tu.» Citi ierēdņi saka: «Mūsu gubernatoram ir ļoti maza sirds.» Un [audis pārliecināti piemetina: «Lai nu kā, viņš ilgi nedzīvos.»

Bet dīvainā kārtā ielā parādās jātnieku pulciņš, kas nemaz nelīdzinās skrandaiņu armijai, kura nupat aizvilkās garām. Tiem nav kakš|a, kas tik raksturīgs Siņkjaņas iedzīvotajiem. Viņi ir labāk ģērbti, un viņu iznesība liecina, ka viņi kopš dzimšanas ir jātnieki. Tie ir kalmiki — torgutu hana Toinlamas nodaļa.

Vecais torgutu hans, Karašaras zemju īpašnieks, arī ir visvarena Jaņ-t’u-tu vasalis; dīvainā jūtu uzplūdā viņš nodeva vadības grožus ķiniešu ierēdnim, kurš bija pie viņa atsūtīts. Ierēdnis ar vērtīgajiem dokumentiem steidza mājup uz Siņkjaņas galvaspilsētu, bet kalmiki bija atklājuši sava hana dīvaino rīcību. Kalmiku jātnieki labi pazīst ikvienu kalnu pāreju. Un tur, kur ķīnietim jāceļo vairākas dienas, Karašaras jātnieki var viņu panākt vienas dienas laikā. Ķīniešu sūtņa karavāna pazuda un kopā ar to — arī pats sūtnis ar visām vēstulēm un dokumentiem. Jo Tjanšans jeb Debesu Kalni ir lieli un ne tikai karavāna vien, bet pat vesela armija var tikt aprakta šajās aizas. Tādējādi kalmiku jātnieki saglabāja savu neatkarību.

Atpakaļceļā vecākajie nosprieda, ka hans, kurš labpratīgi atsakās no savas varas, neapšaubāmi ir zaudējis prātu. Tāpēc viņi pasniedza savam hanam nomierinošu dzērienu, kas viņu iemidzināja uz mūžu.

Šim neveiksminiekam hanam palika mazs dēliņš. Tādēļ, jauno hanu aizvietojot, vadības grožus satvēra viņa tēvocis Toinlama — tas pats Toinlama, kurā bija iemiesojusies Tibetas ministra Sangelamas dvēsele. Šīs iemiesošanās fizisks pierādījums ir Toinlamas deformētais celis, tieši tāds pats, kads bija nelaiķim Tibetas ministram. Joprojām vēl torgutus uzskata par daļēji neatkarīgiem. Toinlama ar īpašu kareivju nodaļu ir piedalījies visos Sibīrijas kazaku manevros. Tomēr, izrādās, lama bija bailīgs, jo, kad Jaņ-t’u-tu pieprasīja aizsūtīt viņam visu nodaļu, šo torgutu neatkarības vienīgo aizsargspēku, tas tika tūdaļ izdarīts. Jaņ-t’u-tu pieprasīja arīdzan, lai Toinlama pats pārceltos uz dzīvi Siņkjaņas galvaspilsētā, un cienījamajam gūsteknim lika uzcelta īpaša pils. Un atkal Jaņ-t’u-tu pavēle tika izpildīta.

Jaņ-t'u-tu reiz vaicāja: «No kurienes valdniekam ceļas visas nepatikšanas?» Viņa piekritēji atbildēja: «No laikrakstiem.» Jaņ-t’u-tu, ka allaž, lēmums bija tūlīt gatavs: «Aizliegt visas avīzes.»

Jaņ-t’u-tu jautā: «Kas izraisa nevajadzīgus sakarus ar ārpasauli, un ka attīrīt mājokļus no izplūdes gāzēm?» Atkal atbilde ir gatava: «Automašīnas satrauc cilvēkus ar savu ātrumu, un arī ātrlaivas ir grūti pieskatāmas. Pretlīdzeklis ir acīm redzams: visā Siņkjaņa jāaizliedz lietot automašīnas un laivas, izņēmums ir tikai pats valdnieks.» Par spīti tam, Siņkjaņas pasta priekšnieks itālietis Kavljēri brīnumainā kārta pamanījas paturēt sev mašīnu. Viņš arīdzan apgādā ar Pekinas un Šanhajas avīzēm Jaņ-t’u-tu ierēdņus. Bet tas, protams, tiek darīts privāti.

Cik ilgi amerikaņu un vācu firmas turpinās Siņkjaņā tirgoties ar ādām un lopu zarnām? Tām jābūt ļoti piesardzīgām, lai izvairītos no visām zemūdens klintīm, kuras to ceļā liek untumainais valdnieks, dīvaina izskata cilvēks ar ķīniešiem raksturīgo spico sirmo bārdiņu un dārdošo klepu, kas apslāpē visus ķīviņus. Viņš jau gatavs aiziet viņpasaulē.

Šie vilnas saiņi, kas ietīti baltās ādās un atripināti atpūta sagūlušo kamieļu tuvumā, ir ceļā uz svešām zemēm:

«Kas nāk?»

«Beļanhana karavana.»

«Kurp jus dodaties?»

«Tieša ceļa uz Tjanšanu.»

«Cik ilgi jūs būsiet ceļā?»

«Varbūt sešus mēnešus.»

Un kamieļu zvaniņi līksmi zvana sava valodā, stāstīdami par talo Ameriku.

Kas ir ši Amerika? Tā ir tāltāla zeme, pasaku zeme, tā zeme, kur viss ir iespējams, kur desām nepietiek sārtu aitu zarnu un kur vilna tiek vesta no visas pasaules; kur ļaudis pārvietojas, sarunājas un raksta ar mašīnu palīdzību, kur nevis cilvēki skaita naudu uz skaitīkļiem, bet mašīnas pašas veic visus rēķinus.

Ikviens sārts sapņo tirgoties ar Ameriku: zīdu, vilnu, aitu zarnas, kaltētus augļus — šo savu vienīgo bagātību sārts gribētu piedāvāt Amerikai, bet atkal tas pats Jaņ-t’u-tu viņam to liedz. Sārti jautā: «Vai jums nav kādi Amerikas attēli?»— un, cits citu grūstīdami, viņi tver Ņujorkas skatu kartes no mūsu rokam. Un viņiem ir žēl, ka nevar šīs atklātnes paturēt. Viņiem šķiet, ka šajos gigantiskajos debesskrāpjos dzīvo milži, kas gluži ka šautras trauc pa debesim ar lieliem tērauda putniem. Vietējie ļaudis vēl atceras seno mācību par to, ka kādreiz lidos tērauda putni un dzelzs pūķi savienos visas zemes. Ļaudis ir dzirdējuši par noslēpumainām pilsētām, kuru dievišķie iemītnieki zina itin visu. Un atkal viņi jauta:

«Vai jūs nevarētu mums iedot grāmatu par Ameriku — grāmatu turku vai arābu valodā? Citādi mūsu mulla nevarēs to izlasīt. Ļaujiet mums paturēt Amerikas bildes!»

Un ne vien katrs debesskrāpju attēls, bet arī katra krāsaina etiķete tiek lolota un glabāta kā tālās Amerikas zīme.

Kotanas smiltājos garbārdains musulmanis jautā: «Saki man, vai fords var izbraukt šeit pa veco ķīniešu ceļu?» Un Kašgarā ļaudis vaicā: «Vai ar fordu var apstrādāt veco smilšmala zemi?» Un kalmiki taujā, vai fords skrien ātrāk par viņu zirgiem. Un Altajā vecticībnieks ar sirmu bardu lolo sapni: «Ak, kaut mums šeit būtu fords!»

Vai tas ir cilvēks, par kuru viņi runā, mašīna, celtne vai abstrakts jēdziens? Āzijā tas ir kustības spēks. Fords ir jaunas kustības, jaunu iespēju, jaunas dzīves nesējs — viņa vārds jau sen ir aizmirsts. Āzijā nav ziņu par šā pārsteidzošā cilvēka ikdienas dzīvi, bet priekšstats par viņu saplūdis ar priekšstatu par mērķtiecīgu spēku, tā tālu paplašinot noteiktās idejas robežas. Un ta nu ir noticis, ka Āzijas iedzīvotāju iztēlē Fords spēj paveikt visu.

Un tomēr vēl viens amerikāņu vārds ienācis Āzijas ļaužu prātos.

Attālā Altaja kalnu novadā, vissvētakaja nostūrī, kur tiek glabāti senie dievu tēli, mūsu uzmanību saistīja pazīstama seja no žurnālā izgrieztā fotoattēlā. Pirms mēs paguvam pievirzīties tuvāk un sazīmēt šajā attēlā Hūveru, vecticībnieks piezīmēja: «Šis cilvēks baro tautu. Jā, ir pasaulē tādi lieliski cilvēki, kuri spēj pabarot ne tikai savu, bet arī citas tautas.» Šī dzīvā leģenda atceļojusi pari upēm un kalniem, lai pavēstītu par dāsno Milzi, kurš savā labsirdībā dala ēdienu visas pasaules bada cietējiem.

Un pat tālajā Mongolijā, kur, šķiet, leģenda nespētu nokļūt, pamestā jurtā kāds mongolis atkal stāsta, ka kaut kur talu dzīvojot dižs cilvēks, kurš spējot pabarot veselas trūkumcietējas tautas,— un ar lielām pūlēm viņš izrunā vārdu, kas atgādina kaut ko vidēju starp Hūveru un Kuvēru — budistu laimes un labklājības dievību. Pat šajos tuksnešu plašumos kads ieinteresēts ceļotājs atnesis leģendu par dižo vīru, kas strādā vispārības labā.

Trešais izcilākais vārds, kas plaši pazīstams Āzijas plašumos, ir senatora Boras vārds. Viņa vēstule ir vislabākā caurlaide it visur. Dažkarl Mongoli jā, Altajā vai Ķinas Turkestānā var dzirdot dīvainu 5a varda izrunu: «Boria ir varens vīrs.»

Tādejādi ļaudis gudri vērtē mūslaiku dižākos vadoņus.

Tās ir vērtīgas ziņas. Ir tik pamācoši uzzināt, ka cilvēka evolūcija pa nezināmām takām izlauž sev ceļu uz nākotni.

l)n pēkšņi pienāca jūsu vēstule no Amerikas, veiksmīgi izturējusi visus Ķīnas pasta pārbaudījumus. Protams, vēstule bija tikusi atvērta un pēc tam ļoti nemākulīgi atkal aizlīmēta, taču ambans tajā nebija varējis atrast nekā briesmīga. Ambans nebija saskatījis neka bīstama faktā, ka jūs, draugi, esat sākuši mājas būvi. Protams, viņam varēja likties visai dīvaini, ka šai ēkai būs divdesmit četri stāvi, kamēr paša T’u-tu varenā pils ir vienstāva celtne. Protams, viņš uzskata visus jūsu ierosinājumus sakarā ar skolu, lekcijām un grāmatām par diezgan bīstamiem, taču viņš tos bija pārlasījis ar smaidu.

Amerikāņiem ir daudz naudas, un viņi var interesēties par glezniecību. Bet mūslaiku ambans neapgrūtina sevi ar tik tukšiem jautājumiem, un viņam nav zināms neviens ķīniešu mūsdienu zinātnieka vai mākslinieka vārds. Un, ja jūs turpinātu viņu iztaujāt neatlaidīgāk, jūs krietni daudz zaudētu viņa acīs. Lai viņš labāk domā, ka pasaulē ir daudz dažādu savādnieku, kas nodarbojas ar visdīvainākajam lietām. «Bet šīs nodarbības ir nekaitīgas, ciktāl tās interesē Jaņ-t’u-tu, kam gan lai mēs iznīcinātu šos dīvaiņus, labak atdosim viņiem viņu vēstules.» Ta domā ambans.

Varbūt ar kāda sarta vai turku tirgotāja, vai ķīniešu tulka palīdzību ambans izlasīs arī šo vēstuli. Un varbūt viņam nepatiks tas, ko esmu uzrakstījis par kalmikiem un par Jaņ-t’u-tu rīkotajām gaiļu cīņām. Bet, tā ka katrs ambans uzskata par savu pienākumu ienīst Jaņ-t’u-tu, viņš varbūt pasmaidīs, lasot vēstuli, un teiks: «Labi, lai jau viņi Amerika uzzina par mūsu veco — viņam ir maza sirds.»

Bet tagad ambans būs gluži apjucis; mēs rakstisim valodā, kas viņam ir galīgi nesaprotama.

Mani dārgie draugi, vai Jaunajā gadā jūs pagriezāties atpakaļ vai tiecaties uz priekšu? Labu gadu! Nevis kā novēlējumam, bet kā paveici jaskan šim saucienam. Tam jābūt labam gadam tiem, kas grib strādāt, kas sevi veltījuši skolotāja darbam.

1916. gada 17. decembri vēlu naktī vilciens brauca projām. Tas nebija apkurinats. Musu radinieki uzskatīja, ka mūsu aizbraukšana esot tīrais neprāts. Svjatoslavs labi atceras, kā mēs satinamies visās mūsu segās, jo bija mīnus divdesmit pieci grādi. Sapnis par darbību! Un sniegiem klātās Somijas klintis izslējās mums priekšā gluži kā mūsu nākotnes Himalaju dižuma vēstneši. J. I. dega nepacietībā doties ceļā, viņa labi apzinājās grūtības, kas mūs gaidīja šai ceļā, taču nekas nespēja viņu aizkavēt.

Un mums tagad jākļūst elastīgiem un pilnīgi apbruņotiem pret dažādiem šķēršļiem un uzbrukumiem, it kā tie būtu tikai neizbēgami soļi un ceļa putekļi. Mūsu priekšā ir acīm redzams apmelojumu un nepatiesības paraugs. Mēs norūdāmies un vairs nepievēršam uzmanību uzbrukumiem presē. Mēs saprotam, ka tam visam ir noteikti cēloņi. Galvenais cēlonis ir nezināšana, tā nezinašana, kas pieļauj tumsonību un apmelojumus. 1918. gadā man bija uzjautrinošs piedzīvojums: es it ka esot apglabāts Sibīrijā, kur attiecīgaja laikā pat nebiju atradies. Tika skandēti rekviēmi un rakstīti nekrologi. Protams, nav grūti iedomāties, cik daudz melīgu skaidrojumu bija mūsu tālajam ceļojumam. Man parādīja izgriezumu ar A. N. Benuā interviju. Pat Benuā bija ticis maldināts, viņš atkartoja Parīzes tenkas un pavēstīja par Pāvesta lāstu. Laikā, kad, pēc Benuā vārdiem, man bija jāatrodas Lhasa, es patiesībā šķērsoju Altaju. Amizanti!

Pats galvenais attiecas uz draugiem. Priecājos par informāciju, ko Jūs man sniedzat par Zuloagu, Mestrovicu, par Takeuči, šo neredzēto aktīvo draugu! Kā Adamant izskatās japāniski? Sveicieni Storkam sakarā ar viņa ideju par starptautisku literāru konkursu.

Draugi, jūs visi esat tik dažādi, bet visi cīnāties. Amerika, Dienvidamerika, Indija, Ķīna, Ēģipte apvienojas un zaudē savas nejaušās robežas. Jūsu spēji iemītās takas uz Āziju un mans pēdējais pēkšņais ceļojums uz Ameriku! Visas šīs daudzās epizodes ir grūti aprakstāmas un neaizmirstamas.

Atcerieties negantās lietavas Altajā, kad S., varonīgi apzinādamies ceļojuma nepieciešamību, izmircis un skumji nerunīgs, jautaja izplatījumam: «Vai tas beigsies?» Vai Netiju «ledus jūrā», Šamonī. Un Franka parādīšanos Amerikas indiāņu dejās Santa Fe. Un L. gluži kā vanaga straujo apņemšanos Moneganā. Un O. ciešos lēmumus Ženēvā. Un S. M. ar Elijas monētu. Vai Sv., kas jāj pa Sikimas kalnu taku ar grāmatu roka. Vai šķiršanos Berlīnes dzelzceļa stacija un Č. jautājumu: «Tā nu tas ir noticis?» Un Tatu un Georgu Parīzē Mesīnas ielā: «Vai viņi varēja gaidīt?» Vai V., kurš gaidīja tīģera rēcienu Indijā, kaut gan bija piekritis sastapties ar negaidīto. Vai Š. saspringtību Lionas dzelzceļa stacijā. Un filozofu karavīru R. Roma. Un N-b. raizes: viņa aparāts sabojājās, kad viņš šķērsoja Jarkentdariu. Un Av., kas drosmīgi pastaigājās pa kuģa klāju, kad viļņi jūrā bija «gluži kā kalni». Un B. laipno tuvošanos.

Vai jus atceraties 9. decembra vakaru 1924. gadā un visu, kas norisinājās ap Sv. Roka statuju? Tā raisījas notikums pēc nolikuma, un ta tas uzplauka. Sveiciens visiem draugiem! Un būvejiet nenogurstoši! Celiet augstos torņus!

Mes atkal dodamies turp, kurp nesniedzas pasta sakari. Mēs gribētu, lai viss Jūsu darbs būtu veltīts vienīgi nākotnei. Tiem ļaužu slāņiem, kuros māksla ielaužas tikai ar grūtībām. Universitātēm, skolām, tautas namiem un strādnieku klubiem, bibliotēkām, ciematu iedzīvotājiem, dzelzceļa staciju pasažieriem, cietumniekiem, slimnīcām, bāreņu patversmēm. Tur dzimst jauna apziņa. Viņi gaida. Un līdz ar darbu aug jaunrade. Un visi šķēršļi tikai rada jaunas iespējas.

Runājiet ar cilvēkiem par jaunradi ikvienā darba. Sakiet, ka nekas nedrīkst viņus aizkavēt, ka ikviens šķērslis jāpārvērš par laimīgu jaunu izdevību. Es mēdzu sacīt saviem audzēkņiem: «Uz brīdi iedomājieties, ka ikviens no jums ir Rafaels un ka es esmu Pāvests. Es izvirzīšu jūsu kompozīcijai daždažādus noteikumus, bet jūsu brīvā apziņa radīs, par spīti visiem šķēršļiem. Ja tava apziņa dzīvo tevī brīvi, nekas to nespēj nomākt.» Un lai audzēkņi izmēģina visas mākslas — glezniecību, baletu, dziedāšanu. Līdz piepeši viņi nodziedās paši savu dziesmu vai nodejos savu deju. Visiem līdzekļiem jāļauj viņiem izkopt radošās spējas.

1924. gada raksts «Pasaules Mātes zvaigzne» beidzas šādi: «Ne zvilnēšana mākoņos, ne stīgu strinkšķināšana, nedz pasivitātes slavināšana, bet pastāvīgs apgaismības darbs mums ir paredzēts. Ne burvis, ne skolotājs zem koka, ne togas krokas, bet gan darba cilvēka drānas, kas uzģērbtas īstiem dzīves pūliņiem, palīdzēs mums nonākt pie krāšņajiem vārtiem pilnīgi sagatavotiem un neuzveicamiem.»

Kopš ta laika aizritējuši divi gadi. Jūs cīnāties visā daudzveidīgaja izglītības lauka. Darbs sauc jūs uz priekšu. Nevis alkas, bet pārliecība jaiedveš jūsu darbam, jūs nekad neapstāsieties, proti, nekad nenovecosiet.

Bet nedomājiet, mani draugi, ka, uzsācis rakstīt vēstuli par Ķīnu, es sevi pieskaitu pie Ķīnas ienaidniekiem. Jūs labi zināt, ka es apbrīnoju senas Ķīnas mākslu un filozofiju, un brīnišķīgās Konfūcija varsinas, kuras mēs pavisam nesen dzirdējām Ņujorkā. Tomēr, ja uz garāmgājēja muguras jūs ieraugāt skorpionu vai tarantulu, jūsu pienākums ir cilvēkam to pateikt. Šodien Ķīnas jūra ir tik sabangota, ka vētras putās nav vairs saskatami kulturas pamati un nav redzama skaidrā ūdens dzelme, bet tikai duļķes. Un es joprojām ticu, ka vaļsirdīga norāde uz visām novecojušajām formām un aizspriedumiem darīs tikai labu.

Lai ambans, ja vēlas, izlasa šos manus novēlējumus. Nešaubos, viņš drīz sapratis, ka, runājot par mākslu, zinātni, skaistumu un kultūru, mēs pieskaramies cilvēciskuma labākajiem, dzivākajiem virzītājspēkiem. Ceru, ka šī vēstule varbūt ne tik drīz, bet kādreiz tomēr jūs sasniegs un mēs atkal jutīsimies vienoti, un attālumi šķitīs zūdam.

Sveiciens visiem Draugiem!

Ulanbatora, Khoto, 1927. gada janvaris

URUSVATI

«Vade, filii, ad Montes lndiae et ad cavernas suas, et accipe ex cis lapides honoratos qui liquefiunt in acqua, quando commiscentur ei.»—«Ej, mans dēls, uz Indijas kalniem, uz turienes raktuvēm un paņem no turienes mūsu dārgakmeņus, kas izkūst ūdenī, kad ar to sajaukti.»

Tā runā lieliskais Hali, arābs, kuru pieminējis Paracelzs. Dosimies uz Indijas kalniem!

Darbā «Summum Bonum»—«Augstākais labums» stāstīts par kalnu un tajā apslēptajiem dārgumiem. Un atkal vecais Paracelzs mūs pārliecina: «Nihil est opertus quod nont revelabitur.»

Darbā «Lumen de Lumine»—«Gaisma iz gaismas»— uzskaitīti īpašie noteikumi, kas jāievēro, dodoties uz noslēpumaino kalnu: «Uz šo kalnu tev jādodas, kad pienāk nakts, kas ir visgarākā un tumšākā, un pieraugi, ka pirms tam esi stiprinājies sevī ar lūgsnu. Cieši turies pie ce|a, kas ved uz kalnu, bet nevaicā nevienam, kur tas atrodams. Seko tikai savam Pavadonim, kurš pats tev piedāvās palīdzību un satiks tevi cejā. Bet tu viņu nepazīsi. Šis Pavadonis aizvedīs tevi uz kalnu, kad viss noklusīs. Tev nav vajadzīgs nedz zobens, nedz kādi citi ieroči. Kad esi atradis kalnu, pirmais brīnums, kas parādīsies, būs nevaldāms vējš, kas satricinās kalnu un sadrupinās klintis. Tevi sagaidīs ari lauvas, pūķi un citi briesmoņi, bet nebīsties neviena no tiem. Esi apņēmīgs un negriezies atpakaļ, jo tavs Pavadonis nepieļaus, lai ar tevi notiktu kas ļauns. Kas attiecas uz bagātībām, tās vēl nav atrastas, tomēr atrodas pavisam tuvu. Vētrai sekos zemestrīce, kas sagraus to, ko vējš nebūs spējis sadragāt. Bet pieraugi, noturies kājās. Pēc vētras nāks uguns, kas sadedzinās visas drupas un atklās bagātības. Bet vēl tu nevarēsi tās ieraudzīt. . . Tad pret rītu iestāsies liels miers un tu redzēsi rītazvaigzni uzlecam; gaismai svīstot, tu ieraudzīsi lielo bagalibu. Galvenais un visbrīnišķīgākais ir kāda cēla nokrāsā …»

Ši «slasta» teicējs bija Tomass Vons, kurš vēlāk gaja bojā eksplozija izmēģinājuma laikā, ko bija veicis cilvēces labā.

To pašu «stāstu» jums vēstis pavadonis Himalajos, kad viņš jums skaidros, ka atrast melno akonītu, kā nakti jums bezbailīgi jaiet kalnos meklēt šo fosforescējošo puķi.

Neko jau nenozīmē tas, ka pa pasauli klīst leģenda par brīnumainu puķi. Bet ši tā dēvētā «fantāzija» tiek piepildīta ar realitāti Himalajos. Akonīta pārdevējs jums precīzi izstāstīs par to, nezinādams, ka viņš atkārto leģendu par pasaules brīnumu, kuram veltīti tik daudzu tautu nostāsti. Jo, lai pasaka pārvērstos īstenībā, jums jādodas uz Himalajiem.

Un no citas pasaules da|as mūs aizsniedz maskavieša Afanasija Ņikitina balss no piecpadsmitā gadsimta. Viņš pievieno vēl vienu aspektu Paracelza teiktajam, pēc sava ceļojuma uz Indiju izsaukdamies: «Un es, no daudzām nelaimēm izrāvies, devos uz Indiju.»

Burvīgajā, ziedam līdzīgajā Jaroslavļā freskās un sešpadsmitā un septiņpadsmitā gadsimta ornamentos tika attēloti Austrumzemju ziedi. Šie seno tempļu smalkie zīmējumi slavina Indijas dārgumus, akmeņu un zāļu spēku.

«Karš pārpludinājis pasauli ar asinīm. Sausums un lieti pārkāpuši tiem nolikto mūžīgo kārtību. Bads atsedzis savu vaigu,»— un atkal no visaugstākā kalna, no «piecu dārgumu» kalna vētra un negaisā, zibens dzirkstīs dzirdam piemirsto: «Dosimies no nelaimēm projām uz Indiju.»

Vēdu gudrība sniedz mums daudzas receptes un padomus ārstniecības augu izmantošanā. Protams, šie padomi ir aizplīvuroti simbolos. Taču sena gudrība atkal mostas, un tie, kuri jut tuvojošās evolūcijas dižumu, ir gatavi kalpot cilvēcei vispraktiskākajā veida, veselības atjaunošanai.»

Cilvēki jauta: kur rodamas zāles? Un atkal no tāluma skan atbilde: Himalajos.

Šķērsodams laiku virs redzamā robežas, Rigvēdas gudrais skandē Radīšanas himnu: «Tur nebija nedz nāves, nedz nemirstības; nedz nakts spožuma, nedz dienas gaismas. Viņš pūta savu dvašu neelpodams, ar iekšēju spēku; bez Tā patiešam nekas nepastāvēja.»

Šajās Rigvēdas rindas Vēdu gudrais atstumj mitoloģiju un sasniedz galīgā cēloņa principa monismu. Tā ir patiesi «Radīšanas himna», kā tā tika nosaukta. Tāpēc mēs nebrīnāmies, kad dzirdam hindu ķīmiķa Dr. V. R. Kokatnura lekciju, kurā viņš pierāda, ka Kavendišs un Prīstlijs nebija pirmie, kas atklāja

ūdeņradi un skābekli, senas Indijas gudrie pazina šis diženas

gāzes:

«Ir zināms,» viņš saka, «ka mūsu gandrīz pilnīgo skaitļu sistēmu radījuši hindi, un Eiropā ta atnakusi no Arābijas, no kuras šī sistēma guvusi savu nosaukumu. Pasaule var pateikties indiešiem arī par decimālskaitļiem, kurus viņi vispirms iemācīja arābiem. Algebra (Vijaganita) pie senajiem indiešiem bija jau attīstīta zinātne. Indiešu matemātiķi izveidoja trigonometriju, Bhaskaras dižais darbs «Lilavati» parāda dzi[u izpratni zinātnē, ko tagad sauc par augstāko matemātiku, un Brahmagupta demonstrē vēl lielāku oriģinalitāti un izglītotību.»

Arjavartas senais novads tikai nupat mums atklājis Indijas vissenākās kultūras atliekas. Bet mēs neesam pārsteigti, jo zinām, ka pat Pitagors saņēma gudrības atslēgas no Indijas. Šajā novada Himalaju apkārtnē pirms veselas mūžības augstākais saprāts jau bija nolaidies līdz zemes dzīlēm un paceldamies aizskaris vissmalkākās enerģijas. No visam pusēm, no katras virsotnes, no katra koka mums dāsni atklājas skatienam dažādi ārstniecības augi. Mēs atceramies Atharva Vēdas burvestības.

«Mes valkajam Viškandhas (reimatisma) pretlīdzekli, Jangidas (ķiploka) amuletu, kam ir tūkstošveidīgs spēks. Jangida, paglāb mūs visus no sāpēm, iekaisumiem, no reimatisma un mokām.»

Vienu dienu pavadījis Himalaju nogāzēs, cilvēks jūtas aizgrābts: «Daba te mūs gaida ar savām veltēm. Nāciet un topiet izdziedēti! Čarrura, parura, orrura ir trīs nozīmīgas zāles pret klepu, saaukstēšanos un drudzi. Čarrura ir līdzīga dzeltenam ķirsim, parura — za|am kastanim un orrura — dzeltenīgam mežābolam. Visiem šiem aug|iem ir asa garša, un tie ir pilni ar tanīnu. Te ir Aku Ombo sarkana miza, kas dziedē brūces. Pret drudzi palīdz Sergi Pruba, kas atgādina milzīgu kaltētu pupu. Sausā rūgtā sakne Čuta noņem pampumus un kakla iekaisumu. Basaks ir brūns pulveris pret saaukstēšanos. Sarkankartainais Tze dod sarkano anilīnu, rūgtā Purma noder vīrakam, flnrkuro sakņu novārījums palīdz pret sieviešu kaitēm, Dangero ziedi ārstē kuņģa vainas, gandrīz tāpat kā rododendra ziedi, bet disro lapas dezinficē brūces. Memšing pati ir svēts augs Nepala, kur to izmanto galvas rotai svētkos. Nebeidzams ir derigo sugu uzskaitījums, tie gaida pielietojumu un pētījumus. Damiana, Datura, Abroma, Agusta eliksīrs, Arjuna, Asokas, Aswaganclha, Ayapan, Chattim, Gokhura, Gulancha, Kalmegh, Kamala, Kantikery, Kheipapra, Kurchi, Punarvana ekstrakts, Brahmi un Vasaka sīrups, Myrobolan tinktūra .. .

Tie nav buramie vārdi. Tie ir zāļu nosaukumi, kas gatavotas no Indijas dziedinošajām substaancēm. Atceros sarunas ar Bhatačarju. Atceros tos, kas centās izpētīt dziedinošo zaļu bagātības un nonāca pie Himalajiem. Tā nav pasaka, nedz ari «debešķīgais Ugunszieds», nedz sapņu Ugunsputns. Tā ir zemes radošā doma. Tas ir ikdienas darbs mierīgai cilvēces apskaidrošanai. Slimie un izsalkušie taču nevar domāt par augstāko enerģiju dižumu.

Kalidasa teic: «Viduvējība nespēj sākt cildenu darbu, kad tā paredz šķērš|us savā ceļā.

Bet drosmīgajiem nepastāv šķēršļi. Tie pārvērš visus šķēršļus par spīdošām iespējām. Aditi — Pirmatnējā Gaisma — apstaro viņiem ceļu.

Devas un Rišis, Ugunis un Liesmas un četrdesmit deviņas Agnis no senajām Arjām dos savu spēku tiem, kas cenšas, kas nepieciešami cilvēcei.»

Tur, kur atradās senā Arjavata, Himalajos paredzēts uzcelt Urusvati — pētniecības un zinātnes mājvietu. Atkal cilvēka gars, šķīstījies Himalaju neizsīkstošajās strāvās, nenogurstoši pūlēsies un meklēs. Ārstniecības augi, medicīniskie pētījumi, brīnišķīgas magnētiskās un elektriskās strāvas, neatkārtojamā dažada augstuma iedarbība, kosmisko ķermeņu astroķīmiskie stari, radioaktivitate un visas tās neskaitāmas bagātības, kas glabājas tikai Himalajos .. .

Urusvati ir vārds, kas nozīmē — Rītazvaigzne. Vai tad nav atausis tās diženās dienas rīts, kas būs veltīta jaunam darbam un sasniegumiem — vienmēr dziedējošiem, vienmēr izzinošiem, vienmēr uzvarošiem? Šajās vietās, kur izkristalizējusies Rigvēdas gudrība, kur staigājuši paši Mahātmas, šeit kalnu grotās un virsotnēs sakrāts cilvēka domas spēks.

Vēlreiz ludzu, neuztveriet to kā ideālista jūtu uzplūdu. Pieņemiet to kā dzīves patiesību. Tikpat reālas un krāšņas ir Himalaju spožas virsotnes. Patiešām, tikai šeit, tikai Himalajos ir īpaši unikāli apstākļi, miers, kas dziedina kaites. Tikai šeit rodami apstakļi zinātniskām studijām, kuras netraucē mūsdienu pilsētu steiga, pat planētu starojums te šķiet tīrāks un intensīvāks.

Kad jūs redzat kalnu minerālu nokrāsas, kad pētāt milzīgos geizerus, kas pārpilni ar dažādiem minerālsāļiem, kad redzat daždažādus karstos avotus, jūs saprotat šīs pasaules daļas nemieru, kas joprojām ir neskarta, taču ir lieciniece tik daudzām kosmiskām kataklizmam. Šī ir tā vieta. Šī ir izcila vieta daudzpusīgiem zinātniskiem pētījumiem. Te ir zinašanu un skaistuma svētki.

Izcilais indiešu biologs sers Jagadiss Bose apgalvo: «Zelta laikmets nav vis mūsu pagātne, tas sagaidāms nākotnē.» Un viņš tālredzīgi saka, ka pašreizējā bīstamaja situācijā cilvēce atrodas gluži kā uz grimstoša kuģa un tai bez ierunām jāapvienojas gluži kā kopēju briesmu priekšā. Viņš ir pārliecināts, ka mēs visu no kautkurienes saņemam un tādēļ mums tikpat nesavtīgi un ar vislabakajiem nodomiem jāsniedz pretī.

Šis gudrais zinātnieks zina arī Skolotāja lielo vērtību un nozīmi. Tas, kurš to saprot, var ar prieku lūkoties nākotnē.

Es ar gandarījumu vēroju, kā Indijā vēršas plašuma liels intelektuāls un mākslās spēks. Apdāvināti cilvēki stājušies universitāšu, iestāžu un skolu vadībā, un Tagores, Boses, Ramana un citu zinātnieku un mākslinieku vārdi ir it kā dzīvs tilts, kas savieno mūsdienu Indiju un pagātnes kultūras dziļākās saknes. Tā, vadidamies pēc labākajiem ceļa rādītājiem, mēs sasniedzam visaugstākās takas.

Kad uzticīga mācekle jautāja dižajam Vivekānandam, ko viņš ieteiktu tai darīt Indijas labā, viņš atbildēja:

«Mīliet Indiju'.»

«Lapis exilis dicitur origo mundi.»— Klejojošais akmens stāsta par pasaules izcelsmi.»

Ladaka un Kašmira, Kangra un Lahula, Kuļu un Spiti ir īpaši ievērojamas ar savu vēsturi, ģeogrāfiju un zinātnes atziņām. Te, savas takas iezīmēdami, dižu veikumu atstadami, staigājuši Mahātmas un Riši, valdnieki un varoņi, te pieminēti Nagarjuna, Padma Sambhavas un Santa Rakšitas vārdi.

Te notikušas asinsizliešanas. Te tikušas uzceltas pilsētas, kuru drupas joprojām vēl redzamas Himalaju nogāzēs.

Himalaji visā savā varenībā šķērso šīs augstienes, aiz tiem pace|as Kailasa un vēl tālāk — Karakorums un kalnu karaliste, kuru zieme|os vainago Kuenluna. Te ved ceji uz svēto Manasarovaras ezeru: tās ir senas svētceļotāju takas. Šaja rajonā ir arī Nagas un Ravalsara ezeri, Padma Sambhavas miteklis. Te atrodas arhatu alas un Šivas dižā mājvieta, Amarhatas alas: tie ir karstie avoti un 360 vietējās dievības, kuru skaits liecina par to, cik nozīmīgas ir šīs vietas ar tajās daudzu gadsimtu laikā uzkrāto cilvēku domu.

Bet Kašmira ir izolēta, tāpat ari Ladaka. Kailas klintis drūzmējas Lahulā un Spiti. Vasaras tveice ir nomācoša un ziemas sals nežēlīgs.

Skaistās Kangras zeme ir nedroša, un Mandi, kas atrodas kaimiņos, arī noklāta ar zemestrīču drupām. Pēc 1905. gada lielās zemestrīces japāņu ģeologs, kas bija īpaši uzaicināts pētīt zemes stāvokli, atklāja, ka zemestrīču josla iet cauri Kangrai.

Bel starp skarbajām Spiti un Lahulu, no vienas puses, un nedrošajam Kangru un Mandi, no otras puses, uz zieme|iem no Simlas, Beašas upes krastos snauž senā Kuļu ieleja. Tā pati Beasa jeb Hipatosa, līdz kurai sniedzās Aleksandra Lielā iekārotājā tieksmes. Pie šis upes viņš apstājās. Tā pati Hipatosas upe saistīta arī ar Tianas Apolonija vardu.

Cauri Amricarai dzelzceļš ved uz Patankotes gala staciju. Stundu pirms šīs mazās stacijas pie ziemeļaustrumu horizonta jau paradās sniegotie kalni. No Patankotes var braukt tālāk ar mašīnu pa ceļu, kas vijas caur Palampuras Kangru, Mandi, kur klintis rotā seno drupu asie silueti. Šajā virziena tagad tiek lēnām būvēts dzelzceļš. Pašreiz tas jau sasniedzis Džogindaru — Nagaru. Izpētes darbi jau izdarīti līdz Mandi. Bet Kuļu Sudraba ieleja vēl negrib mainīt savu autoceļu pret tērauda sliedēm.

Cauri Kuļu ielejai sens ceļš ved uz Ladaku un Tibetu. Pirms gadsimtiem ielejas iedzīvotāji jau prata izmantot šīs neparastās vietas izcilās īpašības.

Cotas un Bara Bhagalas kalnu grēdas, kas ir paralēlas Himalajiem, atdala Kuļu ieleju no Kangras, tādējādi kalpojot diviem labdabīgiem mērķiem. Acīmredzot šīs kalnu grēdas aizsarga Kuļu no zemestrīču joslas, jo Kuļu neviens neatceras zemestrīces, kas būtu līdzinājušās tām, kas notika kaimiņos, Kangrā. Zeme ir vibrējusi, bet bez postošām sekām. Arī augstums, kuru ģenerālis Brūss novērtējis kā divdesmit tūkstoš pēdu virs jūras līmeņa, pasargā Kuļu no pārmērīgiem musoniem.

Kaut gan Dalhusi un Kangrā musonu nokrišņi sasniedz simt divdesmit collas, Kuļu tie ir tikai četrdesmit collas ar visām sausa klimata priekšrocībām. Kangrā karstums sasniedz simt desmit grādus pēc Fārenheita, bet Kuļu ir tikai astoņdesmit grādu pec Fārenheita. Protams, šie dati mainās atkarība no augstuma, jo terasēs virs mutuļojošās Beasas var atrast vietas no pieciem līdz desmit tūkstošiem pedu augstumā. Augstākās vietās, protams, tiek novākta tikai viena raža, bet zemakajos laukos — parasti divas ražas, un pat pavisam maz iekopti lauki dod neparasti bagātu ražu. Gandrīz visu šķirņu Eiropas un Amerikas āboli, bumbieri, ķirši, plūmes, nektarīni, firziķi un aprikozes, rieksti, dažnedažādas ogas un ārstniecības augi bagātīgi ienākas šaja auglīgajā vietā. Būvinženieris Bernackis, kas bija ieradies šajā ielejā uz dažām dienām un palika uz sešiem gadiem, stāsta, ka viņš izpētījis divsimt trīsdesmit piecas augu sugas Kuļu ielejā, un visi pētījumi bijuši nepārprotami veiksmīgi. Uz ziemeļiem no Kuļu mūžīgajos sniegos mirdz

Himalaju grēdas, kas savā baltumā liek domāt par īpašiem apstāk|iem šajās vietās.

Ir jau atklāts, ka elektriskās un magnētiskās paradības visaktīvāk izpaužas šajās augstienēs. Tur ir neparastas iespējas dažādu strāvu pētījumiem, un nav grūti iedomāties, kādus jaunus atklājumus šeit izdarītu dižais fiziķis Milikans, turpinot savus jaunākos ģeniālos sasniegumus.

Ir vērts pievērst uzmanību tam, ka uzkrātā informācija padziļina šo vietu nozīmi: te augsnes auglībai pievienojas neparastas augstuma parādības un varonīga vēsture.

Paklausīsimies, ko par Kuļu stāsta citi ceļotāji, tādi kā Himalaju pētnieks un Everesta ekspedīcijas vadītājs ģenerālis Brūss un kapteinis Enrikess, kas apceļoja visu Kuļu un tās apkārtni, kā arī A. H. Franke, šo vietu pazīstamais pētnieks, un doktori A. R. un K. M. Heberi; atcerēsimies ari H. L. H. Šatlvērtu, kas ar lielu ieinteresētību aprakstījis Kuļu žurnālā «Geographicae Magazine» un kura brālis lasīja lekcijas par šīs ielejas senatni Bostonas universitātē un nosauca to par «Sudraba ieleju».

Ģenerālis grāfs K. G. Brūss savā grāmatā «Kuļu un Lahula» raksta:

«Mūsu iepazīšanās ar īsto Kuļu ieleju iepriekšēja dienā bija ļoti patīkama. Gājiens no Sultanpūras uz Katreinu, kaut arī te nepavisam nav tik gleznaini kā Kuļu augstakajās robežās, ir visai raksturīgs; platā, ne pārāk strauja Beasa atgādina lašu upi. Lielās alkšņu audzes krastos, atklātās pauguru nogāzēs un svešādie kalnieši, kas drūzmējas uz ceļiem līdz ar daudzajiem tibetiešiem un Lahuli tirgotājiem, |oti interesējās par mums.

Pār Beasu uzbūvēti vairāki lieliski tilti, tā ka mēs būtu varējuši ceļot pārmaiņus pa vienu un pa otru krastu. Skats bija vienlīdz skaists no abiem.

Kāda pārgājiena laikā mēs pagājām garām vairākiem slavenākajiem Kuļu augļu dārziem, bet nevarējām tos vēl apskatīt, izdarījām to vēlāk. Ja būtu pieejams labs transports, augļu tirdzniecība Kuļu varētu lieliski attīstīties. Tie daži eiropieši, kuri apmetušies ielejā un pievērsušies augļkopībai, gūst lieliskus rezultātus. Viņi audzē ābolus un bumbierus, kas neatpaliek no labākajiem pasaulē, turklāt ar minimālām pūlēm. Taču, ja ņem vērā, ka aug|i jāsūta simt piecdesmit jūdzes līdz tuvākajai dzelzceļa stacijai, kļūst skaidrs, cik neizdevīga stāvokli atrodas šī nozare. Piemēram, dažas augļu un ogu šķirnes, kas īpaši iecienītas Indijā, ķirši, jāņogas un firziķi, tik ļoti bojājas transportējot, ka tos nav vērts audzēt tirgum, bet tikai pašu vajadzībām.

Īsi pirms ierašanās Kātreinā, pēc tam, kad bijām pabraukuši garam Donalda kunga dārzniecībai Dobi, mēs šķērsojām Firangas upi un mums pavērās patiesi brīnišķīgs skats uz augšu no ielejas. Ka parasti maija sākumā visas augšējās ganības un zeinakas virsotnes vēl bija zem sniega, un kontrasts starp tipiska Kuļu meža bagātīgo zaļumu un baltajām kalnu galotnēm šaja krāšņaja dienā bija satriecošs.

Varētu likties, ka labi iekoptās un mežiem bagātīgi apaugušās ielejas uz sniegoto kalnu fona ir visai līdzīgas, Kašmirā, tāpat kā citos līdzīgos rajonos, to ir papilnam, tomēr katrai no tām ir savas atšķirības, un šeit redzēto ainavu es nemūžam nesajauktu ar Kašmirā redzētajām. Tā bija pilnīgi jauna, tai nebija nevienas līdzīgas. Iepretī Katreinai, upes kreisajā krastā, mēs varējām saskatīt Nagaras pili, Kuļu pilnvarotā vietnieka rezidenci, kā arī dažas citas ēkas, kas bija skaisti izvietotas un, neapšaubāmi, no tām pavērās skaists skats, kurš mums no lejas gan nebija redzams. Brīnišķīgi, ka valdības rezidence atrodas vietā, no kuras vienmēr paveras tik skaista ainava.

Kuļu ielejas krāsas ir gandrīz neiespējami vārdos aprakstīt. To vajadzētu darīt māksliniekiem, tāpat kā viņi jau bieži attēlojuši Kašmiru. Bet es atkal atkārtoju, ka Kuļu krāsām nav līdzīgu toņu bagātības un spilgtuma ziņā, kas piešķir tai īpatnēju pievilcību un noskaņu.

Reiz baudījušam Kuļu skaistumu un savdabību, man bija grūti doties projām no tās.»

«Nokapšana Kuļu pusē bija gluži vienkārši lieliska . .. Septembris jau bija krietni pāri pusei, rudens krāsas bija krāšņi iemirdzējušās augstākajās vietās, un meža tumšie toņi zemāk tikai labak izcēla košo zaļumu pēc lietiem. Līdzenākajās vietās bija redzamas daudzas tibetiešu apmetnes, kas vienmēr ir tik gleznainas ar telšu zilajiem jumtiem. Reti kad esmu tā priecājies par pārgājienu kā šajās piecas jūdzēs līdz Rahlai. Kuļu bija pilnā skaistuma .. . Mēs redzējām skaistu skatu no bīstamā «M» kalna galotnes . . . Ieleja uz dienvidiem bija lieliska. Labība tikko sāka ienākties, un tumšsarkanā puķu krāsa pļavās bija kā krāšņs akcents pēc Lahulas daudz mierīgākajām krāsām. Es nedomāju, ka esmu jebkad redzējis tādu krāsu bagātību kā savā ceļojuma lejup.

Kuļu zemnieki varbūt īpaši labi neprot apstrādāt savu zemi, taču viņi neapšaubami audzē lielisku labību. Lauki tiek arī labi apūdeņoti. Augsne ir ļoti auglīga un bagātīgi atlīdzina pat par vismazāko uzmanības apliecinājumu, bet kādu dzīves līmeni te varētu sasniegt patiesi čaklie Alpu zemnieki! Šeit cilvēki pat neceļo, ja vien var no tā izvairīties, un viņiem nav vēlēšanās izkopt sevi. Viņiem dabūjams viss nepieciešamais ar vismazāko piepūli… Es viņus ipaši nevainoju par to, ja viņiem ir viss vajadzīgais un viņi ir laimīgi, kādi tie acīm redzami izskatās. Man tikai žēl šīs zemes vairāk vai mazāk zaudēto iespēju . . .

Vai nu tā ir nejaušība, vai īsta skaistuma izjūta, bet tie, kuri cēluši Kuļu tempļus, ļoti reti kļūdījušies vietas izvēlē; šie tempļi gandrīz vienmēr lieliski iekļaujas ainava. Atstājot templi, divtūkstoš pēdu garš, stāvs lejupceļš beidzot aizved uz galveno Hamtas ieleju, un taka vijas caur skaistiem mežiem un klajumiem, kuros arī šajā mūsu vēlīnā apciemojuma laikā vēl ir bieza zāle un puķes. Ielejas labās puses nogāze ir ļoti stāva un gleznaina, un tur mīt daudz tāru, Himalaju savvaļas kalnu kazu… Lejupceļā mēs šķērsojam vairākas skaistas ganību pļavas un izcirtām krietni daudz bērzu, biezoknī meklēdami fazānus… Te bija ne vien biezs pamežs, bet arī ļoti daudz puķu, it īpaši lielas sārtu balzamīņu audzes — astoņas pēdas augstas un ar tik resniem kātiem ka cilvēka delnas locitavas. Apkārtne bija brīnišķīga un krāsas ļoti jaukas, te bija arī daudz ozolu pelēcīgā vara krasā,, kas skaisti izcēlās starp rudens krāsām, jo kalnu nogāzes virs mežiem kvēloja krāsu bagatībā, zāles un krūmāji krāsojās visos iespejamos sarkanajos, dzeltenajos un rudajos toņos… Vienmēr ir patīkami jāt vai soļot gar Beasas krastu, nepārtraukti šķērsojot lielas alkšņu audzes, no kurām skaistākās nekad nebiju redzējis …

Lielās pārdzīšanas laikā, kad visi aitu ganāmpulki tiek dzīli pari Rotangai un Hamtas pārejām augšup uz zilgajām Lahulas ganībām, Lingti līdzenumiem un Spiti, cauri Kuļu iziet apmēram divdesmittūkstoš aitu, neskaitot vietējās, kas pieder Kuļu zemniekiem. Esmu dzirdējis nosaucam daudz lielāku skaitli, bet droši vien neesmu tālu no patiesības, minot šo noapaļoto daudzumu .. .

Ceļš no Katreinas uz Nagaru ir brīnišķīgs. Te Beasu šķērso vanšu tilts, ieleja ir plaša, līdzīga parkam ar skaistām alkšņu audzēm. Ēnaina taka ved uz Nagaras pili. Kādreiz tur atradas Kuļu valdnieka rezidence, bet pēc tam galvaspilsēta tika pārcelta uz Sultanpūru. Nagara uzcelta skaistā vietā, visai augstu virs upes un ielejas, uz kurām paveras burvīgs skats. Šī vieta ir svarīgāka nekā Sultanpūra. Stāsta, ka Nagara bijusi sešdesmit Kuļu radžu rezidence. Tagadējā pils uzbūvēta uz senās celtnes drupām. Tā ir ļoti skaista veca būve, celta no laika gaitā nomelnējuša koka un akmens, bet bez cementa. Trīsstāvu celtne ir visai iespaidīga, aiz tās atrodas ozolkoka templis un tai apkārt — košs puķu dārzs. Šajā gadalaika dārza puķudobes un apkartējā daba bija lieliskas savā krāšņumā: ne tikai puķes un lauki, bet ari katras zemnieku mājas jumts laistījās koša dzintara krasa, kuru izstaroja raženā indiešu labība, kas bija izklāta kaltēšanai, bet lejā mirdzēja puķu kvēls, kas plašam švīkām krāsoja ieleju, kamēr tālīno kalnu un mežu indigo zilumu izgaismoja lapu un zāles dzeltenums. Sniegotie kalni ieskava ainavu.

Mums laimējās redzēt gan pavasara, gan vasaras ainavas, un, kaut gan sniegs kalnu nogāzēs pavasarī spēcīgāk kontrastē un izceļ mežus un ieleju, tomēr mēs abi bijām vienisprātis, ka rudens krāsas ir skaistākas. Es nekad neesmu redzējis neko tik skaistu, turklāt tik plaši visapkārt.»

Kapteinis K. M. Enrikess savā grāmatā «Dievu valstība» raksta:

«Nagara ir liels ciemats. Dārzi līkst rožu, augļukoku un dārzeņu bagātībā. Kuļu bumbieri un āboli ir tālu izslavēti. Šeit labi padodas ari zemenes, artišoki, kāposti, sparģeļi, rabarberi un salāti. Ielejā aug Indijas ciedri, alkšņi un augļu koki, un kalnos līdz pašai ielejai sniedzas ciedru (pinus excelsa) un zilo priežu (kial) meži. Diženie sniegāji pilnīgi apjož šo jauko stūrīti. Daudzas no apkārtējām virsotnēm ir četrpadsmittūkstoš pēdu augstas. Tās virsotnes, kas atrodas tālāk no ielejas un norobežo Lahulu, ir daudz augstākas. Gepana virsotne ir gandrīz divdesmittūkstoš pēdu augsta. Pagājušās ziemas sniegputeņi bijuši vislielākie pēdējo gadu laikā, un pat Bubu pāreja, kas atrodas desmittūkstoš pēdu augstu, vēl nav atvērta poniju karavānām. Nagara atrodas piectūkstoš deviņsimt pēdu virs jūras līmeņa.

Tāda ir Kuļu, skaistā rāmo vēsmu un sulīgo augļu ieleja — lieliska atpūtas vieta. Foreles vairojas savos strautos. Var medīt četras dažādas fazānu sugas. Mežos mīt dučiem melno lāču, zem sniegāju joslas var nomedīt tāras, gurulus un rudos lāčus. Rudie lāči vairs nav tik bieži sastopami, taču labs Kuļu mednieks man stāstīja, ka cita medījuma tagad esot daudz vairāk neka pirms divdesmit gadiem … Māksliniekam Kuļu piedāvā neierobežotas iespējas, un dabas pētnieks te būs sajūsmā par tauriņiem un paradīzes putniem. No galvenās ielejas te jūdzēm stiepjas mežs, ko der izpētīt.

Kašmirā ir maz vietu, kas pievilcībā pārspētu Kuļu augšējos apvidus.»

A. H. Franckes grāmatā «Indijas un Tibetas senatne» lasām:

«Tagad gribu pievienot dažas piezīmes par Mandi, kuras atradu Tibetas vēstures grāmatās. Nav nekāda pamata apšaubīt, ka Tibetas Zahora ir tā pati Mandi, jo ceļojumā uz Ravalsaru mēs sastapām daudzus tibetiešu svētceļniekus, kas stāstīja, ka dodoties uz Zahoru, un norādīja Mandi štatu, ja ne pašu pilsētu. Padrnas Sambhavas biogrāfijā un citas grāmatās, kas attiecas uz to pašu laiku, Zahora tiek bieži minēta kā vieta, kur dzīvojis (750. g.) šis Skolotājs. Slavenais budistu skolotājs Santa Rakšita, kas devās uz Tibetu, bija dzimis Zahorā. Savukārt, kas attiecas uz Kalpakana laiku (800. g.), atrodam apgalvojumu, ka viņa senču valdīšanas laikā daudzas reliģiskās grāmatas tikušas atvestas uz Tibetu no Gijas (Indijas vai Ķīnas), Li, Zahoras un Kašmiras. Zahora tad acīmredzot bijusi budisma mācības centrs, un tiek pat pieminēts, ka ta paša valdnieka laikā Zahoru iekarojuši tibetieši. Bet viņa pēcteča renegāta Langdarmas laikā daudzas reliģiskās gramatas atvestas uz Zahoru un citam vietām, lai glābtu tās no iznīcināšanas.

Tibetiešu vidū joprojām vēl ir izplatīti nostāsti par to, ka Mandi atrodoties paslēptas gramatas, un šajos nostāstos visticamāk ir runa par augstāk minētajām gramatām. Hovela kungs, Kuļu pilnvarotā vietnieks, man stāstīja, ka tagadējam Kolongas thakuram Lahulā kāds augsts lama no Nepālās atklājis, kur atrodas paslēptās grāmatas. Diemžēl thakurs bija pilnīgi aizmirsis tās vietas nosaukumu. Maniem mēģinājumiem izdibināt noslēpumu turpat Mandi arī nebija panākumu, jo neviens lama vai tibetiešu lajs nevarēja vai negribēja teikt, kur gramatas paslēptas. Es varu ierosināt tikai vienu veidu, kā atklāt patiesību sakarā ar šiem nostāstiem. Kolongas thakuriem būtu jāpiedāva nauda, lai pamudinātu viņus vēlreiz meklēt senas gramatas.»

Divi ārsti A. R. un K. M. Heberi savā grāmatā «Himalaju Tibetā» šādi piemin Kuļu:

«Mūsu tālākais ceļš veda caur Kulu un Mandi apgabalam, kas ir labāk zināmi apvidi un tos nav vajadzības šeit aprakstīt, taču nevar nepieminēt to, ka šis ir viens no mūsu Raditaja skaistākajiem darbiem.»

Tik jūsmīgos vārdos pieredzējuši ceļotāji apraksta brīnišķīgo Kulu ieleju.

Sudraba ieleja! Sudraba rūda un antimonijs atrodas tas dzīlēs — zem auglīgās virskārtas norisinājušies daudzi ķīmiski procesi.

Dižais Arjuna uzbūvēja pazemes eju no Nagaras līdz Manikaranai — no Sudraba ielejas līdz Uguns avotam.

Bajaurā ir sens templis, kura izcelsmi attiecina uz budisma pirmsākumu. Stāsta, ka Dievišķais Rigden-džapo, kas dzinās pakaļ saviem ienaidniekiem no Ladakas puses, sagūstijis un uzvarējis tos Bajaurā. Ta šis izcilais vārds ir saistīts ar Kulu ieleju.

Manali ciems savu vardu guvis no pirmā likumdevēja Manu. Lahulas klintis stāv divi tēli — vīrietis un sieviete — apmēram deviņas pēdas gari. Leģenda stāsta, ka tie esot šīs vietas senie iedzīvotāji. Tāda pati vispārzināma leģenda saistās ar Bamianas gigantiskajiem teļiem Afganistana. Tādējādi daudzas nozīmīgas tradīcijas saistītas ar seno Kuļu ieleju. Paši Pandavas pēc liela Mahabhāratas kara apmetās šeit, uzskatīdami Nagaru par vispiemērotāko vietu.

Augstajā kalna virs Thata temp|a redzamas šo lielo kārotāju pils drupas.

Kuļu ielejai ir savs varonis un aizstāvis — Radžputas radža Narasitnha. Skaista leģenda saistās ar Narasimhas vārdu. Radžam bija jābēg no Radžputas. Ka vienkāršs kūlijs izglītotais valdnieks atrada patvērumu Kuļu ielejā. Nabadzīgās drēbes pārvērtā viņa izskatu, bet viņa lielā erudīcija nebija noslēpjama. Viņa taisnīguma un zināšanu gaisma staroja arī uz viņa kaimiņiem. Ļaudis nojauta, ka viņš nav parasts cilvēks, un labprātīgi iecēla viņu par savu radžu. Narasimhas pilsdrupas vēl joprojām slejas Nagarā. un varoņa tēls stāv zem veca ciedra. Leģendas stāsta, ka Narasimha stāvot nomoda par Kuļu ieleju. Un lai piesargās tas, kurš izraisījis radžas dusmas! Stāsta, ka viņš baltbārdaina un majestātiska sirmgalvja izskatā naktīs apstaigājot savu zemi. Daudzi esot viņu redzējuši un saņēmuši viņa svētību.

Narasimha sargā bagatīgas ražas. Viņš piepilda ieleju ar smaržīgam puķēm, un pēc varoņa gribas kokos ienākas kārdinoši aug|i. Tagad viņš aizsargās Urusvati, mūsu Himalaju pētniecības institūtu!

Un virs Narasimhas teļa paceļas baltā Guru Guri Dhara virsotne — Garīgā Skolotāja ce|š.

Nagam, 1929

VALDNIEKA DĒLS

To, ko cilvēku rokas šķir, pati dzīve atkal savieno. Laika, kad Austrumus un Rietumus ir parasts pretstatīt, dzīve lej pamatus vienotai gudrībai. Kristietība un ‘budisms šķiet atdalīti ar daudziem mūriem, tomēr tautas gudrība nepazīst šos norobežojumus. Ar sirdsskaidru labestību tautas piemin Isu, Labako no cilvēkiem. Daždažādas tautas ar bijību izturas pret Mozus viedumu, un kristiešu baznicās skan Būdas vārds.

Senajā katoliskaja Pizas Kampo Santo pēkšņi ieraugām skaisto Nardo di Ciones fresku, kurā attēlots Dieva dēls, nākamais Buda, kas pirmo reizi ierauga cilvēku dzīves beigas — mirušos, ko viņš redzējis savā ceļa. Tā ir Romas kato|u baznīca.

Grieķu pareizticīgās baznīcas senajos «Svēto dzīves» aprakstos visos sīkumos attēlota Indijas ķēniņdēla Jozofata dzīve. Un kļūst saprotams, ka Jozefs jeb Jozofats kropļotā arābu valodā nozīmē —«Bodisatva».

Kad sākam rūpīgi lasīt šo pagaro vēstījumu, cauri kristīga skatījuma plīvuram ieraugam fragmentus no Būdas dzīvesstāsta.

Nepieļaujot nekādus personiskus secinājumus, izlasīsim dažas rindkopas no senās «Četji-Minei»:

Austrumos atrodas liela un plaša zeme, kuru sauc par Indiju. Tajā dzīvo dažādas tautas. Šī zeme bagātībā un auglīgumā pārspēj visas pārējās, un tas robežas sniedzas līdz Persijai. Šai zemei savulaik apgaismību nesa apustulis Toms, bet galīgi tā elkdievību vis nepameta, jo tur bija tik iesīkstējuši pagāni, ka tie negribēja atzīt pestīšanas mācību un turpināja piekopt savas pagāniskas tradīcijas. Laika gaita šis pagānisms izplatījās kā nezāles, nomākdams labos asnus, un pagānu skaits krietni parsniedza īsteni ticīgo skaitu.

Tad šajā zemē par valdnieku kļuva ķēniņš Avenirs, viņš bija dižens valdnieks, un viņa varenība un bagatība bija tālu izslavēta. Ķēniņam piedzima dēls, un to nosauca par Jozafu. Bērns bija ārkārtīgi skaists, un šis neparastais skaistums vēstīja par viņa dvēseles lielo skaistumu. Ķēniņš sasauca daudzus zintniekus un astrologus un vaicāja tiem, kāda nākotne sagaida dēlu, kad viņš kļūs pilngadīgs. Astrologi atbildēja, ka viņš būšot dižāks par visiem iepriekšējiem valdniekiem. Bet viens no pareģiem, visgudrākais ne jau caur zvaigžņu lēmumu, bet caur dievišķu gudrību sevī pašā, sacīja ķēniņam:

«Bērns nesagaidīs savu pilngadību šajā valstī, bet gan kada citā — labākā un nesalīdzināmi lielākā.»

Ķēniņš uzcēla brīnišķīgu pili ar daudzām plašam istabām, kur Jozafatam bija jaizglitojas. Kad bērns izauga un kļuva saprātīgs, ķēniņš paturēja tikai tos skolotājus un kalpus, kuri bija jauni un skaisti, lai tie apmierinātu visas viņa dēla vajadzības. Un viņš stingri noteica, ka neviens svešinieks nekad nedrīkst tikt ielaists pie prinča. Ķēniņš arīdzan noliedza runāt ar princi par dzīves rūgtumu, par nāvi, vecumu, slimībām un cilām raizēm, kuras varētu aizēnot viņa prieku. Visiem bija jārunā ar viņu tikai par skaisto un līksmo, lai aizņemtu viņa domas ar izklaidēm un jautrību un lai viņam nebūtu laika domāt par nākolni.

Ta princis, neatstādams savu jauko pili, iegāja jaunībā, sāka izprasi indiešu un ēģiptiešu gudrības, k|uva par viedu un saprātīgu cilvēku, un viņa dzīvē valdīja cēli principi. Tad viņš sāka prātot, kāpēc tēvs tur viņu tādā noslēgtībā, un jautaja to vienam no saviem skolotājiem. Skolotājs, zinādams jaunekļa gudrību un labestību, atstāstīja viņam, ko bija pareģojuši astrologi, viņam piedzimstot.

Ķēniņš bieži apciemoja savu dēlu, kuru ļoti mīlēja. Un reiz Jozafats vaicāja tēvam:

«Tēvs, es ļoti gribētu zināl kaut ko, kas nospiež manu prātu, liek man raizēties un skumt.»

Tēvam iedūra sāpe sirdī, un viņš atbildēja:

«Teic, mīļais bērns, kas tā par bēdu, kas tevi māc, un es tūdaļ mēģināšu to pārvērst priekā.»

Un ta nu Jozafs vaicāja: «Kāds iemesls ir manam ieslodzījumam šeit, kādēļ tu turi mani aiz šiem mūriem un vārtiem, liegdams man brīvi staigat ara un slēpdams mani no visu acīm?»

U11 tēvs atbildēja: «Es nevēlos, mans bērns, lai tas, ko lu ieraudzītu, modinātu skumjas tavā sirdī un darītu tevi nelaimīgu; gribu, lai tu še dzīvotu savu dzīvi nebeidzamās baudās, priekos un laimībā.»

«Tad zini, tēvs,» atbildēja jauneklis, «ka šī noslēgtība man nenes nedz prieku, nedz laimi, bet gan tādas raizes un izmisumu, ka tas padara rūgtu manu ēdienu un dzērienu. Es gribu redzēt visu, kas atrodas aiz šiem vārtiem, un tāpēc, ja negribi, lai es nomirstu aiz bēdām, ļauj man iet turp, kur es vēlos, un priecāties par to, ko es līdz šim neesmu redzējis.»

To dzirdēdams, ķēniņš noskuma, bet, apzinadamies, ka arī turpmāk turot dēlu noslēgtībā, tikai vairos tā bēdas un ciešanas, viņš teica: «Lai notiek, ka tu vēlies, mans bērns.»

Un viņš tūdaļ pavēlēja iejūgt labakos zirgus un sagatavoja visu krāšņi, ka pienākas princim. Ķēniņš vairs neliedza dēlam atstāt pili un ļava viņam iet, kurp vien viņš vēlējās. Taču viņš pavēlēja prinča pavadoņiem, lai tie neļauj skumjām un necienīgām lietām parādīties prinča ceļā un lai rāda viņam tikai vislabako un skaistāko — to, kas priecētu viņa acis un sirdi. Viņš lika, lai gar ceļa maļam dziedātu kori, spēlētu mūzika un dažādas cilas izklaides saistītu prinča uzmanību.

Princis bieži devās izjādēs visā savā krāšņumā un slavas mirdzumā. Bet reiz kalpotāju neuzmanības dēļ viņš ieraudzīja divus vīrus: viens no tiem bija akls, otrs — spitālīgs.

Viņš jautāja saviem pavadoņiem: «Kas tie tādi, un kāpēc viņi la izskatās?»

Prinča pavadoņi, saprazdami, ka vairs nebūs iespējams slēpt viņam to, ka cilvēki sirgst ar dažādām kaitēm, atbildēja: «Tās ir ciešanas, kas parasti uzbrūk cilvēkam dabas bezspēcības un mūsu miesas vārguma dēļ.»

Jauneklis taujāja: «Vai tas var notikt ar ikvienu?»

Un viņam atbildēja: «Ne jau ar ikvienu, bet tikai ar tiem, kuru veselību iedragājušas pārmērības.»

Tad jauneklis vaicāja: «Ja jau tas nepiemeklē katru cilvēku, vai tad tie, kam nelaime uzbrukusi, to jau iepriekš paredzējuši vai arī tā uzklupusi pēkšņi un negaidīti?»

Viņa pavadoņi atbildēja: «Kurš gan spēj paredzēt nākotni?»

Princis mitējās jautāt, taču, redzot šīs ciešanas, viņš sajuta sirdī skumjas un viņa seja apmācās. Pēc dažām dienām princis sastapa vārgu sirmgalvi ar grumbainu seju, kusliem, saliektiem locekļiem, gluži sirmu, bezzobainu, gandrīz mēmu. Ieraugot viņu, jaunekli pārņēma šausmas, un, likdams vecītim pienākt tuvāk, viņš jautāja: «Kas viņš tāds, un kāpēc viņš tā izskatās?»

«Viņš ir jau ļoti vecs, un tāpēc, ka spēki viņu pamet un miesa novājējusi, viņš ir tāds, kādu tu viņu redzi.»

Atkal jauneklis vaicāja: «Kas ar viņu notiks tad, kad viņš būs nodzīvojis vēl daudzus gadus?»

Un viņi atbildēja: «Nekas, tikai nāve viņu paņems pie sevis.»

Jauneklis turpināja taujāt. «Vai tas notiek ar visiem, vai tikai ar dažiem no mums?»

Viņi atbildēja: «Ja vien nāve nepaņem mūs jaunībā, tad pēc daudziem gadiem tomēr nav iespējams no tās izbēgt.»

Jauneklis vaicaja: «Cik lielā vecumā cilvēki kļūst tādi ka šis vīrs, un, ja nāve uzglūn mums visiem, vai nav kāda iespeja izvairīties no tās un izbēgt šim postam?»

Un viņam atbildēja: «Astoņdesmit vai simt gadu vecumā cilvēks kļūst vārgs, nevarīgs un mirst, un citādi nav lemts, jo nāve ir cilvēkam no dabas nolemta un tās tuvošanās ir nenovēršama.»

To redzēdams un dzirdēdams, jauneklis no sirds dziļumiem nopūtās un teica:

«Ja jau tā, tad mūsu dzīve ir rūgta un bēdu pilna, un kurš gan var priecāties un būt bezbēdīgs, ja viņam jādzīvo nāves gaidās un nāve, kā jūs sakāt, ir ne vien neizbēgama, bet turklāt nāk negaidīti.»

Tā nu viņš atgriezās pilī ļoti, ļoti bēdīgs, visu laiku prātodams par nāvi un klusībā atkārtodams:

«Ja visiem jāmirst, arī es miršu, un es pat nezinu, kad tas notiks … Un kurš gan pēc manas nāves vēl atcerēsies mani? Pēc gariem gadiem viss iegrims aizmirstībā … Vai patiešām pēc nāves mūs negaida vēl kāda cita dzīve, vēl kāda cita pasaule?»

Šis domas viņu ļoti satrauca. Tomēr viņš neko nestastīja tēvam, hei jaulaja savam skolotajam, vai tas nepazīst kādu, kas varēlu viņam visu izskaidrot un novelt šo smagumu no viņa sirds, jo ar paša pratu vien viņš nespēja rast atrisinājumu.

Skolotājs teica: «Es jau agrāk esmu tev stāstījis, ka gudrie vientuļnieki, kas te dzīvoja un prātoja par šiem jautājumiem, pēc tava tēva pavēles tika nogalinati vai viņa dusmu brīžos izraidīti. Es vairs nezinu neviena, kas dzīvotu mūsu robežās.»

Jaunneklis par to ļoti noskuma, sirds viņam sāpēja, un viņa dzīve izvērtās par nebeidzamām mokām, un tā nu šīs pasaules skaistums un burvība viņa acīs pārvērtās par gruvešiem un dubļiem. Bet Dievs, gribēdams, lai ikviens iegūst pestīšanu un prāts tam aptver patiesību, savā parastajā patiesība un žēlsirdībā pret cilvēci, norādīja jauneklim patiesības ceļu šāda veidā.

Tajā laikā dzīvoja kāds vieds un visnotaļ tikumīgs mūks, priesteris,vārdā Varlams. Viņš mita Senarīdijas tuksnesī. Dievišķās atklāsmes apskaidrība šis gudrais vīrs uzzināja par prinča nelaimi un pameta savu tuksneša mājvietu, pārģērbās tirgotāja drēbēs, uzkāpa uz kuģa un devās uz Indijas karaļa valsti. Ieradies pilsēta, kur atradās prinča pils, viņš tur apmetās uz ilgu laiku, vākdams ziņas par princi un viņam tuviem ļaudīm. Uzzinājis, ka skolotājs ir princim vistuvākais, mūks devās pie tā un teica:

«Mans kungs, es esmu tirgotājs un naku no tālienes. Man ir dārgakmens, kuram nekur nav bijis līdzīga. Līdz šim es to neesmu rādījis nevienam, bet tagad stāstu tev par to, jo redzu, ka tu esi gudrs un spējīgs cilvēks. Aizved mani pie prinča, un es viņam atdošu akmeni, kas ir tik dārgs, ka neviens nespēj aprēķinat ta vērtību, jo tā ir lielākā nekā ikvienai citai vērtslietai. Akmens dod acugaismu aklajiem, dzirdi — kurlajiem, valodu — mēmajiem, veselību — sirdzējiem, tas spēj izdzīt sātanu no apsēstajiem, atdot saprātu garā vājiem. Tas, kuram pieder šis akmens, var darīt labu, cik vien vēlas.»

Skolotājs atbildēja: «Tu šķieties esam vecs vīrs, bet tu pļāpā tukšu un cildini sevi bez mēra: esmu redzējis daudzus dārgakmeņus un pērles, man pašam daudz to ir piederējis, taču es nekad neesmu ne redzējis, ne dzirdējis par akmeni, kam būtu lādas īpašības. Ļauj man to apskatīt, un, ja tavi vārdi ir patiesi, es tūdaļ aizvedīšu tevi pie prinča, tevi pieņems ar godu un tu saņemsi pienācīgu samaksu.»

Varlams teica: «Tev taisnība, kad tu saki, ka neesi ne redzējis, ne dzirdējis par tādiem akmeņiem, bet, tici, man pieder tads akmens. Negribu nedz lielīties, nedz melot, apkaunodams savu sirmo galvu, es saku skaidru patiesibu. Tu vēlies redzēt akmeni, bet paklausies, kas man tev sakāms. Bez jau minētajām spējam un burvestīgajām īpašībām akmenim piemīt vēl kāds spēks: to var uzlūkot tikai tāds cilvēks, kuram ir pilnīgi veselas acis un bezgrēcīga miesa. Turpretim, ja kāds grēcinieks pēkšņi palūkojas uz akmeni, viņš tūdaļ zaudē redzi un saprātu. Esmu dziednieks un redzu, ka tev sāp acis. Tadē| es baidos tev rādīt akmeni, lai nebūtu jāvaino sevi par aklumu, kas tevi var piemeklēt. Bet esmu dzirdējis, ka prinča dzīve esot tīra un skaidra, ka acis tam esot gaišas un veselas. Tāpēc es varētu viņam parādīt savu dārgumu. Neesi jel vienaldzigs un neatņem savam jaunajam kungam tik lielu ieguvumu.»

Skolotājs atbildēja: «Ja tā, tad nerādi man akmeni, jo esmu aptraipījis sevi ar daudzām netīrām lietām, un, kā tu pareizi ievēroji, acis man ir slimas. Bet es tev uzticos, tādēļ nebūšu vienaldzīgs un tūdaļ ziņošu savam kungam.»

Skolotājs iegāja pilī un atstāstīja princim visu, kas bija noticis. Noklausījies princis jutās ļoti iepriecināts un garīgi pacilāts. Viņš lika tirgonim nekavējoties ierasties.

Varlams iegaja prinča istabā un palocīdamies sveica viņu ar prātīgu un tīkamu uzrunu. Princis lika viņam apsēsties, un, kad skolotājs bija aizgajis, teica sirmgalvim:

«Parādi man dārgameni, par kuru tu stāstīji manam skolotājam tik daudz brīnumaina.»

Bet Varlams atbildēja princim:

«Viss, kas jums stāstīts par mani, princi, ir skaidra patiesība, jo man nepiedien stāstīt jums melus, augstība. Bet es nevaru jums atklāt lielo noslēpumu, pirms neesmu uzzinājis jūsu domas, jo tas Kungs ir man sacījis:

«Raugi, sējējs izgāja sēt. Un, viņam sējot, viena (sēkla) kriia ceļmalā, un putni naca un to apēda, un cita krita akmeņos, kur tai nebija pietiekami zemes, un tā tūdaļ uzdīga, tāpēc ka nebija iekritusi dziļi zemē. Bet, kad saule uzlēca, asns savīta un nokalta, tāpēc ka tam nebija sakņu. Cita sēkliņa iekrita ērkšķos, un ērkšķi izauga un to nomāca. Bet cita krita labā zemē un deva augļus: cita simtkārtīgus, cita sešdesmitkārtīgus, cita trīsdesmitkārtīgus.» Tāpēc, ja es radīšu jūsu sirdī labu un auglīgu augsni, es nekavēšos sēt taja dievišķo sēklu un atklāšu jums lielo noslēpumu. Bet, ja augsne būs akmeņaina vai ērkšķu pilna, tad labak nešķiest dārgās sēklas, neļaut tās aprit putniem un zvēriem, jo ir stingri aizliegts kaisīt dargakmeņus tiem priekša. Taču es ceru, ka jūs spēsiet uztvert šo dārgo sēklu, uzlūkot dargakmeni un tapt rītausmas apskaidrotam un nest simtkārtīgus augļus. Jo jūsu dēļ esmu uzņēmies lielas pūles, esmu braucis tālu ceļu pa jūrām, lai jums parādītu to, ko jūs nekad neesat redzējis, un mācītu jums to, ko nekad neesat dzirdējis.»

Jozafs viņam atbildēja:

«O, cienījamais sirmgalvi, es kvēli ilgojos dzirdēt par jaunām vērtigām pasaulēm, un manā sirdī deg uguns, kas aicina mani apgūt zināšanas par būtisko un nozīmīgo. Bet līdz šim es neesmu sastapis cilvēku, kas man spētu izskaidrot to, kas norisinās manā prātā, un norādīt man pareizo ceļu. Ja es sastaptu tādu cilvēku, nemūžam es nekaisītu viņa vārdus putniem un zvēriem, un mana sirds nebūtu akmenscieta un ērkšķaina, un katru vārdu es lolotu tajā. Ja tev kas zināms, lūdzu, neslēp to no manis, bet māci mani. Jo, kad es dzirdēju, ka esi ieradies no tālas zemes, mana dvēsele līksmoja un man radās cerība, ka no tevis es uzzināšu to, ko es vēlos zināt, tāpēc es lūdzu tevi nekavējoties ienākt un sagaidīju tevi ar tādu prieku, it ka tu būtu mans vai mana, skolotāja sens paziņa.»

Tā nu Varlams izskaidroja savu mācību ar līdzību un alegoriju palīdzību, papildinādams stāstījumu ar daudziem skaistiem nostāstiem un tēlojumiem. Prinča sirds kļuva mīksta kā vasks, un, jo vairak gudrais sirmgalvis viņam stāstīja, jo kvēlāk princis vēlējās viņā klausīties. Visbeidzot, princis sāka saprast, ka dārgakmens ir brīnumainā Gara Gaisma, kas dara prātu redzīgu, un viņš nešaubīdamies ticēja visam, ko Varlams viņam mācīja. Piecēlies no sava troņa un pienācis pie sirmgalvja, viņš to apskāva un teica:

«O, viskrietnākais starp cilvēkiem! Tas droši vien arī ir dārgakmens, kuru tu glabā kā noslēpumu un kuru nevēlies nevienam rādīt, tikai tiem, kas tā cienīgi, kuru gara dzīve ir skaidra un veselīga. Līdzko tavi vārdi sasniedza manu dzirdi, liega gaisma ienāca manā dvēselē un sāpju smagums, kas spieda manu sirdi, izgaisa bez pēdām. Ja tu zini vēl ko, tad, lūdzu, māci mani!»

Un Varlams turpināja stāstīt viņam par labu un ļaunu nāvi, par atdzimšanu un mūžīgo dzīvi, par labu darbu skaistajiem augļiem un grēcinieku ciešanām. Varlama vardi tik dziļi aizkustināja princi, ka acis viņam pildījās asarām un viņš ilgi raudāja. Varlams izskaidroja arīdzan šīs pasaules tukšumu un vieglprātību un pastastīja princim par atsacīšanos un mūku vientuļnieku dzīvi tuksnesī.

Gluži ka dārgakmeņus svētnīcā Jozafs krāja šos vārdus savā sirdī un tik ļoti iemīlēja Varlamu, ka gribēja vienmēr palikt ar

to kopā un klausīties viņa mācību. Viņš iztaujāja Varlamu par vientuļnieku dzīvi, uzturu un apģērbu:

«Teic man — ko tu un tev līdzīgie valkā tuksnesī, kādu barību jūs ēdat un kur to ņemat?»

Varlams atbildēja: «Mēs vācam augļus un augu saknes, kas atrodamas tuksnesī. Ja kāds ticīgais mums atnes maizi, mēs pieņemam to kā Dieva dāvanu, mūsu drēbes ir darinātas no astriem, aitu un kazu ādām, tās ir nodilušas un ielāpiem klātas, vienas un tās pašas ziemu un vasaru. Tās drānas, kuras jūs redzat man mugurā, esmu aizņēmies no kāda krietna ticīgā, lai neviens nenojaustu, ka esmu mūks. Ja es būtu ieradies savā parastajā apģērbā, mani pie jums neielaistu.»

Jozafs lūdza, lai Varlams parāda savas īstās drānas, un, kad Varlams novilka tirgotāja apģērbu, Jozafs ieraudzīja briesmīgu skatu: vecā vīra ķermenis bija gluži izžuvis un saulē iededzis melns, āda nokarajās no kauliem. Ap gurniem un kājām līdz ceļiem sniedzās noskrandušas durstīgas astru drānas bikses, un plecus sedza tāds pats apmetnis. Jozafs bija satriekts par tādām ciešanam un izturību, ar kādu sirmgalvis tās panesa, viņš nopūtās un apraudājās, lūgdamies gudrajam, lai tas paņem viņu līdzi un dalās sava vientuļnieka liktenī.

Varlams atbildēja: «Nelūdziet man to tagad, jo tad pār mums nāks jūsu tēva dusmas. Labāk palieciet tepat, apgūstiet un izziniet dižās mācībās. Es došos atpakaļ viens pats. Vēlāk, ja Tas Kungs to gribēs, jūs atnāksiet pie manis, jo es ticu, ka gan šajā dzīvē, gan nākamajā mēs dzīvosim kopā.»

Jozafs ar asarām acīs atbildēja:

«Ja tāda ir augstākā griba, es palikšu te. Paņemiet līdzi krietni daudz naudas, lai nopirktu barību un apģērbu saviem (

tuksneša brāļiem.»

«Bagātais dod nabagam,» atteica Varlams, «un nevis nabags bagātajam. Kā tas var būt, ka jūs, nabags būdams, gribat apdāvināt mūs, bagātos? Pat visniecīgākais no mūsu brāļiem ir neizmērojami bagatāks par jums. Ceru, ka arī jūs drīz iemantosiet šīs patiesās bagatības, taču, kad būsiet tās ieguvis, jūs kļūsiet skops un nesabiedrisks.»

Jozafs nesaprata, un Varlams paskaidroja, ka tas, kurš atsakās no visiem laicīgajiem labumiem, iegūst debesu bagatības un pat vismazākā no tām ir vērtīgāka par visiem šis zemes dārgumiem. Viņš piebilda:

«Zelts bieži ir grēka cēlonis, tāpēc mēs to nepaturam. Un jūs gribat, lai es aiznesu saviem brāļiem šo viltīgo čūsku, kuru tie sen jau uzvarējuši.»

Ilgu laiku Varlams ik dienas apmeklēja princi un rādija viņam brīnišķīgo apgaismības ceļu.

Kadu dienu Varlams pavēstīja, ka nolēmis doties projām. Jozafs nespēja pārciest šķiršanos no sava skolotāja un rūgti raudāja. Ka pēdējo velti viņš lūdza, lai Varlams tam atstāj savu apmetni. Gudrais sirmgalvis atdeva viņam apmetni, un Jozafs to vērtēja augstak par saviem karaliskajiem purpura tērpiem.

Reiz Jozafs, kas ilgi ar asarām bija lūdzis Dievu, turpat zemē aizmiga. Sapnī viņš redzēja sevi kopā ar dažiem svešiniekiem ceļojam pa brīnišķām zemēm un nonākam plašā laukā, kur auga skaistas un smaržīgas puķes. Tur viņš redzēja dažnedažādus krāšņus kokus ar nepazīstamiem dīvainiem augļiem, kas bija skaisti un kārdinoši: koku lapas šūpojās maigā vēsmā, un gaisu pildīja skurba smarža. Zem kokiem stāvēja tīra zelta altāri, rotāti ar dārgakmeņiem un pērlēm, kas žilbinoši mirdzēja. Viņš pamanīja arī neizsakāmi grezni apklātas guļvietas. Vidū plūda strauts, kura dzidrais ūdens veldzēja skatienu. Pa šiem laukiem svešinieki aizveda Jozafu uz pilsētu, kas laistījās visspožākajā gaismā. Visas sienas tai bija no tīra zelta un neredzētiem dārgakmeņiem, bet pīlāri un vārti — no pērlēm. Bet vai gan kāds spētu aprakstīt šīs pilsētas patieso skaistumu un dižumu?! Gaisma bagātīgi plūda no augstumiem un pārņēma visas ielas, spārnoti un spoži kareivji staigāja pa tām, dziedādami dziesmas, kādas cilvēka auss vēl nebija dzirdējusi. Un Jozafs saklausīja balsi:

«Šī ir taisno miera vieta! Te tu redzi tādu ļaužu laimi, kuri savas dzīves laikā darījuši Dievam tīkamus darbus!»

Svešie ļaudis nu gribēja Jozafu vest atpakaļ, taču viņš, pilsētas skaistuma un dižuma aizgrabts, teica:

«Lūdzu jūs, neatņemiet man šo neaprakstāmo prieku un ļaujiet apmesties kādā no šīs skaistās pilsētas stūrīšiem!»

«Patlaban tu nevari šeit palikt,» viņam atbildēja. «Bet pēc daudziem varoņdarbiem un cildeniem meklējumiem pienāks laiks, kad tu ienāksi še, ja vien pieliksi visus savus spēkus. Jo tie, kas ilgojas, iemantos debesu valstību!»

Četrdesmitajā dienā pēc valdnieka Avenira nāves Jozafs sasauca visus valstsvīrus, padomniekus, armiju virspavēlniekus, lai godātu tēva piemiņu, un pavēstīja viņiem savu lielo noslēpumu — ka viņš gatavojas pamest laicīgo pasauli un it visu, kas tajā ir, un doties tuksnesī, lai turpmāk dzīvotu kā mūks. Visi noskuma un apraudājās, jo ļoti mīlēja Jozafu viņa labestības, vienkāršības un dāsnuma dēļ. Un visi lūdzās Jozafu, lai viņš tos neatstāj. Tomēr naktī viņš uzrakstīja vēstījumu visiem padomes locekļiem un karavadoņiem. Atstājis šo vēstījumu savā gu|amistaba, viņš slepus devās uz tuksnesi. No rita izplātījās ziņa par viņa bēgšanu un tautu pārņēma skumjas un bažas. Daudzi raudaja. Tad visi pilsētas iedzīvotāji nolēma doties viņu meklēt un beidzot patiešam arī atrada kāda izžuvuša strauta tuvumā ar lūgšanā pret debesīm paceltām rokām. Ļaudis viņu ielenca, krita ceļos un, šņukstēdami un asaras liedami, lūdza atgriezties pilī. Taču viņš aicināja ļaudis velti viņu nesarūgtināt un ļaut viņam brīvi iet izvēlēto ceļu, jo viņa lēmums esot galīgs. Ta viņš devas tālāk tuksnesī. Ļaudīm, rūgti raudot, vajadzēja atgriezties iiiajās, bet daži iztālēm sekoja viņam līdz pat saulrietam, kad iestājās tumsa un tālāk sekot vairs nevarēja.

Tuksnesī Jozafam grūti klajās, jo barība bija trūcīga, pat zāle bija izžuvusi un zeme deva maz augļu. Taču viņa garīgie sasniegumi bija lieli. Un reiz viņš atkal redzēja sapni. Tie paši svešinieki aizveda viņu pa ziedošu lauku uz brīnišķīgo pilsētu. Kad viņi bija pienākuši pie pilsētas vārtiem, viņus sagaidīja Dievišķie eņģeļi, kuri turēja rokās divus neaprakstāmi skaistus vainagus.

Jozafs vaicāja: «Kam pieder šie vainagi?»

«Tie abi ir tavējie,» atbildēja eņģeļi, «tas viens — par daudzu dvēseļu glābšanu un otrs — par aiziešanu no zemes valstības gara mājokļos.»

Šādā īpatnējā veidā senajā grāmatā «Svēto dzīve — Chetyi Minei» aprakstīta Būdas dzīve.

Senslāvu baznīcas valodā samanāms Svētā Būdas dzīvesstāsts. Un prinča tēls līdz aiziešanai tuksnesī pilnīgi atbilst Būdas apgaismības laikam.

Stāstījumu noslēdz lūgšana indiešu princim, kurā sacīts: «Un, atstājis savu karaļvalsti, viņš devās tuksnesī.

. .. Lūdz par mūsu dvēseles glābšanu.» Tur pievienota vēl kāda lūgšana, kurā sacīts, ka Jozafa «mājas tagad ir mirdzošie Jeruzalemes pakalni» un ka tagad viņš varot «lūgt par tiem, kas tic Tev». Tā ticīgie iekš Kristus ar lūgsnām tuvojās Svētajam Budam.

Novembrī visās baznīcās tiek pieminēts svētā indiešu prinča Jozafa vārds un sirmbardains vecticībnieks Altaja kalnos dzied senu svētu dziesmu, kas veltīta indiešu princim. Ir ļoti aizkustinoši Altaja vifsotnēs dzirdēt, kā princis runā tuksnesī:

«Jel pieņem un paturi mani, mēmais tuksnesi!»—

«Kā gan lai uzņemu tevi, princi,

Man nav ne piļu, ne lepnu kambaru, ko tev dot?»

«Bet man jau ne piļu un kambaru nevajag.»

Ta Altaja kalnos dzied bārdainais vecticībnieks. Un uz cita kalna, turpat tuvumā, mazs ganiņš gluži kā senais Lēlis vai dievišķais Krišna, vainagu pīdams, skandina citu dziesmu, veltītu tai pašai svētajai piemiņai:

«Ak, mans mī|ais valdniek!

Kāpēc pamet mani tik ātri?

Tu padari mani par sērdieni Kam visu rr^u būs jāskumst.

Ak, brīnišķais tuksnesi!

Ņem mani savās skavās.

Tajā dižajā mājoklī,

Kas tik mierīgs un kluss.

Ka no čūskas es bēgu No laicīgās slavas un varas,

No bagātības un greznām pilīm! . ..

Mīļais tuksnesi, pieņem mani!

Es iešu pa taviem laukiem,

Priecādamies par brīnuma puķēm.

Te vadīšu savas dienas Līdz mana mūža galam …»

Altajs, 1926

PAZEMES IEMĪTNIEKI

Reiz savos klejojumos mēs nonācām kādā pussabrukušā ciematā. Tikai divās mājās spīdēja uguns. Mazā istabiņā vecs vīrs sēdēja, tīrīdams kadu darbarīku. Viņš deva mums pajumti šai naktī. Es jautaju, kāpēc viņš ir viens. Viņš atbildēja: «Visi ir aizgājuši. Atraduši sev piemērotākas dzīves vietas. Viņi ir spēcīgi un uzņēinigi. Tos piesaistījis kaut kas jauns. Bet es gan zinu, ka pasaulē nav nekā jauna. Un tāpēc gribēju sagaidīt savu nāvi citā vietā.»

Tā stiprākie aiziet. Vārgie pacietīgi gaida nāvi. Vai tas nav pamatā visām migrācijām, visam jaunajām ierosmēm?

Lielo migrāciju tēma cilvēces vēsturē ir visaizraujošākā. Kas tas bija par dzenuli, kas raidīja ceļā veselas tautas un neskaitāmas ciltis? Kāda kataklizma padzina ordas no viņu dzimtajām stepēm? Kādu laimi un priekšrocības viņi saskatīja milzīga tuksneša zilgaja miglā?

Uz Dardistanas klintīm mēs redzējām senus zīmējumus. Tāda paša veida zīmējumus redzējām uz Bramaputras un arī Orkonas klintīm Mongolija un Minusinskas kapkalnos Sibīrijā. Beidzot atklājām to pašu radošo psiholoģiju Zviedrijas un Norvēģijas klinšu zīmējumos. Un vēlāk apbrīnā apstājāmies agrīno romāņu zīmju priekšā, kuru pamatā ir tā pati pārceļotāju radošā doma.

Ikvienā Āzijas pilsētā, ikvienā af)»ietnē es mēģināju atklāt, kas glabājas tautas atmiņā. Šajās lolotajās un glabātajās teikās var iepazīt pagātnes realitāti. Katrā folkloras dzirkstī ir lielās Patiesības drumsla, dažkārt izpušķota, dažkārt mainīta līdz nepazīšanai. Vēl nesen mēs bijām pārāk augstprātīgi, lai prastu novērtēt šīs folkloras bagātības. «Ko gan šie neizglītotie cilvēki var zināt!» Bet vēlāk uzzinājām, ka pat dižā Rigvēda pierakstīta samērā nesen un daudzus gadsimtus glabāta mutvārdu formā. Mēs domājām, ka lidojošais paklājs pieder bērnībai, bet drīz vien aptvērām, ka katra fantāzija savā īpatnējā veidā auž brīnišķīgu paklāju, lai izrotātu dzīvi, un šis paklājs glabā dižās pagātnes realitātes pēdas.

Starp dažādu tautu neskaitāmajām leģendām un pasakām atrodamas tādas, kurās stāstīts par pazudušām ciltīm un pazemes iemītniekiem. Daždažādās vietās ļaudis runā par vieniem un tiem pašiem faktiem. Un, saliekot tos kopā, tūlīt redzam, ka tās ir viena stāsta nodaļas. Sākumā šķiet neiespējami, ka jelkāda zinātniski pamatota sakarība pastāv starp šiem aprautajiem čukstiem tuksneša ugunskuru gaismā. Bet vēlāk ikviens sāk uztvert dīvainu sakritību šajās dažādajās leģendās, kuras stāsta tautas, kas pat nezina cita citas vārdu.

Var saskatīt radniecību Tibetas, Mongolijas, Ķīnas, Turkestanas, Kašmiras, Persijas, Altaja, Sibīrijas, Urālu, Kaukaza, Krievijas stepju, Lietuvas, Polijas, Ungārijas, Vācijas, Francijas folkloru starpā — no visaugstākajiem kalniem līdz visdziļākajiem okeāniem. Turfanas apgabalā var dzirdēt brīnišķīgi izpušķotus nostāstus. Tie vēsta, kā tirāns vajājis kadu ticīgo cilti un ļaudis, nevēlēdamies pakļauties cietsirdībai, paslēpušies kalnu alās. Ļaudis pat jautā, vai jūs nevēlaties apskatīt ieeju alā, pa kuru aizbēguši vajātie ticīgie.

Kučarā stāsta par tokharu valdnieku Počanu un par to, kā, ienaidniekam tuvojoties, viņš pazudis ar visām savas valsts bagatībām, atstādams aiz sevis vienīgi smiltis, akmeņus un drupas.

Kašmirā runa par pazudušo izraēliešu cilti, kāds mācīts rabīns jums paskaidro, ka vārds Izraēls nozīmējot «meklētājs» un tas apzīmējot nevis tautību, bet gan nacionālo raksturu. Atbilstoši saviem ticējumiem Šrinagarā viņi rāda svētā īsas — Jēzus — kapu. Tur var noklausīties stāstījumu par to, kā Pestītājs licis krustā sists, bet nav nomiris un viņa sekotāji aiznesuši miesas no kapenēm, un tās pazudušas. Stāsta, ka īsa esot atdzīvojies un savu atlikušo dzīvi pavadījis Kašmirā, sludinādams to pašu mācību. Stāsta, ka no viņa pazemes kapenēm nākot dažādas smaržas. Kašgarā jums parādīs Jaunavas Marijas kapu, īsas māte turp esot aizbēgusi pēc viņas dēla ļaunās vajāšanas. It visur dzirdami nostāsti par ceļojumiem un pārgājieniem, kas ir dziļas jēgas pilni. Ceļojot ar karavānu, ir ļoti pamācoši un arī patīkami tos klausīties. No Turfanas nak vēl viens jauks nostāsts par to, kā jauni cilvēki tiekot sūtīti pasaulē, gluži kā svētceļojumā, lai labāk iepazītu citas zemes.

Katra ieeja alā liek iztēloties, ka te kāds jau kādreiz iegājis. Katrs strauts — it īpaši pazemes strauti — vedina domāt par pazemes ejām. Vidusāzijā daudzviet dzird stāstām par agartiem — pazemes iedzīvotājiem. Neskaitāmas skaistas leģendas vēstī, ka labākie cilvēki esot pametuši nodevīgo virszemi un meklējuši patvērumu apslēptās vietās, kur ieguvuši jaunu spēku un pakļāvuši sev varenas enerģijas.

Altaja kalnu skaistajā ielejā Uimonā sirms vecticībnieks man teica: «Es tev pierādīšu, ka teika par pazemes ļaudīm čudiem nav izdomājums! Es aizvedīšu tevi pie pazemes valstības vārtiem.»

Ejot pa ieleju, kuru ieskāva sniegotas kalnu galotnes, mans namatēvs izstāstīja mums daudzas teikas par čudiem. Zīmīgi tas, ka vārdam «čud» krievu valoda ir tāda pati cilme ka vārdam «brīnums». Tāpēc varbūt varam secināt, ka čudi nozīmē «brīnumaina cilts». Mans bārdainais pavadonis stāstīja, ka «reiz, sensenos laikos šaja auglīgajā ieleja labklājība dzīvojusi varenā čudu cilts. Viņi pratuši atrast minerālus un izaudzēt bagātas ražas. Šie ļaudis bijuši ļoti miermīlīgi un čakli. Bet tad ieradies Baltais Cars un neskaitāmiem nežēlīgiem karapulkiem. Miermīlīgie un strādīgie čudi nespējuši turēties pretī iekarotāju uzbrukumiem un, nevēlēdamies zaudēt brīvību, kļuvuši par Baltā Cara dzimtļaudīm. Tajos laikos šai apvidū parādījies un ieaudzis baltais bērzs. Un, ka jau tas sen bijis pareģots, čudi sapratuši, ka viņiem pienācis laiks aizceļot. Negribēdami dzīvot Balta Cara jūgā, Cudi aizgājuši pazemē. Tikai retumis varot dzirdēt, ka dievbijīgie ļaudis tur dzied; dažkārt pazemes

Iemp|os skanot zvani. Bet reiz sitīs dižā stunda, kad cilvēce attīrīsies un čudu cilts atkal parādīsies visā sava diženumā.»

Tā vecticībnieks beidza savu stāstu. Mēs tuvojāmies kādam zemam akmeņainam uzkalnam. Viņš man lepni parādīja: «Rau, te atrodas ieeja lielajā pazemes valstība! Kad čudi iegāja pazemes ejā, tie aizkrāva ieeju ar akmeņiem. Tagad mēs stāvam pie pašas svētās ieejas.»

Mēs stāvējām liela kapukalna priekšā, kuru iek|āva lieli akmeņi, tik raksturīgi lielo pārceļojumu laikam. Šādus kapukalnus, skaistām gotiskām drupām klātus, mēs redzējām Dienvidkrievijas stepēs, Ziemeļkaukāza kalnu pakajē. Pētīdams šo pauguru, es atcerējos, kā, šķērsojot Karakorumas pāreju, mans pavadonis, ladaks, man vaicāja: «Vai jūs zināt, kāpēc šeit ir tāds dīvains pakalns? Šeit, pazemes alās, paslēptas daudzas bagātības, un te dzīvo brīnišķīga laužu cilts, kas nevar paciest grēcīgo virszemi.»

Un atkal, tuvojoties Kotanai, mūsu zirgu pakavi klaudzēja dobji, it ka mēs jātu virs alām vai pazemes ejām. Mūsu karavānas Jaudis vērsa mūsu uzmanību uz to, teikdami: «Vai dzirdat, ka mēs jājam pāri pazemes ejam? Pa šīm ejām cilvēki, kuri tas pazīst, var aizceļot un tālām zemēm.» Kad mēs ieraudzījām ieejas alas, mūsu karavānas pavadoņi stāstīja: «Senos laikos te dzīvoja ļaudis, tagad tie aizgājuši pazemē, viņi atraduši eju uz pazemes valstību. Tikai retumis daži no viņiem parādās virs zemes. Uz mūsu tirgiem tie nāk ar dīvainu, ļoti senu naudu, un neviens pat nespēj atcerēties, kad šī nauda te bijusi apgrozībā.» Es jautāju, vai mēs arī nevarētu sastapt šos cilvēkus. Un man atbildēja: «Jā, ja jūsu domas ir tikpat cildenas un ir saskaņā ar šiem svētajiem cilvēkiem; jo virs zemes dzīvo tikai grēcinieki, skaidrie un drosmīgie pārceļas uz kadu skaistāku vietu.»

Ticējums, ka pastāv pazemes ļaužu valstība, ir ļoti stiprs. Visa Āzijā, visos tuksnešos no Klusā okeana līdz Urāliem dzird brīnumainus nostāstus par pazudušiem svētajiem ļaudīm. Un pat tālu aiz Urālu kalniem šīs teikas atbalss vēl sasniegs jūs. Bieži var dzirdēt nostāstus par pazemes ciltīm. Reizēm stasta, ka neredzami svēti cilvēki dzīvojot otrpus kalna. Dažkārt indīgas vai dzīvinošas gāzes tiekot izpūstas virszemē, lai kadu aizsargātu. Dažkārt dzirdams, ka lielā tuksneša smiltis esot pašķīrušās un uz mirkli atklājušas pazemes valstību bagātības. Taču neviens nav uzdrīkstējies pieskarties šīm bagātībām. Dzird nostāstus p^r to, ka klintīs, visvientulīgākajās kalnu grēdās, varot atrast atvērtas alas un skaistas princeses kādreiz mitušas šajās dabas veidotajās pilīs.

Iztālēm šīs alas var noturēt par ērg|u ligzdām, jo viss, kas pieder pazemes tautām, ir apslēpts. Reizēm leģendas vēstī, ka Svētā pilsēta esot nogrimusi, kā tas ir šveiciešu un nīderlandiešu folklora. Ir tautas teikas, kurās stāstīto apstiprina patiesi atklājumi ezeros un jūru piekrastēs. Sibīrijā, Krievijā, Lietuvā un Polija var dzirdēt daudzas leģendas un pasakas par milžiem, kas reiz dzīvojuši šajās zemēs, bet pēc tam nepatika pret jaunajām paražām aizgājuši. Šajās leģendās pamanāmas seno klanu īpatnības. Milži ir brā|i. Ļoti bieži milžu māsas dzīvo ezera pretējā krastā vai otrpus kalna. Bieži tie negrib pamest savu dzīvesvietu, bet kāds īpašs gadījums liek tiem atstāt dzimto zemi. Šo milžu tuvumā vienmēr uzturas putni un dzīvnieki, kā liecinieki tie seko viņiem un vēstī par viņu aiziešanu.

Viens no skaistākajiem stāstiem par nogrimušām pilsētām saistās ar Kerženecas pilsētu Ņižņijnovgorodas tuvumā. Šai leģendai ir tāda ietekme uz cilvēkiem, ka pat tagad reizi gadā neskaitāmi ticīgie pulcējas svinīgā procesijā ap ezeru, kurā esot nogrimusi svētā pilsēta. Pārņem aizkustinājums, redzot, cik dzīvas ir leģendas. Tikpat dzīvas kā ugunskuri un lāpas gājiena dalībnieku rokās, kuri dzied dziesmas par svēto pilsētu. Vēlāk pilnīgā klusumā ap ugunskuriem cilvēki gaida; vai nesadzirdēs svētku zvanus neredzamos baznīcu torņos.

Šī procesija atgādina reliģiskos svētkus pie Manasarovaras ezera Himaiajos. Krievu leģendu par Kerženecu attiecina uz tatāru jūga laikmetu. Stāsta, ka krievu pilsēta Kerženeca neesot spējusi aizstāvēties pret uzvarošajām mongoļu ordām. Tad visi šīs pilsētas dievbijīgie ļaudis sanākuši dievnamā un lūguši Dievu, lai izglābtos. Nežēlīgo iekarotāju acu priekšā pilsēta svinīgi nogrimusi ezerā, kas kopš tā laika tiek uzskatīts par svētu. Kaut gan leģendā vēstīts par tatāru jūgu, var just, ka tās pamatā ir daudz senāks nostāsts, kura jaušamas tipiskas lielā migrāciju laika iezīmes. Šai leģendai bija neskaitāmi varianti, un tā iedvesmojusi daudzus mūsdienu komponistus un māksliniekus. Ikvienam ir atmiņā Rimska-Korsakova skaistā opera «Kitežas pilsēta».

Ap nebeidzamajiem kurgāniem dienvidu stepēs vijas daudzi nostāsti par nepazīstama karavīra parādīšanos nez no kurienes. Ungārijas Karpatu kalnos ir daudz līdzīgu stāstu par nezināmām ciltīm, milžiem karotājiem un noslēpumainām pilsētām.

Ja, atmetot aizspriedumus, pacietīgi atzīmēsiet kartē visas šāda veida leģendas un teikas, rezultāts jūs pārsteigs. Kad savāktas visas teikas par zudušām vai pazemes ciltīm, vai mēs neiegūstam pilnīgu lielo migrāciju karti? Vecs katoļu misionārs mums nejauši pastāsta, ka Lhasas apvidus kādreiz saucies par

Gotu. Transhimalajos iztālēm redzējām piecpadsmit un sešpadsmit tūkstošu pedu augstumā vairākas menhiru grupas. Tibeta neviens neka nezina par šiem menhiriem. Reiz pēc dienu ilga ceļojuma cauri Transhimalaju kailajiem kalniem un klintīm mēs tālumā ieraudzījam dažas melnas teltis, kas bija sagatavotas mūsu naktsmītnei. Netālu no tās vietas pamanījām arī garenos akmeņus, kuriem ikviens arheologs piešķir tik lielu nozīmi. Pat no tālienes bija redzams to īpatnējais izvietojums.

«Kas tie par akmeņiem nogāzēs?» jautājam savam tibetiešu pavadonim.

«A,» viņš atbildēja, «tie ir doringi — garie akmeņi; tā ir sena svētvieta. Ieteicams uzpilināt taukus uz akmens galiem. Tad šīs vietas dievības palīdzēs ceļotājiem.»

«Kas salicis te šos akmeņus?»

«Nav zināms. Bet šis apvidus kopš seniem laikiem saucies Doringa — garie akmeņi. Ļaudis stāsta, ka senos laikos te gājuši garām svešinieki.»

Uz Transhimalaju reljefa skaidri bija redzamas garas vertikālu akmeņu rindas. Tās bija alejas, kas noslēdzās ar apli, kura vidū bija trīs augsti akmeņi. Viss veidojums bija būvēts virzienā no rietumiem uz austrumiem.

Iekārtojušies nometnē, steidzāmies uz šo vietu. Un konstatējam, ka, pēc visām pazīmēm, mūsu priekšā ir tipisks menhirs, tāds pats kā tas, kas padarījis slavenu akmeņu lauku Kārnākā. Apkārtējās nogāzēs nekas nebija redzams. Netālu no menhira bija manāma maza tobrīd izžuvusi upīte. Nekādi arheoloģiskie izrakumi nebija izdarāmi tibetiešu muļķīgo aizspriedumu dēļ, jo visi apgalvo, ka Buda esot aizliedzis pieskarties zemei. Taču nekādi izrakumi nebija vajadzīgi, lai pārliecinātos, ka tā ir tipiska druidu konstrukcija, kas rūpīgi attransportēta no okeāna piekrastes. .. .«Visstiprākie nākuši pa šo ceļu un izvēlējušies vispiemērotākās vietas.»

Nākamo četru dienu laikā mēs atradam vēl četras menhiru grupas. Dažās no tam bija tādas pašas pagaras akmens alejas; citas bija veidotas tikai no dažiem gariem akmeņiem, kurus aplī ieskāva mazāki akmeņi. Kad mēs tuvojāmies augstajām parejam pirms Bramaputras, šādi veidojumi vairs nebija sastopami. Līdzās šīm svētvietām mēs atradam dažus kapus — ar lieliem akmeņiem izliktus kvadrātus. Atkal precīzi atkārtots Altaja un Kaukāzā redzētais. Manā priekšā ir no tām pašam vietām atvests raksturīgs veidojums no mazā liela kaula — divgalvains ērglis. Tas pats ornaments mums pazīstams no kapuvietām Ziemeļkaukāzā. Mana priekša ir tibetiešu zobeni, tieši tādi paši ka tie, kas atrasti gotu kapuvietas. Šajā apvidū sievietes nēsā tādu pašu galvasrotu, kāds ir slāvu t.s. kokošņiks. Kad ce|ojat pa Tibelu ar tas nepanesamo aukstumu un vētrām, kad vērojat noplukušās adas tērptus tibetiešus plosām jēlu gaļu, jūs pārsteigti ieraugāt zem zvērādu cepures pazibam spāniskus, ungāriskus un dienvidfranču sejas pantus. Protams, tie ir mazliet mainījušies, taču tiem nav nekā kopiga ar mongolisko vai ķīniešu tipu. Tie saistās tikai ar eiropeisko. Nav grūti iedomāties arī to, ka vislabākie un varonīgākie cilvēki ir kaut kur aizgājuši un mūsu priekšā ir tikai nožēlojami deģenerējušies palicēji.

Raugoties uz Transhimalaju nepielūdzamajiem ledājiem, uz neauglīgo zemi, kailajām klintīm, kur pat dzīvnieki sastopami reti, kur tikai retumis pārlido ērglis, var iztēloties, kā cilvēki bija spiesti doties uz priekšu un kā, no kalniem nokāpuši, viņi nonāca tuksneša plašumos. Viņu gars nebija apmierināts. Viņi ilgojās pēc kalniem. Un Altaja kalni sniedza viņiem īslaicīgu ilgotās laimes ilūziju. Bet Altaja šļūdoņi bija pārāk tuvu; tikai tagad tie sāk atkāpties; zinātnieki ir aprēķinājuši, ka šļūdoņi pēdējo trīsdesmit gadu laikā atkapušies par apmēram divdesmit piecām pēdām. Jauna un auglīgāka dzīvesvieta varonīgajiem ceļotājiem atradās Ziemeļkaukazā un Krimā. Atkal kalni deva viņiem iespēju brīvi elpot. Bet viņiem vairs nebija jācīnās ar šļūdoņiem. Ilgais ceļojums bija attaisnojies. Kāpēc gan nedoties vēl tālāk uz priekšu? Arī Karpatu kalni bija vilinoši, un tā svētceļnieki nonāca līdz pašam okeānam. Viņi atcerējas visas svētās zīmes sava garaja ceļā. Tādēļ mēs tik ļoti augstu vērtējam menhirus, Stounhendžu Bretaņā un Britu salās. Mēs nevaram izdarīt galīgos secinājumus, jo katrs galīgs secinājums nozīmē noslēgumu un nāvi. Plašos mērogos, plašās prognozēs un meklējumos mēs esam priecīgi, ja varam pievienot jaunas pērles pētījumu virknei.

Kad man jautaja: «Kāpēc jūs ta priecājaties par šiem menhiriem?»— es atbildēju: «Tāpēc, ka mana pasaku karte tika precizēta. Kad jus satverat vienu burvju pavediena galu Kārnākā, vai tad nav prieks uzzināt, ka tā otra gals ir Transhimalajos?»

Kāds varētu iebilst, ka menhiru celtnieki no kādas citas vietas ieradušies Transhimalajos, kas bijuši viņu īslaicīgas apmešanās vieta, nevis šūpulis. Protams, varēja būt arī tā. Tālab, jo mazak kategoriski ir mūsu spriedumi, jo mazāk gaidām no tiem,— jo labak nākamībai.

«Vai jūs esat pārliecināts, ka ciltis, par kurām jūs runājat, ir ta sauktie goti?»

Man nav svarīgi, ka viņus sauc, vai lie ir gotu priekšteči vai to mazbērni. Vai viņiem ir ciešas saites ar ķeltiem, alaniem vai skitu ciltīm. Šie smalkie aprēķini jāuzņemas kadam citam. Bet es priecājos par faktu, ka Transhimalaju augstienēs esmu redzējis Kārnākās atveidu. Es neuzstāju, lai tiek veikta inventarizācija un klasifikācija, jo manā acu priekšā pavirša klasifikācijā ir tik bieži mainījusies un ar ta sauktajiem faktiem tik viegli žonglēts pat kādu tūkstoš gadu garos laika posmos. Es neaizmirsīšu savu pārsteigumu, kad, atrokot kurgānu, kura vecums tika strikti noteikts — ne vēlāks par desmito gadsimtu, es apbedītā plaukstā atradu četrpadsmitā gadsimta monētu. Tik liela ir amplitūda!»

Ļaudis atrisina šos uzdevumus daudz vienkāršāk: viņi uzskata, ka viss, kas ir zudis, aizgājis pazemē.

Kad mēs jautājam savam simtgadīgajam vectēvam par viņa jaunības segto kulbu, viņa atbildē katrā ziņā dzirdēsim daudz fantastiska. Tomēr allaž tiks sacīts arī kāds patiesības grauds.

Kad iztaujājam cilvēkus par viņu priekštečiem, viņi joprojām var mums atbildēt, viņi joprojām var mums nodziedāt kādu dziesmu, kas slēpj dižu patiesību.

Senās tibetiešu leģendas kopš tāliem gadsimtiem vērsušas uzmanību uz menhiriem un nezināmas izcelsmes dolmeniem.

Tibetiešu atmiņā šādi saglabājušās ziņas par Lielajiem Ceļotājiem:

«No talas Indijas aizce|oja divi prinči. Viņi devas uz zieme|iem. Ce|ā viens no prinčiem nomira, un brālis iemūžināja viņa piemiņu, uzceldams uz kapa diženu krāvumu no lieliem akmeņiem. Un pats turpinaja savu ilgo ceļojumu uz svešām zemēm.» (

Cilvēku atmiņa saglabā visu!

Tangu 1928

GAISMA TUKSNESI

Skaņa lielajā tuksnesī.

Iedziedas gliemežnīcas taure. Vai tu to dzirdi?

Gari stieptais, skumjais sauciens vibrē, trīsu|o, izdziest aizā. Varbūt tur ir kāds klosteris vai vientuļnieka miteklis?

Mēs esam sasnieguši visvientuligāko vietu. Sešu dienu ceļojuma laikā neesam sastapuši nevienu mājvietu. Kur gan šajos

neapdzīvotajos kalnos varētu mitināties lama, kas raida savu saucienu?

Tomēr tas nav lama. Mēs atrodamies Dunbures kalnos, un kopš neatminamiem laikiem šis vārds nozīmējis «gliemežnīcas taures saucienu».

Kalnu taures skaņas izdziest tālumā. Vai tās ir atbalsis klintīs? Vai tas ir Āzijas Memnona sauciens? Vai tur vējš stabulē akmens gaiteņos? Bet varbūt burbu|o kalnu strauts? Kaut kur ir dzimis šis vilinošais, stieptais sauciens. Un tas, kurš nosaucis šos kalnus par «Gliemežnīcas taures» kalniem, ir dzirdējis svētā tuksneša aicinājumu.

Mūsu apmetnes vietu sauc «Baltā Cortena». Divi vareni blāķi veido milzu vārtus. Vai tas nav viens no robežstabiem? Baltas zīmes. Balti geizeru pīlāri. Balti akmeņi. Šīs robežas ir zināmas. Mums visapkārt no lavīnu kapiem slejas klinšu radzes. Ir vakars.

Virs mums atrodas cita kalnu parēja. Jaapskata šis apvidus. No šejienes bija dzirdams gliemežnīcas sauciens. īss kāpiens. Starp diviem dabiski izveidotiem čiekurveida tornīšiem ir sprauga; un augstāk neliels apaļš laukumiņš, kuru no visām pusēm ieskauj asas klintis. Šajā laukumiņā un klinšu piekajē kuplo zāle, klusi mirguļo upītes lente. Te ir vislabākā vieta apmetnei. Šajā dabas veidotajā pilī var droši patverties.

«Palūk .. . Tur kaut kas kustas… Cilvēki,» čukst mūsu ceļabiedrs, ieskatīdamies vakara dūmakā.

Cauri miglas aizkaram šķiet, ka garām aizslīd ēnu teātris. Vai tā ir skaņa, kas rosinājusi mūsu iztēli? Vai tās bija straujās antilopes, kas nedzirdami aizauļoja garām? Gazeles un antilopes gandrīz nav pamanāmas uz brūngano klinšu fona. Varbūt kads jau pirms mums nolūkojis šo nepieejamo vietu apmetnei? Bel viss ir mierīgi. Krēslā šķiet, ka zāle nekustas. Skaņas un čuksti iesnaužas naktī. Nometnē iespīdas ugunskuri. Kam tie kalpos par vadzvaigznēm?

Atkal ugunskuri. Dej ēnas. Telšu silueti saplūst ar tumsu. Ļaužu pulks it kā dubultojies. Cilvēku un kamieļu šķiet neskaitāmi daudz. Parādās kamieļu un zirgu galvas. Karstums ir nogurdinošs. Pienācis laiks atpūsties. Ieroči tiek nolikti, un aizmirstas, ka šī ir tā vieta, kur karavānām mēdz uzbrukt laupītaji. Vēl pirms mēneša te tika aplaupīta karavāna, kas devās uz Ķīnu.

Mūsu ļaudis sen nav redzējuši kokus. Viņi sen nav jutuši garās zāles glāstus. Lai spīd miera ugunskuri.

Pēkšņi klusumu caururbj šautenes sprakšķi. Mūsu atpūta ir partraukta.

«Izdzēsiet ugunskurus! Sargi, sastājieties rinda! Uzmaniet teltis! Divi vīri ar šautenēm pie zirgiem! Končoks tiek sūtīts izlūkos. Ja viss būs mierīgi, viņš dziedas Šambalas dziesmu. Ja draud briesmas — paziņos ar šāvienu gaisā!»

Atkal nometnei pārskrien trīsas, un tad viss noklust. Vīri ar šautenēm ieņem vietas garajā zālē. Starp stumbriem teltis pazūd, it kā iegrimstot zemē. Dzirdams čuksts: «Varbūt tie ir Jalamas vīri. Viņa bandas vēl joprojām siro. Viņa galvu, uzspraustu uz šķēpa, rādīja visos tirgos, tomēr viņa centurioni klejo pa visu Gobi centru. Jūs tur, aizmugurē, dzi! Vai nečabēja zale?»

Pēkšņi no tumsas atskan Šambalas dziesma. Končoks dzied. Kaut kur tālumā dzirdama balss. Tas nozīmē, ka briesmas nedraud. Bet sargi paliek savos posteņos, un ugunskuri netiek iekurti. Dziesma tuvojas. No šalcošās zāles paradās Končoka neskaidrais stāvs, un viņš smej.

«Dumjais ķīnietis. Viņš nobijās no mūsu ugunskuriem un izšāva, lai pabiedētu mūs. Viņš domāja, ka esam laupītāji. Viņš pats jāj uz balta zirga.»

Ķīniešu karavāna devās no Karakoto uz Hami ar simt kamieļiem un vienu pašu šauteni. Viņi bija noturējuši mūsu ugunskurus par Jalamas ugunskuriem un gribēja mūs nobiedēt. Ķīnietis pats bija pārbijies līdz n!avei. Viņš visu laiku vaicāja, vai mēs esot miermīlīgi ļaudis, un lūdzas, lai mēs naktī turoties tālāk no viņa karavānas. Tad viņa karavana atdzīvojās, sāka spīguļot mazi, priecīgi ugunskuri. Uguns ir uzticības zīme. Tomēr apsardze tika pastiprināta. Tika dota parole «Šambala» un atbilde: «Valdnieks Rigdens».

«Arantan!» sauc lama Sange, pievilkdams pavadu savam zirgam. Starp diviem pakalniem rīta migla trauc auļojošu jātnieku silueti ar šķēpiem un garam šautenēm.

Tagad viņi patiešām ir klāt! Tie paši piecdesmit jātnieki, par kuriem mūs brīdināja nezināms labvēlis, kas auļos atjāja pie mums no kalniem. Ceļš mums ir aizšķērsots. Uzbrukums sāksies no kalna puses. Mūsu spēki ir sadalīti. Torguti — mūsu labākie šāvēji — ir tālu aizmugurē. Končoks un Tserings — pie kamieļiem. Tur ir arī Taši un otrs Končoks no Kokonuras. Bet aiz mums ir augsts kalns. Ja mums izdosies to sasniegt, mēs iegūsim izdevīgu pozīciju, no kuras pārredzama visa apkārtne. Tur varēsim sakopot visus savus spēkus. Pretinieki grupās tuvojas nākamajam kalnam, bet mēs nezaudējam laiku velti un sasniedzam kalnu. Esam sagatavojušies. Ošers un Džordže izjāj sagaidīt ienaidnieku un māj ar hatiku. Ošers iekliedzas, un viņa uzruna mongoļu valoda dzirdama tālu. Viņš sauc: «Piesargieties aiztikt dižus cilvēkus; ja kāds to iedrošināsies darit, viņam nāksies izjust varenu ieroču spēku, kas desmit minūšu laika spēj sagraut veselu pilsētu.» Panagi sadrūzmējas grupā. Viņi ieklausās Ošera teiktaja un skaita mūsu ieročus. Pat mūsu lama Malonovs draud viņiem ar šautenes apvalkā ieliktu lāpstu. Ieroču daudzums runā mums par labu. Panagi neiedrošinās sākt atklātu cīņu. Viņi nolaiž savas šautenes. Tikai viens garš šķēps vēl slejas, pacelts gaisā.

«Vai negribat pārdot šo šķēpu? Es gribu to nopirkt.» Mūsu ienaidnieki smīn. «Šķēps ir mūsu biedrs. Mēs negribam no tā šķirties.» Pēc tam mēs uzzinām, ka šis šķēps ir kara zīme un ka jātnieki atstāj savas jurtas tikai ļaunu nolūku vadīti. Mūsu ienaidnieki, beidzot nolēmuši atmest naidīgos nodomus, sāk gari stāstīt par pazaudētu baltu zirgu, kuru tie esot devušies meklēt. Šis stāsts mums ir jau zināms. Ari citur Āzija aizdomīgi svešinieki mēdz stāstīt par pazudušiem zirgiem, lai slēptu savus īstos nolūkus.

Kad uzcēlām teltis, mēs redzējām, ka ganāmpulki tika dzīti mājup no kalniem uz tālajām jurtām. Arī tā ir raksturīga zīme, ka pieņemts lēmums uzbrukt.

Sveši jātnieki devās kalnos dažādos virzienos. Vai viņi jāja, lai pievāktu savus apslēptos īpašumus vai lai sauktu papildspēkus?

Jāsagalavojas negaidītiem notikumiem un ieroči jātur pa rokai.

Pret vakaru, kad bija jau iedegti miera ugunskuri, daži no mūsu «ienaidniekiem» atnāca uz nometni. Viņi īpaši interesējās par mūsu šaujamieročiem. Pārsteigti uzzinājām, ka šī mežoņu cilts zina tādus vārdus kā «mauzeris», «brauniņš» un «nagans»— viņi pamatīgi apsprieda mūsu šauteņu kvalitāti. Tad svešie atkal devās projām, un neviens nezināja, kāds ir viņu galīgais lēmums. Bet viņi bija izdomājuši dažādus ieganstus, lai aizkavētu mūs uz vēl vienu dienu. Kas zina, varbūt cerēja saņemt papildspēkus.

Kaut gan bijām iekūruši miera ugunskurus, mēs nodrošinājāmies pret nakts uzbrukumu. Divās vietās nometnes aizsardzībai tika izraktas tranšejas mīkstajā smilšainajā zemē. Apsardze tika pastiprināta, un ikvienam tika noteikts postenis, kas tam jāieņem trauksmes gadījuma.

Pirms rītausmas atklājām, ka pazuduši daži kamieļi. Pēc ilgiem meklējumiem tie tika atrasti neparastā vieta starp

klintīm. Varbūt kāds bija cerējis, ka mēs aizceļosim, zaudējuši cerības tos atrast.

Saule jau rietēja, kad tuvojāmies pārejai, sargiem jājot abās karavānas pusēs.

Atkal svešinieki jāja mums garām. Viņi nokapa no saviem zirgiem un stāvēja, turēdami savas garās šautenes. Daži no mūsu vīriem arī nokāpa no zirgiem un staigāja viņu priekšā ar šautenēm kaujas gatavībā.

Pa akmeņaino ceļu nonācām līdz parejai un pēkšņi izdzirdējām divus šāvienus tālumā. Vēlāk uz pašas kraujas malas ieraudzījām savu priekšposteņa vīru ar šauteni, paceltu virs galvas. Tas bija brīdinājums. Mēs atkal ieņēmām kaujas pozīcijas, un divi mūsu vīri ar talskatiem tuvojās bīstamajai zonai. Pagāja dažas minūtes, viņi kaut ko aplūkoja, un pēc tam ieraudzījam signālu: «Briesmu nav.»

Kad pienācām tuvāk, mūsu priekšposteņa vīri vēl skatījās tālskatos. Viens no viņiem apgalvoja, ka kaut kas noticis un iespējams, ka viens no mūsu torgutiem un zirgs ir nošauts.

Toties otrs bija ievērojis, ka mūsu mūļu karavāna virzās uz priekšu bez traucēkļiem un aiz tās redzams tumšs plankums, kurā iezīmējas daži stāvi zem pārejās.

Tas droši vien nebija nekas bīstams.

Nokāpdami no pārejas, mēs tālumā redzējām lielus savvaļas jaku ganāmpulkus — dažus simtus galvu —,tik tipiskus jau no Marko Polo laikiem. Tagad bija saskatāms, ka melnā masa apakšā ir liels jaks, kuru nošāvuši un tagad dīrā mūsu torguti.

Taču uzbrukuma briesmas vēl nebija gluži garām. Mūsu mongoļi apgalvoja, ka panagi mums neuzbrukšot savu jurtu tuvumā, baidīdamies, ka tas neveiksmes gadījumā var tikt nodedzinātas. Tālāk aiz pārejas, vientulīgākā vieta, var draudēt <

uzbrukums. Mongoļu lama Sange bija tik ļoti nobijies no šīs varbūtības, ka tuvojās mums ar baltu hatiku un lūdza, lai atļaujam visiem mongoļiem nekavējoties atgriezties mājās. Mēs nepieņēmām hatiku, un šī visai nepatīkamā saruna palika bez rezultāta.

Nejauši mums nāca talkā kas cits.

Vietējās dievības, kaut arī bija septembris, kalnos bija raidījušas pērkona negaisus, un mūsu mongoļi sačukstējās, ka varenais dievs Lo esot ļoti saniknojies uz panagiem par viņu ļaunajiem nodomiem. Pēc pērkona un zibeņošanas saka stipri snigt, kas bija neparasti šim gadalaikam. Drosme atgriezās mūsu mongoļos, un viņi sauca: «Jūs redzat dievu dusmas! Viņi nāk mums palīgā! Panagi nekad neuzbruks sniegputenī, jo mēs varētu viņiem sekot pa pēdām!»

Tomēr noskaņojums mūsu nometnē bija drūms. Cauri putenim ugunskuri spīdēja nespodri un sargu balsis skanēja apslāpēti.

Atceros vēl kādu apmešanos, arī ap ugunskuriem, bet toreiz citas ugunis bija redzamas tālumā. Tās bija golloku nometnes. Visu nakti viņi sauca: «Ki-ho-ho!»— un mūsu horpas atbildēja: «Hojo hei!» Ar šiem tālajiem saucieniem nometnes paziņo viena otrai, ka ir nomodā un gatavas aizstāvēties. Tam nav nozīmes, ka saulrietā vīri vēl apciemoja viens otru, jo, saulei norietot un pretējam spīdeklim uzlecot, arī prāts var mainīties. Un miera ugunskuri var pēkšņi tikt apdzēsti!

Atkal krīt sniegs. Lielas, smailas klintis ieskauj nometni; milzīgas ēnas stiepjas no tām. Ap uguni sēž daži salīkuši stāvi. Pat iztālēm var redzēt, kā viens no viņiem pace| augšup rokas, un pret sarkanajām liesmām redzami viņa desmit pirksti. Viņš kaut ko dedzīgi stāsta. Viņš skaita milzīgo Šambalas armiju. Viņš runā par šo leģionu neuzvaramajiem ieročiem, kā tos vedot lielais uzvarētājs, pats Šambalas valdnieks. Ka neviens nezinot, no kurienes tie nāk, bet tie iznīcinot visu netaisno. Un aiz viņiem nākot laime un labklājība. Šambalas valdnieka ziņneši parādoties it visur. Par apstiprinājumu šim stāstam uz pretējās klints pēkšņi parādās milzu ēna! Un kāds stav, uguns zelta apspīdēts, nokāpj no kalna. Visi sagatavojušies uzklausīt viscildenāko vēsti. Taču nācējs ir jaku dzinējs. Tomēr viņš nes labu ziņu: jaki ir gatavi Sanju pārejai. Laba vēsts! Bet pasakas burvība ir izgaisusi. Vīlušies vīri piemet sausas saknes ugunī.

Uguns uzšvirkst un atkal noplok. Uz zeltīti dzeltena akmens viņi sēž, un viņus ieskauj violeti kalni ar balti sniegotām virsotnēm, zem zilās debess kupola viņi sēž cieši līdzās. Un uz garena akmens nolikts kaut kas spilgti krāsains. Lama savā augstajā dzeltenajā cepurē kaut ko klāsta uzmanīgajam klausītājam, ar spieķi rādīdams uz to, kas apstiprina viņa stāstījumu. Šī košā glezna ir Canga Šambalas tēls. Tās centra attēlots valdnieks, svētītais Rigden-džapo, virs viņa — Buda. Valdnieka priekšā atrodas daudz brīnišķīgu ziedojumu un dārglietu, bet Viņa roka tiem nepieskaras un Viņa skatiens tos nemeklē. Viņa plaukstā, kas izstiepta svētījot, var redzēt izredzēta zīmi. Viņš svētī nākotnes cilvēci. Viņš mīt Savā Sargtornī, palīdzēdams labajam un iznīcinādams grēciniekus. Viņa doma ir mūžīga uzvaroša cīņa. Viņš ir gaisma, kas uzvar tumsu. Gleznas apakšējā daļā attēlota lielā ciņa, kuru vada Pats Valdonis. Taisnas dusmas krāso zilos mākoņus purpurkrāsā. Rigdendžapo kareivji, lieliskās bruņās tērpti, ar zobeniem un šķēpiem vajā izbiedētos ienaidniekus. Daudzi no tiem jau krituši, to šaujamieroči, lielās cepures un cila mantība ir izsvaidīta pa kaujas lauku. Daži mirst, taisnīgas rokas iznīcināti. Viņu vadonis jau nogalināts un guļ zem dižā karotāja Rigdena zirga pakaviem. Valdniekam seko rati ar briesmīgiem lielgabaliem, kuriem nekādas sienas nespēj pretoties. Daži ienaidnieki uz ceļiem lūdzas žēlastību vai jāšus uz ziloņiem cenšas izglābties no sava likteņa. Taču taisnības zobens sasniedz zaimotājus. Tumsa jāiznīcina. Lamas spieķis seko kaujas gaitai.

Tuksneša vakara klusumā ap ugunskuru sēžot, tiek stāstīta gaismas uzvaras teiksma. Desmit pirkstu nepietiek, lai uzskaitītu Šambalas leģionus. Visas hiperbolas ir par vājām, lai izteiktu Pasaules Valdnieka varenību.

Visu uzvarošajā salnā ugunskuri šķiet vāji un bez siltuma, īsais laiks no vienpadsmitiem līdz vieniem liekas mazliet siltāks, bet pēc vieniem salu pastiprina ass vējš, un visbiezākais kažoks nešķiet neko siltāks par plānu zīdu. Arstain te ir brīnišķīga izdevība novērot augstuma pārsteidzošo iedarbību. E.I. pulss sasniedz 145 sitienus un, ķā saka ārsts, kļūst tāds kā putnam. Ausīs zvana tā, it ka visas Indijas cikādes būtu sapulcējušās vienkopus. Mums uzbrūk sniegāju aklums. Tam seko pavisam dīvainas sajūtas: acs visu redz dubultu, turklāt abi attēli ir vienlīdz skaidri: divas karavānas, divi kraukļu bari, dubults kalnu situēts.

Mūsu ārsts pareģo, ka, šādam salam pieturoties, sirds, kuru jau novājinājis aukstums, kļūst arvien nespēcigāka un īpaši aukstā naktī cilvēks var aizmigt uz mūžu.

Ārsts izraksta vēl vienu medicīnisku izziņu: «Turpmākā ekspedīcijas aizkavēšana tiks uzskatīta par organizētiem draudiem ekspedīcijas locekļu dzīvībām.»

Kādu rītu, kad saule tikko bija skārusi visaugstākās virsotnes, ārsts ienāca visai satraukts, bet apmierināts, izsaukdamies: «Te nu ir rezultāti! Pat brendijs ir sasalis! Un tā ari mūsu dzīvības var sasalt un aprimt uz mūžu!» Viņam tika atbildēts: «Protams, ja mēs gribam nosalt, tad katra ziņā nosalsim. Taču pastāv kāds ievērojams fakts, tāds pats kā psihiskā enerģija, kas ir siltāks par uguni un barojošāks par maizi. Pats galvenais šādos gadījumos ir saglabat mieru, jo uzbudinājums mums atņem mūsu visstiprāko psihisko ieroci.»

Protams, es nevainoju ārstu par viņa pesimismu; parastie medikamenti tik neparastos apstākļos nedod labus rezultātus. Turklāt galvenais medikaments viņa aptieciņā — strofantins — gandrīz izbeidzies. Arī no otrām nepieciešamajām zālēm — adonis veronalis — viņš var parādīt tikai tukšu pudeli.

Gandrīz neiespējami dabūt kurināmo. Par maisu argala melno telšu iemītnieki pieprasa bargu naudu. Turklāt katrs dod priekšroku kādām īpašām monētām. Viens pieprasa vecos Ķīnas impērijas taelus, cits — monētas ar attēlu, dolārus no Sinkjaņas, trešais — naudu ar Hun čaņa attēlu un septiņiem burtiem, vēl cits grib to pašu monētu, bet ar sešiem burtiem. Kāds ir ar mieru pārdot kurināmo tikai par indiešu sudraba rūpijām. Bet neviens nepieņem amerikāņu vai meksikāņu dolārus, nedz ari tibetiešu vara šo, par spīti impozantajam uzrakstam uz tiem: «Valdība, kas uzvar visos virzienos.»

Bet kas gan dod siltumu pieticīgajiem ugunskuriem? Par spīti neaprakstāmajam, desmit pirksti tiek pacelti gaisā. Vispirms, lai uzskaitītu nosalušās karavānas, bet pēc tam — lai pastāstītu par neskaitāmajiem svēto karotāju pulkiem, kas nokāpšot no Svētā kalna, lai iznīcinātu visus noziedzīgos spēkus. Un, kamēr tiek stāstīts par karstajiem cīniņiem, par taisnības uzvaru pār tumsonību, ugunskuri sāk kvēlot un desmit augšup paceltie pirksti, šķiet, vairs nejūt aukstumu. Ugunskuri salā!

Tumša masa strauji virzās augšup pa stāvu nogāzi. Savvaļas jaku pulki — ne mazāk par trīssimt galvām — bēg no karavānas. Mūsu mongoļu mednieki pieceļas, tvēr pēc šautenēm un cenšas palēnināt soli, palikt iepakaļ karavānai. Bet mēs pazīstam viņu viltības. Kaut gan viņi ir budisti un ap kaklu un pat somās nēsā svētos tēlus, pirmām kārtām viņi ir mednieki, strēlnieki, un viņu karstākā vēlēšanās ir raidīt spalgu šāvienu bēgošo jaku pūlī. Mednieki apstājas.

«Ošer, Dordže un Mandži, vai dzirdat, jūs nedrīkstat šaut! Jums ir pietiekami ēdamā!»

Bet vai tad mednieks šauj, lai iegūtu pārtiku? Tālumā akmens plakankalnēs atkal redzams tumšais bars. Tas ir. vēl lielāks, vēl biezāks. Ir kaut kas biedinošs tik lielā savvaļas jaku ganāmpulkā. Šoreiz mongoļi paši mums iesaka nogriezties sāņus un apiet ganāmpulku, kurā, pē viņu aprēķiniem, esot ap tūkstoš galvu. To vidū varot būt arī veci un nikni buļļi.

Taču, ja runa ir par kiangu medībām, mongoļi ir nevaldāmi. Nometnē tika noteiktas soda naudas par katru nevajadzīgu šāvienu, kā arī par patvaļīgu nometnes atstāšanu. Bet ko lai dara, ja mednieks, par spīti visam, pazūd aiz tuvējā pakalna un atgriežas pēc paris stundām ar vēl asiņainu kianga ādu pāri zirga mugurai un steiga no rumpja nogrieztiem gaļas gabaliem, kas sakārti visapkārt segliem? Viņi gluži kā huņņu jātnieki ved līdzi gaļu, piekārtu pie segliem. Mednieks smaida, vicaur notriepies ar asinīm. Viņu var sodīt, bet viņa kaislība ir apmierināta. Un pārējie budisti arī ar nosodījumu izturas pret jūsu aizliegumu šaut dzīvniekus. Viņi līksmojas par iespēju vakariņās cept svaigu jaka vai kianga gaļu.

Vilka vajāta antilope ieskrien tieši karavānas vidū. Mednieki kārigi noraugas uz to, taču viņus attur aizliegums. Bet to, ko var aizliegt cilvēkam, nevar aizliegt suņiem, un nabaga antilope drīz nokļūst starp divām ugunīm. Vilks tomēr bīstas karavānas tuvuma un lēkšus nogriežas sāņus. Un no suņiem antilope var aizbēgt. Pat kalnu vistiņas un mazās savvaļas kazas spēj apmuļķot mongoļu suņus un aizvilināt tos talu projām no saviem mazuļiem.

Un, palūk, kur lāči! Tumšbrūni, ar platām baltām apkaklēm. Naktīs tie pienāk pavisam tuvu nometnei un, ja nebūtu suņu, viņi bez steigas apmierinātu savu ziņkārību arī dienā, nemēģinādami bēgt. Tagad mēs ceļojam gar skaidro Burengolas upi. Zem zirgu pakaviem zilais vara oksīds mirdz kā visskaistākie tirkīzi. Virs mums slejas stāva klints, un pa tās malu lēkšo liels lācis, turēdamies līdzi karavānai un ziņkāri mūs vērodams. Kurš gan viņu aiztiks un kādēļ?

Tomēr dažas dzīvnieku sugas kļuvušas par īstām karavānu ienaidniecēm. Tie ir murkšķi, tabagani un cirslīši. Visa apkaime izrakņāta neskaitāmām alam. Neraugoties uz piesardzību, zirgi bieži klūp un pēkšņi iebrūk līdz ceļiem šajās pazemes pilsētās. Nepaiet ne diena, lai kāds zirgs npiebruktu šo alu dzīvnieku izraktajos slazdos.

Vakarā tibetietis Končoks atnes pie ugunskuriem divus kalnu fazānus. Kā viņš varējis tos kailam rokām noķert, paliek noslēpums. Nav grūti uzminēt, kurš gribētu tos nogalināt un apēst, taču atskan arī balsis, kas aicina atbrīvot putnus. Mēs atkal pievēršamies budisma ticējumiem un pēc zināmas tirgošanās apmainām putnus pret vienu ķīniešu taelu. Un pēc mirkļa abi gūstekņi līksmi aizspurdz uz kalnu pusi.

Lapsa medī kalnu irbes; klija uzglūn zaķim, un suņi dedzīgi vaja murkšķus. Dzīvnieku valsts dzīvo pēc saviem likumiem. Pēdējais gadījums, kas saistījās ar dzīvnieku valsti, bija notikums ar vistām. No Sučovas bijām paņēmuši līdzi gaili un divas vistas, un pēdējās ik dienas apzinīgi piegādāja mums olas, par spīti neērtībām, ko tām sagādāja ikdienas pārceļojums. Tomēr, kad nekā vairs nebija palicis, ar ko putnus barot, mēs tos uzdāvinājām tibetiešu virsniekam. Vērīga acs tūdaļ pamanīja vistu pazušanu un ziņoja par to gubernatoram. Sākās ilgstoša korespondence par to, vai esam apēduši trīs putnus. Tika rakstītas vēstules pat uz Lhasu.

Un atkal naksnīgo ugunskuru gaismā mūsu pinkainie tibetieši pulcējas kopā un, acis blisinādami, stāsta no tuvējā dzonga gūtās baumas, kurās, kā allaž, apsmiets viņu gubernators. Tā pati siltā uguns, kas pirms tam dzirdējusi dedzīgus nostāstus par Šambalu, tagad apgaismo sejas, kurās lasāms nosodījums Lhasas ierēdņiem.

Lamas iesvēta suburganu Šambalas vārdā. Rigden-džapo tēla priekšā viņi lej ūdeni uz burvju spoguļa; ūdens tek pāri spoguļa virsmai; attēli aizmiglojas un liek atcerēties senos nostāstus par burvju spoguļiem. Procesija soļo apkart suburganam ar kūpošu vīraku, un galvenais lama tur dzīparu, kas piesiets pie suburgana virsotnes, kur pirms tam tikuši novietoti dažadi nozīmīgi priekšmeti. Tur ir Būdas figūra, sudraba gredzens ar visai nozīmīgu uzrakstu, nākotnes pareģojumi un dārgi priekšmeti «Norbu-rinpoče». Vecs lama atnācis no tuvējām jurtām un atnesis dažus «dārgumus»— kalnu kristāla gabaliņu, mazu tirkīzu, divas trīs krelles un mirdzošu vizlas gabaliņu. Vecais lama piedalījies suburgana celšanā un atnesis šos dārgumus, neatlaidīgi lūgdams novietot tos vaļējā svētnīcā. Pēc ilga dievkalpojuma baltais dzīpars, kas savienoja lamu ar suburganu, tika pārgriezts, un tuksnesī palika baltais suburgans, ko apsargāja tikai neredzamie spēki. Daudz briesmu uzglūn šīm svētnīcām. Kad karavānas apstājas atpūsties, kamieļi posta pamatu stūrus, ziņkārīgi brieži lec uz dzegām un ar ragiem pārbauda rotājumu un dekoratīvo tēlu izturību. Bet vislielākās briesmas draud no dunganu musulmaņiem.

Mongoļiem ir teiciens: «Ja suburgans var izturēt dunganu uzbrukumu, tad tas stāvēs mūžīgi.» Pie ugunskuriem stāsta, kā dungani sagrāvuši budistu svētnīcas. Stāsta, ka dungani kurinot ugunskurus budistu alas, kas rotātas ar freskām, lai sadedzinātu un apkvēpinātu šos gleznojumus. Ar šausmām sejā ļaudis stāsta, ka Labranas provincē dungani izdemolējuši paša Maitrejas statuju. Viņi vaja ne tikai budistus, bet arī ķiniešus, kas atzīst Konfūcija mācību. Mongoļi saka: lai cik grūti sadzīvot ar ķīniešiem, dungani ir vēl ļaunāki, viņi ir gluži neciešami. Viņus uzskata par necilvēciskiem, ļauniem un asinskariem. Nāk atmiņā visi briesmu darbi, kas izdarīti dunganu dumpja laikā. Katrā uzkalnā redzamas drupas, un visur bezveidīgas akmeņu kaudzes. Cilvēku apziņā visas šīs paliekas ta vai citādi saistītas ar dunganiem. Te dungani būvējuši cietoksni, šos nocietinājumus viņi sagrāvuši, te bijis ciemats, ko dungani nodedzinājuši, un tās zelta raktuves apklusušas pēc tam, kad tur pāri gājuši

dungani, tur, rau, ir aka, kuru dungani aizbēruši ar smiltīm, lai tajā vietā vairs nebūtu ūdens.

Vesels vakars tika veltīts šiem drausmajiem nostāstiem. Un ap ugunskuru atkal tika augšup pacelti desmit pirksti, kas uzskaitīja dunganu zvērības.

Kamieļu zvaniņi karavānā ir dažādma lieluma, un to skaņas veido simfoniju. Tā ir raksturīga tuksneša melodija. Dienas svelme visu iznīcina. Viss kļuvis kluss, izmiris. Viss ievelkas ēnā, vēsumā. Saule kā uzvarētāja vienīgā valda milzīgajā kaujaslaukā. Neviens tai nevar pretoties. Pat dižā Tarimas upe aptur savu plūdumu. Degošie akmeņi izstiepti kā nagi agonijā, kamēr uzvarētāja pazūd aiz horizonta, lai meklētu jaunas uzvaras.

Tumsa neiedrošinās atgriezties. Tikai zilgana migla klāj plašumus bez gala un malas. Kāda melodija visvairāk atbilst šai zilajai simfonijai? Tā ir zvanu skaņa, maiga, gluži kā vecs varš un ritmiska kā tuksneša kuģu gaita. Tikai tā var padarīt pilnīgu tuksneša simfoniju, bet pretmets šai noslēpumainajai skaņu virknei ir cejojošā dziedoņa bakšas dziesma, kuru viņš nenogurdināmi pavada uz cītaras. Viņš dzied par Sabistanu, par nimfām, kuras no augtumiem nolaižas uz zemes, lai iedvesmotu milžus, varoņus un skaistus ķēniņdēlus.

Viņš dzied par svēto Pravieti īsu, kas staigājis pa šīm zemēm, un par to, kā viņš piecēlis no miroņiem milzi, kurš pēc tam kļuvis par labu valdnieku šajā zemē. Viņš dzied par svētajiem ļaudīm, kas mīt aiz šā paša kalna — kāds svētais varējis dzirdēt viņu lūgšanas, atrazdamies sešu mēnešu ceļojuma attālumā no viņiem. Tuksneša klusumā bakša pievienojas mūsu karavānas zvaniņiem. Tuvējā ciematā ir svētki, un viņš dodas turp, lai rādītu savu mākslu un pavēstītu daudzus brīnumainus nostāstus, kas nav vis pasakas, bet Āzijas īstenība. <

Karavānas pirmais kamielis ir izrotāts ar krāsainiem paklājiem, lentēm, un augstu uz tā kravas nostiprināts karogs. Tas ir izredzēts kamielis, viņš ir priekšgalā. Viņš uzņēmies rūpes piepildīt tuksnesi ar sava zvaniņa skaņu un lepni sper soļus.

Viņa melnās acis arī liekas zinām daudzas leģendas.

Taču tagad tas nav vis bakša ar savu dziesmu — mūs panāk kāds jātnieks. Smalkas spalgas skaņas valdonīgi caururbj gaisu.

Tā ir ķīniešu varoņdziesma.

Šaubos, vai šīs varonīgās un dažkārt Konfūcija ticībai veltītās dziesmas var dzirdēt eiropiešu kvartālos Ķīnas ostu pilsētās.

Bet tuksnesī senās Ķīnas izjūta, tās karotāju gars, kas pakļāvuši milzīgas zemes platības, iespiežas pat mūsdienu

ambana sirdi. Kamieļu zvaniņu ritms ir pārtraukts. Dārd ambana zirga pakavi. Liels sarkans pušķis šūpojas kakla gluži kā zebra pelēki svītrainām Karašaras zirgam. Otrs pušķis karājas pie zirga krūšu bruņām. Zem segliem atrodas lielais ķīniešu zobens. Melno samta zābaku purngali uzliekti augšup. Seglu kāpšļi rotāti ar apzeltītiem lauvam. Seglu rotājums ir ļoti sarežģīts. Vairāki paklāji atvieglo garo ceļojumu. No Jarkendas līdz Tunhuaņai divus mēnešus ilgst ceļojums pa seno ķiniešu ceļu, pa kuru nefrītus, zīdu, sudrabu un zeltu veda radi paši jātnieki ar tādām pašām dziesmām un zvaniem, ar tādiem pašiem zobeniem. Ambans ar savu svītu trokšņaini mums pievienojas. Kamieļi paliek iepakaļ, bet zirgus iedvesmo šis troksnis un spalgā skandēšana. Tas ir kaut kas līdzīgs Čingishana mazdēlu ordu gājienam.

Neliels miestiņš. Cits ambans iznāk no sava jamena, ko ieskauj žogs, lai sveiktu mūsu ceļabiedru. Abi valdoņi visai ceremoniāli sasveicinās. Tas viss atgādina senu ķīniešu zīmējumu. Viņi ļoti priecājas par satikšanos un, rokās turēdamies, ieiet pa lielajiem sarkanajiem vārtiem. Divi melni silueti smilšaini pērļainajā dūmakā divu bruņotu kareivju pavadībā iezīmējas uz māla apmestās sienas.

Allāh! Allah! Allāh!— sauc musulmaņi, gatavodamies Ramazanam, kad dienu viņi gavē un drīkst ēst tikai naktī. Lai atvairītu miegu, viņi pieskandē pilsētas apkaimi ar saviem saucieniem un dziesmām.

Pavisam citādi saucieni skan no liela koka puses. Divi ladaki no mūsu karavanas skandē lūgšanas Maitrejam. Tā visu reliģiju himnas ir savāktas kopa ap vienu ugunskuru.

Uz seniem akmeņiem it visur Āzijā var ieraudzīt īpatnējus krustus un vārdus uiguru, Ķīniešu, mongoļu un citās valodās. Kāds brīnums! Uz mongoļu monētas ir ta pati zīme! Tādā pašā veidā nestorieši ienaca tuksnesī. Atcerieties, ka dižais Tomass Vons citē ķiniešu agrīnās Sia kristietības ēras autoru: ka smiltis ka zīdaini viļņi apsedzot visu, kas noticis pagātnē. Un tikai sārta līnija austrumos šķērso kāpu siluetus.

Ceļojošās smiltis. Gluži kā skopie bruņinieki tās sargā bagātības, kas dažkārt parādās virspusē. Neviens nedrīkst tās piesavināties, jo tās apsargā slepeni spēki, un bagātības var tikt atdotas tikai noliktajā laikā. Zeme dvašo indīgas vielas. Nenoliecies pie zemes, nemēģini pacelt to, kas tev nepieder. Citādi tu nokritīsi beigts, tāpat kā jebkurš zaglis.

Pieredzējis jātnieks sūta sev pa priekšu suni, jo suns pirmais sajutīs šīs zemes smaržas. Pat dzīvnieks neiedrošinās ienākt aizliegtajā zona. Neviens ugunskurs neaicinās jūs šajās slepena-

jas vietās. Tikai reti maitasputni lidinās augstu pāri noslēpumainajai zemei. Vai tie ari ir sargi? Un kas tie par kauliem, kas tik spoži balo smiltīs? Kas bijis tas nepaklausīgais, kurš nav ievērojis nolikto laiku?

Milzīgs melns maitasputns pārlido pāri nometnei. Spīdīgs ķermenis lido no ziemeļiem uz dienvidiem. Binoklis ir pa rokai.

Šis ķermenis ir milzīgs. Tā viens sāns spīd saulē. Tā forma ir ovāla. Tad tas maina virzienu un pazūd dienvidrietumos aiz Ulandavanas, sarkanās pārejas Humbolta kalnu grēdā. Visa karavāna satraukti apspriež šo parādību. Vai tas bija gaisa balons? Vai bolīds? Nezināms lidaparāts? Katrā ziņā tā nebija parādība, jo ar vairākiem binokļiem vienlaikus nevar novērot parādību. Un tad lama nočukst:

«Tā ir laba zīme. Ļoti laba zīme. Mūs apsarga. Pats Rigden-džapo rūpējas par mums!» Tuksnesī var redzēt brīnumainas parādības un sajust svaigas smaržas. Bet tuksneša iedzīvotājus tās nekad nepārsteidz.

Atkal ap ugunskuru augšup paceļas desmit pirksti un skan stāsts, kas ar savu vienkāršību un patiesīgumu pacilā sirdi.

Stāsts ir par slaveno melno akmeni. Izpušķodams stāstījumu ar skaistiem simboliem, sirms ceļotājs vēstī apburtajiem klausītājiem, kā aizvēsturiskos laikos no kadas citas pasaules nokritis brīnumakmens — indieši to sauc par Čintamani, tibetieši un mongoļi — par Norbu-rinpoči. Kopš tiem laikiem daļa no šā akmens ceļo pa pasauli, pareģodama jaunu ēru un lielākos notikumus uz zemes. Kāds valdnieks ieguvis šo akmeni sava īpašumā, un tumsas spēki mēģinājuši to nozagt.

Jūsu draugs, klausīdamies šajā leģendā, jums pačukst: «Akmens ir melns, «pretīgs» un « smirdošs», un to sauc par pasaules sākumu. Tas lec augšup gluži kā dīgstoša sēkla. Tā sapņoja t

Paracelzs.» Un otrs jūsu ceļabiedrs pasmaida: «Lapis exilis, Meistardziedoņu Klejojošais akmens.»

Bet teicējs pie ugunskura turpina stāstu par akmens brīnumainajiem spēkiem, par to, kā šis akmens norādot uz dažādiem notikumiem un esības jēgu.

«Kad akmens ir karsts, kad tas vibrē, plaisā, kad tam mainās masa vai krasa — ar šīm izmaiņam akmens pareģo ta īpašniekam visu nākotni un piešķir spēju saskatīt savus ienaidniekus, draudošās briesmas, kā arī laimīgus notikumus.»

Kāds no klausītājiem jautā: «Vai tas nav akmens no Rigdendžapo torņa, kura stari iespiežas visos okeānos un kalnos cilvēces labā?»

Teicējs turpina: «Melnais akmens klejo pa pasauli. Mēs zinām, ka tas piederējis Ķīnas imperatoram un Tamerlanam.

Zinoši cilvēki teic, ka to turējis savā īpašumā ari Lielais Suleimans un Akbars un ar tā palīdzību vairojuši savu varenību. Šo akmeni sauc par «Pasaules dārgumu».»

Ugunskuri kvēlo gluži kā seni upuru altāri.

Jūs ieejat savā teltī. Viss ir mierīgi un parasti. Parastā vidē grūti iedomāties kaut ko nereālu un neatkārtojamu. Jūs pieskaraties savai guļvietai — un piepeši uzšaujas liesma. Sudrabaini zila liesma. Rīkodamies ikdienišķi praktiski, jūs mēģināt to izdzēst. Liesma nededzina plaukstu, tā ir tikai viegli silta — silta un vitāla gluži kā pati dzīve. Tā uzvijas garām mēlēm, bet trokšņa vai smakas. Tas nav fosfora spīdums — tā ir dzīva substance. Uguns nāk no gaisa kā laimīgs elementu savienojums. Netveramais mirklis paiet. Un liesma sāk noplakt tikpat noslēpumaini, kā bija iedegusies. Teltī ir tumšs, un no parādības, kuru jūs izjutāt un redzējāt pavisam reāli, vairs nav palicis ne miņas. Un citā reizē, citā vietā, arī naktī, liesma izlēca no jūsu pirkstiem un pārskrēja pāri visiem priekšmetiem, kuriem jūs pieskārāties, nenodarot nekādus postījumus. Atkal jūs nonācāt saskarē ar neizskaidrojamu strāvu savienojumiem. Tas notiek tikai augstienēs. Ugunskuri vēl nebija uzliesmojuši spožāk, kad krēslā nodārdēja šāviens. Kas tur šāva?

Taši ir nogalinājis čūsku. Cik dīvaina čūska. Ar tādu kā bārdu, pelēku, ar melnām un pelēkām ēnām.

Ap ugunskuriem raisās gari nostāsti par čūskām. Kāds mongolis stāsta:

«Ja kādam nav bail no čūskām, viņam jāsatver tā aiz astes un spēcīgi jāsakrata. Čūska kļūs stīva kā sprungulis, līdz jūs to atkal sakratīsiet.»

Mans ceļabiedrs pieliecas man tuvāk.

«Vai atceraties Mozus zizli Bībelē, kā viņš parādīja brīnumu, kad zizlis pārvērtās par čūsku. Varbūt viņš izmantoja čūsku katalepsijas stāvoklī un ar spēcīgu vēzienu atgrieza to pie dzīvības?»

«Tuksnesī nāk atmiņā daudzas Bībeles zīmes. Kaut vai milzīgie smilšu stabi, kas pēkšņi parādās un ilgi virzās uz priekšu blīvā masā. Brīnumainais pīlārs, kas kustējās Mozus acu priekšā, labi pazīstams tuksneša klejotājam — un atkal jūs atceraties Mozus degošo, bet nesadegošo ērkšķu krūmu. Pēc tam kad esat redzējis nedziestošo liesmu savā teltī, tāds krūms vairs nav nereāls brīnums, bet realitāte, kas sastopama tikai tuksnesī. Kad dzirdat, kā Mahātma jāšus ceļojis, lai veiktu neatliekamas misijas, jūs arī nebrīnāties, jo zināt par Mahātmu eksistenci. Jums zināma viņu lielā gudrība. Daudz kas, pilnīgi neiespējams Rietumu dzivē, te, Austrumos, kjūst gluži ikdienišķs.

Ir satopamas arī citas Bībeles atbalsis. Pašā kalna virsotnē redzami daži akmeņi. Iespējams, tās ir drupas.

«Tas ir Suleimana tronis,» jums paskaidro karavānas vadonis.

«Kā gan tas saprotams, ka visā Āzija redzami Zālamana troņi? Mēs esam tos redzējuši Šrinagarā, Kašgaras tuvumā, ari Persijā ir vairāki tādi troņi.»

Taču karavānas vadonis neatsakās no savas iemīļotās idejas.

«Protams, Lielajam Valdniekam Suleimanam ir daudz troņu. Viņš bija gudrs un varens. Viņam bija aparāts, ar kuru tas varēja aizlidot pāri daudzām zemēm. Dumjie ļautiņi, viņi domā, ka viņš izmantojis lidojošo paklāju, bet mācīti vīri zina, ka Ķēniņam bija lidaparāts. Protams, tas nevarēja lidot ļoti augstu, tomēr varēja pārvietoties pa gaisu.»

Tā atkal tiek atklāts kaut kas par ceļošanu, bet vecā doma par lidojošo paklāju ir atmesta.

Tādā pašā veidā ir sajaukti nostāsti par Aleksandra Lielā iekarojumiem. No vienas puses, varenais iekarotājs saistīts ar Geserhanu, citā versijā viņš ir Indijas imperators. Ar Geserhanu savukārt saistījās visai krāšņs mīts. Tajā stāstīts par iemīļotā varoņa dzimšanas vietu. Romantiski aprakstīta viņa sieva Bruguma, viņa pils un viņa uzvaras, kas vienmēr bijušas veltītas cilvēku labklājībai. Horpa jums pavisam vienkārši pastāstīs par Geserhana pili Kamas provincē, kurā sijas aizstātas ar viņa neskaitāmo karotāju zobeniem. Dziedādams un dejodams par godu Geserhanam, Horpa piedāvājas sagādāt vienu no šiem neuzvaramajiem zobeniem. Visapkārt ir smiltis un akmeņi, bet neuzvaramības ideja dzīvo.

Ja Eiropā jūs dzirdat par laupītāju pilsētu, tad domājat, ka tā ir kāda no senajām Spānijas vai Korsikas teikām. Bet šeit, tuksnesī, dzirdot, ka nākamā apmešanās vieta būs pie slavenā Džalamas — Centrālā Gobi laupītāja — pilsētas sienām, jās nemaz nejūtaties pārsteigts. Tikai pārlūkojat savus ieročus un apvaicājaties, kāds tērps būtu vispiemērotākais šādai tikšanās reizei: eiropiešu, mongoļu vai sartiešu. Naktī dzirdat suņus rejam, un jūsu vīri mierīgi saka: «Tie ir Džalamas vīru suņi. Pašu Džalamu jau nogalinājuši mongoļi, bet viņa banda vēl nav izklīdusi. Naktī ugunskuru liesmās atkal redzami desmit augšup pacelti pirksti. Tiek pavēstīti daži nostāsti par briesmīgo Džalamu un viņa nežēlīgajiem biedriem. Par to, kā viņš apturējis lielas karavānas, saņēmis gūstā daudzus cilvēkus un kā tūkstoši šo vergu strādājuši viņa pilsētas sienu un torņu celtniecībā, tā atdzīvinādami Centrālo Gobi. Tiek stāstīts par kaujam, kurās Džalama uzvarējis, kādi pārdabiski spēki viņam piemituši, ka viņš devis visbriesmīgākās pavēles un tās tikušas nekavējoties izpildītas. Kā pēc viņa pavēles nepakļāvīgākajiem tikušas nogrieztas ausis, deguns un rokas un viņa briesmu darbu liecinieki tikuši atlaisti brīvība.

Mūsu karavānā ir divi, kas personiski pazinuši Džalamu. Viens ir saidamietis, kam palaimējies izbēgt no gūsta. Otrs mongoļu lama, pieredzējis kontrabandists, kas pazīst tuksneša slepenās takas, kuras nevienam nav zināmās, apslēptos strautus un akas. Vai viņš kādreiz nav bijis Džalamas sabiedrotais? Viņš smaida:

«Ne jau vienmēr Džalama bija slikts cilvēks. Esmu dzirdējis, cik dāsns viņš spēja būt. Vajadzēja klausīt viņa lielajam spēkam. Viņš bija ticīgs cilvēks. Vakar jūs redzējāt kalnā lielu suburganu. Viņa gūstekņiem tika pavēlēts samūrēt kopā šos baltos akmeņus. Un tas, kuru viņš aizstāvēja, varēja droši šķērsot tuksnesi.»

Ja, jā, droši vien lamam bijušas kadas darīšanas ar šo kādreiz slaveno bandītu. Bet kādēļ gan parastam bandītam vajadzēja būvēt veselu pilsētu tuksnesī?

Pirmajos saules staros ieraudzījam torni un daļu sienas aiz nākama smilšu uzkalna. Mūsu grupa ar karabīnēm gatavībā devās izpētīt šo vietu, jo karavānas dzinēji apgalvoja, ka Džalamas vīri varot slapstīties aiz šīs sienas. Mēs palikām un novērojām visu ar binokļiem, bet pēc pusstundas Džordžs parādījās tornī, un tā bija zīme, ka cietoksnis ir tukšs. Devāmies aplūkot pilsētu un atklajām, ka tikai liela karavadoņa gars varējis izveidot tādu būvniecības plānu. Ap citadeli redzējām daudzas jurtu pēdas, jo Džalamas vārds bija piesaistījis daudzus mongoļus, kas nākuši šurp meklēt viņa aizstāvību. Bet vēlāk viņi izklīda, mongoļu tirgos ieraudzījuši sava kādreizējā vadoņa sirmo galvu šķēpa galā.

Droši vien Džalama bija cerējis ilgi dzīvot šai vietā, jo torņi un sienas bija stipras un viņa nams bija plašs un labi aizsargats ar veselu mūra sistēmu. Atklātā kaujas lauka mongoļi nespēja viņu uzvarēt. Bet mongoļu virsnieks atnāca pie viņa, it kā lai vestu miera sarunas. Un vecais maitasputns, kas vienmēr bija redzējis cauri visām viltībām, šoreiz bija akls. Viņš pieņēma šo misiju, un drosmīgais mongolis atnāca ar lielu baltu hatiku rokās, bet aiz hatika jau bija sagatavots brauniņš. Ta viņš tuvojās tuksneša valdniekam un, pasniegdams godpilnu dāvanu, iešāva viņam tieši sirdi. Patiesi, visu laikam bija balstījis Džalamas lielais hipnotiskais spēks, jo dīvaina karta, kad lielais vadonis nokrita beigts, visi viņa līdzgaitnieki nonāca tik liela

apjukumā, ka pavisam maza mongo|u nodaļa spēja ieņemt citadeli bez kaujas. Aiz mūriem pamanījām divus kapus. Vai tie bija Džalamas upuru kapi vai arī vienā no tiem dusēja paša vadoņa ķermenis bez galvas?

Atceros, kā Urgā man pavēstīja garu pārsteidzošu stāstu par spriedelējumiem, kas bija izcēlušies ap šo Džalamas galvu. Tā tikusi turēta spirtā, un daudzi karojuši iegūt šo dīvaino relikviju, tā ka, izceļojusies pa daudzām vietām, «relikvija» pazuda. Vai tā atnesa laimi vai bēdas savam īpašniekam? Neviens nepazīst Džalamas īsto psiholoģiju. Viņš bija izstudējis tieslietas krievu universitātē, pēc tam apmeklējis Tibetu, kādu laiku baudījis Dalailamas labvēlību. Skaidrs ir tas, ka ar šo stāstu noslēdzas Gobi leģenda, un daudzu gadu gaitā tas tiks uzpūsts un izpušķots ar Āzijas fantāzijas ziediem. Vēl ilgi desmit pirksti celsies augšup pie ugunskuriem. Ugunskuru liesmas kvēlo.

Bet ir brīži, kad tuksneša ugunis apdziest.

Tas apdzēš ūdens, viesulis un ugunsgrēks. Pētot Āzijas augstienes, pārsteidzošs šķiet sanestā smilšmala daudzums. Virsmas mainīgums sagādā vislielākos pārsteigumus. Bieži vien gadsimtiem vecas senlietas parādās izskalotas gandrīz pašā augšējā slānī. Daudz jaunaki priekšmeti toties klāti ar smagiem slāņiem. Pētot Āziju, jābūt īpaši gatavam pārsteigumiem. Kur ir tās milzīgās straumes, kas nesa līdzi tādu akmeņu un smilšu masu, pilnīgi aizbērdamas aizas pn mainīdamas veselu apvidu reljefu? Varbūt tās ir talas pagātnes kataklizmas?

Debesis klāj mākoņi. Naktī no tuvējiem kalniem Ulandavanas pusē nepārtraukti nāk dobjš troksnis. Nevis vienu vai divas reizes, bet trīs naktis pēc kārtas jūs pamostaties un dzirdat šo neizprotamo dabas simfoniju, un pat nezināt, vai tā ir labvēlīga vai naidīga. Tomēr šajās vibrācijas ir kaut kas pievilcīgs, kas I

liek jums uzmanīgi klausīties.

Sākas pelēka diena. Smalki sijā lietus. Starp dienas trokšņiem vairs nevar atšķirt noslēpumainās nakts vibrācijās. Ļaudis aizņemti ar ikdienišķajiem pienākumiem. Viņu domas pievērstas parastajām tuvās nākotnes perspektīvām. Viņi gatavojas sēsties pie savas pusdienu maltītes maza strauta malā, ko apdzīvo miermīlīgie murkšķi.

Bet Āzijas brīnumi nak pēkšņi. Pa plašu spraugu no kalnu virsotnēm pēkšņi izlaužas straume. Tā pārplūdina strauta stāvos krastus. Tas vaifs nav strauts, bet varena bangaina upe.

Tā uzbrūk veselam apgabalam. Dzelteni, mutuļojoši viļņi, kas nes līdzi smiltis, sagrābj teltis un rauj tās līdzi gulži kā taureņu spārnus. No viļņu dzīlēm akmeņi lec līdz pat jūsu kājām. Laiks padomāt par glābšanu. Zirgi un kamieļi, sajuzdami briesmas,

jau paši steidzas augšup kalnā. No tālīnajām mongoļu jurtām, kas stāv ielejā, dzirdami kliedzieni. Straume pārplūdina un nojauc stingri būvētās jurtas. Kas gan spēj turēties pretī tās spēkam? Teltis ir nojauktas, daudzas mantas aizskalotas projām. Straume gāžas pāri, pārvērzdama visu par dubļainu slīkšņu. Iestājas krēsla, pēc tam salta, nemīlīga nakts un tikpat salts rīts.

Saule uzaust jau virs citādas apkārtnes. Strauts atradis jaunu gultni. Mūsu priekšā slejas nedzīvi, lēzeni kalni, kurus radījis straumes spēks. Mūsu mantas vienas nakts laikā dziļi apraktas jaunajā zemē. Izrokot dažas no tām, var iztēloties, kā veidojušies zemes slāņi Āzijā. Kādus pārsteigumus tie glabā pētniekam, ja aizvēsturiskais patiešām ir sajaucies ar gandrīz mūsdienīgo. Ugunis, ko straume bija izdzēsusi, lēnām no jauna tiek iekurtas ar sausu zaru un sakņu palīdzību.

Ne vien ūdens apdzēš ugunskurus, bet arī lieli ugunsgrēki iznīcina šos mierīgos robežstabus.

Stepe liesmo. Vietējie iedzīvotāji steigšus aizceļo. Arī jūs steidzaties projām no šīm bīstamajām vietām. Zirgi sajūt briesmas tikpat stipri un saslien ausis, ieklausīdamies murdošajā, dārdošajā troksnī. Dzeltena siena ar melniem dūmu gredzeniem nāk virsū. Kāds nedzirdēts troksnis un liesmu šaudīšanās!

Raudzīdamies uz šo uguns sienu, jūs atceraties, ka mongoļu hani un citi Āzijas iekarotāji mēdza aizdedzināt stepes, tā izšķirdami kauju iznākumu. Bet, protams, uguns stihija reizēm vērsās pret pašiem tās izaicinātājiem. Jūsu ceļabiedrs ar rāmām mongoļa acīm nomēra attālumu starp liesmām un jums un mierīgi kā kaut ko pavisam parastu paziņo: «Man šķiet, mēs pagūsim aiziet laikā. Mums jāsasniedz tas kalns,»— un viņš norāda uz kādu kalnu tālumā.

Nākamajā rītā jūs vērojat izdegušo stepi no kalna virsotnes. Viss ir melns, viss pārvērties. Un atkal putekļu kārtas nāks un pārklās melno kārtu. Bet uz nākamā kalna jūs ieraugāt dūmus. Kas tad tas? Mongolis paskaidro — tur pazemē deg akmeņogles, jau daudzus mēnešus. Tā mongolis mierīgi runā par savu bagātību bojāeju.

Arī viesulis iznīcina ugunskurus. Pēcpusdienā sākas vētra. Mongoļi sauc: «Mums jāapstājas, citādi vētra mūs aiznesīs.» Pa gaisu lido smiltis un akmeņi. Jūs mēģināt paslēpties aiz karavānas kastēm. No rīta atklājas, kjj atrodaties pašā ezera krastā.

Dažādi ir tuksneša brīnumi.

Arī citas ugunis, ne tikai ugunskuri, spīd lielā tālumā. Tās ir dzeltenas un sarkanas. No šīm dīvainajām dzirkstelēm veidojas sarežģītas celtnes. Raug, no sarkanajām dzirkstelēm veidojas pilsētas, citas paceļas kā pilis un sienas. Vai tas nav milzīgs svētais bullis, kas spīd sarkanajās dzirkstelēs? Vai tālumā nemirdz vairāki logi, aicinādami ceļotājus? No tumsas turpat tuvumā iznirst lieli melni caurumi, gluži kā vecā kapsētā jūs ieskauj seni, plakani akmeņi. Zem zirgu pakaviem šķind kas stings un ciets — gluži kā stikls.

Saidamu pavadonis skarbi saka: «Soļojiet cits aiz cita, nenogriežoties no takas. Uzmanīgi!» Taču viņš nepaskaidro, kādēļ jābūt uzmanīgiem, un negrib iet pirmais.

Tuvumā ložņā kādas briesmas. Simt divdesmit jūdzes nosoļojam neatlaidīgi un bez apstāšanās. Nav ūdens, ar ko padzirdīt zirgus. Agrā rtausmā ieraugām, ka esam gājuši pa visai plānu ledu. Redzami caurumi, kuros ir melns, bezgaldziļš sālsūdens. Tie nav kapakmeņi, bet asas sāls plāksnes. Varbūt tās var kļūt ari par kapakmeņiem tam, kurš aiz neuzmanības ieveļas melnajā caurumā. Kādas pārmaiņas notikušas šajos apvidos? Degošās pilis izzuda gaismas staros. Bet, kad šī dīvainā šķietamā kapsēta beidzās, atkal ieraudzījām visapkārt dzeltensārtas smiltis.

Tad sekoja nostāsts.

Reiz šajā vietā atradusies liela pilsēta. Tās iedzīvotāji bijuši bagāti un dzīvojuši vieglas dienas lielā greznībā. Bet pat sudrabs apsūb, ja to neliek lietā. Tā ari sakrātās bagātības nav tikušas pareizi izlietotas. Un dzīvejs labie principi tapuši aizmirsti. Taču pat uz šīs zemes tomēr pastāv taisnība, un visam zemiskajam jātiek iznīcinātam, kad lielā Pacietība izsmelta. Kliedzieniem un vaimanām atskanot, uguns liesmām uzšaujoties, pilsēta pēkšņi iebrukusi zemē un jūra piepildījusi milzīgo bedri. Pagājis ilgs laiks. Jūra izžuvusi un palikusi tikai sāls, bet šī vieta joprojām ir neapdzīvota. Visas vietas, kur notikušas netaisnības, paliks neapdzīvotas.

Un pavadonis noslēpumaini jautā: «Varbūt tumsā jums gadījās redzēt kādas dīvainas aprises?» Viens no mūsu ceļabiedriem čukst: «Vai tikai tas nav stāsts par Atlantīdu? Vai šajā leģendā nav runa par Poseidonu?» Bet pavadonis turpina: «Daži šīs pilsētas ļaudis, paši labākie, tikuši glābti. Nezināms gans atnācis no kalniem un brīdinājis viņus par tuvo katastrofu. Un viņi devušies uz alām. Ja gribat, varat kādreiz apskatīt šīs alas. Es jums paradīšu akmens durvis, kas cieši aizvērtas. Mēs nezinām, kā tās atdarīt.»

«Varbūt jūs zināt arī dažus virzienus, kuros meklējamas svētās robežas, kuras jūs neuzdrīkstaties šķērsot?»

«Jā, tikai izredzētie var pārkāpt šis robežas. Ir zīmes, kas norāda uz aizliegto zemi. Bet pat bez redzamām pazīmēm var to just, tāpēc ka ikviens, kas tuvosies, jutīs drebuļus visā ķermenī. Kāds mednieks bija pietiekami stiprs, lai pārkāptu šo robežu. Viņš bija redzējis brīnišķīgas, pārsteidzošas lietas, taču, būdams nesaprātīgs, bija mēģinājis stāstīt par šiem noslēpumiem un tādēļ kļuvis mēms. Ar svētumu jāapietas piesardzīgi. Viss, kas tiek atklāts pirms noliktā laika, draud izraisīt lielas nelaimes.»

Tālumā iznirst mirdzoši baltas smailes. Tie ir Himalaji! Tie nešķiet pārlieku augsti, jo arī mēs atrodamies augstienēs. Bet cik balti tie ir! Tie nav kalni, bet sniega valstība. Tas ir Everests, saka pavadonis.

Neviens vēl nav uzkāpis šajā sniegāju cietoksnī. Vairākas reizes «pellingi» mēģinājuši iekarot šo kalnu. Un daži gājuši boja. Bet citi pārcietuši lielas grūtības. Šis kalns ir domāts Pasaules Mātei. Tā galotnei jāpaliek tīrai, neaptraipītai un jaunavīgai. Tikai viņa, Visvarenā, var tur atrasties. Klusums, kas apsargā pasauli.

Ugunskuri kvēlo. Vislabākās domas krājas ap tiem. Tuksneša dzīlēs ap svētajiem senajiem masaru kapiem dzīvo tūkstošiem baložu. Kā tādi svēti vēstneši tie lidinās talu projām un aicina ceļiniekus viesmīlīgajā pajumtē.

Ap ugunskuriem spīguļo viņu baltie spārni.

Gaisma tuksnesī.

Strauta tuvumā, pašā kraujas mala, dūmakā parādās zirga siluets. Seglos kaut kas, šķiet, iemirdzas. Varbūt šis zirgs noklīdis no kādas karavanas. Vai arī tas nometis savu jātnieku, lēkdams pāri bezdibenim. Bet varbūt šo zirgu pametuši, jo tas bijis nespēcīgs, un tagad viņš meklē savu saimnieku.

Tā saka prāts, bet sirds atceras ko citu. Sirds atceras, kā no diženās Šambalas, no skaistajiem kalnu augstumiem noliktajā stundā nokāps vientuļš zirgs, kura seglos nebūs vis jātnieks, bet mirdzēs pasaules dārgums Norbu-rinpoče — Čintamani — brīnumakmens, kam lemts izglābt pasauli.

Vai laiks nav pienācis? Vai vientuļais zirgs jau nenes mums Pasaules Dārgumu?

Gantoka, 1928

KULUTAS DIEVI

Reizēm šķiet, ka visas svešās Āzijas zemes jau aprakstītas. Mēs esam apbrīnojuši īpatnējo lodu cilti. Esam bijuši pie burvjiem Malabaras krastā. Esam jau dzirdējuši par Asamas nagam un Ceilonas vedu neparastajam ieražām. Ziemeļindijas vēdas un pahari vienmēr tiek pieminēti kā visunikālākās ciltis.

Kaut gan daudzi raksti publicēti par Ziemeļu Pendžabu, kur vienkopus mitinās neizprotams seno kalniešu cilšu konglomerāts, tomēr tālīnie kalnieši tik maz baudījuši civilizāciju, ka zinātkārs ceļotājs vēl aizvien atrod ko jaunu un interesantu.

Seno radžputu, singhu, nepāliešu un mongoloidu sajaukums izveidojis īpašu cilvēku tipu, kurš savukārt radījis savdabīgu reliģiju — hinduisma un budisma savienojumu. Svētā Kuļu ieleja atrodas uz Lahulas un Tibetas robežas un veido Pendžabas vistālāko ziemeļu daļu. Vai tā bija Arjavarša vai Arjavarta, grūti pasacīt. Taču visnozīmīgākie nosaukumi un notikumi ir savākti šajā labvēlības pilnajā ielejā. To sauc par Sudraba ieleju. Gan ziemā, kad sniega sega mirguļo, gan pavasarī, kad augļu kokus pārklāj sniegbalti ziedi, ieleja vienlīdz attaisno savu nosaukumu.

Šīs senās vietas iedzīvotājiem ir trīssimt sešdesmit dievi. To starpā ir arī Gotama Riši, kas pieder budismam, reliģijai, kas te pastāvējusi gadsimtiem ilgi. Te ir arī Akbars Lielais, kura statuja atrodas Malanas templī, kā arī visi skolotāji un varoņi, kas ar zobenu vai gara spēku uzvarējuši lielos cīniņos.

Deobanā, viņu svētajā mežā, savijušies simtgadīgi koki. Nekas nedrīkst tikt iznīcināts svētās birzs klusumā. Pat leopardi un šakaļi ir gandrīz nekaitīgi šajā dieva miteklī. Ļaudis stāsta, ka daži no šiem dieva sargātajiem kokiem esot vairak nekā tūkstoš gadus un citi pat divtūkstoš gadus veci. Kurš gan aprēķinājis viņu vecumu? Kurš zina, kur tiem ir sākums? Un arī gals tiem vēl nav paredzams, tik spēcīgi ir neaptveramie stumbri un saknes.

Tikpat seni ir deodaru koki ar Mahadevi templi Manali. Smagi akmeņi, kas atgādina monumentus, ir izkaisīti it visur Himalaju kalnu nogāzēs. Tempļa tuvumā tie atgādina akmens altārus. Stāsta, ka dievi te pulcējoties pavasara svētku laikā. Tempļa iekšienē slejas klintsradze, kuru aizvēsturiskos laikos aizskalojusi straume. Vai šeit Manu sacerēja pirmos baušļus cilvēces labā?

Kalnu nogāzēs virs katra ciemata var redzēt senas gigantiskas priedes vai deodarus, kas sarindojušies gluži kā zari matu sukā. Tās visas ir svētvietas brīnišķīgās Kuļu ielejas vai, kā senie cilvēki to sauca — Kulutas — trīssimt sešdesmit dieviem. Šīs vietas pieminējuši indiešu punditi, vecie tibetieši un slavenais septītā gadsmimta ķīniešu ceļotājs Hsjuan-caņs.

Kuļu ielejā joprojām vēl visus strīdus izšķir priesteris pravietis. Tempļu svētnīcās ir neskaitāmi svētumi, kurus cilvēka acij nav ļauts skatīt. Tempļa sargātājs tikai retumis ieiet svētnīcā, vienmēr ar aizsietām acīm, un uz īsu brīdi iznes vienu no svētajiem priekšmetiem izredzētiem apmeklētājiem.

Cilvēki no Malanas kalnu ligzdas runā nesaprotamā valodā, un neviens vēl nav skaidri definējis šo dialektu. Viņi dzīvo paši savu dzīvi, pavisam reti viņu izvēlētie pārstāvji nokāpj ielejā, lai apmeklētu dieva Džamlu tempļus. Augstās, smailās melnās cepurēs, ar pašaustām baltām drānām mugurā šie kalnu vientuļnieki soļo pa sniegotajām šaurajām takām.

Indiešu Jaungadā visa Kuļu ieleja svin svētkus. Mums pateica, ka dieviete Tripura — Sandari izteikusi vēlēšanos mūs apciemot. Ieradās triumfāla dievietes, viņas māsas Bhutantas un dieva Nagu procesija. Mūsu mājas priekšā sarindojās daudzkrāsaini karogi. Attālāk — milzums bungu, stabuļu un līku vara ragu. Vēl tālāk smalki izšūtos tērpos, dejodami, ar līkiem zobeniem rokās nāca priesteri, guri, kadari un vietējie svētku dejotāji. Uz plašās terases procesija apstājās. Katrs no trim dievu palankīniem bija noklāts ar sudraba un zelta maskām. Mūzika dārdēja, tika skandētas dziesmas, un procesijas dalībnieki uzsāka mežonīgu, kareivīgu zobenu deju. Gluži kā Kaukāza kalnieši vai Kurdistānas zobenu nēsātāji senās karevīgās ielejas dēli neprātīgi un graciozi virpuļoja dejā.

Tad parādījās vecs brāminu priesteris. Viņš paņēma divus zobenus no jaunajiem dejotājiem … it kā būtu noticis brīnums, vecais salīkušais priesteris piepeši atdzīvojās un gluži kā karavīrs sāka lēkāt mežonīgā sakrālā dejā. Līkie zobeni zibēja. Ar zobena neaso malu vecais vīrs sev cirta iedomātas simboliskas brūces. Šķita, ka viņš grib pārgriezt sev rīkli. Tad ar negaidītu kustību kailais asmens tika novilkts starp pavērtajām lūpām … Vai tas bija vecs vīrs vai jauneklis, maskējies ar sirmu bārdu?

Tas viss bija neparasti. Bet visneparastākais vēl tikai nāca. Dejotāji aprima. Muzikanti pakāpās sāņus. Dievietes palankīnus uz saviem pleciem nesa vīri, taču viņi nepieskārās kārtīm ar rokām. Gluži otrādi — šķita, ka palankīni stumda vīrus apkārt. Kā piedzērušies viņi grīļojās, nezināma spēka dzīti. Viņi sāka griezties apkārt ar palankīniem uz pleciem. Pēkšņi palankīns metās pretī kādam izvēlētam cilvēkam, atspiezdamies ar kārtīm viņam pret krūtīm. Cilvēks nodrebēja, nobāla un trīcēja pie visām miesām .. . Pārvērstā balsī viņš sāka izkliegt pareģojumus. Taču dieviete gribēja runāt ar citas personas starpniecību. Atkal palankīns kustējās pa apli. Un atkal kāds tika izvēlēts un apveltīts ar pareģošanas spēju. Tas bija bāls jauneklis ar garam melnām cirtām. Atkal — neskaidrs skatiens, klaboši zobi, trīcošs ķermenis un spalgi izkliegti pareģojumi. Jaunais gads nu bija godināts. Procesija sakārtojās atkal un devās atpakaļ pa stāvo kalnu taku uz templi, kur bungām bija jāskan vēl ilgi pēc pusnakts un dejotājiem atkal jāvirpuļo svētās kara dejās.

Ir labi, kad Kuļu dievi dāvā savu labvēlību.

Kas Kuļu ielejas ļaudīm patīk vislabāk? Dejas un puķes. Mēs apmeklējām vēl kādas dejas ar zobeniem. Zobeni veikli zibēja gaisā, un pusaplī roku rokā dejoja vīri spilgtos tērpos, stiepti dziedādami bungu un lielo tamtamu pavadījumā. Uz bagātīgi izgreznotām nestuvēm zem rakstaina pārsega sēdēja Krišna ar zilu seju, tērpts zeltītā brokātā. Viņam līdzās sēdēja Radha un viņiem priekšā — sīka Kali ar melnu seju gluži kā nūbietei un garu, sarkanu, izbāztu mēli. Bērni, kas attēloja šos dievus, sēdēja ļoti nopietni, apzinādamies savu uzdevumu. Un apkārt stāvēja pūlis — daudzu tautību sajaukums: pahari, tibetieši, indusi, ladaki un citi kalnieši ar dīvainiem sejas pantiem. Tas viss man lika atcerēties Dienvidrietumu Amerikas pueblo indiāņu svētkus, kur mēs redzējām ļaudis līdzīgi stāvam ar elkoņiem sadotām rokām un attēlojam lietus mākoņus, ražu un medības — visu, kas sarūgtina un priecē cilvēkus, kuri dzīvo ciešā saskaņā ar dabu.

Savu ceļojumu laikā daudz dzirdējām par visdažādākā veida dieviem. Mēs redzējām, kā ķīnieši poda savus dievus — slīcina tos upē, nogriež tiem rokas un kājas un laupa tiem cieņu. Samojedi vai nu iesvaida savus dievus ar taukiem, vai arī iekausta tos ar nūjām. īsi sakot, arī dieviem var visādi gadīties. Bet, ka mūsdienās ar dievu var noslēgt juridisku vienošanos, kā tas tiek darīts Kuļu ielejā,— tas joprojām šķiet kas jauns. Bībelē lasām par derībām, kas slēgtas ar Dievu, bet bez valdības finansu dokumentiem. Taču šeit, Kuļu ielejā, dievi stāv tuvu dzīvei un balsta visus savus lēmumus uz valsts mūsdienu likumiem. Manā priekšā ir līgums, ko privātpersona noslēgusi ar dievu Džamlu par ūdens piegādi. Šādas dokumentāri noformētas saistības ar dieviem es redzu pirmo reizi. Viss modernizējas, un pat dievi paraksta kontraktus uz valsts ģerboņpapīra.

Taču Kuļu atgadās ne vien ar dieviem noslēgti kontrakti, bet pat pasaka par Zelta gailīti.

Manā priekšā ir pirkšanas pārdošanas līgums par senu cietoksni, kurā ierakstīts īpašs punkts par to, ka iepriekšējais īpašnieks patur īpašuma tiesības uz ceturto daļu no zelta gaiļa, kas esot aprakts šajā zemē. Pasaka par Zelta gailīti!

Gurs, dievu priesteris, ir ievērojamākā persona visā Kuļu. Viņš tērpies baltās drēbēs, pašaustā vilnas mētelī ar mazu cepurīti, kas sedz tumšus iesirmus matus. Viņam ir kumps deguns un dziļi iegrimušas dzirkstošas acis. Arī viņa kājas ir balli apautas.

Gurs sēž uz paklāja un, beidzis kvēpināt vīraku, dod mums katram pa puķei ka dievu labvēlības zīmi.

Dievi ir ļoti apmierināti, viņš mums paziņo. Mēs viņus neesam aizskāruši. Gluži otrādi — mēs esam pat savākuši viņu tēlus ap savu māju, atvezdami tos no sena tempļa drupām. To starpa ir Dzjuga-Čohana statuja zirga mugurā, dieviete Kali, Riši Kartiks Nansigangas Svami, Parbati un vairāki šīs vietas aizstāvja Narsinga tēli.

«Saki mums, gur, vai tu esi redzējis Narasimhu?» jautājām viņam. «Mēs dzirdējām, ka daudzi cilvēki vaigā skatījuši šā novada patronu.»

Pirms gurs bija paguvis ierunāties, hindu skolotājs, kas bija klāt, atbildēja:

«Protams, daudzi no mums redzējuši Narasimhu. Vecais radža, kas kļuvis par šīs vietas aizstāvi, naktī klīst savas agrākās pils tuvumā un pa kalnu takām. Visi jūsu kalpotāji ir redzējuši, kā mēnesnīcas naktīs stalts, majestātisks stāvs ar garu spieķi rokās nokāpj no kalna un pazūd viņu acu priekšā .. . Es pats esmu divreiz redzējis Narasimhu. Vienreiz — šaja pašā mājā. Aizstāvis naktī ienāca manā istabā un, man pieskāries, gribēja ko teikt. Bet tas notika tik pēkšņi, ka es sabijos un paradība nozuda. Citu nakti pa kalnu ceļu atgriezos mājās no pils. Un es sastapu savu aizgādni, kurš man sacīja: «Kāpēc tu staigā tik vēlu, kad visi jau guļ?» Jūs varat pavaicāt kapteinim B. un plantatora L. sievai. Viņi abi zina par Narasimhas parādīšanos.»

Un vecais gurs, plānās lūpas kodīdams, sacīja:

«Es esmu redzējis Narasimhu. Un arī dievieti. Viņa atnāca pie manis maza bērna izskatā un iesvētīja mani par guru. Es tad vēl biju ļoti jauns. Pie tempļa vārtiem es septiņdesmit divas stundas gavēju un atsacījos no ēdiena. Un tajā rītā, kad šīs stundas bija aizritējušas, pienāca nepazīstama meitenīte. Viņa bija kādus septiņus gadus veca, tērpusies krāšņās drānās, it kā lieliem svētkiem, kaut gan ta bija gluži parasta diena. Un viņa man sacīja: «Tavs uzdevums ir izpildīts. Ej un dari tā, kā esi nolēmis!»

Gurs mums daudz stāstīja par dižajiem vietējiem Riši: dievi ielejā dzīvo labklājībā. Viņiem pieder lieli īpašumi un zeme. Bez viņu atļaujas neviens nedrīkst nozāģēt koku. Dievi ciemojas cits pie cita. Daudzi redzējuši, kā viņi ceļo. Reizēm tie lido,

reizēm pārvietojas lieliem lēcieniem, atsperdamies ar kārtīm. Protams, vairākas reizes gadā viņi dodas triumfālās procesijās, bungām un taurēm skanot. Temp|u noliktavās glabājas dārgi apģērbi, pērles, zelta un sudraba maskas — visi dievu atribūti.

Plantatora L. sieva mums pastāstīja, ka patiesi, reiz pārlaizdama nakti Nagaras pilī, viņa pamodusies no trokšņa blakusistabā un uz sliekšņa parādījies baits vidēja auguma stāvs, bet viņa |oti sabijusies, un stāvs pazudis ar tik briesmīgu troksni, ka divas ang|u lēdijas, kas gulējušas gaiteņa pretējā pusē, ļoti satrūkušās. Tādu pašu troksni saceldams, stāvs devies arī pa citām vietām pilī. L. kundze redzējusi vēl kādu interesantu ainu. Sultanpuras maidanā viņa vērojusi, kā suns bēdzis un to vajājis caurspīdīgs stāvs.

Bramins lielā dzeltenā turbānā stāstīja mums, kā vietējie dievi palīdzot Kuļu ielejas iedzīvotājiem.

«Kāda vīra mājas notika nelaime, un viņš šausmās skrēja kalnos, meklēdams palīdzību pie dieviem. Trīs dienas viņš pavadīja kalnos. Kāda neredzama būtne atnesa viņam ēdienu, un balss teica: «Tu vari iet atpakaļ uz mājām.» Vīrs atgriezās un atrada, ka tur viss kārtībā. Cits vīrs devās uz Manikaranas kalniem, lai vientulībā nodotos meditācijai. Viņam parādījas nepazīstams jogs un izlēja pār viņu starojošu gaismu. Kopš tās dienas visi ielejas iedzīvotāji parādīja šim vīram godu un uzticību. Tas notika pirms kādiem piecdesmit gadiem. Ja vēlies ieraudzīt Riši, dodies kalnos uz vienu no kalnu ezeriem. Paliec tur, gavēdams un skaitīdams lūgšanas, un varbūt viens no aizgādņiem tev parādīsies.»

Kuļu ļaudis izturas pret savām dievībām visai familiāri. Šaja senajā vietā, tāpat arī Nagarā un Manali, sapulcinati visi dižie vārdi. Pats lielais likumu devējs Manu devis savu vārdu Manali. » Dižais Ardžuna brīnumainā kārtā izveidojis pārēju no Ardžunagjufas uz Manikaranu, kur viņš gājis uz karstajiem avotiem.

Pēc lielā kara, kas aprakstīts Mahabharatā, pandavas atnākuši uz Nagaru un augstu virs Thavas tempļa uzcēluši savu pili, kuras drupas vēl joprojām tiek rādītas. Tepat Kuļu ielejā dzīvojis Vjasa, Mahabharatas sastadītājs. Te ir Vjasakunda — svētā vieta, kur piepildās visas vēlēšanas. Badžaurā pie Beasas upes stāv templis, kas saistīts ar Geserhana vārdu. Nākdams no Ladakas puses, dižais varonis te panācis un uzvarējis savus ienaidniekus. Tās pašas Beasas upes krastos, kas vēsturē tiek saukta par Hipatosu, Mandi tuvumā reiz apstājies Aleksandrs Lielais. Ir apskatāms uzkalns, kas saistīts ar iekarotāja vārdu. Kalna galā redzamas drupas.

Šajā apvidū atrodas ari slavenais Ravalsara ezers, vieta, kur uzturējies dižais skolotājs Padma Sambhava. Šo ievērojamo vietu apmeklē tūkstošiem svētceļnieku, kas nāk no Tibetas, Sikimas, Ladakas un Lahulas kalniem, kur plaukst budisms. No Kuļu nācis slavenais budisma izplatītājs Santa Rakšita. Ir apstiprinājies, ka Kuļu un Mandi ir svētās Zahoras zemes, kas tik bieži minētas senajos rakstos. Te neticīgā ķēniņa Landarmas vajāšanu laikā tikušas paslēptas vissenākās grāmatas. Pat šo bagātību slēptuve ir aptuveni norādīta.

Nagarā tiek rādīta slavenā garīgā skolotāja Pahari Babu ala; viņš atgriezis cietsirdīgo radžu ticībā. Tā ir jauka mierīga vieta, kas slēpjas deodaru un priežu biezoknī. Tur burbuļo strautiņš un sasaucas putni. Bramins apsargā svēto alu, kura tagad izdaiļota par templi. Šā tempļa galvenā dievība ir Taranata — tā bramins to sauc. Viņš iznes tēlu ārā no tempļa, un tajā tūdaļ var nekļūdīgi pazīt Tathagatu, Gotamu Budu — Skolotāju. Tādējādi kalnu paharu hinduisms saplūdis kopā ar tā priekšteci budismu. Citos tempļos līdzās Šivam, Kali un Višnu arī var skatīt Budu, Maitreju un Avolokitešvaru. Un visi šie piemiņas tēli parādās arī trīssimt sešdesmit Riši starpā, kuri ir šīs svētītās vietas aizgādņi un īpašnieki.

Nevar nepieminēt arī to, ka ar Trilokanata — Triju pasauļu Valdnieka — vārdu augšējā Kuļu, ka arī Čambas štatā un Lahulā tiek pielūgts Avolokitešvara. To apstiprina tipiskie vaibsti attēlos.

Uz Lahulas — senās Tibetas kņazistes robežas klintīs redzami deviņas pēdas augsti vīrieša un sievietes tēli. Stāsta, ka tik garš bijis seno iedzīvotāju augums. Interesanti tas, ka Bamiamā, Afganistānā, kur ari uz klintīm redzami milzīgi attēli, tie tāpat saistīti ar leģendām par seno milžu lielo augumu.

Kangra daudzus tempļus sagrāvušas zemestrīces, bet ļaužu atmiņa glabā varoņu un skolotāju vārdus. Te uzcelti arī citāda veida pieminekļi, kas atgādina par to, ko varētu arī aizmirst. Mandi un Kuļu var redzēt lielus akmeņus, gluži ka senus menhirus, ar laika izbalinātiem tēliem. Šie granīta bluķi stāv ciešās grupas, glabādami kādu noslēpumu. Kas tas par noslēpumu? Ko tie piemin? Šie pieminekļi attiecas uz visām vietējo radžu paaudzēm un rāda viņu sievu skaitu, kas tikušas dzīvas apraktas kopā ar sava pavēlnieka mirstīgajām atliekām. Tas ir nežēlīgs rituāls, pret kuru jau cīnījās Akbars. Dažkārt šis Indijas apvienotājs pats zirgā auļojis, lai neļautu piepildīties nevainīgo sievu ļaunajam liktenim.

Šie akmeņi vēstī par pagatni. Bet uz ziemeļiem no Kuļu slejas Himalaju galvenās grēdas baltās virsotnes. Virs tām ved

ceļš uz Lahulu un Ladaku, un lielāko balto milzi sauc Guru-Guri Dhar — Garīgā Skolotāja Taka. Šī koncepcija apvieno visus Risi lielā veselumā, rādīdama ceļu uz Augstienēm.

Šajā Sudraba ielejā Lielais Gans ar savas stabules sudrabainajām skaņām aicināja visas dzīvās būtnes. Viņš uzgavilē priekam. Un abeles, bumbieres, ķiršu koki un plūmes atbild ar savu priecīgo ziedēšanu. Vītols atver pūkainus pūpolus, aprikožu kociņi kļūst violeti, modrais riekstkoks atraisās koši dzeltens, un gluži kā dziedinošs nektārs plūst ciedru aromātiskā sula.

Zem ābeles, sārtiem ziediem klāts, mūžīgais Krišna uz savas sudraba stabules spēlē dievišķo atdzimšanas dziesmu.

Nagara, 1929

ĶĒNIŅŠ ZĀLAMANS

Austrumu leģendas — cik pārsteidzošas tās ir! Un cik mūsdienīgas domas tās mums atklāj! Cik saviļņojoši ir tas, ka mītos, kas dzimuši tālos Āzijas nostūros, sastopami jēdzieni, kas tik radniecīgi mūsu pašu centieniem un aizrautībai. Dažas leģendas stāsta par dīvainām slimībām, kas tagad parādās, un katrs Rietumu ārsts ar interesi iedziļināsies vēl neizpētītos cilvēka organisma procesos. Leģendas stāsta par pazemes upēm, un prātā nāk modernās apūdeņošanas sistēmas un tuksnešu atdzīvināšana. Tur teikts par apslēptam bagātībām, ko daba dāva cilvēkiem. Un jāpasmaida, skatoties uz Āzijas naftas straumēm, dzelzs un vara rūdas kalniem. Tās ir gluži kā pasakā.

Šodien visu mūsu laikrakstu pirmās lappuses veltītas pārdrošajiem mēģinājumiem iekarot kosmosu un gaisa telpu. Bcl tuksneša smiltājos jūsu pavadonis, ritmiski šūpodamies kamieļa mugurā, stāsta jums par ķēniņa Zalamana lidaparātu!

Šajos vecajos simbolos var just ne tikai nodeldētu māņticību vien. Nē, tur ir skaistuma ideja un evolūcijas izjūta. Ar šim brīnišķīgajām iespējām un evolūcijas vārdā ļaudis sakrājuši skaistākos tēlus.

Līdz pat šim laikam cilvēku uztverē ķēniņš Zālamans sava brīnumainajā lidaparatā laižas pāri Āzijas plašumiem. Daudzus Āzijas kalnus vainago drupas un akmeņi, kas glabā viņa pēdas vai ceļgalu nospiedumus kā liecību par viņa ilgajām lūgšanām. Tie ir ta sauktie Zalamana troņi. Lielais Ķēniņš lidoja uz šiem kalniem, viņš aizsniedza visas augstienes, atstājis aiz sevis

valdīšanas rūpestus, viņš te veldzējās garā. Zālamana kalns, Zālamana apslēptās bagātības, Zālamana gudrības, Zālamana gredzena noslēpumainais spēks, Zālamana zīmogs, kurš spēja atšķirt Gaismu no Tumsas — kam gan citam Āzija izteikusi tik daudz apbrīnas un cieņas?

Lielākie noslēpumi un nostāsti saistās ar Zālamana vārdu. Bada dzeguze, kas izceļas putnu vidū tāpēc, ka tiek uzskatīta par okultu putnu, arī kādā teikā saistīta ar ķēniņu Zālamanu. Bada dzeguze sargājusi ķēniņa Zālamana mieru viņa dižā darba laikā. Atgriezies no darbiem, ķēniņš jautājis saviem putniem, kādu atlīdzību tie gribētu. Viņi atbildējuši: «Ak, ķēniņ, uzdāvini mums savu zelta kroni. Tas ir tik skaists, un mēs neesam redzējuši nekā brīnišķīgāka par tevi, kad tu uzliec galvā kroni.» Ķēniņš pasmaidījis un teicis: •

«Bet, mani mīļie, mans kronis ir smags. Kādēļ jūs gribat uzņemties tādu nastu?»

Tomēr putni turpinājuši lūgties viņu, lai viņš dod tiem savu kroni, un ķēniņš pavēlējis zeltkalim izkalt mazus kronīšus, precīzas sava kroņa kopijas. Tās uzliktas galvā putniem. Pēc pavisam īsa laika putni atkal atnākuši pie ķēniņa, un viņu mazās galviņas bijušas nolīkušas zem zelta kroņu smaguma. Un viņi lūgušies ķēniņam:

«Ak, ķēniņ! Atsvabini mūs no šiem kroņiem. Tev bija taisnība, kad tu mūs brīdināji. Ko gan mēs, mazie, varam zināt? Vai tad mēs paredzējām, ka aiz mirdzuma un dailes slēpjas tāds grūtums? Atbrīvo mūs, ak, ķēniņ!»

Ķēniņš atbildējis: «Tagad jūs redzat, kur novedusi jūsu vēlēšanās uzņemties nastu. Lai notiek pēc jūsu prāta! Zelta kroņi tiks noņemti — bet jums jāatstāj kāda piemiņa par jūsu bezprātīgo vēlmi nēsāt kroni. Kopš šā brīža jūs valkāsiet spalvu kroni. Tas jūs neapgrūtinās, bet liecinās par to valstību, kuru jūs iepazināt, palīdzot man darbā.»

Un tā izplatījās teika, ka bada dzeguze — putns, kas zina daudzus noslēpumus, joprojām valkā spalvu kroni. Un, kad šis putns seko karavānai vai kuģim, cilvēki saka:

«Šis būs labs ceļojums — Ķēniņa Zālamana putns to zina!» Citi dzīvnieki arī kalpojuši ķēniņam. Kāds musulmanis, kas bija ar karavānu atceļojis no Kašmiras pāri afgāņu robežai, stāstīja, ka pat skudras palīdzējušas Lielajam Suleimanam uzbūvēt templi. Visi, sākot no lielajiem Džiniem — gaisa un uguns gariem — un beidzot ar skudrām, pūlējušies šajā celtniecībā. Un nepārtrauktās lūgšanās ķēniņš Zālamans nemitīgi uzraudzījis dabas spēku darbu brīnišķīgā Tempļa radīšanā. Kad ķēniņa spēki sākuši apsīkt un viņš jutis, ka tuvojas laiks doties

uz viņpasauli, viņš pavēlējis džiniem pabeigt celtniecību bez viņa, uz ko nevaldāmie gari atbildējuši, ka uz zemes viņi esot ar mieru pakļauties tikai viņam, bet bez viņa tie būšot brīvi.

Tad ķēniņš Zālamans stiprinājis sevi garā un, uz sava spieķa balstīdamies, palicis templī, sakopojis visus spēkus šim uzdevumam. Kaut gan tajā brīdī viņa gars pametis šo zemi, viņa ķermenis palicis nekustīgi stāvam, lai straujie džini neaizlidotu projām. Neviena dzīva būtne un arī džins nenojauta, ka ķēniņa gars jau pametis miesu, un neviens no tiem neiedrošinājās tuvoties ķēniņam. Bet ikkatrs pūlējās no visas sirds, lai pabeigtu celtni. Un Templis tika uzbūvēts, bet valdnieks nekustīgi stāvēja. Kurš gan drīkstēja viņu traucēt viņa cildenajās pārdomās? Taču vismazākā ķēniņa palīdze — skudra — sāka knibināt ķēniņa spieķi un, kad bija to pārgrauzusi, ķēniņa stāvs sabruka un visi ieraudzīja, ka viņa gars pametis miesu. Bet lielais Templis stāvēja, kur stāvējis!

Taču ķēniņš Zālamans nav tikai debesu valdnieks vien. Viņš nonāk lejā pie ļaudīm un, tāpat kā citi Austrumu valdnieki, pārģērbjas un iejūk ļaužu pūlī, lai izdibinātu visus viņu dzīves noslēpumus. Savu gredzenu ar burvju akmeni, kurā ielikts pasaules pamats, ķēniņš Zālamans atstājis glabāt savai sievai. Ēģiptes princesei. Taču kāds viltīgs un izmanīgs ēģiptiešu virspriesteris pārģērbies par ķēniņu, izvīlis un piesavinājies gredzenu. Un tagad valdnieks ir notiesāts uz daudziem klejojumu gadiem, kamēr Taisnība uzvarēs.

Tā cilvēki visu neparasto un pārsteidzošo saista ar ķēniņu Zālamanu. Viņš uzkāpis kalnos, viņš nolaidies pazemē, viņš ticies ar ķēniņiem un iejaucies cilvēku pūļos.

Senajā uiguru valstī, kur tagad dzīvo īsteni ticīgi musulmaņi, Zālamana vārdu saista kopā ar Aleksandru un lielo Akbaru. Dažkārt te samanāmas tās pašas leģendas, kas veltītas Indijas apvienotājam.

Šķiet, ka tas pats tika stāstīts par Akbaru, sauktu par Dižo?»

Vecais musulmanis ar sirmo bārdu un zaļu turbānu galva, kas veicis svētceļojumu uz Meku, tā izpirkdams savus grēkus, zemu noliec galvu.

«Abi valdnieki bija viedi un diži. Kurš gan, redzot divus varenus kalnus, mēģinātu aprakstīt atšķirības to starpa? Abi mirdz saules staros. Abiem vienlīdz grūti tuvoties. Kurš uzdrīkstētos piedēvēt vienam valdniekam īpašības, kas piemīt abiem? Tiesa, lielais Akbars nebija devies ārpus Indijas robežām. Viņš nostiprināja valsti no iekšienes, un mēs nezinām, vai džini viņam palīdzēja. Par ķēniņu Zālamanu visiem ir zināms, ka viņš aplidojis visu pasauli, uzzinājis Patiesību daudzās zemēs un pat devies uz tālām zvaigznēm. Bet kurš gan, no lejas raudzīdamies, var spriest par divām sniegotām viFsotnēih. Mums pat jāvalkā tumšas acenes, lai savas vājās acis pasargātu no to mirdzuma.»

Talaifobranga, 1928

LIELĀ MĀTE

Kopš vissenākajiem laikiem sievietes valkājušas vainagus. Stāsta, ka ar šo vainagu galva viņas skaitījušas vissvētākās lūgšanas. Vai tas nav vienotības vainags? Šī svētā vienotība — vai tā nav sievietes augstākā atbildība un skaistākā misija? Mēs dzirdam sievietēs sakām, ka mums jāatbruņojas — nevis no karakuģiem un šaujamieročiem, bet vispirms pašiem savā garā. Un no kā gan jaunā paaudze dzird pirmo mīļo aicinajumu apvienoties? Tikai no mātes. Gan Austrumiem, gan Rietumiem Lielās Mātes — sievišķības tēls ir tilts uz pilnīgu apvienošanos.

Radž — Radžesvari — Visspēcīgā Māte. Tev šodienas un pagātnes hindi dzied savas dziesmas. Tev sievietes nes zeltainus ziedus, pie tavām kājām noliek ziedojumam augļus, pirms aiznes tos pie saviem pavardiem. Un, cildinot tavu tēlu, to iegremdē ūdenī, lai kāda netira elpa nepieskartos Pasaules Skaistumam. Tev, Māt, ir veltīta Lielā Baltā Kalna virsotne, kas vēl nav iekarota. Jo, kad nāks vislielākās nepieciešamības stunda, tad tu tur stāvēsi un pacelsi savu roku pasaules glābšanai. Visu viesuļu un gaismas ieskauta, tu stāvēsi gluži kā pīlārs, aicinadama kopā visus tālo pasauļu spēkus!

Senie tempļi ir pamesti. Kolonnas saplaisājušas. Un šķembas sakapājušas akmens sienas.

Senos laikos portugāļu kuģi piestāja Goā. Karavelu augstie priekšgali bija rotāti ar zeltā mirdzošiem Dievmātes tēliem, un viņas vārdā uz senajām svētnīcām tika raiditas lielgabalu lodes. Portugāļu lielgabalu lodes satrieca Elefantas pīlārus! Tas viss «Konkistadoru Jaunavas»—«La Virgin de los Konquistadores» vārdā!

Seviljā, Alkacarā ir sena Aleksandra Fernandesa glezna ar šādu nosaukumu. Gleznas augšējā daļā, mākoņos, debešķīgas gaismas apmirdzēta, labestīgi smaidīdama, stav svēta Jaunava, un zem viņas platā apmetņa paslēpies iekarotāju pulks. Apakšā — vētraina jūra, pilna ar kuģiem, kas gatavi burāt tālu projām uz jaunām zemēm. Varbūt tie ir tie paši kuģi, kas sagraus Elefantas svētnīcu? Ar labvēlīgu smaidu līdzcietīgā Jaunava uzlūko iekarotājus, it kā viņa pati kopa ar tiem būtu gatava sagraut svešās iekarotās pilsētas. Tas vairs nav draudošais pravietis Elija vai mūžīgais karotājs erceņģelis Miķelis. Viņa pati, miera sargātāja, cilvēku apziņā cēlusies karam, it kā Pasaules Mātei pieklātos jaukties cilvēku slaktiņos.

Mans draugs ir sašutis. Viņš saka: «Paskaties! Glezna patiešām ir vaļsirdīga! Taja pilnīgi atklājas eiropiešu psiholoģija. Kāda pašapziņa! Viņi gatavojas izlaupīt svešzemju bagatības un uzskata, ka Dievmāte atbalstīs viņu darbus! Tagad nu salīdziniet, cik atšķirīgas noskaņas valda Austrumos, kur labestīgā Kvan Iņa apsedz bērnus ar savu tērpu, lai pasargātu viņus no briesmām un ļaundarības.»

Cits draugs aizstāv eiropiešu psiholoģiju un arī atgādina zināmas gleznas ka katra laikmeta patiesākos dokumentus. Viņš atgadina, ka Zurbarana un Holbeina audeklos Svētā Jaunava ar savu plīvuru apsedz visus, kas nāk pie viņas. Runadams par Austrumiem, viņš piemin briesmīgos ragainos idamus, kas rotājušies ar drausmīgiem atribūtiem. Viņš piemin Durgas deju uz cilvēku ķermeņiem un kaklarotām, kas savērtas no galvaskausiem.

Taču Austrumu aizstāvis tam nepiekrīt. Viņš norāda, ka šajos tēlos neesot nekā cilvēciska, ka šķietami biedinošie atribūti simbolizējot neapvaldītās stihijas un ka, tikai iepazīstot to spēku, cilvēks saprot, ka tos uzvarēt. Austrumu pazinējs norāda, ka šausmu elementi esot izmantoti visur un tikpat biedējošas liesmas, tikpat dēmoniski ragi attēloti elles ainās Orkonas freskās Florencē. Bosha un skarba Grīnevalda otas uzgleznotas šausmas neatpaliek no Austrumu tēliem.

Austrumu skaidrotajs atceras tā saukto Turfanas Madonnu, kas, pēc viņa domām, evolucionējusi no dievietes Mariči, kura no nežēlīgas bērnu rijējas pamazām pārvērtusies par rūpīgu viņu aizgadni un laimes un labklājības dieva Kuveras garabiedreni. Runājot par šīm labdabīgajām partapšanām un cēlajam tieksmēm, varam atcerēties rituālu, kas joprojām pastāv Austrumos. Lamas uzkāpj augstu kalnā un, lai aizsargātu nezināmus ceļotājus, vējā izkaisa nelielus zirgu attēlus. Šāda rīcība ir labvēlības un nesavtības izpausme.

Uz to Austrumu mīļotājam tika atbildēts, ka Prokopijs Taisnigais pašaizliedzīgi novērsis akmens lietu no savas dzimtas pilsētas un ka viņš augstajos Dvinas krastos allaž aizlūdzis par nezināmiem ceļiniekiem. Tika norādīts arī, ka Rietumos daudzi svētie līdzīgi Prokopijam atsacījušies no lielām laicīgām bagātībam cilvēces labā.

Šajos darbos, šajās rūpēs «par nezināmo, par neapdziedāto, par neizstāstīto» izpaužas tas pats lielais anonimitātes princips un inkarnācijas īslaicīguma apzināšanās, kas arī ir tik pievilcīga Austrumiem.

Austrumu cienītājs uzsvēra, ka šis anonimitātes princips, šī atsacīšanas no laicīgā titula un dāsnā, nesavtīgā atdeve Austrumos esot attīstīta līdz daudz augstākam līmenim. Viņš mums atgādināja, ka Austrumos mākslas darbi gandrīz nekad netiek parakstīti, jo no sirds dotai dāvanai jau nevajag likt klat parakstu. Par atbildi viņa oponents atgadināja, ka visi bizantiešu, seno itāļu un nīderlandiešu primitīvās mākslas darbi, krievu svētbildes un citi primitīvie darbi arī nav tikuši parakstīti, ka mākslinieki sākuši parakstīt savus darbus daudz vēlāk.

Sarunas pievērsās visspēcības un viszināšanas simboliem, un atkal kļuva acīm redzams, ka identiski simboli parādījušies daždažādos veidos. Saruna ieilga, jo dzīve sniedza bezgala daudz piemēru. Par atbildi uz katru piemēru iz Austrumiem tika minēts kāds piemērs iz Rietumiem. Atmiņā atausa baltie keramikas zirgi, kas joprojām vēl apļos stav Dienvidindijas plašumos un ar kuriem tiek saistīti sieviešu lidojumi viņu astrālos ķermeņos. Kā atbildde tam sekoja piemērs par Valkīrām un arī mūsdienās novērotām astrālo ķermeņu projekcijām. Ar aizkustinājumu tika atgadināts, kā sievietes Indijā izrotā savas mājas slieksni ik dienas ar citādu ornamentu, kas apzīmē labklājību un laimi, tajā pašā laikā atcerējāmies arī, ka Rietumos sievietes izšuj dažādus rakstus, lai aizsargātu savus tuviniekus.

Kāds atgādināja lielo Krišnu, labo ganu, un neviļus salīdzināja viņu ar slāvu seno tēlu Lēli, ganu, kurš visādā ziņā atgādina savu indusu līdzinieku. Kāds atcerējās slavas dziesmas Krišnam un salīdzinaja tās ar Lēļa dziesmām un slāvu deju dziesmām. Kads pieminēja hindu sievieti pie Gangas un peldošās uguntiņas, kuras viņa bija iedegusi savas ģimenes glābšanai. Tās tika salīdzinātas ar vainagiem, ko met ūdenī Svētās Trīsvienības svētkos,— tas ir visiem rietumslāviem tuvs ieradums.

Atceroties Malabaras gaišreģu buramvārdus un buršanos, nevarēja nepieminēt, ka tādus pašus rituālus veic Sibīrijas šamaņi, somu burves, skotu gaišreģi un sarkanādainie burvji.

Nedz okeānu, nedz zemes plašumi būtiski nav ietekmējuši cilvēku priekšstatus par dabasspēkiem. Kads atcerējās tibetiešu nekromantiju, franču melno maģiju un Krētas satana pielūdzējus.

Salīdzinadami faktus, Austrumu un Rietumu aizstavji atklaja, ka runā par identiskam lietām: šķietamas atšķirības, izrādās, ir tikai dažadas cilvēka izziņas pakāpes! Abi sarunu biedri uzlūkoja viens otru visai pārsteigti — kur le bija Austrumi, kur Rietumi, ko tik bieži mēdz pretstatīt?

Mūsu trešais biedrs, kas visu laiku bija klusējis, pasmaidīja: «Un kur tad vispār ir robeža starp Austrumiem un Rietumiem? Vai nav dīvaini, ka Ēģipte, Alžīrija un Tunisija, kas būtība ir Eiropas dienvidi, tiek uzskatītas par Austrumiem? Bet Balkāni un Grieķija, kas atrodas uz austrumiem no tām, tiek uzskatītas par Rietumu zemēm?

Es atcerējos, kā, pastaigādamies pa krastmalu Sanfrancisko ar kādu literatūras profesoru, mēs viens otram jautājām: «Kur mēs īsti atrodamies — galējos Rietumos, vai galējos Austrumos?» Ja Ķīna un Japāna attiecībā pret Tuvajiem Austrumiem un Mazāziju tiek uzskatītas par Tālajiem Austrumiem, tad, turpinot tos pašus argumentus, vai gan Amerika ar tās inkiem, maijiem un sarkanādaiņiem nav uzskatāma par vistālākajiem Austrumiem? Ko tad lai dara ar Eiropu, kas tādā gadījuma ir no abām pusēm «austrumu» ieskauta?

Atcerējāmies, ka Krievijas revolūcijas laikā somi apgalvoja, ka Sibīrija esot viņu zeme, jo viņi saskatīja turienes tautās lielu līdzību ar sevi. Atcerējāmies, ka Aļaska gandrīz saskaras ar Sibīriju un sarkanādaino indiāņu sejas salīdzinājumā ar citiem mongoloīdiem visvairāk atgādina aziātu sejas.

Tā nu notika, ka uz brīdi abi strīdnieki atmeta visus aizspriedumus, Austrumu pazinējs pieminēja pareizticīgās baznīcas «simtroci», bet Rietumu apjūsmotājs cildinaja un apbrīnoja daudzroces, labvēlīgās Kvan Iņas tēlus. Austrumu mīļotājs ar apbrīnu runāja par itāļu madonnas zeltā izšūto tērpu un ar dziļu izpratni runāja par Ducio un Fra Andželiko gleznām. Rietumu aizstavis parādīja cieņu daudzacainajai gaišreģei Dukharai. Viņi atcerējās Vislīdzjūtīgāko. Viņi pieminēja neskaitāmos veidolus, kuros parādās Visdāsnākais un Visžēlsirdīgākais. Viņi atminējās, cik pareizi cilvēku psiholoģija uztvērusi simbolus ikonografijā un kādas milzu zināšanas paslēptas klusējošās rakstu rindas. Tur, kur aizmirstas un zūd aizspriedumi, paradas smaids!

It kā būtu novēluši kādu smagu nastu, viņi runāja par Pasaules Māti. Ar mīlestību viņi pieminēja itāliešu kardinālu, kurš mēdza teikt lūdzējiem: «Neapkraujiet glābēju Kristu ar saviem lūgumiem, viņš ir ļoti aizņemts, labak raidiet savas lūgšanas Svētajai Dievmātei. Viņa tās nodos tam, kam vajadzīgs.»

Viņi atcerējās, ka katoļu priesteris, induss, ēģiptietis un krievs reiz nolēmuši izpētīt, kā radusies krusta zīme, un kā ikviens no viņiem meklējis sev visatbilstošāko nozīmi, taču visi nonākuši pie kopīgam atziņām.

Viņi atcerējās literāros mēģinājumus identificēt Kristus un Krišnas vārdus un atkal atsauca atmiņā Jozafu un Budu. Un, tā kā Pasaules Mātes labvēlīgā roka atvairīja visus aizspriedumus, saruna noritēja mierīgi.

Tā izgaisa asas pretrunas Austrumu un Rietumu aizstāvju starpā un viņi pievērsās radošai tēlu apspriešanai.

Viens no runātājiem atgādināja stāstu par Rāmakrišnas mācekli, kas parādījis lielu cieņu Rāmakrišnas sievai, kuru pēc indusu paražas godinaja par māti. Otrs salīdzināja vārdu «māte» ar «materia matrix» jēdzienu.

Pasaules Māte, Madonna, Māte Kali, Labestīgā Dukhara, Ištara, Kvan-Iņa, Mirjama, Baltā Tara, Radž-Razešvari, Niuka — visi šie Lielās Uzupurēšanās tēli viņu sarunā saplūda kopā labestīgā vienotībā. Un katrs no tiem sava valoda, taču visiem saprotami sludināja, ka jāatmet šķelšanās un jāsāk kopēja celtniecība. Visi bija. vienisprātis, ka Pasaules Mātes stunda būs situsi, kad Augstākie Spēki tuvosies Zemei, taču naida un iznīcības spēki šo jaunradei lemto enerģiju var vērst par postošu katastrofu.

Vienprātības smaids visu padarīja vienkāršu. Izrādījās, ka Madonnas nimbs, kas tik ļoti nebija paticis aizspriedumainajiem, ir fizikāls starojums — aura, kas jau sen pazīstama cilvēcei.

Mūsdienu simboli, kurus tik trūcigi tulko racionālisti, no pārdabiskiem tapuši par gluži pieejamiem zinātniskai izpetei. Šajā vienkāršības un izpratnes brīnuma izpaudās Patiesības evolūcijas dvesma.

Viens no runātājiem teica: «Tagad mēs apspriežam tīri fizikālus eksperimentus, bet vai gan mūsu saruna nesākās ar Pasaules Māti?»

Tad otrs izņēma no sava rakstāmgalda atvilktnes papīra lapu un izlasīja: «Kāds mūsdienu indietis, daudzu universitāšu beidzējs, tā uzrunā pašu Lielo Mati Radž-Radzešvari:

«Ja man ir taisnība, tad, Māt, tu esi viss —

Aplis, ceļš, tumsa, gaisma, bezgalība,

Un bads un bēdas, trūkums, sāpes —

No ausmas līdz rietam, no nakts līdz rītam, un dzīve un

nave —

Ja nāve vispār ir.

Tu esi viss.

Ja tu esi viss, tad nabadzība, bads un greznība ir tikai tavi pārejošie veidi.

Es neciešu un nepriecājos,

Jo Tu esi viss, un es ari esmu Tu.

Ja esi Viņa, tā, ko pazīst mirstigie,

Tad savā gaismā ved mani pie Viņas — Patiesības.

Pie vienīgās Patiesības, ko vāri jūtam Tevī.

Tad šausti manu mirstīgo miesu, kā gribi.

Vai guldi greznībā un zeltā, dīka tīksmē —

Es nejutīšu to, jo Tavā Gaismā saskatījis būšu,

Ka Tu esi Viņa un es esmu Tu —

Patiesība.»

Trešais runātājs piemetinaja: «Taja pašā laikā otrā pasaules malā ļaudis dzied: «Mēs slavinam Tevi, Gaismas Māt!»

Vecās Ķīnas bibliotēkas un senās Centrālāzijas krātuves kopš vissenākajiem laikiem glabā daudzas himnas Pasaules Mātei.

It visur — gan Austrumos, gan Rietumos — ir dzīvs Pasaules Mātes Tēls, dziļas nozīmes pilni suminājumi veltīti šai Augstākajai Būtnei.

Sejas cēlie vaibsti bieži vien ir aizplīvuroti, bet vai gan zem plīvura krokām var neredzēt kādu Lielu Vienojošu Vaibstu, kas kopīgs Viņām Visām!

Miers lai visai pasaulei!

Talai fobranga, 1928

RADĪŠANAS PRIEKS

Vai mūsu laikmets nav viens no visnozīmīgākajiem? Vai gan vispārsteidzošākie atklājumi nav raduši pielietojumu ikdienā? Vai mēs nesākam iepazīt vissmalkākās enerģijas? Vai ta nav laime — ne vien zināt par šo enerģiju eksistenci, bet arī praktiski izmantot tās? Mūsu acu priekšā viss mainās. Mēs jau zinām, kā sadalīt savus spēkus starp atsevišķam personām un miljoniem. Un mēs zinām, kur un ka aizsniegt miljonus un kā pievērst savus spēkus atsevišķam cilvēkam.

Gara dzīves robežas paplašinās. Un fiziskās pasaules robežas kļūst elastīgas un vibrējošas. Priekšstats par to, ka Rietumi un Austrumi esot divas dažādas daļas, kurām nebūšot lemts sastapties, mūsuprāt, ir jau novecojis. Mums jau ir kauns ticēt

tam, ka var eksistēt sienas, kas liek šķēršļus cilvēces labākajam impulsam, radošas attīstības impulsam. Un tagad mēs vērojam tā sauktos Rietumus un tā sauktos Austrumus. Tie cieši raugās viens otrā. Tie vēro ik kustību, ko izdara otrs. Tie var kļūt par labākajiem draugiem un sabiedrotajiem.

Rietumi spēj viegli saprast Austrumu galvenās idejas un lolot mūžīgo gudrību, kura izstaro no šīs pasaules daļas, kur patiesībā cēlušās visas reliģijas un ticības. Bet dižie Austrumi seko Rietumu atklājumiem un augsti vērtē to radošā prāta sasniegumus. Viņi alkst pēc civilizācijas radītajām vērtībām. Es parasti vairos no apšaubāmā vārda «mehānisks», tāpēc ka manā uztverē nekas nav mehānisks, jo es zinu, ka matērija un gars ir Enerģija, un mēs, tāpat kā mūsu draugi Tālajos Austrumos, esam gatavi atzīt progresīvās attīstības labumus. Bet, ja dzīvojam neziņā, rodas daudz pārpratumu. Pārpratumi nav ienaidnieki.

Evolūcijā nav ienaidnieku, ir tikai pārpratumi; pārpratumi ģimenē, pārpratumi dzimumu starpā, pārpratumi dažāda vecuma ļaužu starpā; pārpratumi valstu, kontinentu, pasauļu starpā. Mēs tos varam noskaidrot tikai ar atklātas, konstruktīvas domas palīdzību, tikai tad, ja domāsim nevis par sevi, bet par nākamajām paaudzēm. Es atkārtoju, ka Austrumi var būt tuvs draugs, ārkārtīgi spējīgs sabiedrotais, taču šis cilvēku miljards var tikpat viegli kļūt arī naidīgs gluži vienkārši aiz pārpratuma. Vai nav skaists uzdevums mūsu paaudzei — atrisināt šos pārpratumus, ja mēs jūtam lielās Enerģijas vienotību? Tāds pats impulss labot, celt un radīt piemīt visai cilvēcei. Ar to pašu roku mēs varam gan svētīt, gan slepkavot. Es neticu tā sauktajiem atšķirīgajiem apstākļiem. Visai cilvēcei ir vienādi apstākļi un kopēja valoda — sirds valoda, kas palīdz uzvarēt visus pārpratumus, jo jūs darbojaties pilnīgi vaļsirdīgi. Jūs varat virzīties uz priekšu, pārvarēt šķēršļus, tāpēc ka jūs zināt, kādam vienojošam mērķim strādājat. Mēs tik bieži runājam par mūžīgo mieru, bet no kurienes gan ceļas kari? No pārpratumiem. Ja jau mēs esam tik talantīgi izgudrotāji, vai gan tas nebūtu vislielākais atklājums, ja izdotos noteikt, kā noskaidrot pārpratumus ar sirds valodas palīdzību? Es nebūt nerunāju par metafiziskām parādībām. Pēc četrdesmit darba gadiem es apstiprinu, ka nekas nav izgaistošs,— ja jau ikvienu enerģiju var atklāt, izmērīt un nosvērt, tad arī doma ir taustāms izstarojums. Domas spēks bez jebkādas metafiziskas ietekmes var visdraudzīgākajā veidā izšķirt jebkuru pārpratumu. Tādējādi no viscēlākā, no nākotnes, mēs varam tuvoties īstenībai. Un mūsu optimisms nebūt nav radies no nereālas sapņošanas, tas ir radies, izpētot daudzas valstis, ļoti atšķirīgas tautas un viņu dažādo psiholoģiju. Galu galā, par spīti visām atšķirībām, tās visas ir kā viena vienīga. Tāpat kā sirds valoda, mīlestības valoda ir tikai viena.

Ļaunuma zīme ir mīnuss, asa kā caururbjoša šautra, bet mīlestības zīme — pluss, gluži kā mūžīgs liesmojošs krusts, kas kopš neatminamiem laikiem nesis gaismu cilvēka prātam un cildenumu viņa dzīvei.

Starp Himalaju ledājiem kāds kāpj lejup no virsotnēm. Viņš nes rokās biķeri. No kurienes viņš nāk? Un kur viņš pazudīs starp klintīm, šis mēmais vientuļais svētceļnieks? Tādas ir neizdzēšamās atmiņas par Himalajiem. Sambalas ziņneši atgādina par saitēm starp pagātnes lielajām tradīcijām un mūsu nākotnes centieniem. Viņš ir ziņnesis, kas nāk Rigden-džapo, Sambalas valdnieka, nākotnes valdnieka, cilvēces nākamo sasniegumu iecerētāja uzdevumā, no viņa, kurš sūta savus ziņnešus pa visu pasauli.

Sie ziņneši nāk no daudzām tautām. Uzticīgi un pazemīgi tie nes svēto ziņu par tuvojošos evolūciju.

Kas tā par ziņu? Visā pasaulē pukst miljardiem siržu. Kas tās apvienos? Manā rakstā «Skaistums — uzvarētājs» ir tāda doma, ka tuvoties svešam miteklim vislabāk ar dziesmu. Nevis naktī, nevis ar aizsegtu seju.

Neiegrožota māksla, zinātne, kas brīva no aizspriedumiem, izraisa sapratnes smaidu, lielā mācība, kas nākusi no mūžīgajām augstienēm, ļauj tuvoties svētām sfērām savstarpējā sadarbībā un sapratnē. Tad atveras sirdis un mūs sagaida milzīgs svēts darbs.

Nevis karš, nevis ienaids, bet gan labākās radošās ieceres atvedīs visai pasaulei Sambalas valdnieka Rigden-džapo ziņnešus. Dzelzs putni, kuru parādīšanos paredzēja Buda, jau lido, miermīlīgi pārkāpdami nosacītās robežas. Agni Jogas spožajā, zinātniskajā gaismā evolūcija klauvē pie durvīm. Rigden-džapo vēstneši steidzas šurp, un svētīgi atklājumi nes gaismu un svētību visai cilvēcei.

Divdesmit piecās valstīs mēs esam sastapuši neskaitāmas sirdis, kuras uzskata mākslu, daili, zināšanas par visvienojošākajiem spēkiem. Patiesi, ir pamats vislielākajam entuziasmam, kad redzam, ka tik daudzas tautas uzskata daili un zināšanas par lielu virzošu spēku, kas liek pamatus nākamajam progresam.

Kāpēc mums ir tiesības uzskatīt daili un zināšanas par īstu spēku? Uz brīdi iedomājieties cilvēces vēsturi bez dailes bagātībām un zināšanu krājuma. Uz brīdi izdzēsiet no atmiņas Ēģiptes un Asīrijas majestātiskos tēlus. Aizmirsīsim gotiskās primitīvās mākslas skaistumu, budisma un klasiskās Grieķijas valdzinājumu. Norausim eposu varoņiem un valdniekiem viņu daiļo ietērpu. Cik nepievilcīgas un raupjas kļūs vēstures lappuses! Patiesi, neviens varoņdarbs, neviena konstruktīva uzvara nav iedomājama bez daiļā izjūtas. Dzīve ir evolūcijas sintēze. Vai gan nav iedvesmojoši apzināties, ka cilvēces evolūcija sasniedz savu virsotni skaistumā? Skaista dzīves koncepcija veidojas Amerikā un it visur pasaulē. Cilvēce sāk saprast, ka mākslas un zināšanu summa summarum ir tautu cēlākā virsotne.

Kad sākam domāt par kaut ko konstruktīvu, augšupejošu, mērķtiecīgu, tad ne velti atceramies Ziemeļamerikas augstos torņus un Dienvidamerikas majestātiskās ainavas.

Tā nav nejaušība, ka vissenākās kultūras šūpulī dīgst jaunu miermīlīgu uzvaru un jauncelsmes sēklas. Visa Amerika ir it kā līdzsvars Āzijai. Ļoti pamācoši ir uzzināt, ka vissenāko kultūras sasniegumu vietās plaukst jauni cilvēka audzēti ziedi. Pat aukstasinīgi raugoties no zinātniskā viedokļa, mēs jau esam pieraduši runāt par strāvām, stariem un emanācijām. Šīs kultūras emanācijas baro augsni, un, kas zina, varbūt tās piešķir īsto entuziasmu šim jauncelsmes garam.

Pagaidām man vēl nav gadījies būt Dienvidamerikā. Taču garā es jūtu šo fiziski netveramo draudzīgumu un savstarpējo sapratni. No kurienes tas nāk? Daži cilvēki man ir jautājuši, vai mana ģimene nav cēlusies no spāņiem, jo viens mūsu ģimenes atzars ir Barselonā. Varbūt šāda vispārcilvēciska attīstības, meklējumu un radīšanas izjūta slēpjas katra cilvēka sirdī? Varbūt šīs svētās piedzīvojumu alkas, lielu risinājumu meklējumi ienāca manī jau pirmajos apzinātās dzīves gados, kad mēs kā mednieki dienām ilgi ceļojām cauri Krievijas milzīgajiem mežiem, protams, ne jau nolūkā nogalināt, bet tiekdamies pēc saplūsmes ar dabu.

Kad mēs pētījām senās celtnes Indijā, Ķīnā un Tibetā, vispirms tas salīdzinājām ar maiju kultūras mantojumu. Un savā sen uzrakstītajā publikācijā «Mākslas prieks» es nevarēju noslēgt šo domu ne ar ko citu, kā vien ar atsauci uz senajiem maijiem. Man bija ienācis prātā vissenākais un visskaistākais.

Tagad es raugos uz gredzenu no Āzijas, kuru rotā uzraksts par tuvojošos Maitrejas laikmetu. Un nespēju aizmirst sievieti, kas pētīja Jukatanas paliekas un pazina tur šo pašu uzrakstu, kas nozīmēja Uguns vienību. Tagad šai formulai ir atrasts atrisinājums: vai gan mūsu garīgā, ar aci nesaskatama draudzība un uzticība nenāk no uguns elementa, kas caurauž visu? Šajās visapņemošajās labestīgajās liesmās mūsu sirdis tiek apgaismotas un mēs sajūtam savus draugus, visu, kas patiess un atklāts, savus sabiedrotos.

Vai tā nav Uguns Savienība, kas tagad apgaismo lielās Amerikas cēlājus? Āzija, runādama par svēto Šambalu, par Agni jogu, par Liesmas mācību, zina, ka svētais uguns gars spēj saliedēt cilvēku sirdis brīnišķīgai izaugsmei.

1914. gadā es izstādē parādīju virkni gleznu, kurās bija tuvā kara pareģojums, tagad esmu laimīgs, ka varu nest abām Amerikām Āzijas redzējumus — Agni jogu, Liesmas mācību, to pašu mācību, kuru Jukatanas viedie sirmgalvji apzīmēja ar vārdu Uguns Savienība.

Atkal pie mums nāk kāda daļa no Lielās Patiesības, un šī Patiesība pauž, ka visiem, kuru krūtīs deg sirdsuguns, jāpulcējas vienkopus, lai pasauli apgaismotu ar mierīgu un skaistu darbu. Abstrakto mīlestības jēdzienu atkal var pārveidot par aktīvu darbību, jo bez mērķtiecīgas darbības mīlestība ir nedzīva. Bel Jaunajā Laikmetā nav nekā sastinguša, viss dZīvo apgaismota darba un aizrautības iedvesmā. Kad dzirdu Spānijas un Dienvidamerikas skaistās dziesmas, tās atklāj man lielos Austrumus.

Kur ir Austrumi un Rietumi? No Āzijas ceļotājs ierodas Grieķijā un jūt Austrumu gudribu; viņš sasniedz Itāliju, un viņā ienāk tā pati romantiskā gudrība; Korsikā, Spānijā — visās šajās vietās joprojām jūtami Lielie Austrumi. Un Ferdinanda un Izabellas karogi ir līdzīgi mauru ornamentiem. Cilvēks ierodas Ņūmeksikā, un šīs skaistās zemes plašumos viņam atkal skan Austrumu himna; un viņš zina, ka Meksikā, Jukatānā, visās Dienvidamerikas pilīs liek sevi just tā pati lielās romantikas, lielo redzējumu, lielās gudrības nots, tā jaušama it visur.

Es neniecinu ne rietumus, ne dienvidus, ne ziemeļus, ne austrumus — jo praksē šis iedalījums neeksistē. Visa pasaule ir sadalīta tikai mūsu apziņā. Bet, kad šajā apziņā iespiežas visuresošās uguns elements, tad rodas Uguns Savienība, un aizrautības uguns ir neuzvarama.

Ar šo svēto karogu mēs varam sasniegt visskaistākās zemes, varam pamodināt senās kultūras jauniem sasniegumiem un jaunam krāšņumam.

Vienā no vissenākajiem druīdu kultūras pieminekļiem tālajā Mongolijā esmu redzējis akmens milža rokās liesmojošu kausu. Arī šie tautu lielo migrāciju aizsācēji pazina svēto uguns dvēseli. Un, prootams, šī neizdzēšamā lapa spēja tos vest pāri visiem

Āzijas un Eiropas plašumiem, pāri visiem okeāniem. Jukatanas senajās drupās ierakstīts sens uguns bauslis. Šā dižā, gudrā, vienojošā simbola vārdā es sveicu jūs, mani vēl neredzētie Dienvidamerikas draugi!

Kāds prieks atkal ieraudzīt Ņujorkas torņus! Cik bieži Āzijas tuksnešos un īpaši Tibetā mēs atcerējāmies debesskrāpjus, indiāņu pueblo, Itālijas un Spānijas senās pilsētas! Tibetiešu daudzstāvu ēkas atgādina debesskrāpjus. Āzijas dzīvojamo ēku mūra labirinti sauc atmiņā Ņūmeksikas un Arizonas pueblo. Klosteri, kas lepni kļaujas pie kalnu virsotnēm, liek domāt par senām ērgļu ligzdām Itālijā. Kad ātkal ieraudzīju Ņujorkas torņus, es atcerējos, kādus sajūsmas saucienus šo cilvēka sasniegumu fotoattēli izraisīja Āzijas ļaužu vidū.

Nekur vēl nebijām redzējuši tik jūsmīgi apbrīnojam Ņujorkas pastkartes un fotoattēlus kā Vidusāzijas pilsētās un nomadu apmetnēs. Māla būdiņu un jurtu iemītnieki nepacietigi rāva šos suvenīrus cits citam no rokām un sauca: «Tā ir Šambalas zeme!»

Ko gan vēl vairāk var pateikt Āzijas dēls par šo vissvētāko jēdzienu, kurā savienojas visas viņa cerības un alkas? Savās lūgšanās Āzija gaida Šambalu — šo jauno cilvēces laikmetu, tāpēc katrs salīdzinājums ar Šambalu ir tik tiešām visaugstaka uzslava.

Āzijas iedzīvotāji vēl piebilda: «Amerika ir chichab visām valstīm!» «Chichab» nozīmē «aizstāvis».

Cik daudzi Ņujorkas torņu attēli palikuši tuksnesī! Tie tiēk glabāti vissvētākajos stūrīšos kopā ar visdārgākajām relikvijām.

Āzijas tuksnešu tālajās jurtās prezidentu Hūveru uzskata par milzi — salkstošo ļaužu glābēju. Fords ir mērķtiecīga spēka simbols. Mongoļi uzskata Amerikas indiāņus par saviem zudušajiem radiniekiem. Visi mūsu jaunākie atklājumi Austrumos tiek uzskatīti par Šambalas laikmeta zīmēm. Millikena kosmiskais starojums, Einšteina relativitāte, Terjomina mūzika ēterā — tas viss Āzija tiek uztverts par cilvēka apziņas evolūciju, kuru apstiprina Vēdu un Budisma tradīcijas, kā arī Šambalas mācības. Saskaņā ar šīm senajām mācībām mūsu gadsimta četrdesmitie gadi būs kosmisko enerģiju un apziņas paplašināšanās laikmets.

Šīs aizkustinošās atmiņas atausa mani, kad es atkal ieraudzīju Ņujorkas torņus. Savu veco draugu vidū es pamanīju tik daudz jaunu būvju, kas pacēlušās pēdējo piecu gadu laikā.

Šāda neapturama radīšana patiesi iepriecina.

Kad pirms trīsdesmit gadiem es organizēju pirmo Savienoto Valstu mākslinieku izstādi Krievijā, es izteicu stingru pārliecību, ka Māksla šajā plašajā zemē izplatīsies tāpat kā visas tās spēcīgās aktivitātes.

Pirms astoņiem gadiem, apkopodams secinājumus par mākslās stāvokli Amerikā, es uzrakstīju rakstu «Kolekcionāri», kurā izteicu savus novērojumus par to, kada milziga kultūras principu apguve notikusi Amerikā. 1923. gadā savā ilgajā ekspedīcijā pa Vidusāziju es varēju uzzināt par mākslas virzienu attīstību tikai no nejaušām laikrakstu un žurnālu publikācijām vai no vēstulēm, kuras reti mūs sasniedza. Protams, bija jūtams, ka kultūras, mākslas un zinātniskā darbība aug gadu gadā un tai pievienojas jauni darbinieki un līdzjutēji. Bet, atgriežoties Amerikā un atkal ieejot tās kultūras dzīvē, jāpauž patiesa apbrīna.

Cilvēces sasniegumu vēsturē Amerika ir unikāls milzīga progresa piemērs. Nebūdama saistīta ar ieradumiem, vecām formalitātēm, brīva no aizspriedumiem, Amerika cēla savu dzīvi ar spēcīgam darba rokām. Protams, vispirms bija jānokārto materiālās dzīves un eksistences jautājumi. Tad uzmanība tika pievērsta tehniskām problēmām un sabiedriskajai dzīvei.

Uzbūvējusi civilizācijas pamatus, Amerika sāka iedibināt stingrus principus. Zināšanas un skaistums kļuva par prasīgu nepieciešamību jaunās valsts dzīvē. Visdažādākajos veidos, kas pelnījuši apbrīnu, auga Mākslas un Zinātnes iekarojumi. Ražošanas kvalitāte kāpj vēl augstāk, un tā vienmēr ir nācijas radoša gara izpausmes pazīme. Plašā industriālā attīstība pāraug radīšanas poēzijā.

Darījumu pasaule bagātinās ar ļaudīm, kas ir patiesi cilvēka gara darbu un mākslas draugi. Katrs solis kulturas attīstība, tieši tā kā tam jābūt, ved pāri nacionālajām robežām. Vēl kāda patiesas kultūras pazīme ir tas, ka iegūtais netiek paturēts personiskā īpašumā. Šīs bagātības ir pieejamas visai sabiedrībai.

Visu tautu dedzīgākie un dzīvīgākie spēki ir sapulcējušies Amerikā un dod savu ieguldījumu šīs zemes varenajā izaugsmē. Milzīgos Amerikas iestādījumus ceļ brīvprātīgas, uzticīgas un dažkārt pat anonīmas rokas.

Lai gaisma, kas apskaidrojusi cilvēku sirdis, spīd visiem. Šie brīvprātīga un apzināta darba rezultāti ir ļoti pamācoši. Ar tiem var izmērīt vispārības labā veicamā kopdarba vērtību. Tāpat ir visai interesanti konstatēt, kā attīstījušās amerikāņu iestādes un organizācijas. Te vērojama nevis ierobežota specializācija, bet plaši uzskati, kurus nebaida aizspriedumi. Var just, ka te ir brīvība un labai gribai neliek šķēršļus šovinisms vai novecojušas sistēmas.

Ir ārkārtīgi derīgi pārliecināties, kā Amerikā vērties plašumā mākslinieciskais radošais darbs un kā līdzās vecajiem, pazīstamajiem mākslas aizgādņiem mākslas darbus sveic daudzi jauni, enerģiski kolekcionāri.

Ir paruna, ka «ziedi neplaukst sniegā». Nepieciešami mākslinieciski un zinātniski sasniegumi, muzeji un skolas. Bet vissvarīgākais ir visas nācijas plašā atsaucība. Nepieciešami tie uzticīgie entuziasti, kuri saprot, ka tiekšanās pēc kultūras ir cilvēces augstākais pienākums un prieks.

Vērojams, ka milzīgas summas tiek maksātas par mākslas darbiem un grāmatām. Vai tā būtu kolekcionāru izšķērdība vai rīcība, ko diktē pārliecība? Kad cilvēce apjautīs, ka garīgais un radošais ģēnijs ir tās vislielākais sasniegums un robežstabs tautu vēsturē, šo darbu cena kļūs par īpašu rādītāju. Kā gan mēs sava dzīvē varam kompensēt ģēnija radošo darbu? Ar naudu? Taču pavisam nesen cilvēkiem bija iespēja pārliecināties, cik mainīga un nedroša vērtība ir nauda. Tāpēc mākslas darbu cena ir relatīvs lielums. Kad dzirdam, ka kaut kur par mākslas izstrādājumiem tiek maksātas lielas summas, tad zinām, ka kultūra tur tiek pienācīgi novērtēta. Un tāds fakts saglabāsies vēstures lappusēs ka liecība par šīs tautas izaugsmi.

Ļaudis spēj augstu vērtēt kultūras radītāju darbu. Cilvēki spēj just nepieciešamību, lai viņu vidū atrastos pagājušo laikmetu mākslas labākie paraugi. Jāapsveic katra domas tiekšanās šajā virzienā. Dzīvē viss ir relatīvs, var kļūdīties, bet domas virzība ir īstā vērtība. Šobrīd, kad vecās formas tik strauji un sparīgi tiek pārveidotas par jaunam, cilvēku domu virzienam ir ārkārtīgi liela nozīme.

Amerika savā attīstība dodas pa īsta progresa taku. Pēdējo dažu gadu laikā tai nav līdzīgu jaunu muzeju, skolu, biedrību, aģentūru, lekciju zāļu un teātru dibināšanā… Pārsteidz kolosālie resursi šajā zemē, kas uzsūc radošā spēka bagātīgo straumi. Tiek radīta gan iespēja attīstīties nacionālajai mākslai, gan ari uzkrāt visas pasaules vērtības. Neskaitāmi cilvēki interesējas par mākslas notikumiem un parāda lielu atsaucību.

Lasot viskulturālāko tautu vēsturi, priecājamies, pārliecinoties, ka cilvēki pievērsušies zinātnei un dailei. Tā tas vienmēr noticis nācijas augšupejas brīžos. Tagad, kad esmu atgriezies no ilga ceļojuma, man pieļaujams paust savu prieku par Amerikas ļaužu apziņas māksliniecisko un zinātnisko izaugsmi. Tieši tam es ticēju. Kad mani kritizēja par pārmērīgu ideālismu, es apgalvoju, ka, gluži otrādi, mana pārliecība ir reālistiska un praktiska. Un man bija taisnība, jo tieši vispraktiskākie cilvēki prot augstu vērtēt kultūras sasniegumus.

Radošais darbs savā būtībā ir reāls un pozitīvs. Radoša tauta nevar iežņaugt savu jaunradi tikai šaurajās civilizācijas takās vien. Paplašinātā apziņa noved pie visas dzīves sintēzes. Augstākie impulsi un augstākā apziņa kļūst par reālu un pārliecinošu spēku.

Amerika uzjunda apziņu ar lieliem lēmumiem; savā dāsnumā tā vēlas vislabāko, vēlas dzirdēt vislabākos vārdus un savus bērnus audzināt par nākamajiem radītajiem. Amerikas valstsvīri un labākie līderi ir arī dažnedažādu ģeniālu mākslas darbu kolekcionāri. Tur, kur vadoņi un dižākie cilvēki savas intereses lielākoties veltī mākslas darbiem, tur ari masas tiecas pēc tā paša un viņu domas vērstas uz tādu pašu patiesu attīstību.

Aizspriedumu nesaistīti cilvēki grib dzīvot ne tikai ērtu, bet ari skaistu dzīvi. Nekādi sīki ieradumi nevelk atpakaļ dzīves cēlāju. Viņa panākumiem seko jauns progress, un pat šķēršļi kļūst par dzinējspēku.

Es ticu, ka Darba partijas sekretārs Džeimss Devisa kungs neiebildīs, ja es citēšu rindkopu no viņa 1929. gada 24. marta vēstules Rēriha muzejam sakarā ar stūrakmens ielikšanu:

«Līdz ar materiālās labklājības pieaugumu ir jo nepieciešamāk uzturēt dzīvas mūsu zināšanas un mīlestību uz skaistajām gara un prāta izpausmēm, citādi mums draud briesmas iegūt pasauli par savas dvēseles cenu. Tas gandarīs ikviena kulturāla amerikāņa sirdi, kas domā par savas zemes nākotni, ja viņš skatīs tik ietekmīgu, enerģisku un entuziasma pilnu cilvēku kopumu, tādu organizāciju kā jūsējā.

Lai kurā virzienā sniegtos jūsu ierosmes, es jums novēlu lielus un augošus panākumus gadu gadiem ilgi. Galu galā — kaut arī šis laiks apdraud garīgumu, tam ir arī savs labvēlīgais aspekts. Civilizācija tikai tad sasniedz savas augstākās virsotnes, kad tā uzkrājusi materiālos līdzekļus, ar kuriem atalgot mākslinieku un domātāju. Šie līdzekļi mums ir. Vadoņiem tikai jāveicina šī bagātība un jāgādā, lai tā tiek izmantota kultūras attīstībai. Jūs un jūsu palīgi esat šādi vadoņi. Lai jums izdodas uzbūvēt ne tikai šo ēku vien, bet ari radīt dižu jaunu kustību pretī skaistuma mīlestībai, un lai tās abas ilgi kalpo mūsu ļaudīm un ienes vairāk gaismas viņu dzīvē!»

Tās patiesi ir ievērības cienīgas rindas, kas tapušas valslsvira prātā! Zeme, kurā cilvēki domā šādi, ir ceļā uz laimīgiem sasniegumiem.

Kad esam atgriezušies no kalniem un tuksnešiem, kur augstākā kultūra paslēpta zem gadsimtu slāņiem, pārsteidzošā mākslas un zinātnes izaugsme Amerikā dziļi saviļņo un iepriecina. Kultūras iekarojumi nepaiet garām nepamanīti. Tie rada šo domas izsmalcinātību — radošo iztēli un spēju samanīt jaunu progresa vilni.

Amerikai paredzama laimīgu sasniegumu ēra. Tāpat kā liela kuģa straujais brauciens rauj līdzi visu, kas spēj kustēties, tā ari Amerikas neatvairāmā attīstība piesaista visu cēlāko un labāko.

Ņujorka, 1929

GURU — SKOLOTĀJS

Reiz Somijā es sēdēju Ladogas ezera krastā kopā ar kādu zemnieku zēnu. Mums gāja garām pusmūža vīrs, un mans mazais biedrs, piecēlies kājās, ļoti godbijīgi noņēma cepuri. Pēc tam es viņam jautāju: «Kas bija tas vīrs?» Ar īpašu nopietnību zēns atbildēja: «Viņš ir skolotājs.» Es tautāju tālāk: «Vai viņš ir tavs skolotājs?»—«Nē,» zēns atteica, «viņš strādā kaimiņu skolā.»—«Tātad tu pats pazīsti viņu?» es neatlaidos. «Nē,» viņš pārsteigts atbildēja… «Kāpēc tad tu viņu tik pazemīgi sveicināji?» Vēl lielākā nopietnībā mans mazais biedrs atbildēja: «Tāpēc, ka viņš ir skolotājs.»

Līdzīgu gadījumu es piedzīvoju arī Reinas krastos pie Ķelnes. Atkal, priecīgi izbrīnīts, redzēju, kā jauns cilvēks sveicināja skolotāju. Man nāk prātā viscildenākās atmiņas par manu skolotāju, slaveno krievu mākslinieku Kuindži. Viņa dzīvesstāsts var kalpot par iedvesmas avotu jaunajai paaudzei. Viņš bija parasts ganu zēns Krimā. Tikai, neatlaidīgi un dedzīgi pūlēdamies sasniegt mākslas virsotnes, viņš spēja pārvarēt visus šķēršļus un kļūt ne vien par slavenu mākslinieku un bagātu cilvēku, bet arī par īstu Guru saviem skolēniem augstajā hindu izpratnē.

Trīs reizes viņš mēģināja iestāties Imperatora mākslas akadēmijā un trīs reizes tika noraidīts. Trešajā reizē tika uzņemti divdesmit deviņi reflektanti, un neviens no viņiem nav atstājis savas pēdas mākslas vēsturē. Tikai Kuindži netika uzņemts. Akadēmijas komisija nebija izveidota no Guru, un tā bija tuvredzīga. Taču jauneklis bija neatlaidīgs, viņš atmeta bezcerīgos mēģinājumus, toties uzgleznoja ainavu un iesniedza to Akadēmijas izstādei. Viņš saņēma divas godalgas, nenolicis iestājeksāmenus. Agri no rītiem viņš strādāja. Bet pusdienlaikā uzkāpa uz savas Petrogradas mājas jumta terases, kur, lielgabalam izziņojot pusdienas stundu ar šāvienu, sapulcējās tūkstošiem putnu un ielenca viņu. Viņš tos baroja, sarunājās ar viņiem un vēroja tos gluži kā mīlošs tēvs. Paretam viņš mūs, savus skolēnus, uzaicināja uz sava slavenā jumta. Un mēs klausījāmies interesantus nostāstus par putnu personībām, to dažādajiem paradumiem un veidiem, kā tiem tuvoties. Šādos brīžos šis nelielais spēcīgais vīrs ar lauvas krēpēm k|uva maigs — gluži kā svētais Francisks. Reiz es ievēroju, ka viņš visu dienu ir ļoti nomākts. Viens no viņa iemījotajiem taureņiem bija salauzis spārnu, un viņš bija izdomājis ļoti veiksmīgu paņēmienu, kā to salabot. Taču viņa izgudrotā konstrukcija bija par smagu, un cēlais nodoms neizdevās.

Taču viņš prata būt stingrs pret saviem mācekļiem un citiem māksliniekiem. Viņš bieži mēdza atkārtot: «Ja tu esi īsts mākslinieks, tad arī cietumā tāds paliksi.» Kādu dienu pie viņa atnāca nepazīstams cilvēks un atnesa ļoti skaistas skices un studijas. Kuindži tās uzslavēja. Bet nepazīstamais teica: «Esmu nelaimīgs, jo nevaru atļauties turpmāk gleznot.»—«Kāpēc?» Kuindži līdzjūtīgi apvaicājās. Cilvēks atbildēja, ka viņam esot jāuztur ģimene un jāstrādā no desmitiem līdz sešiem. Tad Kuindži viņam asi jautāja: «Un ko jūs darāt no četriem līdz desmitiem?»—«Kad?» vīrs jautāja. Kuindži paskaidroja: «No rīta, protams.»—«No rīta es guļu,» vīrs atteica. Tad Kuindži, balsi pacēlis, sacīja: «Tā jūs nogulēsiet visu savu mūžu, vai gan jūs nezināt, ka no četriem līdz deviņiem ir vislabākais laiks jaunradei? Un jūsu radošajam darbam pilnīgi pietiek ar piecām stundām dienā.» Tad Kuindži piebilda: «Kad es strādāju fotogrāfa darbnīcā par retušētāju, man tur bija jāuzturas no desmitiem līdz sešiem. Bet no četriem līdz deviņiem man bija laika diezgan, lai kļūtu par mākslinieku.»

Dažkārt, kad kāds no viņa skolniekiem sapņoja par īpašiem darba apstākļiem, Kuindži smējās: «Ja jūs esat tik trausls, ka jūs jātur stikla vitrīnā, tad labāk ejiet bojā pēc iespējas ātrāk, jo mūsu dzīvē nav vajadzīgs tāds eksotisks augs.» Bet, kad viņš redzēja, ka viņa skolnieks ir uzvarējis dzīves apstākļus un veiksmīgi pārvarējis dzīves vētru okeānu, acis viņam iemirdzējās un viņš sauca: «Ne saule, ne sals tevi neuzveiks. Tas ir īstais ceļš. Ja tev ir kas, ko teikt, tu spēsi to pasacīt, par spīti visiem apstākļiem.»

Atceros, kā reiz viņš uzkāpa manā darbnīcā, kas atradās sestajā stāvā, mājā, kur tobrīd nebija lifta. Viņš bargi kritizēja manu gleznu. Viņš neatstāja akmeni uz akmens no manas ieceres un, skaļi aurodams, aizgāja. Taču nebija pagājusi pusstunda, kad es atkal sadzirdēju viņa smagos soļus un klauvējienus pie durvīm. Viņš atkal bija uzkāpis pa augstajām kāpnēm savā biezajā kažokā un, smagi elpodams, teica: «Ceru, ka tu neuztver pārāk nopietni visu, ko es sacīju. Katram var būt savs viedoklis. Man bija nelāgi ap sirdi, kad es iedomājos, ka tu varbūt esi pārāk ņēmis pie sirds mūsu sarunu. Visam var pieiet no dažādām pusēm, un patiesība ir bezgalīga.»

Dažkārt vislielākajā slepenībā viņš uzticēja kādam no saviem mācekļiem anonīmi aiznest naudu visnabadzīgākajiem studentiem. Viņš to uzticēja tikai tad, kad bija pilnīgi pārliecināts, ka viņa noslēpums netiks izpausts. Reiz akadēmijā izcēlās protests pret tās viceprezidentu grafu Tolstoju. Tā kā neviens nespēja nomierināt saniknotos studentus, stāvoklis kļuva visai nopietns. Tad kopējā sapulcē ieradās Kuindži, un visi tūdaļ apklusa. Viņš teica: «Es neesmu tiesnesis. Nezinu, vai jūs spriežat taisnīgi, tomēr lūdzu jūs atgriezties darbnīcās, jo jūs esat nākuši šurp, lai kļūtu par māksliniekiem.» Sapulce nekavējoties tika pārtraukta, un visi atgriezās darbnīcās, jo pats Kuindži bija to lūdzis. Tik liela bija Guru autoritāte.

No kurienes viņš bija guvis šo priekšstatu par Guru sūtību tās smalkajā austrumnieciskajā izpratnē, es nezinu. Tā bija patiesa viņa būtības izpausme, nevis virspusēja tieksme. Tas bija viņa stils, un ar šā stila patiesīgumu viņš uzvarēja ne vien kā mākslinieks, bet ari kā ļoti spēcīgs un vitāls cilvēks, kas arī saviem audzēkņiem iedvesa tikpat nelokāmu spēku mērķa sasniegšanā.

Daudz vēlāk Indijā es redzēju šādus Guru un viņu uzticīgos mācekļus, kas godāja savus Guru bez verdziskas padevības, ar to smalko domas jūtīgumu, kas tik raksturīgs Indijai.

E§mu dzirdējis skaistu nostāstu par mazu hindu zēnu, kurš bija atradis sev skolotāju. Viņam jautāja: «Vai saule aptumšotos tavam skatienam, ja tu skatītos uz to bez skolotāja?»

Zēns pasmaidīja: «Saule paliktu saule, bet mana skolotāja klātbūtnē man spīdētu divpadsmit saules.»

Indijas gudrības saule spīdēs vienmēr, jo upes krastā sēž zēns, kas pazīst savu Skolotāju.

Tajās pašās Indijas mācībās teikts: «Tu esi svētīta, Indija! Tāpēc ka tu vienīgā esi nosargājusi Skolotāja un macekļa ideju. Guru spēj aizgainīt uzmācīgu miegu. Guru spēj uzmundrināt nomāktu garu. Nelaime tam, kurš iedrošinājies melīgi uzdoties kādam par Skolotāju un kurš viegli izrunā vārdu «Skolotājs», godādams pats sevi! Patiesi uzplaukst tas gars, kurš izpratis augšupejas taku, un zaudē tas, kurš noslīdējis domas divkosībā.

Var pajautāt hindu zēnam, vai viņš gribētu, lai tam būtu savs Guru. Nav vajadzīgi atbildes vārdi. Jo zēna acis paudīs alkas un uzticību. Arjavartas uguns kvēlos viņa acīs. Rigvēdas straumes spīdēs kalnu nogāzēs.

Kurš spēj vārdos aprakstīt Skolotāju gaitu? Vai nu to saprot kā zinību čūsku, vai, ja nav šīs izpratnes, iestājas tumsa, miegs, apmātība. Nav nekādas nepieciešamības biedēt, bet visiem, kas tuvojušies jogai, jāpasaka: «Jūsu atbalsts ir Skolotājs. Jūsu vairogs ir uzticība Skolotājam. Jūsu posts ir vienaldzība un divkosība.»

Tas, kurš vienlīdz laipni smaida gan Skolotājā draugiem, gan ienaidniekiem, nepelna cieņu. Tas, kurš nenodod Skolotāju pat ar klusēšanu, kad vajag runāt, var pārkāpt slieksni.»

Tā saka Agni Joga, kas pareģo brīnišķīgu nākotni cilvēcei, ja tā apgūs tai piederošās bagātības.

Ne vien Indijā, bet visā Austrumu pasaulē valda viena un tā pati Skolotāja būtības uztvere. Protams, daudzās Austrumu zemēs dzirdams, kā rēc tuvojošās civilizācijas vētra. Varat iedomāties, cik daudzi pārpratumi var kaitēt šai cildenajai zināšanu pārākumā izjūtai. Tik daudzus simbolus un skaistas zīmes ļaudis aizslauka projām, pavirši mehanizējot dzīvi. Un tomēr, pat ļoti attālās vietās saskatāma instinktīvā Guru būtības izpratne. Kā gan lai parastos vārdos pauž cieņu un cildeno izpratni, ar kādu tjek pieņemts zināšanu kauss?

Pārliecībā ir visslēptākā liela mākslās darba īpašība. Visizveicīgākā kritika nespēj izskaidrot, kāpēc mēs glabājam daudzus itāliešu un nīderlandiešu primitīvisma mākslas paraugus un ticam tiem, kāpēc tik daudzi modernisma mākslas darbi ir neizskaidrojami un tomēr pārliecina. Šis iekšējais ritms, iekšējās krāsu un līniju saskarsmes, šis slēptais dinamisko proporciju likums nav izsakāms ar tradicionāliem vārdiem, taču tas eksistē un vada mūsu jaunradi. Protams, pastāv daži neizteicami jēdzieni. Atceros, ka kādā filozofu biedrība viens no visnozīmīgākajiem mūslaiku dzejniekiem filozofiem pārtrauca apmeklēt sanāksmes. Kad viņam jautaja iemeslu, viņš paraustīja plecus: «Tāpēc, ka viņi runā par neizstāstāmo.» Tomēr viss neizstāstāmais un parastā sarunā nepārliecinošais kļūst skaidrs un pārliecinošs pēc meistara labvēlības pilnā pieskāriena. Katrs mākslas darbs ir gluži ka dinamomašīna, kas uzlādēta ar bezgalīgu pacilājošu enerģiju, tas ir īsts entuziasma ģenerators. Protams, tas ir nosacīti. Dažiem mākslas darbiem šīs enerģijas pietiek stundai, bet citiem — mūžībai. Ta ir relativitāte. Taču vispacilājošākais brīdis ir tas, kad Skolotājs un viņa mācekļi dažkārt gandrīz pilnīgā klusumā pieskaras šim Skaistā avotam. Ikviens zina, cik bieži bez vārdiem, ar vienu vienīgu žestu var pārmest laipu nesaprašanās bezdibenim. Vai gan tā nav nesaprašanās, kas mums jāpārvar? Patiesi, kur gan var rasties |aunums, it ipaši Skaistuma plašajos laukos? Protams, iespējama nezināšana un neglītums, kas ceļas no nezināšanas, iespējamas nezināšanas sekas — nesaprašanās. Mūsdienās, kad ir tik daudz neizpratnes un samaitātības, kad garu savās smagajās važās tur ieradumi, mums tik ļoti nepieciešams pamanīt brīdi, kad sākas nesaprašanās. Mums jāizravē šie parazītaugi, kas tik ātri aug un visskaistāko dārzu pārvērš nezāļu biezokni.

Kurš var izdziedēt no šīs neglītuma kaites? Tikai Skolotājs. Kā viņam jādarbojas? Kā Guru. Vai gan tas ir tik grūti un tik nepiemērojami mūsu dienām?

Esmu laimīgs, ka varu runāt ar Skolotājiem. Jūs visi zināt labāk par jebkuru svētā Guru un Skolotāja jēdziena dziļāko būtību. Ja mēs visi to zinām, kādēļ gan par to runāt? Bet mēs zinām arī to lielo spēku, kas piemīt lūgšanai, mēs zinām jēgu dievvārdu skandēšanai un ritmiski atkārtotiem buramvārdiem. Tad zināsim ari, ko nozīmē Guru, kāda nozīme ir dzīves Skolotajam, un gaišākajos dzīves brīžos atkārtosim šo augsto jēdzienu. Jo, atkārtodami to, mēs liekam vislabāko pamatakmeni nākotnei.

Attīstība, jaunā paaudze, nākamie tēvzemes varoņi, nākotnes mocekļi skaistuma un gudrības vārdā, mēs apzināmies savu atbildību jūsu priekšā! Ar katru skaistā un cēlā apliecinājumu mēs radām nākotnes kvalitāti. Vai gan iespējams radīt šo nākotni un kaut mazliet laimes nākamajām paaudzēm bez prieka un entuziasma? Un no kurienes gan nāk šī entuziasma, nenogurstošas radošas ekstāzes uguns? Protams, tā nāk no ziediem, kas plaukst skaistuma pļavā. Ja mēs no dzives smelsim skaistumu visās tā izpausmēs, mēs pilnīgi mainīsim visu cilvēces vēsturi.

Mākslas skolotāji — vai tad viņi nav sintēzes skolotāji? Senās mācībās māksla un skaistums izskaidroti kā visaugstākie jēdzieni. Jūs atceraties teiku no Upanišadām, kad, meklējot Brahmu, tas tika atrasts skaistās Imas smaida. Lakšmi — laimes dieve — ir visskaistākā starp sievietēm. Neglītumam patiesi nav nekada sakara ar laimi. Vai gan, kalpojot mākslai un skaistumam, visdziļāko gandarījumu un prieku nesniedz apziņa, ka mēs kalpojam nākamās evolūcijas sintēzei? Izplatīdami skaistuma sēklas, mēs veidojam skaistu dzīvi. Kur un kā mēs varam sakausēt visus dīvainos veidojumus, kas sastopami mūsu dzīvē? Nudien, nudien, tikai dailes plīvurs var apsegt un brīnumaini pārvērst neizpratnes grimasi apskaidrotā patiesu zināšanu jūsmā. Ne vien Skolotājiem, bet arī skolniekiem dzīve ir tik sarežģīta. Kā lai rod līdzsvaru starp veselu ķermeni un pārspīlētu sporta nodarbību neglītumu? Kā lai atrod kompromisu starp dejas grāciju un dažu mūsdienu moderno deju neizteiksmīgumu? Kā lai samierina cēlu mīlestību uz mūziku ar mūsdienu satraucošo džezu?

Kā savienot cildenu garīgumu ar viszemāko matērijas stāvokli? Vai šīs antitēzes ir pilnīgi nepieejamas vai arī tām var atrast vienojošu pamatu, ne tikai sapņos un domās, bet arī uz zemes? Modernajai domāšanai nepieciešami fakti. Vislielākais aprēķinātājs pozitīvisms grib novilkt debesis pie zemes. Atcerēsimies, ko teicis viens no vispozitīvistiskākajiem mūsdienu filozofiem profesors Nikolajs Loskis savā ievērojamajā pētījumā «Matērija un dzīvība»: «Pēc visa teiktā nav grūti izvirzīt koncepciju par visraksturīgākajām iezīmēm, kas piemīt matērijas mācībai organiskās pasaules uztveres sistēmā. Ja matērija top augstākaja esamībā — esamībā, kas spēj radīt ari citas realitātes formas, ne tikai matēriju vien,— tad materiālās dabas likumi ir daudz nosacītāki, nekā to atzīst fiziķi. Protams, jāatzīst, ka pastāv šaubas, ka ikviena likuma formulai ir ļoti daudz nosacījumu, vairakums no kuriem pat nav vēl izkristalizējušies; līdz ar to likums ne vienmēr ir precīzs, citiem vārdiem — tas parasti ir pārāk plaši tulkojams.

Piemēram, uzskatīt, ka visos gadījumos ūdens vārīsies simt grādu temperatūrā, nozīmē neņemt vērā dabas sarežģītību: vajadzīga ne vien noteikta temperatūra, bet arī normāls atmosfēras spiediens, ūdens ķīmiskā tīrība utt. Fiziķis atzīst visus šos neparedzamos blakusnosacījumus, bet, lā kā viņš darbojas tikai ar matēriju, viņš ir paradis domāt, ka visi šie nosacījumi ir tīri fizikālas dabas.

Tāpēc, definējot pašus vispārīgākos likumus, tādus kā matērijas nezūdamības likums, kad runa ir par matērijas vispārīgajām īpašībām, fiziķis prezumē, ka nav nepieciešams iekļaut papildu nosacījumus likuma formulā.

Vēl jo vairak — šada fiziķa uztverē, kurš sliecas uz materiālismu, jebkuri ierobežojumi šā likuma pielietojumā šķiet neiespējami. Un tiešām, kamēr mēs paliekam materiālistisko procesu pasaulē, matērijas iznīcināšana ar fiziskiem paņēmieniem, tādiem kā spiediens vai ātrums, šķiet neticama un pat neiedomājama.

Bet pieņemsim, ka matērija nav vienīgā eksistences forma dabā, un tad iedomāsimies, ka matērija ir kas tāds, kas attīstās un ir pakļauts elementu visaugstāko principu darbībai,— tādā gadījumā matērijas eksistence dabā kļūst mazāk ilgstoša, neka to pieļauj materialista prāts.

Tādējādi nav grūti iedomāties ari tādus apstākļus, kad iespējama matērijas daļiņu iznicināšana.»

Tātad mēs redzam, ka pat vispozitlvistiskākā zinātnieka priekšstatos ir skaidri izteikta atziņa par matērijas relativitāti. Šis priekšstats par relativitāti ir gluži kā logs, kas atvērts visaugstākajiem jēdzieniem. Lai tie nokāpj uz zemes. Lai tie piesatina tuvojošos evolūciju ne tikai kā arēja pārvērtība, bet kā visdziļākās būtības attīstība. Fakti ir nepieciešami, bet to izpratnei jabūt brīvai no liekulības un aizspriedumiem.

Mācīšanas lauka ir īpašs prieks atbrīvoties ne vien no nezināšanas, bet ari no tas kroplīgajām atvasēm — aizspriedumiem, un, iznīcinot neglitos aizspriedumus, rodas disciplīnas brīvība. Pašaizliedzīga faktu pētīšana mums atklāj matērijas visaugstāko pakāpi. Kosmiskie stari vairs nav tikai pasaka vien, tie ienākuši zinātnieka laboratorijā, un zinātnieka prāts zina, cik daudz starojuma veidu un enerģijas formu vēl var ienākt mūsu dzīvē, lai pacilātu ikvienu sirdi. Tuvojas dzīves labestīgās pārveides laiks, vēl jo vairāk — tas klauvē pie mūsu durvīm, jo tik daudz ko var izplatīt bez kavēšanās. Cik daudzas sociālas problēmas var atrisināt bez naida, tikai ar vienu nosacījumu, ka tās tiek risinātas skaisti. Jā, mēs varam izsaukt kosmosa spēkus; mēs varam apgaismot savu dzīvi ar spēcīgiem stariem, taču šiem stariem jābūt skaistiem — tikpat skaistiem, kāda ir evolūcijas ideja.

Mūsu pienākums Skaistā priekša ir liels! Ja mēs to jūtam, mēs varam pieprasīt tādu pašu pienākuma apziņu pret šo principu no saviem skolēniem. Ja mēs zinām, ka tas nepieciešams, tad, tāpat kā vētras laikā okeānā, varam pieprasīt, lai mūsu biedri uzmanīgi raudzītos uz šobrīd asāko nepieciešamību.

Mēs visiem līdzekļiem iesaistām mākslu visās dzīves norisēs. Mēs tiecamies parādīt radošā darba kvalitāti, taču šo kvalitāti varam novērtēt tikai tad, ja pazīstam ekstāzi, kas pārņem skaistuma priekšā. Tā nav sastinguša tēla ekstāze, bet kustība, vibrējoša Nirvāna; nevis kļūdainais priekšstats par Nirvānu ka nekustīgumu, bet viscēlākās un intensīvākās aktivitātes Nirvāna. Visās senajās mācībās esam dzirdējuši par rīcības cēlumu. Kā gan var būt cēli tie, kas nav skaisti? Jūs esat mākslas skolotāji; jūs esat skaistuma sūtņi; jūs jūtat atbildību nākamās paaudzes priekšā, un tajā izpaužas jūsu līksme un neuzveicamais spēks. Jūsu rīcība ir cēla.

Un jums, mani jaunie neredzētie draugi, mēs sūtām savu aicinājumu. Mēs zinām, cik jums grūti sākt cīņu par apgaismību un sasniegumiem. Taču šķēršļi ir tikai jauna iespēja atraisīt labdarīgu enerģiju. Bez cīņas nav uzvaras. Kā izvairīties no tumša naidīguma saindētām bultām? Jāpreiet savam ienaidniekam tik tuvu, lai viņš nevarētu izšaut buhu. Galu galā nekāda apgaismība nav sasniedzama bez grūtībām. Tāpēc — lai slavēts darbs! Esiet slavēti arī jūs, jaunie draugi, kas uzvaroši soļojat uz priekšu! Visi pagātnes un nākotnes Guru Ir ar jums.

Jums, Guru, es sūtu savu aicinājumu un apliecinu savu cieņu!

SATURS

Sambala, mirdzoša . . . Sniegāju dārgumi . . . Budisms Tibelā …. Tibetas māksla . . . .

Nāves plīvuri ………………………………………

Apsēstība …………………………………………….

Čingishans ………………………..

Dziesma . . . .

Uzvaroša I.akšmi Ķēniņvalsls robežas Apslēptie dārgumi . . . Džalnika — līdzcietības viela

Gajatri ………………………………………………….

Sapņi ……………………………………………………

Tuksneša pilsētas . . .

Milzis Ļuts ………………………………………….

Pasaules Mātes zvaigzne Slavinājums ienaidniekiem

Vēstule ………………………………………………..

Urusvati ………………………………………………

Valdnieka dēls . . . . Pazemes iemītnieki . . Gaisma tuksnesī . . . . Kultūras dievi . . . .

Ķēniņš Zālamans Lielā Māle Radīšanas prieks Guru — Skolotājs

N. Rērihs

Re 694 Šambala.— Rīga: Vieda, 1994.—173 Ipp.

ISBN 5-85745-069-1

UDK-p 113 + 120/129 + 20

NIKOLAJS RERIHS ŠAMBALA

Redaktore Mākslinieciskais redaktors J. Reinsons Tehniskā redaktore G. Sļepkova

Nodota salikšanai 94.29.08. Parakstīta iespiešanai 94. 28. II. Formāts 84X 108/32 Ofseta papīrs. Pasūt. N° 141. Izdevniecība «Vieda», Elijas ielā 17. Rīgā, LV-1018. Reģistrācijās apliecība N9 2-0001. Iespiesta tipogrāfijā «Rota», Blaumaņa ielā 38/40, Rīga. LV-1011.

Content

Rērihs Nikoiajs Šambala

ŠAMBALA, MIRDZOŠA

SNIEGAJU DĀRGUMI

BUDISMS TIBETA

TIBETAS MĀKSLA

NĀVES PLĪVURI

APSĒSTĪBA

ČINGISHANS

DZIESMA

UZVAROŠā Lakšmi

ĶĒNIŅVALSTS ROBEŽAS

APSLĒPTIE DĀRGUMI

DŽALNIKA — LĪDZCIETĪBAS VIETA

GAJATRI

TUKSNEŠA PILSĒTAS

MILZIS ĻUTS

PASAULES MĀTES ZVAIGZNE

SLAVINĀJUMS IENAIDNIEKIEM

VĒSTULE

URUSVATI

VALDNIEKA DĒLS

PAZEMES IEMĪTNIEKI

GAISMA TUKSNESI

KULUTAS DIEVI

ĶĒNIŅŠ ZĀLAMANS

LIELĀ MĀTE

RADĪŠANAS PRIEKS

GURU — SKOLOTĀJS

SATURS