Agejeva Olga

Sarunas ar sargeņģeļiem

Olga Agejeva

Sarunas ar sargeņģeļiem

.

.

.

IEVADS . TAS, KURŠ VIENMĒR IR KOPA AR TEVI

Šī grāmata ir ilga un rūpīga darba rezultāts. Pirms to uzrakstīt, lika analizēta, pārbaudīta, apkopota unikālā pieredze, ko uzkrājuši cilvēki, kuriem piemīt spēja nodibināt kontaktu ar kādu citu realitātes līmeni, ar to līmeni, ar kuru vairumam cilvēku nav tiešas saiknes. Tas ir līmenis, no kura daudzi saņemam tikai intuitīvi uztveramu informāciju to informāciju, kas sniedz patiesās zināšanas par pagātni, tagadni un nākotni. Tradicionāli pieņemts uzskatīt, ka šī informācija nāk no sargeņģeļiem. Daži speciālisti šo balsu avotu sauc citādi par vadītājiem, gidiem, audzinātājiem utt. Zinātnieki domā, ka pareizāk būtu runāt par Visuma informatīvo lauku kā par avotu, no kura cilvēki saņem informāciju "no augšas". Viņiem visiem savā ziņā ir taisnība, taču mēs turēsimies pie apzīmējuma "sargeņģelis", jo tas ir tradicionāls un visiem saprotams.

Vēl pavisam nesen cilvēkus, kuri dzird dažādas "balsis", ne tikai neuztvēra nopietni, bet dažkārt pat uzskatīja par psihiski nepilnvērtīgiem. Tagad šim fenomenam dots zinātnisks izskaidrojums: cilvēka smadzenes ir savdabīgs uztvērējs, kas spēj noskaņoties uz to vai citu

vilni, kurš piegādā apkārtējā izplatījumā izkliedēto informāciju. Nevienam nav noslēpums, ka mūsu pasaulei piemīt energoinformatīva daba, un bieži lietotais izteiciens, ka "domas un idejas lidinās gaisā", jāsaprot burtiskā nozīmē. Ir cilvēki, kuru smadzenes šos viļņus uztver zemapziņas līmenī, taču nebūt ne vienmēr tos pieņem apziņa. Jutīgāku cilvēku smadzenes pienākušo signālu atšifrē un pārtulko vārdu valodā līdzīgi kā radiouztvērējs par skaņu pārveido uztverto radiovilni. Šādus cilvēkus, kas apveltīti ar spēju uztvert un pārtulkot cilvēku valodā informāciju no Visuma informatīvā lauka, Visuma saprāta vai, ja vēlaties, no sargeņģeļiem, pieņemts saukt par gaišdzirdīgiem jeb medijiem. Pēdējā laikā šādu cilvēku kļūst aizvien vairāk rodas iespaids, ka Visuma informatīvajam laukam ir daudz kas jāpaziņo cilvēcei, turklāt tas jāizdara steidzami un cilvēkiem saprotamā, pieejamā valodā, nevis tikai zīmju, simbolu un mājienu valodā, kuru bieži lieto mūsu intuīcija.

Šīm balsīm ir arī cits izskaidrojums tās ir mūsu zemapziņas balsis. Psihologiem un psihoanalītiķiem droši vien šāds izskaidrojums ir tuvāks, tomēr tas nav pretrunā ar "sargeņģeļu teoriju": mūsu zemapziņai, pār kuru valda smadzeņu labā puslode, ir tieši pieejama tā saucamā kolektīvā neapzinātā, gadsimtu gaitā uzkrātā cilvēces gudrība, kura sniedz atbildi uz jautājumu: kas šajā pasaulē ir patiesība? Galu galā tas ir tikai terminoloģijas un arī personiskās ticības jautājums, kā mēs šo parādību saucam: par "kolektīvo neapzināto" gudrību, "Visuma saprātu" vai sargeņģeļu balsīm. Katru cilvēku šīs balsis uzrunā tādā veidā, kurš viņam ir tuvāks un saprotamāks. Un tomēr jēdziens "sargeņģeļi" patiesībai ir vistuvāk, jo spēki, kas risina dialogu ar cilvēkiem, to dara tādēļ, lai patiešām palīdzētu viņiem, atbalstītu viņus un uzvestu uz pareizā ceļa.

Iekams uzrakstīt šo grāmatu, tika veikts darbs ar vairākiem medijiem, kas strādā gan pa vienam, gan pa pāriem. Grāmatā iekļauta informācija, kuras pareizību apstiprina fakts, ka tā dažādiem, savstarpēji nepazīstamiem medijiem ir aptuveni identiska. Informācija tika iegūta šādi: dažādi mediji un gaišdzirdīgie vienus un tos pašus jautājumus uzdeva savam sakaru kanālam, pēc tam atbildes tika analizētas, salīdzinātas, summētas, paņemot no visām kopīgo, būtisko kvintesenci, kuru tad arī literāri apstrādāja, lai vēlāk iekļautu grāmatā. Sarunas sakaru kanālā tika risinātas ar visdažādāko cilvēku sargeņģeļiem. Autore pateicas par sadarbību medijiem Anastasijai un Ņinai Osipovām, Jurijam Cvetkovam, gaišdzirdīgajiem Nonnai Rastorgujevai un Leonīdam Kruglovam. Ar katru no viņiem ir saistīts savs unikāls stāsts, kas būtu pelnījis atsevišķu grāmatu. Bet visi viņi ir sākuši apbrīnojami līdzīgi mēģinot uztaustīt sakaru kanālu ar "citu pasauli", tāpat kā daudzi no mums ir ņēmuši palīgā šķīvīti un papīra lapu, uz kuras uzrakstīti alfabēta burti, līdz pēkšņi konstatējuši, ka šķīvītis viņiem vispār nav vajadzīgs, jo viņi jau tāpat dzird iekšējo balsi, kas sniedz to vai citu informāciju. Sargeņģeļi paši "nodibināja sakarus" ar šiem cilvēkiem, lai pateiktu ko ļoti svarīgu.

Šie cilvēki strādā klusi un vairumam ļaužu nemanāmi, netiecoties iesist kapitālu ar savu darbu, kas nepavisam nav vienkāršs un prasa daudz enerģijas, par ko es, piedaloties sakaru seansos, pati pārliecinājos. Taču viņi dara patiešām nenovērtējamu darbu piegādā cilvēkiem tik svarīgo un ārkārtīgi nepieciešamo informāciju par vitālajiem pamatjautājumiem: kā mūsu sarežģītajā laikmetā izdzīvot, ko darīt, lai nepazudinātu sevi un mūsu skaisto Zemi, lai cilvēce kopumā un katrs cilvēks atsevišķi izkļūtu no krīzes un varētu dzīvot laimīgu un pilnvērtīgu dzīvi. Tas ir iespējams! Tas kļūst vēl jo vairāk iespējams, ja zinām, ka mēs neesam vieni. Katram no mums līdzās ir sargs un aizstāvis. Tas nekas, ka ne jau visi dzirdam viņa balsi, sargeņģeli iepazīt, sajust sev līdzās palīdzēs pašaizliedzīgie darbarūķi mediji un gaišdzirdīgie. Es ticu, ka viņu darbs vēl tiks pienācīgi novērtēts un viņu saņemtā informācija kļūs pieejama visiem. Lai šī grāmata ir pirmais solis ceļā uz to.

Lai grāmata būtu vieglāk uztverama, tā sadalīta nodaļās. Katra no tām veltīta kādai svarīgai mūsu esības sfērai. Paklausīsimies, ko sargeņģeļi mums saka par vitāli svarīgām problēmām. Un būsim dzirdīgi.

Liktenis jūs paši izvēlaties savu likteni

Daudzi cilvēki uzskata, ka liktenis ir kaut kas nemainīgs, kaut kas tāds. kas iedots kopš dzimšanas reizi par visām reizēm un uz visiem laikiem: kā nolemts, tā arī būs, tā arī notiks, un nekur no likteņa nespruksi. Tāpēc cilvēki bieži ar rūgtuma pieskaņu balsī mēdz teikt: tāds jau mans liktenis, nelaimīgs liktenis, netaisns un smags liktenis… Un tikai retajam ienāk prātā, ka viņš pats veido savu likteni ar savu rīcību, saviem darbiem, pat saviem nodomiem, vēlmēm, jūtām. Tā patiešām ir! Liktenis nebūt nav ieplānojis vienīgo iespējamo notikumu gaitu jūsu dzīvē. Katram cilvēkam ir vairāki likteņa varianti, un katrs pats izvēlas savu variantu, lai gan visbiežāk pat nezina, ka izdara izvēli. Un vēlāk sūdzas: man tāds neizdevies liktenis! Bet vajag tikai atskatīties atpakaļ un paraudzīties, kur, kurā brīdī tu nogriezies uz neveiksmēm pilnās taciņas, kur pazaudēji pareizo, laimīgo ceļu. Varbūt vēl nav par vēlu atgriezties tajās nodevīgajās krustcelēs un izraudzīties citu, laimīgāku ceļu. Varbūt, agrā jaunībā atsakoties no īstās mīlestības un dodot priekšroku aprēķina laulībām, sieviete domāja, ka dzīvē izvēlas ceļu, kas aizvedīs pie labklājības, bet patiesībā izvēlējās tikai savu nelaimi. Varbūt, atsakoties no iemīļota darba, lai dzītos pēc lielas naudas, vīrietis sevi nolēma nelaimēm, slimībai un agrai aiziešanai no dzīves, lai gan bija iespējams ilgs un laimīgs mūžs. Ik mirkli, ar katru savu soli, ar savu rīcību jūs izdarāt izvēli. Paturiet to prātā nekas nepaliks bez sekām. Agrākās domas, nolūkus, rīcību nevar tā vienkārši ņemt un izdzēst kā nebijušus: tie izraisa veselu turpmāko notikumu vilni. Ja tagad jūs piemeklējušas nelaimes, ar neuzmanīgu rīcību, nodomu, pat vārdu paši vien būsit tās izraisījuši, lai gan, iespējams, tas notika sen un jūs to vairs neatceraties. Neatceraties, bet sūdzaties: vainīgs liktenis. Nevis liktenis, bet jūs paši. Dzīvē visu dariet apzināti, neesiet akli un kurli roboti, skaidri apzinieties, ko darāt, kā rīkojaties, par ko domājat, jo jūsu šodienas rīcība un domas noteiks jūsu likteni rīt. Un tikai no jums ir atkarīgs, vai tas būs laimīgs. Jūs baudāt daudz lielāku brīvību nekā domājat un nebūt neesat tik ļoti atkarīgi no likteņa jūs gluži vienkārši neprotat šo brīvību izmantot. Jūs paši sevi turat savas aplamās rīcības un maldīgo nodomu gūstā. Likteņa sagādātās nelaimes vedina tikai sākt domāt: vai pareizi rīkojos un pareizi domāju, vai ar savām jūtām, vēlmēm un uzvedību nesagādāju postu sev un citiem? Nelaimes nav sods, nelaimes ir mēģinājums uzvedināt uz jūsu laimīgā likteņa īstenā ceļa. Nelaimes jums saka: apdomājies, vēl nav par vēlu visu labot.

KĀPĒC NEDRĪKST TICĒT ZĪLNIECĒM

Daudzi cilvēki grib zināt savu nākotni, jo domā, ka šī nākotne ir reizi par visām reizēm un uz visiem laikiem noteikta. Bet šāda vienīgā iepriekš noteiktā ceļa nav ir vairāki šā ceļa varianti, un izvēle ir atkarīga tikai no jums. Vēršoties pie zīlniecēm, cilvēki sevi pakļauj lielām briesmām. Zīlniece bieži redz tikai vienu no daudziem iespējamiem jūsu likteņa variantiem. Kuru variantu viņa saskatīs, tas ir atkarīgs nevis no jūsu, bet no viņas personiskajām īpašībām. Ja zīlniece pati, nebūdama visai tīrs un gaišs cilvēks, nav spējīga uz labām domām un labu rīcību, viņa saskatīs tikai vissliktāko jūsu likteņa attīstības variantu un jums to pavēstīs kā vienīgo iespējamo! Viegli iespaidojams cilvēks šo pareģojumu var ielaist dziļi sirdī un, pats to negribēdams, savā dzīvē īstenot tieši šo vissliktāko variantu. Viņš taču nezina, ka bija iespējami arī citi, laimīgi ceļi un vienīgi ar tumšo dvēseli apveltītā zīlniece saskatīja tikai sliktāko notikumu gaitu un cilvēkam iedvesa, ka tāds ir viņa liktenis. Labāk pie zīlniecēm neiet: liktenis ir daudzveidīgāks un mazāk paredzams, nekā viņām šķiet.

nekas nenotiek nejauši

Ja likteni ir grūti paredzēt, tas nebūt nenozīmē, ka liktenis ir tikai nejaušību kopums. Nē, nekādu nejaušību dzīvē nav! Visam, kas ar jums notiek, ir savi cēloņi. Tomēr būtu nepareizi domāt, ka jūsu dzīvi veido Dievs, ka Viņš lemj jūsu likteni. Nē, Dievs neveido jūsu likteni Dievs tikai jūs vēro. Viņš palīdz tiem, kuri vēršas pie Viņa, kuri lūdz palīdzību, un jums palīdz vienīgi iemantot savu vislabāko likteni. Dievs nevar atcelt jūsu nesaprātīgās rīcības un domu sekas, jo nedrīkst pārkāpt pats savus likumus, saskaņā ar kuriem ko sēsi, to pļausi. Ja esat iesējuši savas nelaimes sēklu, jums nenovēršami jāpļauj savas nelaimes raža. Dievs nevar atsaukt jūsu aplamo rīcību. Viņš spēj vienīgi' vest jūs pie prāta, ievirzīt uz pareizā ceļa, lai turpmāk jūs tā vairs nerīkotos, lai nesētu savu nelaimju sēklu. Dievs nevar iejaukties jūsu likteņa gaitā, tāpēc ka katrs cilvēks ir apveltīts ar brīvu gribu un iejaukties viņa likteņa gaitā nozīmē pārkāpt likumu par cilvēka brīvo gribu. Dievs nedrīkst to darīt. Katram cilvēkam ir tiesības dzīvot tā, kā viņš vēlas. Tikai pats cilvēks drīkst noteikt savu likteni. Dievs ar sargeņģeļu palīdzību var vienīgi pateikt priekšā, kā to darīt, bet Viņš pateiks priekšā tikai tiem, kuri paši to lūgs. Ja cilvēks neko nejautā, tiek pieņemts, ka viņš pats zina atbildes, ka Dieva priekšāteikšana viņam nav vajadzīga, un Dievs klusē.

Dievs pret cilvēkiem izturas kā mīlošs tēvs pret saviem bērniem: Viņš, protams, cenšas brīdināt par briesmām, pasargāt no nelaimes, bet, ja Viņš grib, lai bērni izaugtu patstāvīgi un kļūtu par nobriedušiem cilvēkiem, bērniem ir jādod iespēja iegūt pašiem savu pieredzi, arī negatīvu pieredzi, izdarīt pašiem savas kļūdas, veidot savu dzīvi patstāvīgi. Un, ja ar cilvēku notiek nelaimes vai viņu piemeklē bēdas, tas, lai cik dīvaini liktos, ir šā cilvēka izvēles rezultāts. Cilvēki bieži izturas kā nesaprātīgi bērni, kas, neraugoties uz pieaugušo brīdinājumiem par briesmām, tomēr bāž pirkstus ugunī un brīnās, kāpēc sāp. Šo grūto un sāpīgo sevis un pasaules izzināšanas ceļu cilvēki izvēlas paši. Šis ceļš varētu būt mazāk sāpīgs, tas varētu būt patīkamāks un priecīgāks, ja cilvēki uzklausītu savu iekšējo balsi sargeņģeļa balsi, ja viņi biežāk lūgtu, lai Dievs ved viņus pie prāta un dod atbildes uz aktuāliem jautājumiem.

ka iemantot laimīgu likteni

Katram no jums ir savs sargeņģelis. Viņš jūs nemitīgi sargā, pastāvīgi uzrunā, lai gan ne vārdos, kā tagad to daru es. Visbiežāk viņš lieto jūtu, sajūtu, priekšnojautu, apskaidrības valodu to valodu, kuru jūs saucat par intuīciju. Viņš pasaka priekšā, kā rīkoties. Šī priekšāteikšana nāk kā intuīcija, kā iekšējā balss, taču daudzi cilvēki bieži neuzticas intuīcijai un pat ne visai labi to sadzird. Tomēr šo balsi saklausīt ir ļoti vienkārši: pirmā doma, kas cilvēkam iešaujas prātā, kad viņš meklē atbildi uz kādu jautājumu, ir intuīcijas balss, sargeņģeļa balss. Ja cilvēks atmet šo pirmo domu un sāk meklēt citas atbildes, izrādās, ka tās ir aplamas, sadomātas atbildes. Pirmā doma vienmēr ir tā pareizā.

Sargeņģelis nekļūdās, viņam vienmēr ir taisnība. Ja viņš grib izglābt cilvēku, tad izglābj pat nāvējošā situācijā. Sargeņģelis aizvedīs viņu prom no lidmašīnas, kas cietīs katastrofu, vai liks autobusā pārsēsties citā vietā, tāpēc ka pirmajā vietā jau pēc mirkļa ietrieksies smagā mašīna. Sargeņģelis neko nevar izdarīt tikai vienā gadījumā: kad cilvēks nedzird un negrib dzirdēt viņa balsi, kad cilvēks pastāvīgi izvēlas sliktākos sava likteņa variantus, negrib apdomāties un aizvien vairāk pats sevi ieved dzīves strupceļā. Tad sargeņģelis vispirms pieļauj sīkas nepatikšanas, jo cer, ka tās kļūs par mācību, ka cilvēks apdomāsies un uzvedīsies citādi. Ja cilvēks neapdomājas, nāk lielākas nelaimes, tomēr ne jau sargeņģelis tās rada. Viņš tikai pamazām attālinās no cilvēka un ļauj notiki tam, kam jānotiek, tam, pie kā cilvēks pats sevi likumsakarīgi novedis.

Cilvēki bieži sūdzas: kāpēc ar mani notiek nelaimes, kāpēc sargeņģelis mani nesargā? Cilvēki domā, ka sargeņģeļa pienākums ir viņus sargāt jebkurā situācijā, bet pašiem nekādas atbildības nav, paši var darīt, ko vien grib: tik un tā sargeņģelis izglābs! Tas nebūt tā nav. Sargeņģeļi sargā cilvēkus, bet viņi nedrīkst iejaukties cilvēka liktenī, nedrīkst atcelt sekas, ko cilvēks dzīvē izraisījis ar savām domām un rīcību. Cilvēkam pašam jāpļauj tas, ko sējis, jāredz, savām acīm jāpārliecinās, pie kā novedusi viņa rīcība. Eņģelis var aizstāvot cilvēku, bet nespēj atcelt viņa kļūdas un to sekas. Eņģelim atliek vienīgi ar sāpēm un rūgtumu vērot, kā cilvēks mokās savu aplamību dēļ, dažkārt pats nemaz to nesaprazdams, un cerēt, ka cilvēks tomēr apdomāsies un mainīs savu uzvedību.

Lai iemantotu laimīgu likteni, ir jāuzklausa intuīcijas balss, jāiemācās domu plūsmā uztvert un iegaumēt pirmo domu. Jāiemanās gūt mācību no nelaimēm. Jāatceras, ka nelaimēs neviens cits nav vainojams, ka tās ir tikai agrākā kļūdainā dzīves pavērsiena izvēles sekas. Var arī tieši prasīt padomu savam sargeņģelim, bet pēc tam ieklausīties intuīcijas balsī. Viņš atbildēs. Jo tas, kas jautā, vienmēr saņem atbildi. Neko nesaņem tikai tas, kas nejautā.

Dažkārt mēdz teikt: "Liktenis tas ir raksturs." Un vēl saka: "slikts raksturs", "labs raksturs". Un uzskata, ka liktenis ir atkarīgs no tā, vai raksturs ir slikts vai labs. Tas ir nepareizi. Nav sliktu un labu raksturu. Cilvēkus nedrīkst iedalīt nezālēs un brīnišķīgās puķēs. Katra puķīte savā veidā ir skaista. Katrs cilvēks ierodas šajā pasaulē ar savām kvalitātēm un īpašībām, kas nepieciešamas tieši viņa personības attīstībai un atraisīšanai, tieši viņa likteņa veidošanai. Liktenis nav sods. Liktenis ir iespēja atraisīt visu labāko, kas tev piemīt. Katrs pasaulē ierodas ar savu raksturu ar savām dotībām, kas nepieciešamas, lai veidotu tieši savu likteni, nevis atkārtotu kāda cita pieredzi. Laimīgu likteni iemanto tas, kurš savā raksturā izkopj visu labāko, kurš nebaidās šā mērķa labad strādāt.

Nav sliktu un labu raksturu, bet ir slikta un laba attieksme pret sevi. Sliktu likteni izvēlas tas, kurš sevi nemīl. Slikta attieksme pret sevi liek šādam cilvēkam pagrieziena punktos izvēlēties visneveiksmīgāko ceļu, vissliktāko sava likteņa variantu. Laba attieksme pret sevi ļauj izvēlēties to, kas cilvēkam ir vislabākais.

Ir cilvēki savas laimes kaldinātāji. Viņiem ir spēcīga intuīcija viņi labi sadzird sargeņģeļa balsi un izvēlas vislabāko ceļu, viņiem viss padodas. Ir cilvēki, kurus ļoti ietekmē apstākļi un apkārtējie cilvēki. Pat vismazākās vēja pūsmiņas dēļ viņi var sabojāt savu likteni. Viņiem jāmācās neizlaist no rokām dzīves grožus. Ir cilvēki, kuri paši grib veidot savu likteni, tomēr viņiem tas neizdodas, jo viņi pietiekami stipri netic sev un savam sargeņģelim, neuzklausa intuīcijas balsi, bet tas arī nozīmē slikti izturas pret sevi. Šādi cilvēki visu dara nevis tā, kā būtu saprātīgi un pašiem noderīgi, bet tā, kā "liek kreisā kāja". Viņiem kādu laiku var smaidīt veiksme, taču vēlāk tā noteikti novērsīsies.

Labi izturēties pret sevi nozīmē ticēt Radītāja saprātīgumam, tam, ka Viņš apzināti jūs nosūtījis uz Zemi tieši ar tādu raksturu, tieši ar tādām, nevis citādām kvalitātēm. Tātad šīs kvalitātes pasaulei ir nepieciešamas, tātad šis raksturs Visumam ir vajadzīgs tāds, kāds tas ir, un sevi vajag cienīt tādu, kāds jūs esat, vajag turēt godā un prast novērtēt savu neatkārtojamību. Un tad jūs sadzirdēsit sava patiesā "es" balsi, intuīcijas balsi, sargeņģeļa balsi un vienmēr rīkosities atbilstoši savai īstenajai būtībai un savā labā, nevis saskaņā ar mirkļa iegribām un kaprīzēm, kuras var būt vienīgi kaitīgas.

GADĪJUMS NO PRAKSES

Vienā no sakaru kanāliem tika risināts dialogs ar jaunas sievietes Svetlanas sargeņģeli. Svetlana jautāja, vai viņai tuvākajā laikā ir iespējama laimīga laulība. Sargeņģelis atbildēja, ka tāda iespēja ir, taču pastāv liela varbūtība, ka

Svetlana šo iespēju nepamanīs un atstās neievērotu, tāpēc ka šī iespēja būs negaidīta un ne visai pamanāma, proli, tā nebūs mīlestība no pirmā skatiena un spilgts jūtu uzliesmojums. Svetlanai piemērotais cilvēks neatstās uz viņu īpašu iespaidu, un viņa šo iespēju var palaist garām, jo nesapratīs, ka tas bija "viņš", tāpēc ka šajā laikā būs aizrāvusies ar citu cilvēku ārēji efektīgu, bet Svetlanai absolūti nepiemērotu un pat nevēlamu. Izraugoties šo otro, viņa sevi nolems nelaimīgam liktenim, lai gan sākumā jaunajai sievietei šķitīs, ka šī ir pati lielākā viņas mūža mīlestība. Svetlana pateicās eņģelim par brīdinājumu un sacīja, ka tagad viņa centīsies nepalaist garām savu laimīgo izdevību.

Pagāja vairāki mēneši, un Svetlana kādā no saviesīgiem vakariem iepazinās ar ļoti pievilcīgu jaunu cilvēku, kurā iemīlējās no pirmā skatiena. Eņģeļa brīdinājums uzreiz tika aizmirsts. "Tā ir mīlestība, un neviens cits, izņemot viņu, man nav vajadzīgs," pazibēja smadzenēs. Izrādījās, ka jaunais cilvēks ir precējies. Attiecības ar Svetlanu viņš uzskatīja tikai par kārtējo dēku, kas nekādus pienākumus neuzliek. Viņš mānīja Svetlanu: te solīja, ka šķirsies no sievas un precēsies ar viņu, te pēkšņi bez jebkādiem paskaidrojumiem uz ilgu laiku pazuda, lai pēc tam atkal uzrastos. Svetlana cieta, taču neko sev nevarēja padarīt kaislība bija pārāk spēcīga. Šajā laikā viņas darbavietā sāka strādāt jauns darbinieks vīrietis, kas ar ārieni neizcēlās, bet tūdaļ izrādīja simpātijas Svetlanai. Taču viņa, pilnībā nodevusies savai mīlestībai, pat nepievērsa šim vīrietim uzmanību. Pagāja vēl pusgads, un reiz, kad iemīļotais Svetlanu bija pārāk dziļi aizvainojis, viņai pēkšņi atvērās acis, un jaunā sieviete atcerējās eņģeļa brīdinājumu. Svetlana saprata, ka, ļaujoties neprātīgajām jūtām pret cilvēku, kas viņu vienīgi pazemo, dzen postā gan sevi, gan savu likteni. Vai viņai pietiks spēka tikt vaļā no šīs atkarības un tomēr izvēlēties laimīgu likteni? To parādīs laiks, kura Svetlanai nemaz tik daudz nav, jo arī cilvēkam, kurš viņu patiesi mīl, var izsīkst pacietība…

Mīlestība LIELĀ DVĒSELES VELTE

Mīlestība ir velte, kas potenciāli dota katrai dvēselei. Tomēr ne jau katrs cilvēks savā mūžā to spēj izmantot. Cilvēkiem spēja patiesi mīlēt ir daudz retāka nekā mākslinieka vai mūziķa talants. Lai pasaulīgās dzīves laikā iegūtu šādu mīlestību, dvēselei ir daudz jāstrādā. Cilvēkam kopā ar dvēseli ir jāaug, jāattīstās, jāpilnveidojas, īsta mīlestība taču nozīmē arī lielu dvēseles sasprindzinājumu. Ne jau katrs ar to var tikt galā.

Cilvēki visbiežāk par mīlestību uzskata pretēja dzimuma ķermeņu tiekšanos vienam pēc otra. Labi, ja tā ir ne tikai ķermeņu pievilkšanās, bet arī raksturu pievilkšanās, simpātijas, ko izraisa tās vai citas otra cilvēka rakstura iezīmes, ieradumi, īpašības. Tad cilvēku tuvība ir ne tikai fiziska, bet arī emocionāla. Tā vēl nav mīlestība, tas ir pirmais solis ceļā uz mīlestību. Kas tad ir mīlestība? Pilnīgi nesavtīgas jūtas, kad divi cilvēki kļūst par vienu veselumu un apmainās ar savām kvalitātēm, savas mīlestības enerģiju. Tas ir kas vairāk par fizisko un emocionālo tuvību, tā ir garīga tuvība. Tā ir dvēseļu savienība, kas nav atkarīga nedz no atšķirtības, nedz no nāves. Kad ķermenis zūd, dvēseles paliek, mīlestība paliek. Ja ir šāda mīlestība, neuzticība nav iespējama.

Diemžēl divas dvēseles, kas būtu uz šādu mīlestību spējīgas, sastopas diezgan reti. Mēdz būt tā, ka divu cilvēku attiecības sākas tieši ar abpusēju milzīgu pašatdevi, ar milzīgu mīlestības sasprindzinājumu, bet šīs jūtas ātri apdziest, jo šiem cilvēkiem nav spēka ilgi izturēt tādu jūtu kvēli. Vēl biežāk gadās, ka spēcīga, attīstīta dvēsele, kas ir spējīga just īstu mīlestību, satiek mazāk cienīgu partneri, kas baidās no šāda jūtu sasprindzinājuma un bēg no tām vai arī neko nedod pretī mīlošajam, jo pats nav spējīgs uz tikpat spēcīgām jūtām. Bet mīlošais tik un tā mīl, tāpēc ka viņam ir nepieciešams kādam dot savas dvēseles enerģiju mīlestības enerģiju.

MĪLESTĪBA NO PIRMĀ SKATIENA?

Bieži vien tas, ko cilvēki uzskata par mīlestību no pirmā skatiena, ir parasta ķermeņu pievilkšanās. Šīs jūtas, protams, var pāraugt mīlestībā, taču tam ir vajadzīgs laiks. Mīlestība momentāni nerodas. īstai mīlestībai ir vajadzīga attiecību pieredze, vajadzīga dvēseļu vienotība, ir nepieciešams, lai abu tieksmes būtu virzītas uz kopēju mērķi, ir nepieciešama sapratne, kopīgas intereses un kopīga izpratne par principiem, pēc kādiem veidojama dzīve un iegūstama laime. Tas viss no pirmā skatiena nerodas. Mīlestība ir darbs, kas pareizināts ar laiku, nevis mirkļa iespaids.

Tikai nevajag domāt, ka ķermeņu pievilkšanās ir kas tāds, par ko būtu jākaunas. Divu ķermeņu savstarpējā aicinājumā nekā apkaunojoša nav. No ķermeņu pievilkšanās ar laiku arī var izaugt īsta mīlestība.

NELAIMĪGAS MĪLESTĪBAS NAV

Nelaimīgas var būt tikai tādas divu cilvēku attiecības, kuru pamatā ir vienīgi fiziskā un emocionālā tuvība vai, kā dažkārt mēdz būt, vienaldzība vienam pret otru. īsta mīlestība nemēdz būt nelaimīga, jo mīlestība vienmēr bagātina. Mīloša dvēsele noteikti iemanto jaunas kvalitātes un jaunas iespējas. Notiek dvēseles atjaunināšanās.

Nelaimes sagādā nevis mīlestība, bet atkarība. Cilvēki bieži jauc šīs divas lietas atkarību notur par mīlestību. Taču atkarība vienmēr ir postoša, graujoša, tāpēc ka cilvēks ir piedzimis brīvs, tāpēc ka Dievs viņu ir svētījis nek]ūt par vergu. Ja cilvēks mīlestībā ir nelaimīgs un cieš, tas nozīmē, ka viņš nemīl, vienīgi vēlas kaut ko iegūt no otra piemēram, tās partnera kvalitātes, kuru pašam nav. Teiksim, viņš ir drūms, savukārt draudzene jautra viņš draudzeni par to apskauž, jūtas no viņas atkarīgs, viņam šķiet, ka, atrodoties līdzās, arī pats kļūs jautrs, bet bez viņas kaut ko zaudēs. Rodas atkarība, nevis mīlestība, vēlēšanās kaut ko saņemt no otra, nevis dāvāt viņam savu mīlestību. Iegūt vēlamo neizdodas ar to izskaidrojamas ciešanas. Ja attiecības kļūst nelaimīgas, tātad tām ir bijis aplams iegansts un nepareizs aizsākums. Vairums cilvēku diemžēl grib vairāk saņemt, nevis dot. Daudzi attiecības veido nevis tādēļ, lai sevi apliecinātu un realizētu, bet lai sagrābtu to, kas pieder otram, izplēstu no viņa kaut ko personiskās īpašības, naudu vai stāvokli sabiedrībā, ko viņš var dot. Protams, šajā gadījumā ne par kādu mīlestību nevar būt ne runas. Vēl sliktāk ir tad, kad cilvēks izdara spiedienu uz otru, sev tuvu cilvēku, cenšoties panākt, lai šis otrs cilvēks mainās, kļūst pavisam citāds, tāds, kāds viņš patiesībā nemaz nav.

Ja kāda iemesla dēļ jūsu attiecības ir nelaimīgas, atrodiet šo iemeslu, atrodiet savu aplamo pieņēmumu. Tikai nevajag izturēties tā, it kā nelaime jums sagādātu baudu, nevajag dzīvot ar cietēja oreolu tā jūs pats sev laupāt laimīgu nākotni.

Ja mīlestība nenāk, tātad dvēsele tai nav gatava. Nevajag izsamist: pasaule ir iekārtota tā, ka cilvēkam vispirms ir jāizkopj dvēsele un personība un tikai pēc tam kā balva nāk mīlestība. Nevajag pa pasauli dzīties pakaļ mīlestībai un visur to meklēt, jo balvu nemeklē — tā pati atrod jūs. Mīlestība pret otru cilvēku dzīvē nav pats galvenais, un cilvēka dzīves jēga tā nav tikai mīlestība vien. Ja dzīvē nav mīlestības, tas nebūt nenozīmē, ka dzīve ir bezjēdzīga. Tā var būt piepildīta ar dziļu jēgu pasaules izzināšanu, sevis izzināšanu un attīstīšanu, apkārtējās pasaules neizmērojamo dziļumu atklāšanu. Tikai nekļūstiet ļauni, ja nav mīlestības, un pirms laika neatmetiet tai ar roku, nesakiet: "Ja jau mīlestības nav, nevajag ar, un vispār nekādas mīlestības nav." Kad būs pienācis laiks, durvis atvērsies un jūsu dzīvē ienāks mīlestība. Tikai šīs durvis nedrīkst ieņemt triecienā tās atveras pašas. Bet pagaidām izkopiet, realizējiet sevi, savas kvalitātes, savu personību. Atkarību mīlestības vietā visbiežāk iegūst tie, kuri nav sevi realizējuši, kuru dvēseles spēki nevienam nav vajadzīgi, tāpēc viņi nododas ciešanām un ļaujas nelaimes izjūtām. Atbrīvojiet dvēseles spēkus no tukšām ciešanām un izmantojiet tos savā labā, savas personības atraisīšanai un attīstīšanai. Un neatsakieties no miesīgas un emocionālas tuvības ar otru cilvēku: ja nav lielas mīlestības, tas nenozīmē, ka jāgaida tikai tā un jāatsakās no citām jūtām. Miesīga un emocionāla tuvība var kļūt par labu pamatu stabilai ģimenes savienībai. Ir labāk veidot šādu savienību nekā visu dzīvi pavadīt vientulībā, gaidot lielo mīlestību, jo izredzes to sastapt uz Zemes diemžēl nav visai lielas.

NO DIALOGIEM SAKARU KANĀLĀ

-     Kāpēc mēdz būt tā, ka cilvēks iemīlas, cer uz laimi, bet viņam it kā kāds ikreiz laupa šo iespēju, mīlestība nerod piepildījumu? Vai tad tas ir slikti, ja cilvēks mīlestībā ir laimīgs?

-    Bieži gadās, ka dvēsele, kas vēl nav kļuvusi pietiekami stipra, nespēj tikt galā ar mīlestību pārāk spēcīgos jūtas pret otru cilvēku to sagraus, cilvēks dzīvē nerealizēs savas labākās kvalitātes, nevarēs īstenot savu misiju, ies bojā. Sargeņģeļi, redzot, cik postoša cilvēkam var kļūt mīlestība, bieži vien novērš šādu iespēju un līdz ar to viņu glābj. Cilvēks apvainojas, domā: man atkal neveicas. Taču vajag nevis apvainoties, bet savus spēkus koncentrēt uz kaut ko citu: uz attīstību, enerģijas vairošanu, uz to, lai īstenotu, realizētu savas kvalitātes, stiprinātu garu. Tad mīlestība nekļūs postoša, graujoša tā dāvās prieku. Un sargeņģeļi paši parūpēsies par to. lai jums tiktu pievests klāt cilvēks, ar kuru varētu veidoties tieši šāda mīlestība.

KĀ KĻŪT MĪLESTĪBAS CIENĪGAM

Jā. mīlestība neatnāk pie visiem, taču sākotnēji šī velte tiek dota katrai dvēselei. Ja cilvēks stiprina, pacilā, dara spēcīgu savu dvēseli, viņš aizvien vairāk kļūst mīlestības cienīgs. Kāpēc mīlestība nenāk? Tāpēc ka dvēsele baidās. Kamēr saglabāsies šīs bailes, īsta mīlestība nenāks, būs tikai pieķeršanās, ķermeņa pievilkšanās. Kad iepatīkas otrs cilvēks, pirmās jūtas, kas tādā gadījumā rodas, taču ir bailes: bet vai es patikšu? Vai mani neatraidīs? Šādas bailes, šādi jautājumi un bažas liecina par to, ka dvēsele vēl nav sasniegusi briedumu, nav gatava mīlestībai. Lai šīs bailes kliedētu, jāpārvar cilvēces pieredzes negatīvās sekas. Jūs esat mācīti baidīties, bet neesat mācīti mīlēt. Jums ir mācīts, ka uzvar stiprākais tas, no kura baidās. Jums nav mācīts, ka uzvar tas, kurš vairāk mīl. Kāpēc tad jābrīnās, ka cilvēki neprot mīlēt? Kad ir bailes, mīlestība nenāk to aizstāj bailes nezaudēt to, kas tev ir.

Ir jātiek pāri šiem kļūdainajiem cilvēces priekšstatiem. Neticiet tiem patiesību jums pateiks tikai iekšējā balss. Tā sacīs, ka jums nav pamata baidīties, jo esat mīlestības cienīgs, pats Dievs taču jūs radījis mīlestības cienīgu. Jau pati piedzimšana, pati jūsu daba dod tiesības uz mīlestību, jo Dievs jūs ir radījis pilnīgu, pēc Sava ģīmja un līdzības. Jūs esat pati pilnība, kamēr paši nekropļojat savu dabu ar sliktu attieksmi pret sevi, ar domām par to, ka esat nepilnīgi. Cilvēki, kuri sapratuši, ka ir pati pilnība, jo apveltīti ar Dievišķo dabu; kuri sapratuši, ka jau pati piedzimšana viņiem dod tiesības uz mīlestību, tādu mīlestību, kas neizvirza nekādus nosacījumus, šādi cilvēki nebaidīsies no atraidīšanas, šādi cilvēki nepazīs baiļu, tāpēc arī iemantos mīlestību.

Tas ir aplams jautājums: "Kā kļūt mīlestības cienīgam?" Mīlestības cienīgi ir bez izņēmuma visi jau kopš dzimšanas brīža, un tas nav atkarīgs ne no kā. Cilvēki paši iedomājas, ka nav cienīgi, un līdz ar to sev laupa lielo mīlestības laimi. Ja atbrīvosities no aplamā priekšstata par sevi, ja noraidīsit kāda cita priekšstatu par jums kā par "nepilnīgu" un "necienīgu", jūs iemantosit patiesu mīlestību.

GADĪJUMS NO PRAKSES

Pa īpašo kanālu nodibināt sakarus ar sargeņģeli bija izteikusi vēlēšanos astoņpadsmitgadīgā Olga. Pēc dabas būdama smalka, cēla, jutekliska, viņa bija noskaņota ļoti romantiski un pat ideālistiski: teica, ka ir nolēmusi gaidīt lielo, dievišķo mīlestību un neko mazāku neņems pretī. Bija pārliecināta, ka šādus cildenus nodomus sargeņģelis noteikti atbalstīs. Liels bija Olgas pārsteigums, kad ar medija starpniecību viņa dzirdēja sargeņģeja teikto: "Nevajag gaidīt lielo mīlestību. Tev patīk Oļegs. Ja tu ar viņu apprecēsies, jūs būsit labs pāris. Tu laidīsi pasaulē bērnus, kļūsi pieaugusi, tava dvēsele nobriedīs, uzkrās pieredzi. Un tad, sasniegusi četrdesmit gadu vecumu, tu, iespējams, satiksi savu lielo mīlestību. Citādi tu savas dienas vadīsi vientidībā, ilgās nonīksi un diezin vai spēsi sagaidīt mīlestību. Dvēselei ir vajadzīga pieredze, dvēselei ir nepieciešama pilnvērtīga dzīve, nevis ar tukšumu piepildīta gaidīšana." "Pēc tam, kad man būs četrdesmit?" noelsās Olga. "Es tad jau būšu vecene! Kurš gan iemīlēs veceni?"

"Pirmkārt, tu nepavisam vēl nebūsi vecene," atbildēja sargeņģelis. "Bet, otrkārt, dvēsele, tāpat kā mīlestība, nenoveco. Tavs iemīļotais vairāk redzēs tavu dvēseli, nevis tavu ārieni. Tu viņam vienmēr būsi jauna un skaista."

IEMĀCIETIES MĪLĒT SEVI

Daudzi cilvēki sāk gandrīz vai ienīst sevi tikai tāpēc, ka nav otra cilvēka, kas viņus mīlētu. Tā ir nenormāla, slimīga parādība. Bieži gadās tā: pat tad, ja šāds cilvēks saņem mīlestības apliecinājumus no daudziem, viņš tiem netic. Viņam šķiet, ka visi melo, ka visi viņu izmanto, ka vēlas no viņa kaut ko iegūt. Tā notiek tāpēc, ka šāds cilvēks nemīl pats sevi. Viņam šķiet, ka tādu kā viņš mīlēt nav iespējams. Tāpēc visu laiku prasa mīlestības pierādījumus, bet, tos saņēmis, sāk bažīties, ka viņu pārstās mīlēt, ka viņš šo mīlestību zaudēs. Šāds cilvēks gluži vienkārši pazaudē pats sevi, mīlestība viņu nevis bagātina, bet padara nelaimīgu.

Cilvēks nevar tikt mīlēts un mīlēt otru cilvēku, ja nemīl pats sevi. Tāpēc, lai iemantotu mīlestību, vispirms ir jāiemanto pašam sevi, jāapzinās sava vērtība, jāpieņem sava patiesā būtība, jāsaprot, ka tu, tāpat kā citi cilvēki, esi mīlestības cienīgs. Iekams meklēt partneri, kurš iemīlēs jūs, koncentrējieties uz sevi pašu, uz laiku pat atsakieties no attiecībām ar citu cilvēku, lai apzinātos savu Dievišķo būtību un Dievišķās mīlestības klātbūtni sevī. Iekams nebūsit sevī sajutuši šo mīlestību, to nesaņemsit no otra cilvēka. Daudzi saka: pirms satikuši mīlestību, viņi esot bijuši "tukša vieta", "neesot nemaz dzīvojuši". Tā ir briesmīga kļūda. Vai tiešām domājat, ka mīļotais cilvēks jūs būtu spējis pārvērst par "kaut ko", ja jūs būtu bijuši "tukša vieta"? Kāpēc sevi padarāt tik mazvērtīgu? Kāpēc iemīļotajam uzveļat tādu atbildības nastu, prasot, lai viņš jūs padara par "kaut ko"? Tuvam cilvēkam tas ir ļoti smags slogs. Ne visi šādu atbildības smagumu spēj izturēt daudzi ar to netiek galā, tāpēc bēg. Ir aplami domāt, ka bez otra cilvēka mīlestības jūs it kā nebūtu "pilnīgs" un tas otrs ir vajadzīgs, lai jūs papildinātu. Ja jūtaties harmoniski, pilnvērtīgi, ja mīlat sevi un Dievu sevī, tikai tad pie jums atnāk īstā mīlestība uz otru cilvēku, no kura jūs neprasāt, lai viņš aizpilda jūsu pietrūkstošo daļu, bet ar kuru kopā varat priecāties par savu harmoniskumu, esības pilnību, ar kuru kopā šo pilnību spējat vairot.

ĢIMENE AIZSARDZĪBA PRET PASAULES BRIESMĀM

Mēdz nākt momentāna intuitīva apskaidrība un jūs saprotat, ka tieši ar šo cilvēku jums jāveido ģimene. Taču gadās ari citādi: nepieciešami ilgi gadi un rūpīgas pārdomas, lai par to izšķirtos. Šāds lēmums jāpieņem apzināti. Ģimeni var veidot tikai tad, kad esat pārliecināts: jā, es gribu, lai tieši šis cilvēks, tieši ar šādu raksturu, šādiem ieradumiem un šādu dzīvesveidu dotu savu izpratni par dzīvi, savu raksturu un ieradumus manam bērnam, lai viņš ietekmētu manu bērnu, audzinātu viņu, lai viņš itin visā būtu mans domubiedrs. Jāpatur prātā, ka ģimeni veido divi brīvi cilvēki, no kuriem katrs atbild par sevi. Jāsaprot, ka attiecības var mainīties, ka no mīlestības var palikt pāri tikai pieradums. Taču arī pieradums var kļūt labu ģimenes pamatu tomēr vienīgi tad, ja nav atsvešināšanās. Ģimene nav vajadzīga, lai tajā realizētu savu mīlestības enerģiju. Ģimene pirmām kārtām ir nepieciešama, lai izveidotu zināmu aizsarglauku gan vīram, gan sievai, bet pirmām kārtām bērniem. Ļoti daudzām tumšo spēku ietekmēm cilvēki var pretoties, ja viņiem ir pareizi organizēta ģimene. Bet ko nozīmē "pareizi organizēta ģimene"? Tā ir ģimene, kurā vīrs un sieva jūtas līdztiesīgi, kur neviens nevalda pār otru, nepamāca un neapspiež otru. Tā ir sadarbība, kuras mērķis veidot spēcīgu aizsardzību bērniem un sev. Tā ir savstarpēja palīdzība un izpratne, savstarpēja interešu respektēšana, uzmanība vienam pret otru, kopīga sadzīves organizēšana un mājas iekārtošana, kārtības uzturēšana mājā.

Lai izveidotu šādu ģimeni, pirmām kārtām ir jāsaprot pašam sevi: kas sevī jāattīsta, kas jāmaina, kas jālabo. Tie, kuri negrib saprast pat sevi, nesapratīs arī otru, nespēs ar otru sadarboties ģimenes veidošanā un tā arī paliks egoisti, patērētāji, kuri nevēlas neko dot, bet grib tikai no ģimenes ņemt.

Ģimene ir tāds iestādījums, kurā katrs cilvēks ir atbildīgs par citiem. Ja atbildība gulstas tikai uz vienu, bet otrs vienīgi plūc augļus un izvairās no jebkuras atbildības, uzveļot to citiem, tā vairs nav ģimene. Ģimene ir līdztiesīgu brīvu cilvēku savienība. Katrs atbild par sevi un citiem. Ja viens aizslēpjas aiz otra, meklē viņa aizsardzību un atsakās pats domāt un pieņemt lēmumus, viņš rīkojas aplami. Dieva priekšā tik un tā katram vajadzēs atbildēt par sevi.

Labā ģimenē labi ir visiem gan vecam sirmgalvim, gan zīdainim. Neviens nejūtas pamests, nevajadzīgs un aizskarts.

Protams, ģimenes cilvēka ceļš nav viegls. Ne tikai jānopūlas ar savstarpējo attiecību veidošanu, bet ir arī daudz sadzīvisku rūpju ģimene jāpabaro un jāapģērbj, jāmaksā par dzīvokli, jāgādā par daudzu citu bērna (bērnu) un laulātā vajadzību apmierināšanu. Taču tas viss gūst attaisnojumu, ja ģimene sniedz sajūtu, ka esi aizsargāts.

PIEĶERŠANĀS VAI VAŽAS?

Tikai nevajag censties savus tuviniekus sev piesaistīt, "piesiet". Tas ģimeni nenostiprinās, tieši otrādi sagraus. Ja tuvie cilvēki ir pārāk atkarīgi no jums, ja viņi bez jūsu palīdzības nespēj dzīvot, jūsu mīlestība viņiem kaitē, nevis nāk par labu. Šāda piesaistīšana ir postoša. Tā mīļotos cilvēkus nošķir no dzīves, no pasaules, neļauj pilnībā izbaudīt esības prieku. Jūsu sniegtā aizsardzība nedrīkst kļūt par barjeru starp jums tuvajiem cilvēkiem un pasauli. Lai ir mīlestība un tuvība, bet lai nav važu. Ja jūsu mīlestība pret tuvajiem cilvēkiem ir patiesa, jūs dosit viņiem iespēju iepazīt pasauli un dzīvi, izbaudīt tās priekus un sāpes. Citādi viņi būs atrauti no dzīves un pilnībā neizjutīs esības laimi. Ir jāiemācās sajust, kad tuvība kļūst apgrūtinoša, un uz laiku jāpaiet malā. Nevajag sevi uzspiest, sava palīdzība jāpiedāvā tikai tad, kad tu esi vajadzīgs.

Savstarpējās attiecībās jārūpējas par sevi, jāciena savas jūtas, jo, tikai mīlot sevi, var mīlēt savu tuvāko. Lai cik stipras būtu savstarpējās attiecības ģimenē, par sevi pašu un savu laimi beigu beigās spēj parūpēties tikai pats cilvēks. Jūsu vietā to neizdarīs tuvinieki, un arī jūs to neizdarīsit viņu vietā. To paturiet prātā, necentieties aizstāt citus, neļaujiet citiem aizstāt sevi lemt jūsu vietā, mēģināt padarīt jūs laimīgu, izkārtot jūsu dzīvi. Labāk par jums neviens to neizdarīs.

GADĪJUMS NO PRAKSES

Antoņina Petrovna, 42 gadus veca mājsaimniece, ar sargeņģeli sarīkotajā sakaru seansā gribēja uzzināt, kāpēc attiecības ar vīru nav saderīgas. "Es viņu allaž sadusmoju," viņa teica. "Viņš pastāvīgi atkārto: "Liecies mierā, esmu piekusis no tevis." Es apvainojos, raudu, bet neko padarīt nevaru. Baidos, ka viņš mani atstās. Nezinu, kā viņam izdarīt pa prātam." Sargeņģelis deva tādu atbildi, kādu sieviete nepavisam nebija gaidījusi: viņš ieteica vismaz uz laiku izbeigt izdabāšanu vīram, nerūpēties par viņu. Varbūt uz pāris nedēļām kaut kur aizbraukt vai iestāties darbā, proti, tā vai citādi apmierināt savas, ne tikai vīra intereses. Antoņinai Petrovnai šķita: jo vairāk rūpēsies par vīru, jo vairāk viņš mīlēs. Īstenībā, pati to neapzinoties, viņa bija sākusi burtiski kontrolēt katru vīra soli, neizlaida viņu no acīm, jo domāja, ka tieši tā izpaužas rūpes. Bet vīram šādas rūpes kļuva apgrūtinošas, viņš juta, ka šī pastiprinātā uzmanība viņu smacē. Pieaugušam cilvēkam pārlieka aizbildniecība, kad tiek kontrolēts katrs solis, ir ļoti pazemojoša. Ar savām uzmācīgajām rūpēm sieva, pati to negribēdama, it kā demonstrēja: "Tu neko nespēj, tev nevar uzticēties, tevi ne uz mirkli nedrīkst izlaist no acīm!" Antoņina Petrgvna apvainojās par eņģeļa vārdiem un sacīja, ka nekas tāds viņai nav bijis prātā, kad rūpējusies par vīru. Jā, atbildēja eņģelis, varbūt apziņas līmenī viņa tā negribēja, bet ar visu uzvedību demonstrēja vīram tieši šādu attieksmi.

Tātad Antoņina Petrovna kaitēja gan vīram, gan sev. Pilnībā koncentrējusies uz vīru, viņa nepamanīja, ka pati sirds dziļumos jau sen ir neapmierināta un aizkaitināta. Tas notika tāpēc, ka viņa ļoti centās izdabāt vīram, centās izturēties tā, lai patiktu viņam, bet nesaprata, ka tādējādi nomāc savu patieso "es". Sievietes patiesais "es" prasīja, lai viņa beidzot sāk rūpēties arī par sevi. Patiesais "es" prasīja ievērot personiskās intereses un izmantot potenciālās iespējas (Antoņina Petrovna pēc izglītības ir pedagoģe, bet jau sen vairs nestrādā), visbeidzot prasīja gluži vienkārši atpūtu un atslābināšanos. Kamēr Antoņina Petrovna pilnībā koncentrējās uz vīru, laulāto draugu tas atgrūda, viņš piktojās. Tiklīdz sieva pievērsa uzmanību sev, vīrs atkal sāka tiekties pēc viņas.

BĒRNU AUDZINĀŠANA

Viss, ko varat dot bērniem, ir sajūta, ka jūsu mājā viņi tiek mīlēti un ir pasargāti. Jūs nespēsit bērnus padarīt sev līdzīgus. Un tas ir labi, jo nekas tāds nav vajadzīgs!

Šādu kļūdu pieļauj daudzi vecāki grib bērnu pārvērst par savu kopiju, aizmirstot, ka tas ir cits cilvēks, cita dvēsele ar citām īpašībām un citiem dzīves uzdevumiem. Tāpat jūs nevarat nodrošināt savu bērnu laimi to spēj tikai viņi paši. Kad jums šķiet, ka kaut ko darāt bērnu laimes vārdā, jūs rīkojaties atbilstoši savai izpratnei par laimi. Jūs nespējat iedomāties, ka bērnu priekšstats par laimi ir pilnīgi citāds. Un jums jāļauj bērniem saglabāt šo priekšstatu un pašiem to īstenot dzīvē. Ja viņi kļūdīsies, tā būs viņu kļūda, viņu pieredze, kas mācīs un pārliecinās labāk nekā vecāku pierunāšana.

Atcerieties, kas jums iedvesa sajūtu, ka esat nepilnīgs, ka jūs varētu būt arī labāks, ka mīlestība ir jānopelna? To izdarīja paši tuvākie, vismīlošākie cilvēki tēvs un māte. Viņi to nedarīja speciāli, viņiem bija viscildenākie nodomi vēlēšanās panākt, lai jūs būtu pats labākais, lai jūs atbilstu ideālam viņu izpratnē. Bet, iedvešot jums domu, ka esat slikts, ka neesat mīlestības cienīgs, viņi rīkojās ačgārni. Cik gan daudzas dzīves tikušas izkropļotas ar šādu aplamu pārliecību! Neatkārtojiet savu vecāku kļūdas. Neprasiet, lai bērns būtu ideāls. Pieņemiet un mīliet bērnu tādu, kāds viņš ir. Dāvājiet viņam mīlestību bez jebkādiem nosacījumiem mīlestību, kura ne no kā nav atkarīga, kura nav atkarīga no tā, vai bērns uzvedas labāk vai sliktāk, vai viņš jums šķiet labs vai slikts. Dieva mīlestība ir tieši tāda tā ne no kā nav atkarīga, tai nav nekādu nosacījumu. Mīlestībā pret bērniem esiet līdzīgi Radītājam dāvājiet viņiem mīlestību tāpat vien, neko neprasot pretī. Tad un vienīgi tad viņi izaugs patiesi laimīgi.

Un vēl gādājiet, lai bērniem netrūktu jūsu uzmanības, lai viņi nepaliktu bez audzināšanas. Vecākiem bieži vien nepietiek laika, viņi ir aizņemti, dažkārt pat pietrūkst laika īsti iepazīt savu bērnu, sajust, ka tā ir cita, no visiem atšķirīga individualitāte. Viņi nodod bērnus bērnudārzā un skolā, kur visus audzina vienādi, pēc vienas shēmas un tādējādi kropļo bērnu dvēseles. Tas ir briesmīgi. Jums jāsaprot un jāpriecājas par to, ka blakus ir dzīva, īpaša, daudzējādā ziņā jums līdzīga būtne, un jāļauj tai palikt tādai, kāda tā ir, dzīvot savu dzīvi jūsu sargājošās mīlestības paspārnē.

VIENTULĪBA IR LABĀKA PAR ATSVEŠINĀTĪBU

Tas nepavisam nav netikums un grēks būt bez ģimenes. Kas izdomājis, ka cilvēks, kuram nav ģimenes, ir nepilnvērtīgs? Cilvēka vērtība nemazinās tādēļ, ka viņu ar citu cilvēku nevieno laulības saites. Ne jau visi ir nākuši pasaulē, lai sevi ziedotu ģimenei. Daudziem pirmām kārtām jākoncentrējas uz sevi, uz savu personību, uz tās izkopšanu. Tas ir īpašs ceļš dzīvē, un tas ir jāciena. Varbūt vajag vērīgāk izanalizēt savu misiju un to izprast? Dzīvei vienmēr, neraugoties ne uz ko, ir sava jēga: tā izpaužas kā nepieciešamība veidot sevi, savu personību, savu dvēseli. Būtu muļķīgi domāt, ka cilvēks dzīvo tikai ģimenes un bērnu dēļ. Tas nozīmētu, ka vienīgais cilvēces uzdevums ir dzimuma turpināšana. Taču tas tā nav. Sevis audzināšana un veidošana ir ne mazāk cienīgs, varbūt pat svarīgāks uzdevums nekā bērnu audzināšana.

Bet, ja jums nav partnera un tāpēc ciešat, ziniet, ka katrs cilvēks raida neredzamus signālus, kurus saņem potenciālie partneri un kuri viņus pievelk, liekot atrast šo cilvēku. Ja uz jūsu signāliem neviens neatsaucas, iespējams, ar šiem signāliem kaut kas nav kārtībā, kaut kur radušies traucējumi. Varbūt vēlaties izstarot mīlestību, bet izstarojat vienīgi bailes un tāpēc atgrūžat iespējamos partnerus? Padomājiet, kas jūs spiež baidīties, kas traucē mīlēt? Vai tās ir bailes tikt atraidītiem? Tātad jāiemācās vispirms mīlēt sevi, un tad bailes atkāpsies. Tad jūsu signāls būs pareizs un piesaistīs jums vajadzīgo partneri.

Lielākoties cilvēkiem, kuriem ģimenes nav, ir daudz kontaktu. Jāņem vērā, ka neviena kontaktēšanās nepaliek bez sekām. Pat tad, ja kontakts bijis īslaicīgs, tas uzliek atbildību par otru cilvēku. Ja kontaktu daudz, dvēselei ar tiem grūti tikt galā tie noplicina dvēseli, cilvēkam neatliek laika savai dzīvei un attīstībai.

Tomēr nekas nav sliktāks par atsvešinātību savā ģimenē, par dzīvošanu kopā ar nemīlamu laulāto. Atsvešinātība grauj abus, grauj bērnu dvēseles. Šādā ģimenē nav prieka, nav laimes. Cilvēki nemīl viens otru, nejūt atbildību viens par otru tikai izmanto viens otru un tāpēc ap sevi rada ļaunumu un sagrauj savas dvēseles. Ja ir šāda ģimene, tad labāk, lai tās nav. Vientulībā ir vairāk izredžu saglabāt sevi un savu dvēseli.

NO DIALOGIEM SAKARU KANĀLĀ

-     Kā izvairīties no vientulības? Vai tiešām cilvēkam vientulība ir dabisks stāvoklis? Tā taču ir tik mokoša…

-   Ja zini, ka mēs vienmēr esam kopā ar tevi, vientulība tev nedraud. Ja vientulība tevi dzen izmisumā, atceries, ka tā ir tikai paša kaisītās sēklas auglis. Tāpēc visu notiekošo uzņem mierīgi. Vientulība tev ļauj dzīvot saskaņā ar dvēseli, izkopt sevi dvēseles līmenī izmanto šo iespēju. Saglabājot mieru, iegūsi spēku saskatīt citus ceļus dzīvē, izvēlēties kādu no tiem un iet pa jaunu attīstības ceļu, kas izvedīs no vientulības. Atceries, ka Dievs tev piešķīris vislielāko

brīvību. Tas ir tuvā varā atrast draugus, partnerus, domubiedrus, bet tavā varā ir arī tos zaudēt. Dzīves gaitā draugu un partneru loks mainās, tāpat kā, tev izaugot un nobriestot, mainās arī savstarpējās attiecības. Nav iespējams uz visiem laikiem noturēt pie sevis vienus un tos pašus cilvēkus. Vieni aiziet, citi atnāk, dažkārt tu paliec viens un tas ir dabiski. Par to nav jāizsamist. Vientulības periodos nododies dvēselei. Kad būsi mainījies un spēsi savā dzīvē ielaist citus cilvēkus, varēsi ne tikai koncentrēties uz dvēseli, bet arī uz sajūtām, veltīt uzmanību citiem, gādāt par viņiem.

MĀJA lai MĀJA SARGĀTU

Savās mājās jūs pavadāt ļoti daudz laika, bet galvenais tur jūs atjaunojat spēkus, atbrīvojaties no noguruma, izveidojat aizsarglauku, kas palīdz stāties pretī dzīves grūtībām. Tāpēc ir ļoti svarīgi, lai mājā būtu gaišas, tīras enerģijas un nebūtu negatīvu, graujošu enerģiju. Graujoša enerģija, ja mājā tāda ir, ne tikai neļauj atjaunot spēkus, bet arī rada pastāvīgas bailes, nemieru, nervu darbības traucējumus. Vai jūs savās mājās fiziski un garīgi atpūšaties, jūtaties labi vai nogurstat, jūtaties kā salauzts, nespējat gulēt? Šīs sajūtas rāda, kādas enerģijas valda jūsu mājās postošas vai celsmes enerģijas, un atkarībā no tā vai māja jums palīdz un jūs sargā vai grauj un izsūc jūsu spēkus.

Tumšās enerģijas mājās radāt jūs paši vai jūsu viesi. Jūs tās varat vairot ar savām negatīvajām emocijām un negatīvajām domām, kuras izpaužat, būdami mājās. Negatīvās enerģijas varat atnest no darba, no ielas, ja tur kaut kas jums sabojājis garastāvokli, licis dusmoties, apvainoties, skaust. Tās varēja sev līdzi atnest ciemiņi: smagu, postošu enerģiju parasti atnes cilvēki, ar kuriem ir grūti kontaktēties, kuri jūs psiholoģiski nomāc. No viņiem plūst melnā enerģija, tāpēc viņu klātbūtnē vienmēr ir neomulīgi, gribas, lai viņi drīzāk iet prom, bet pēc saskarsmes ar viņiem pasliktinās garastāvoklis, rodas nepamatots nogurums, dažkārt vēlēšanās raudāt. Tas liecina par to, ka cilvēks ar savu starojumu "saindējis" gan jūs, gan jūsu māju. Ja pēc šādiem ciemiņiem māju neiztīrīsit, vēl ilgi jutīsities neomulīgi, jo pat sienas tajā ir uzsūkušas šo melno enerģētiku un tagad postošo starojumu vērš uz jums.

Netīrumi un nekārtība mājā arī ir negatīvu enerģiju avots. Cilvēks nevar palikt tīrs, dzīvojot mājā, kur valda putekļi, netīrumi un juceklis.

Katrai lietai mūsu mājā piemīt noteikta veida enerģija. Ja mantas esat saņēmuši no kāda cita, tās var saglabāt agrāko saimnieku negatīvo enerģiju. Tas nevar neietekmēt mājas enerģētisko fonu. To ietekmē arī grāmatu un gleznu saturs. Ieskatieties savā grāmatplauktā: kādas grāmatas tur atrodas? Vai no tām staro gaisma un prieks vai arī tās dvēselē vieš tikai krēslu un tumsu? Ņemiet vērā, ka no tā daudzējādā ziņā ir atkarīga atmosfēra jūsu mājā.

Un, protams, ar krāpšanu iegūtās lietas spēj sabojāt visu mājas aizsarglauku. No šādām lietām ir jātiek vaļā, citādi jūs neatbrīvosities arī no šo lietu izstarotajām negatīvajām enerģijām.

Gādājiet par to, lai jūsu mājā vispār nebūtu svešu, ar netīru enerģētiku piesātinātu lietu. Centieties panākt, lai visas lietas jūsu mājā tiktu pirktas ar mīlestību. Un, kamēr šīs lietas atrodas pie jums, izturieties pret tām ar mīlestību, ietveriet tās savas mīlestības laukā. Kad jūs savai mājai un lietām atdodat daļu savas enerģijas, tās ilgi nesabrūk, nenoyecē, nenolietojas. Sagrūst tikai tās mājas, kuras nesaņem savu saimnieku mīlestību.

Gadās, ka arī ģimenes locekļu ķildas piesātina mājas sienas un lietas ar negatīvu enerģiju. Centieties kontrolēt savu uzvedību, nepieļaujot jaunus strīdus. Atcerieties: skandāli ir bīstami veselībai! Viena cilvēka vai cilvēku grupas lamas iedarbojas kā smēķētāja izpūsti kodīgi dūmi. Šie "dūmi" lamas iespiežas gan to lietotāja, gan visu apkārtējo cilvēku plaušās. Viņiem tiek apgrūtināta elpošana. Lamas neļauj objektīvi uztvert situāciju. Tās aizmiglo prātu, traucē skaidri domāt, liedz iespēju saskatīt perspektīvu un īstenot plānus. Tām līdzi nāk liels daudzums negāciju. Taču visbriesmīgākais ir tas, ka organisms pie lamām, tāpat kā pie narkotikām, pierod un vēlāk bez tām nevar iztikt. Turklāt jo tālāk, jo organismam vajadzīga lielāka lamuvārdu deva.

Lamu tvaiki gluži kā dūmi sakrājas telpā. Ja māju no tiem neattīra, smirdoņa sāk nomākt un visiem, kas atrodas telpā, iespiežas plaušās.

Atcerieties to, iekams izverdīsit smirdošos lamu "dūmus".

Iegaumējiet: tas ir liels prieks, ka jums ir savas mājas, kur jūs sasildīs un paēdinās, kur varat atpūsties, kur ar jums dalīsies visos priekos. Nedariet pāri tuviniekiem, ar kuriem kopā dzīvojat zem viena jumta. Nodarot pārestību viņiem, jūs nodarāt pārestību sev. Paturiet to prātā.

KĀ TĪRĪT MĀJU

Pirmām kārtām neaizmirstiet elementāru uzkopšanu. Ūdens ir universāls līdzeklis pret jebkuriem netīrumiem. Tas noskalo gan parastos, redzamos netīrumus, gan enerģētiskos netīrumus. Izmazgājot grīdas, notīrot logus, noslaukot mēbeles ar mitru drāniņu, lielā mērā atbrīvojaties no postošiem starojumiem. Tomēr ar to vēl nepietiek.

Negatīvā enerģija var dziļi iesūkties jūsu mājas priekšmetos un lietās, tās sienās, grīdās un griestos. Šajā gadījumā lietojiet baznīcā apsvētītu ūdeni (vai citu enerģētiski spēcīgu ūdeni, piemēram, tādu, kas uzlādēts ar lūgšanas, apvārdošanas palīdzību vai piesātināts ar sudrabu). Derēs arī ūdens, kas pasmelts no jebkuras ūdenstilpes (vai pat ņemts no krāna) naktī no 18. uz 19. janvāri, Zvaigznes dienā, no pusnakts līdz pulksten četriem rītā šajā laikā viss ūdens dabā ir enerģētiski uzlādēts. Jums būs vajadzīgas arī sveces vislabāk baltās parafīna sveces.

Mājas tīrīšanas rituāls ir šāds. Jāstrādā diviem cilvēkiem: viens, ejot no sliekšņa pulksteņa rādītāja virzienā un ar ūdeni metot krustu, apslaka sienas, otrs iet aiz pirmā, pārkrustot sienas ar sveces liesmu. Tīrīšana būs iedarbīgāka, ja abi šajā laikā klusu skaitīs lūgšanas. To vajag darīt nesteidzīgi, nesarunājoties un nenovēršot uzmanību ne uz ko citu. Ja zvana telefons vai kāds klauvē pie durvīm, neatbildiet, pie durvīm neejiet un tās neatveriet: šādā veidā tumšās enerģijas, no kurām atbrīvojaties, grib jums traucēt. īpašu uzmanību pievērsiet kaktiem, logiem, durvīm un spoguļiem: šajās vietās uzkavējieties ilgāk un tās ar uguni un ūdeni pārkrustiet trīskārt. Tāpat jārīkojas ar stūriem, ko veido mēbeles. Ļoti daudz tumšās enerģijas var uzkrāt telefons un televizors arī pie tiem uzkavējieties ilgāk. Mazajās telpās vannasistabā un tualetē, kā arī pieliekamajos un citās telpās bez logiem sakrājas sevišķi daudz negatīvās enerģijas. Tās apstrādājiet rūpīgāk. Tā apstaigājiet visu dzīvokli, atkal atgriezieties pie ieejas durvīm, ar liesmu un ūdeni pārmetiet krustu arī tām, pēc tam atveriet durvis un nedaudz apsvētītā ūdens uzšļakstiet aiz sliekšņa tādējādi jūs visus netīrumus izmēžat ārpus dzīvokļa. Ja svece tīrīšanas laikā nodziest, sāciet visu no gala: apdzišana liecina par to, ka mājā ir daudz negatīvo enerģiju un tās ir ļoti spēcīgas. Šis darbs ir nogurdinošs un var aizņemt daudz laika, pat vairākas stundas, taču to nepārtrauciet un nenovērsiet uzmanību, par katru cenu novediet visu līdz galam, un rezultāts nebūs ilgi jāgaida: jūs sajutīsit, cik viegli, brīvi, omulīgi kļuvis mājā, pat elpot it kā vieglāk. Šādu mājas tīrīšanu izdariet laiku pa laikam, kad jutīsit, ka atkal ir uzkrājušies netīrumi un kļuvis neomulīgi; to var veikt arī profilaktiski, negaidot, kad kļūs slikti.

SADZĪVES ESTĒTIKA UN HARMONIJA

Cilvēkam kļūstot harmoniskākam un pilnveidojoties, mainās arī viņa mājoklis. Jo tīrāka un gaišāka ir cilvēka enerģētika, jo gaišāks ir viņa mājoklis. Viegla un priekpilna atmosfēra valda mājā, kura nav pieblīvēta ar mēbelēm. Labāk ir, ja telpās dominē gaišie toņi, ja mēbeles ir smalkas, vieglas un gaišas. Dzīvokļa apdarē izvairieties no smagiem, nomācošas krāsas un formas materiāliem. Tie nospiež nervu sistēmu, rada apātiju un var pat izraisīt garīgas slimības. Spīdoši un rūtaini materiāli uz telpas enerģētiku iedarbojas graujoši. Mēbeļu, īpaši smagnēju, tumšu un smagu mēbeļu, sablīvējumi var sākt valdīt pār jums. jo mēbeles jūs iespiedīs savu enerģētisko lauku rāmjos. Ja turklāt mēbeles saglabājušas agrāko saimnieku enerģētiku, kas nav visai tīra, vispār var rasties neomulīga sajūta. Mēģiniet ar degošas sveces un apsvētītā ūdens palīdzību likvidēt šo negāciju. Bet vēl labāk ir liekās mantas izvākt no mājas. Tādējādi jūs atsvaidzināsit un attīrīsit mājokļa fonu un paši varēsit brīvāk uzelpot.

Lasīšanai un garīgajam darbam paredzētā vieta iekārtojama pēc iespējas askētiski. Galdam jābūt maksimāli atbrīvotam. Ideālā variantā uz tā būs tikai tas, kas attiecīgajā brīdī vajadzīgs: grāmata, ja lasāt, papīrs un rakstāmrīks, ja izdarāt kaut kādas piezīmes. Un vēl lampa, ja tā ir nepieciešama.

Ir ļoti labi istabā turēt ikonas un svēto attēlus. Tie kļūs par logu uz augstāko pasauli, no kurienes uz jums plūdīs svētīga enerģija, kas vienmēr palīdzēs un atbalstīs, ja jutīsit spēku izsīkumu. Augstākā pasaule ienāks jūsu pasaulē, un jūs varēsit lūgt palīdzību un aizsardzību, sarunāties ar to.

Taču paturiet prātā, ka dzīvojat materiālajā Zemes pasaulē, tāpēc, pat veltījot galveno uzmanību dvēseles dzīvei, neizturieties nevērīgi pret materiālajām lietām. Dažkārt cilvēki, kas iet garīgās attīstības ceļu, sāk nicināt visu materiālo un izturēties pret lietām tā, it kā būtu spiesti paciest to klātbūtni. Tā ir kļūda. Jebkura materiāla lieta ir ap mums un mūsos esošās pasaules pilntiesīga daļa. Mēs varam brīvi izvēlēties attiecīgo lietu pieņemt vai nepieņemt savā laukā. Taču, ja reiz esam pieņēmuši, tad jāpieņem ar mīlestību, jātīra, jāpilnveido, jāapgaro tā.

Katrai lietai ir sava dvēsele. Lietas materiālā konfigurācija ir tikai forma, kurai cauri spīd dvēsele. Kas ir redzīgs, tas to saskata. Visam, kam ir skaista materiālā forma, parasti ir arī skaista dvēsele. Tāpēc turiet savā tuvumā skaistas lietas, taču nesamākslotas un bez pārmērībām patiesi harmoniskas lietas. Tās palīdzēs arī jums pašiem kļūt harmoniskākiem.

GADĪJUMS NO PRAKSES

Elizabete Timofejevna, vientuļa, taču gados vēl jauna pensionāre, sakaru seansā sargeņģelim uzdeva vienu jautājumu: kāpēc viņas mājā notiek kaut kas dīvains? Nemitīgi bojājas

sadzīves tehnika, tek ūdens krāni, lai cik bieži tos labotu, plīst tikko kā iegādātas lustras, pazūd lietas, kuras, kā šķiet, vēl nesen atradās redzamā vietā… Taču galvenais mājā ir neomulīga sajūta, kaut kas it kā nomāc, gribas bēgt prom. Un tā turpinās jau vairākus gadus. Kad viņai pajautāja, kad tas sākās, Elizabete Tiinofejevna ar roku uzsita pa pieri: "Kā man tas uzreiz neienāca prātā! Sākās pirms pieciem gadiem, kad nomira vīratēvs. Ar šo brīdi man uzbruka visas nelaimes uzreiz. Drīz vien aizgāja vīrs. Nekas neliecināja, ka viss varētu tā beigties, kopā bijām nodzīvojuši trīsdesmit gadus. Pēc tam meita apprecējās, aizbrauca uz citu pilsētu un mani pavisam aizmirsa, zvana reizi pusgadā. Bet mums (aču bija brīnišķīgas attiecības. Nesaprotu, kas noticis, kāpēc viņa tā pārvērtusies. Es paliku viena dzīvoklī, kur visu mūžu esmu nodzīvojusi kopā ar saskanīgu ģimeni. Un dzīvoklis gluži kā prātu zaudējis nav iespējams lajā uzturēties."

Sargeņģelis atbildēja: Elizabete Timofejevna pareizi sapratusi, ka visu nelaimju pirmcēlonis ir vīratēva nāve. Viņš nomira tajā pašā dzīvoklī, uz dīvāna, kas joprojām stāv vienā no istabām. Vīratēvs bija sarežģīts cilvēks, ar melnu enerģētiku. Viņu līdz pat šim laikam, kaut gan pagājuši pieci gadi, debesis nav pieņēmušas. Nomirstot viņš daļu savas melnās enerģētikas novēla uz Elizabetes Timofejevnas māju, un tas kļuva gan par mājas, gan pašas dzīvokļa saimnieces lāstu. Tāpēc sabojājās attiecības ar tuviniekiem, tāpēc arī dzīvoklis ir kā "prātu zaudējis". Mirušā vīratēva melnā enerģētika kļuvusi par visīstāko poltergeistu, kas grauj un lauž visu, ko vien spēj. Turklāt vietā, kur vīratēvs nomira, ir palicis melns caurums, kurš ievelk visu labo un gaišo. Tāpēc dzīvoklī ir drūma un smaga atmosfēra. Elizabetei Timofejevnai ieteica pēc iespējas drīzāk dzīvokli atbrīvot no nelaimīgā dīvāna, uz kura vīratēvs nomira, izmest, bet vēl labāk sadedzināt visas citas viņa mantas, ja tādas mājā vēl palikušas, savukārt vietā, kur stāvēja dīvāns, vairākas dienas pēc kārtas nepārtraukti turēt aizdegtas sveces, vienlaikus skaitot lūgšanas, pēc tam dzīvokli pamatīgi izmazgāt un attīrīt ar apsvētīto ūdeni un sveces liesmu. Elizabete Timofejevna to visu izdarīja un pēc kāda laika pastāstīja, ka tagad dzīvot mājā kļuvis vieglāk. Starp citu, arī meita sākusi biežāk zvanīt.

MĀJA: TICĒJUMI, IERADUMI UN PARAŽAS

Centieties gultu novietot lā, lai kājas nebūtu pavērstas pret slieksni. Ar kājām pret durvīm gulda tikai miroņus. Ja tā guļ cilvēks, viņš neglābjami zaudē savus dzīvības spēkus, kas aizplūst kopā ar enerģētiskajām strāvām, kurām ir tas pats virziens. Cilvēks, atrodoties šādā stāvoklī, nespēj izgulēties, miegā neatpūšas, pamostoties jūtas kā salauzts, noguris. īpaši bīstami ir gulēt ar kājām pret durvīm, kas pavērstas uz dzīvokļa izeju.

Vislabāk ir gulēt ar galvu uz ziemeļiem.

Virs ieejas durvīm piestiprināts pakavs patiešām veicina mājā labklājību metālam piemīt īpašība kliedēt negatīvo enerģētiku. Ja jūs pakavu piestiprināsit ar atvērto pusi uz augšu, māja būs kā pilns kauss.

Pēc saulrieta nenesiet gružus no mājas laukā. Šajā laikā savu iedarbību pastiprina graujošās enerģijas. Izberot gružus no spaiņa, jūs riskējat līdz ar tukšo spaini ienest daudz negāciju.

Ja cilvēks devies no mājas tālā ceļā, vienu dienu nedrīkst mazgāt grīdu un veikt uzkopšanu, jo, mazgājot grīdu, jūs nomazgāsit šā cilvēka enerģētiku un līdz ar to sarausit viņa saikni ar mājām. Grīdu mazgā tikai tad, kad negrib, lai aizgājušais atgriežas: izdodot meitu pie vīra vai izvadot nelaiķi pēdējā gaitā.

Neatstājiet uz galda tukšus traukus melnā enerģija ātri piepilda tukšumu. Nav ieteicams mājā turēt tukšas kastes, pudeles utt.

NO DIALOGIEM SAKARU KANĀLĀ

Ja galvenais mūsos ir dvesele, tad kāpēc vajadzētu tā rūpēties par savu mantu, par māju? Ja mēs

tik un tā atgriezīsimies savās īstajās mājās, savā īstajā dzimtenē debesīs, vai nav vienalga, kā dzīvojam šeit?

Jūs dzīvojat uz Zemes, materiālajā pasaulē, tāpēc pilnīgi bez mantām, bez materiālajām lietām iztikt nevar. Ja tā, tad jārūpējas par to, lai jūsu materiālā sadzīve būtu organizēta pēc iespējas harmoniskāk. Tas nenozīmē, ka būtu jāiekāro ļoti daudz bagātas pilis un greznus tērpus. Ir jāprot apmierināties ar mazumiņu, taču jārūpējas par to, lai šis mazumiņš būtu skaists un ērts un vislabāk atbilstu jūsu dvēseles harmonijai. Ja aizraujaties ar pārmērīgu krāšanu, ja manta jums dzīvē ieņem galveno vietu, tad esat kļuvuši par tās vergiem, sapinušies tās tīklos, vairs nepiederat paši sev. Ja turpretī uzskatāt, ka manta ir nevis galvenais dzīvē, bet kaut kas tāds, kas kalpo par pavadoni, kas palīdz jūsu zemes dzīves gaitās, tieši tad izdosies bez grūtībām to vairot un iegūt visu, kas jums nepieciešams. Ja ar zobiem un nagiem turaties pie mantas un domājat tikai par to, kā šo mantu nepazaudēt, tad jums dzīve paiet, aizsteidzas garām, kamēr paši nekustīgi, sava īpašuma sasaistīti, sēžat uz vietas.

DARBS CILVĒKAM JĀBŪT DARBĪGAM

Cilvēks ir nācis pasaulē, lai darbotos. Kamēr viņš dzīvo materiālajā pasaulē, viņam ir jārada kaul kas materiāls jāceļ mājas, jākopj dārzs vai jāraksta dzeja, jo tas viss ir materiāls. Dvēsele, kas zaudējusi materiālo ķermeni. nespēj darīt to, ko var cilvēks, kurā apvienojies ķermenis un dvēsele. Ieliekot dvēseli savā veidojumā, cilvēks nedzīvo, primitīvo matēriju apgaro, iedveš tai dvēseli. Tas ir viens no cilvēka svarīgākajiem uzdevumiem padarīt materiālo pasauli cildenu, apveltīt to ar dvēseli nevis pasaulīgu, bet Dievišķu dvēseli. Ar savu darbību, kurā ielikta dvēsele, cilvēks uz Zemes izšķiļ Dievišķo dzirksti.

Apgarotās, ar Dievišķo dvēseles enerģiju piesātinātās materiālās lietas kļūst izturīgākas, kalpo ilgāk, mazāk nolietojas. Cik ātri kļūst nelietojama, novecē un sagrūst māja, kuru pametuši iemītnieki un aizmirsuši cilvēki, kura nesaņem viņu mīlestību un dvēseles siltumu. Un cik ilgi un nesatricināmi stāv māja, kurā tās saimnieki pastāvīgi iegulda savu darbu, savu dvēseli, savu mīlestību. Dvēsele ir mūžīga, un viss, kur liek ielikta dvēsele, paildzina savu esību, pat pietuvojoties mūžīgajai jaunībai.

Tāpēc darbs ir nepieciešams cilvēka eksistences priekšnoteikums. Bez darba cilvēks aizietu bojā.

PROFESIJAS IZVĒLE NAV NEJAUŠA

Katra cilvēka dvēselē skan aicinājums, kas nedod viņam mieru, aicinājums apliecināt sevi tajā vai citā darbības sfērā vai vienlaikus vairākās sfērās. Šis aicinājums nav nejaušs. Savas noslieces, talantus un spējas jūs varat saglabāt no viena iemiesojuma nākamajā iemiesojumā. Nosliece uz to vai citu darbības veidu vai nu paver vislabāko iespēju apliecināt tās dvēseles kvalitātes, kas jums jāatraisa un jārealizē, vai parāda, ka nepieciešams likt galā ar kādu problēmu, kas sakarā ar jūsu darbību palikusi neatrisināta iepriekšējā dzīvē. Piemēram, cilvēks nāca pasaulē kā liels meistars, kuram vajadzēja savā nozarē radīt šedevru, kā mākslinieks, celtnieks, namdaris, galdnieks vai skroderis, tas šajā gadījumā ir vienalga. Taču viņš bija slinks, negribēja izlikt visus spēkus un tāpēc neko vērtīgu neradīja talantu aizlaida postā. Tātad nākamajā dzīvē viņš būs ne vairs meistars, bet gan meistara palīgs, un meistars viņu tā tramdīs, tā izdzīs, spiežot strādāt, ka slinkot vairs neizdosies, vajadzēs strādāt, muguru neatliecot, turklāt veikt melno, nepateicīgo darbu. Ja viņš to godam izturēs, neizlocīsies un nesūdzēsies, varbūt atkal kļūs par meistaru un savu šedevru tomēr radīs.

Tāpēc nevajag slinkot, nevajag izvairīties no jums uzdotā darba, tik un tā nāksies to paveikt šajā vai nākamajā dzīvē, tikai jo vairāk atliec, jo vairāk ļaujies slinkumam, jo grūtāk klāsies vēlāk, jo vairāk šķēršļu būs jāpārvar.

Labi, ja cilvēks saklausa šo dvēselē skanošo aicinājumu veikt noteikta veida darbību. Aicinājums skan visiem, bet vieni to sadzird labi, otri ne visai, trešie nedzird nemaz. Dažkārt godkāre vai vēlēšanās vairāk nopelnīt, vai citu cilvēku viedoklis liek cilvēkam apslāpēt šo aicinājumu un neiet savu ceļu. Un tad cilvēka attīstība var norisēt aplami vai vispār apstāties. Taču dažkārt cilvēka dzīvē viss it kā noris normāli, tomēr šis iekšējais aicinājums liek nomainīt profesiju, darīt citu darbu, lai sevi pilnveidotu, lai sasniegtu augstas virsotnes. Ieklausieties šajā iekšējā aicinājumā un nebaidieties tam sekot. Ticiet šim aicinājumam. Vienīgi tas norādīs pareizo, jums vislabāko ceļu. Izšķirieties un droši sekojiet savam liktenim, un spēks būs jūsu pusē.

Taču, ja pagaidām nenodarbojaties ar to, ar ko gribētu nodarboties, pret pašreizējo darbu neizturieties nicinoši. Uzskatiet to par pārejas posmu, par savas dzīves periodu, par kārtējo soli, kuram sekos citi soļi. Un dariet savu darbu godprātīgi, dariet to labi pat tad, ja šis darbs jums ne visai patīk. Neattaisnojiet sevi ar to, ka tas nav mans aicinājums. Lai ko darītu, dariet to labi, tad drīzāk atklāsies un pie jums atnāks īstenais aicinājums.

KAD STRĀDĀT TRAUCĒ SLINKUMS

Cilvēki bieži mēdz būt slinki gluži vienkārši tāpēc, ka ir šķirti no savas dvēseles. Viņi nezina, ko dvēsele grib, nedzird tās aicinājumu un tāpēc negrib neko darīt. Šādi cilvēki ir it kā apdzisuši vai neiekvēlināti, viņu personība nav uzplaukusi, tā snauduļo. Varbūt personība pati ir pārdeguši, jo savulaik veltīgi izšķiedusi daudz spēka, varbūt apdzisusi kādas negatīvas ietekmes dēļ. Slinks cilvēks ir tāds cilvēks, kas piesārņots ar negatīvām enerģijām. Apzinoties spēka un enerģijas nepietiekamību, juzdamies apgrūtināts, viņš varbūt pārlieku nogurst un tāpēc negrib neko darīt.

To var labot. Galvenais ir censties sevi atjaunināt, pārveidot prātu, sakārtot sevi. Normālu darbīgu stāvokli var atgūt, ievadot domāšanu pozitīvā gultnē, piedodot sev un citiem, apzinoties savu nepareizo, graujošo rīcību un to nožēlojot.

Bet mēdz būt arī cita veida slinkums šķietams. Katram cilvēkam dažkārt ir vajadzīgi bezdarbības periodi. Apkārtējie domā, ka viņš slinko, bet īstenībā viņā noris liels radošs darbs. Ārēja bezdarbība var būt saistīta ar intensīvu iekšējo darbu jūs vērojat sevi, savu dvēseli, analizējat savu uzvedību, attīrāt domas un jūtas no visa negatīvā. Šāds "slinkums" nāk par labu. Nepārmetiet sev to, saprotiet, ka neesat uzvilkta mašīna. Cilvēks ir nācis pasaulē, lai darbotos, bet laiku pa laikam viņam gluži vienkārši ir nepieciešams apstāties, paskatīties, kur viņš ir nonācis, padomāt, kur būtu jāiet tālāk. Neapturams skrējiens pa dzīvi un nemitīga, aktīva darbošanās bez prāta un sirds līdzdalības arī ir postoša. Uzdodiet jautājumu: kā jūsu dzīvē ir vairāk īsta slinkuma vai tādas šķietamas dīkstāves, kura īstenībā ir piepildīta ar sevis veidošanu? Izanalizējiet savu uzvedību, izdariet secinājumus.

DZĪVES JĒGA NAV VIENĪGI DARBS

Bez darba cilvēks aizietu bojā. Taču cilvēks aiziet bojā arī tad, ja visu dzīvi paņem darbs, ja viņš nepazīst neko citu, izņemot darbu, un nespēj pievērsties nekam citam. Daudziem cilvēkiem šķiet, ka pats galvenais dzīvē ir darbs. Viņi zaudē mēra sajūtu un vēlāk paliek vienīgi vilšanās, tāpēc ka darba rezultāts ir daudz mazāks par nogurumu un iztērētajiem spēkiem. Šāds rezultāts, lai gan tā sasniegšanai veltīta dzīve, nesniedz prieku.

Daži cilvēki strādā nevis tāpēc, lai realizētu savu dvēseli, bet tādēļ, lai nebūtu jātiekas ar dvēseli, nebūtu jātiekas ar sevi. Viņi baidās tikties ar sevi šiem cilvēkiem šķiet, ka, tiklīdz viņi apstāsies un pārstās būt aktīvi, tā no dvēseles dzīlēm uzpeldēs kaut kas briesmīgs, ar ko viņi nespēs tikt galā, atmiņas, problēmas, smagi pārdzīvojumi. Bet šāda bēgšana no sevis dvēseli padara vēl smagāku, un tikt vaļā no šā smaguma kļūst arvien grūtāk. Daudzi cilvēki strādā, lai apslāpētu patieso dvēseles aicinājumu, kas mudina iepazīt sevi, atraisīties, atrast sevi šajā pasaulē, cīnīties par savu laimi. Šādi cilvēki strādā, tāpēc ka nav droši par sevi, tāpēc ka baidās no dzīves.

Bez darba nevar iztikt, tomēr darba dēļ nenododiet savu dvēseli. Bez aktivitātes nevar izlikt, tomēr iemācieties panākt, lai aktivitāte mijas ar pasivitāti, sasprindzinājums ar atslābumu. Centieties panākt līdzsvaru starp darbu un miera stāvokli, starp darbu un atpūtu. Tikai tad jūs atradīsit nepieciešamo līdzsvaru, lai sevi pilnībā apliecinātu un realizētu.

Lai darbs nekļūst par jūsu dzīves mērķi un jēgu, lai tas ir tikai līdzeklis, ar kura palīdzību dvēsele sevi apliecina un realizē. Un iegaumējiet: lai ko jūs darītu, vienmēr viss notiek pēc dvēseles aicinājuma vai pretēji dvēseles vēlmei. Kurš variants jūsu dzīvē dominē? Jūsu dzīves kvalitāte ir atkarīga tieši no tā, kurš no šiem kausiem ir smagāks. Vienmēr centieties darīt to, kas jums patīk, pat tad, ja ne vienmēr tas padodas. Dvēseles aicinājums ir darboties tieši iemīļotajā sfērā.

NAUDA ENERĢIJAS EKVIVALENTS

Daudzi cilvēki pārdzīvo to, ka nevar nopelnīt pietiekami daudz naudas. Viņi jautā: kāpēc? Bet atbildi neatrod, lai gan atbilde ir pavisam vienkārša. Jūs esat aizmirsuši, ka ņemt naudu par savu darbu ir dabiski. Jums ir iepotēts, ka nauda ir ļaunums, ka tā ir kaut kas slikts. Slikti ir tad, ja naudu pārvērš par elku, ja kalpo mamonam, kas cilvēkus padara par saviem vergiem un kalpiem. Ja pret naudu izturēsities kā pret līdzekli, ar kura palīdzību var iegūt dzīvei nepieciešamo, tā nevar būt nekas ļauns. Jūs taču darbā izlietojat enerģiju, kuru nepieciešams kompensēt. Ja šī kompensācija nenotiek, jūs savus spēkus atdodat bez atlīdzības, bet rezultātā tie izsīkst. Zemes cilvēku sabiedrībā enerģijas ekvivalents ir nauda. To nevar uzskatīt par labāko kompensāciju, bet citas nav. Tāpēc, nelokot ceļus naudas priekšā, ir jāzina, ka tā ir nepieciešama un tajā nav nekā ļauna, ja jūs paši to nepārvēršat par ļaunumu.

Sabiedrības lielākā daļa diemžēl uzskata, ka nauda ir ļaunums. Un kāds ir šādas nostājas rezultāts? Skolotāji ir trūcīgi, ārsti trūcīgi, bet striptīza klubu īpašnieki iedzīvojas bagātībā. Tas ir netaisni. Taču netaisnības cēloni ir radījuši paši cilvēki, kas nolēmuši, ka būt bagātam ir piedauzīgi, bet būt nabagam cildeni.

Kāpēc domājat, ka jūsu darbs ir lēts? Kāpēc ar neuzticību izturaties pret pienācīgu darba samaksu? Kāpēc uzskatāt, ka lielu naudu var nopelnīt tikai negodīgā ceļā? Kamēr tā uzskatīsit, tā arī būs: tikai negodīgi cilvēki būs bagāti, tāpēc ka kolektīvā doma veido attiecīgu realitāti. Jūs uzskatāt, ka ir kauns prasīt daudz naudas, ja strādājat iemīļotu darbu un to darāt nesavtīgi? Bet tas taču būtu tikai taisnīgi, ja visaugstāk tiktu atalgots dvēseles aicinājumam atbilstošs darbs, jo tas ir darbs visas cilvēces labā.

Tāpēc mainiet savu attieksmi pret naudu. Nepadariet to par elku, bet arī neniciniet. Neceliet to uz pjedestāla, bet arī neuzskatiet par ļaunumu. Nauda nav ļaunums, tā ir līdzeklis, ar kura palīdzību kompensējat darbā izlietoto enerģiju un atjaunojat sevi jaunam darbam. Kad būsit to sapratuši, naudas saņemšana jums kļūs pilnīgi dabiska. Un tā ienāks jūsu dzīvē nepieciešamajā daudzumā.

Ir vēl viena lieta, kas jums traucē iegūt pietiekami daudz naudas. Jums nemitīgi ir sajūta, ka naudas vienmēr ir par maz, tās vienmēr trūkst. Jūs allaž tā arī sakāt: "Naudas nav", "Naudas nepietiek", "Naudas ir par maz." Vārdi materializējas, domas materializējas. Tā runājot un domājot, jūs nostiprināt šo mūžīgo situāciju, ka īiaudas trūkst. Jūs ieejat veikalā, iekārojat kādu lietu un bēdājaties: "Naudas par maz." Tāpēc nopērkat mantu, kas jums nepatīk, bet maksā lētāk. Tādējādi nostiprināt situāciju, ka esat apdalīts, nespējat iegūt vēlamo. Mainiet domas, sakiet sev: "Naudas pietiek," un nopērciet to mantu, kas jums iepatikusies, lai arī par to jāizdod visa makā esošā nauda. Jūs sev radīsit pārticības sajūtu, būsit apmierināti par iespēju piepildīt vēlēšanos apzināsities, ka jūs to varat. Un pārticība atnāks, iztērētā nauda tā vai citādi kompensēsies. Galvenais ir atbrīvoties no šīs sajūtas, ka allaž nepietiek, ka vienmēr pietrūkst. Un trūkuma vairs nebūs, jo tas bija tikai tāpēc, ka bija cieši iesakņojies jūsu smadzenēs. Kad domās ienāks pārticība, tā atnāks arī īstenībā.

NO DIALOGIEM SAKARU KANĀLĀ

Ja ir dabiski saņemt labu atalgojumu par darbu, tad kāpēc bagātība cilvēku reti dara laimīgu?

-Ja bagātība dvēselei kļūst apgrūtinoša, ja pārlieku nomāc cilvēku arto saistīto rūpju, bažu, satraukumu,

domu dēļ, tad bagātība ne ar ko neatšķiras no nabadzības. Šajā gadījumā gan bagātība, gan nabadzība tikai palielina cilvēka ciešanas. Šāds cilvēks, lai arī izskatās bagāts, īstenībā ir nabags, trūcīgs, jo bagātība neko nedod viņa dvēselei. Viņš ir pārlieku norūpējies par savas bagātības vairošanu, lai domātu par dvēseli un tās vajadzībām. Un dvēsele, ja to vērtē zemāk par naudu, nīkuļo un apdziest. Cilvēks ar apdzisušu dvēseli vienmēr ir nelaimīgs. Pazemība bagātībā, izpratne, ka bagātība ir nīcīga, spēja neturēties pie tās un nedrebēt par to tā ir ķīla, ka nauda nāks par labu, darīs dvēselei labu, nevis sagādās ciešanas.

KATRS VAR BŪS RADOŠS

Jaunradei jābūt jebkura darba sastāvdaļai. Ir aplami domāt, ka ar jaunradi nodarbojas vienīgi mākslinieki, mūziķi un citi mākslas cilvēki. Jaunrade tā ir sevis, savas dvēseles izteikšana darbā. Nav svarīgi, kas tas par darbu: pagalma slaucīšana, žoga krāsošana vai gleznošana. Tas, kurš labi sakopj pagalmu un dara to tā, ka nevienam šo pagalmu vairs negribas piemēslot, ir radošs cilvēks. Tas, kurš labi šuj apģērbu, palīdz cilvēkiem paskatīties uz sevi citādām acīm, ir radošs cilvēks. Katrs, kurš ar savu darbu ļauj sev un citiem justies labākiem, tīrākiem, skaistākiem, ir patiesi radošs cilvēks. Lai ko šāds cilvēks darītu, viņš to dara ar iedvesmu. Cilvēks, kurš ir radošs pat mazās lietās, pat šķietami neradošā darbā, izkopj savu dvēseli, audzina to un palīdz tai sevi atraisīt. Turpretī tad, kad cilvēki nomāc radošo degsmi, viņi daudz ko iznīcina savā dvēselē, viņi apklusina to, kas dvēselē varbūt ir galvenais.

Kas tad ir radošs darbs? Daudzi domā, ka tas ir darbs, kura rezultātā rodas kāds šedevrs. Īstenībā tā nemaz nav.

Patiesi radošam darbam rezultāts nemaz nav tik svarīgs. Radošs darbs ir tāds darbs, kurā pats process cilvēkam sagādā prieku. Radošs darbs tiek veikts ne tik daudz rezultāta, cik pašas darbības dēļ. Rezultāts var dot gandarījumu, bet laimi sagādā tikai pats darba process. Tieši šāds darbs, kura veikšana jums dāvā prieku un laimes sajūtu, ir radošs darbs. Kad prieku sniedz pats darba process, jūs atrodat aizvien jaunus, interesantākus tā izpildes paņēmienus, tā gaitā risināt aizvien sarežģītākus uzdevumus, jums rodas aizvien jaunas un negaidītas idejas. Tā var notikt vienīgi tad, ja darbs tiek veikts ar prieku. Darbs, kas ir prieka pilns pats par sevi, kļūst par balvu, turpretī darbs rezultāta dēļ pārvēršas par drūmu, garlaicīgu, bezjēdzīgu rutīnu.

Pats laimīgākais ir tas cilvēks, kurš jebkuru darbu veic radoši, proti, gūst prieku no paša procesa. Pats nelaimīgākais ir tas cilvēks, kurš strādā nevis procesa, bet rezultāta dēļ. Rezultāts nesniedz gaidīto prieku, ja pats darba process to nav devis. Rezultāts šajā gadījumā var sagādāt vienīgi vilšanos un sajūtu, ka esi iztukšots, noguris, velti ir tērēti spēki. Un tas ir dabiski patiesu laimi dāvā nevis darba rezultāts, bet tā process. Saprotiet to, dariet to, kas jums sagādā prieku, dariet to radoši un jūs būsit laimīgi.

ATTIECĪBAS AR CILVĒKIEM. par labestību pret citiem un palīdzību

Labestīga attieksme pret citiem nepieciešama tādēļ, lai jūs varētu izkopt sevi. Labestība ir spēja saskatīt citu cilvēku problēmas, palīdzēt viņiem, dalīties savā spēkā, zināšanās, iespējās. Taču arī labestība nav vienāda. Tā ir laba tikai tad, kad jūs, daloties ar citiem, paši apliecināt sevi, pilnveidojaties un augat, kad labestība jums nāk par labu. Tā labestība, kad dalāties pēdējā, atraujot sev pašu nepieciešamāko, nav nekāda labestība, jo jūs ierobežojat sevi, neesat labi pret sevi. Pēdējā dalīties nedrīkst! Ja jums ir divi krekli, bet otram nav neviena, jūs vienu varat atdot. Bet, ja jums palicis pēdējais krekls, neatdodiet, neatņemiet sev pašu nepieciešamāko. Labs darbs, ko esat veicis pret savu gribu, kad kaut ko darāt cita labā, tāpēc ka "tā vajag" vai citi no jums to gaida, arī nav labestība, un negaidiet pateicību par pašuzupurēšanos. Labestība nav pašuzupurēšanās. Labs ir tas darbs, kas tiek veikts labprātīgi, nesavtīgi, vispārības un savā labā, nevis kaitējot sev.

Ta ir liela muļķība, kaitējot sev, līdz enerģijas izsīkumam palīdzēt tuvākajiem. Pat tad, ja cits cilvēks nonācis nelaimē, vispirms jāmēģina tikt skaidrībā par šīs nelaimes cēloņiem, iekams upurēt sevi, lai palīdzētu viņam. Var būt, ka šī nelaime cilvēkam ir par mācību, kurā viņam, pareizi atrisinot problēmu, pašam jāsmeļ spēki, un jūsu palīdzība īstenībā nav vajadzīga, tā tikai kaitēs. Ir cilvēki, kas par vienīgo savas eksistences jēgu uzskata nepieciešamību būt kādam vajadzīgiem, palīdzēt citiem neatkarīgi no tā, vai šo palīdzību lūdz vai ne, vai šī palīdzība ir vai nav vajadzīga. Šādi cilvēki sevi sagrauj. Viņi negrib būt atbildīgi par savu dvēseli, bet uzņemas šādu atbildību par citām dvēselēm, lai gan viņiem tādu tiesību nav.

NEATKLĀJIET DVĒSELI NECIENĪGIEM CILVĒKIEM

Cilvēku vide bieži mēdz būt agresīva. Tas nenozīmē, ka vajag noslēgties, ierauties savā čaulā un vairīties no visiem. Nē, tā tas nav. Sirdij jābūt atvērtai, bet dvēselei gatavai dalīties. Dvēsele ir ieradusies pasaulē, lai atklātu sevi, attīstītu un realizētu visu labāko, kas tajā ir.

Taču ir zināma sena patiesība: nemetiet pērles cūkām priekšā un nedodiet svētumu suņiem. Jā, vajag ziedot sevi, vajag dalīties, vajag būt dāsniem. Taču ir jāprot arī pareizi noteikt, ar ko vajag dalīties, bet ar ko nevajag. Lūdziet, lai dvēsele un sargeņģelis palīdz jums saskatīt katra cilvēka patieso būtību un atrast pareizo atbildi: kuram drīkst atklāties, bet kurš nav jūsu atklātības cienīgs.

Neļaujiet sevi samulsināt neticiet cita cilvēka nodomiem, ja tie ir nepatiesi, netīri, grēcīgi. Neļaujiet pūst sev miglu acis, atmaskojiet glaimus un viltības. Iemācieties atšķirt, vai tam, kas jums kaut ko lūdz, kas vēlas saņemt jūsu palīdzību, jūsu padomu, kas grib baudīt jūsu sabiedrību, ir tīri nodomi. Savi spēki ir jātaupa un sava pašcieņa jāsargā nevajag to izdāļāt pa labi un pa kreisi tiem, kuri nav to pelnījuši, kuri tik un tā jūsu rīcību nespēs novērtēt un nesapratīs, kuri gluži vienkārši ņirgāsies par jūsu uzticēšanos un vaļsirdību.

Noslēdziet savu d . ēseli necienīgiem cilvēkiem. Noslēpiet to no nešķīstiem skatieniem. Ļaujiet tajā ieskatīties tikai šķīstajiem.

Lai iemācītos noslēgt savu dvēseli necienīgiem cilvēkiem, pirmām kārtām jāiemācās pateikt "nē" netaisnai attieksmei pret sevi. Jāiemācās teikt "nē" pat tuviem cilvēkiem, pat tiem, kurus mīlat, ja viņi aicina uz kaut ko jums svešu, nepieņemamu. Nekad spiediena ietekmē vai spaidu kārtā nedariet to, ko jums darīt nepatīk vai negribas. Dažiem cilvēkiem ir grūti pateikt "nē" īpaši grūti ir atteikt tuviem cilvēkiem. Lai saglabātu labas attiecības, viņi pakļaujas un dara to, ko no viņiem vēlas, bet dara negribīgi vai pat iekšēji ir sašutuši un dusmojas. Šādi cilvēki beigu beigās zaudē kontroli pār savu dzīvi, pār savu likteni, ļauj katram, kas vien vēlas, manipulēt ar sevi un dzīvo it kā svešu, nevis savu dzīvi, neļaujot izpausties sev un savai dvēselei, tukši šķiežot spēku, lai iztaptu citiem.

Iemācieties teikt "nē", iemācieties skaidri paust savas jūtas, vēlmes, nodomus; iegaumējiet, kas jums patīk un kas nepatīk, ko varat darīt un ko darīt negribat. Tad jūs saglabāsit sevi un savu dvēseli.

KĀ IZVAIRĪTIES NO GRAUJOŠAS SASKARSMES

Pārbaudiet, vai jums tuvākajā apkārtnē ir cilvēki, saskarsmē ar kuriem vai pēc saskarsmes ar kuriem jūtat nepamatotu nemieru, diskomfortu, spēka zudumu, enerģijas aizplūšanu, šaubāties par saviem dzīves principiem un atkāpjaties no savām pozīcijām. Tas rāda, ka jūs mēģina pakļaut, noplicināt jūsu enerģētisko struktūru, nosūkt daļu jūsu spēka, lai to piesavinātos sev, tādējādi vājinot jūsu aizsardzību.

Ja šādi cilvēki ir jūsu tuvumā, no saskarsmes ar viņiem jāvairās. Taču vispirms ir jāatbrīvojas no šo cilvēku ietekmes. Kā to izdarīt?

Apsēdieties vai apgul ieties kā jums ērtāk, aizveriet acis, atslābinieties. Iztēlojieties cilvēku, no kura jums ir jāatbrīvojas, un pavedienus, kas no viņa stiepjas pie jums. Ar iekšējo redzi palūkojieties, kādā krāsā ir šie pavedieni melni, zeltaini vai varbūt kādā citā krāsā. Ja pavediens ir zeltains, iespējams, jums gluži vienkārši licies, ka šis cilvēks jūs slikti ietekmē. Zeltains pavediens liecina par dabisku, normālu saikni ar konkrēto cilvēku, tas ir mīlestības un savstarpējas nepieciešamības, savstarpēja labuma pavediens. Turpretī melns pavediens liecina par patoloģisku saikni, saikni ar ienaidnieku, kas izmanto jūsu spēku un grib dzīvot uz jūsu rēķina.

Sirds pati jums pateiks, kāds ir jūs saistošais pavediens un vai tas ir jāpārrauj. Gluži vienkārši pilnībā uzticieties savai sirdij. Varbūt tā teiks, ka pavediens jāpārrauj, neraugoties uz krāsu? Ja tā, domās šo pavedienu, šo saikni pārraujiet.

Ja pēc tam sajutīsit ievērojamu atvieglojumu, ja būs tāda sajūta, ka esat no kaut kā atbrīvojies, tātad neesat kļūdījies, ietekme patiešām bijusi ļauna un esat pareizi darījis, no tās atsvabinoties.

Šajā brīdī, saiknes saraušanas brīdī, var rasties arī citāda sajūta sāpīgs žēlums par zaudējumu, skumjas par to. Tur nav nekā briesmīga tas ir dabiski. Gluži vienkārši ir beidzies noteikts, ar šo cilvēku saistīts jūsu dzīves posms, pienācis laiks atvadīties no šīs pagātnes un mierīgi izšķirties.

Taču, ja arī turpmāk jutīsit, ka šis cilvēks jums ir vajadzīgs, ka saikne ar viņu nepieciešama, tā atjaunosies, vienīgi domās jālūdz, lai šā cilvēka dvēsele piedod un atkal veido saikni ar jums.

Ja jūtat, ka ne vairs atsevišķi cilvēki, bet veselas cilvēku aprindas, paziņu pulciņi un grupas nevēlami ietekmē jūs, kavējot jūsu attīstību un samazinot energopotenciālu, arī no tām ir jāiet projām.

Daudzus savaldzina necienīgi cilvēki, īsti vilki, kas maskējušies par jēriem. Vairieties no viņiem, neļaujiet, lai jūs apmāna šādu ļaužu spožums, viņi gluži vienkārši izsūks jūsu spēkus, bet jūs pēc tam izmetīs kā atkritumus, kā izspaidas.

Šādi cilvēki ir vampīri. Vampīrisms mēdz būt apzināts un neapzināts. Neapzināts vampīrisms piemīt tādām cilvēku grupām, kuru locekļi paši sevi māna, cenšoties iegalvot sev un citiem, ka viņu misija ir glābt pasauli. Viņi paši sevi maldina ar frāzēm par pasaules glābšanu, nemanīdami, ka jau sen šo frāžu saturs ieguvis pilnīgi pretēju jēgu. Šie cilvēki parasti sludina pasaules galu un attēlo visu iznīcinošas apokaliptiskas vētras ainas. Turklāt katrs ir pārliecināts, ka viņš gan izglābsies, un ar baudu domā par šausmām, kas sagaida citus. Un līdz ar to jūtas labāk, jo garīgi nenobriedušam cilvēkam dažkārt ir par maz būt pašam laimīgam viņš grib redzēt citus nelaimīgus.

Šādas apvienības apdullina, padara cilvēkus atkarīgus. Tas, ar ko šīs apvienības nodarbojas un ko sludina, nav nekas cits kā zombēšana.

Ejiet projām no šādiem cilvēkiem un šādām apvienībām. Pārtrauciet viņu runas par pasaules glābšanu un apokalipsi. Neļaujiet ietekmēt sevi un baroties no jūsu spēka. Ejiet projām no jebkuras apvienības, ja jūtat, ka tā nav visai tīra.

KĀ UZVESTIES STARP CILVĒKIEM

Sveša vide ļoti bieži izsit no sliedēm pat tādu cilvēku, kas sasniedzis iekšējo harmoniju. Ir jācenšas pēc iespējas izvairīties no šādas svešas, agresīvas vides. Taču, lai kādā sabiedrībā jūs nokļūtu, lai kāda atmosfēra ap jums valdītu, centieties ievērot noteikumus, kas regulē uzvedību starp cilvēkiem, noteikumus, kas jums palīdzēs saglabāt sevi jebkurā situācijā.

1.    Neielaidieties strīdos, jo strīds ir agresijas veids. Šādā situācijā cilvēku visvieglāk izsist no sliedēm, jo strīdā viņš tiek piespiests atklāt sevi, kontaktēties, bet tas agresoram ļauj viegli ielauzties otra cilvēka apziņā.

2.    Neatbildiet uz apvainojumiem. Tādējādi jūs šo apvainojumu neitralizēsit, tas no jums atlēks un atgriezīsies pie sava autora.

3.    Neuzbrūciet, neesiet agresīvi. Tādējādi ietaupīsit enerģiju, neizšķiedīsit sava "es" spēkus.

4.    Neatbildiet uz jautājumiem, kas uzdoti ļaunā nolūkā. Atcerieties, ka ir graujoši un radoši jautājumi. Kā pirmos atšķirt no otrajiem? Ziniet, ka cilvēki, kas jūs patiešām saprot, jautājumus faktiski neuzdod. Ja arī uzdod, tad ļoti maigā veidā pa pusei jautājoši, pa pusei apstiprinoši. Cilvēks, kas uzdod radošu jautājumu, netiecas ietekmēt jūsu domu gaitu, necenšas to ievirzīt citā, svešā gultnē. Turpretī graujoša jautājuma mērķis ir jūs samulsināt. Tas tiek uzdots, lai jūs apspiestu, lai jūsu domu

gaitu pakļautu citam cilvēkam. Neatbildiet uz šādiem jautājumiem, neielaidiet tos savā apziņā, un tad tie veltīgi nenodarbinās jūsu domas un neizsūks jūsu spēkus.

5.     Mācieties piedot. Agresīvas vides uzbrukumus kā bumbiņu atsitiet ar savu labestību, neuzķerieties uz agresijas āķa. Piedodot agresoram, jūs ar savu piedošanu viņu neitralizēsit, nepieļausit viņa agresiju pret sevi.

6.     Nekad neesiet augstprātīgi pret apkārtējo pasauli, pret apkārtējiem cilvēkiem.

7.    Vienmēr atvainojieties, ja jums nav taisnība. Atvainojieties arī tādā gadījumā, ja uzskatāt, ka jums ir taisnība, jo ar atvainošanos, ar nožēlošanu jūs likvidējat aplamu ievirzi, negatīvas domas un jūtas, bet tātad arī slimības. Vienlaikus neesiet iecietīgi pret ļaunumu, tikumisku pagrimumu un graušanu, kā ar cirvi nocērtiet to visu no savas dzīves, neatzīstiet šīs parādības, neļaujieties to varai.

8.     Nedomājiet sliktu par citiem un nenosodiet viņus. Nosodīšana, tenkas, tukšvārdība, izsmiekls un vēl jo vairāk gānīšanās par kādu ir nešķīstība un netikums, tie ir gruži jūsu dvēseles tīrajā traukā. Nesaduļķojiet šā trauka saturu, nenotraipiet savu dvēseli, lai tā izstaro tīru gaismu un apmirdz jūs no iekšpuses.

9.     Ja jūtat, ka varat kādam palīdzēt, dariet to. Taču savu palīdzību neuzspiediet. Ja esat palīdzējuši, pēc tam nepārmetiet palīdzības saņēmējam, neprasiet pateicību, nevienam nelielieties, ka esat palīdzējuši. Iegaumējiet: patiesi labs darbs vienmēr tiek darīts nemanāmi, bet atalgojums vienmēr ir redzams un vienmēr nāk. Tikai jūs to ne vienmēr saprotat.

10.     Neaizmirstiet pateikt paldies citiem cilvēkiem izrādot pateicību, dvēsele aug un attīrās.

11.     Nekad nepiesavinieties sveša darba rezultātus. Atcerieties, ka zaglim agri vai vēlu viss tiks atņemts. Bet dāvinātājs arī pats saņems nenovērtējamu velti.

12.     Nekad neuzbudinieties vienīgi savaldība un miers būs vislabākā aizsardzība.

Ja iemācīsities izpildīt šos noteikumus, jūs izkļūsit no agresīvas vides, izvairīsities no apspiešanas un pakļaušanas, no manipulēšanas ar jūsu apziņu. Neļaujiet nevienam iespiesties savā dvēselē, savā apziņā, uz ļaunu neatbildiet ar ļaunu, uz apvainojumu ar apvainojumu un sabiedrības negatīvajai ietekmei pār jums nebūs varas.

NO DIALOGIEM SAKARU KANĀLĀ

- Vai tad Kristus nav teicis, ka savi tuvākie ir jāmīl kā sevi pašu? Bet īstenībā iznāk, ka visi nebūt nav jāmīl?

- Sakot, ka nepieciešams mīlēt savu tuvāko, Kristus nemaz nav domājis, ka tev būtu jāmīl katrs pretimnācējs. Mīlēt savu tuvāko nenozīmē, ka katram pretimnācējam jādod vieta savā dvēselē, jāziedo viņam sava dzīve, savi spēki, jāziedo viss. Mīlēt savu tuvāko nozīmē pret viņu izturēties ar gudru mieru un ļaut, lai viņš ir tas, kas patiesībā ir, un iet pats savu ceļu, neuzspiežot viņam savus ideālus, savu ceļu un savu sabiedrību. Mīlēt savu tuvāko nozīmē laist viņu no sevis vaļā, nepiesaistīt ar naida, ļaunuma, aizvainojumu un citām negatīvu nevienaldzības izpausmju ķēdēm. Mīlēt savu tuvāko kā sevi pašu nozīmē atzīt, ka gan tuvākais, gan tālākais, gan tu pats jūs esat vienlīdzīgi šajā pasaulē, visi esat vienlīdzīgi Dieva priekšā, neviens nav pārāks par otru un neviens otram neko nav parādā. Tāda ir šīs tuvākā mīlestības jēga. proti, pirmām kārtām nemocīt sevi un citus ar savu nemīlestību.

PAR RADNIECĪGĀM DVĒSELĒM UN DRAUGIEM

Kad cilvēks iet savu ceļu, realizē un apliecina savas labākās kvalitātes, viņš noteikti dzīvē sastop citus cilvēkus, kas viņu saprot, paši ir tuvi un saprotami, tie ir draugi. Viņiem var atklāt dvēseli, jo draugi vērīgi uzklausīs, novērtēs, dos labu padomu un nekad jūsu atklātību nevērsīs pret jums. Šādas attiecības bagātina visus. Tās ir nesavtīgas attiecības, kad cilvēki dalās dvēseles siltumā un bagātina cits cita dzīvi.

Kā patiesus draugus atšķirt no tiem, kuri tādi nav? īsts draugs jūsu dzīvi un uzvedību atzīst par pareizu un jūs nekritizē tikai tāpēc, lai sāpinātu.

īsts draugs neliekuļo un nemāna jūs pat sīkumos, īsts draugs nepieļaus, lai jūs ziedojat viņam savu laiku un savus spēkus, negūstot neko pretī. Attiecībās ar īstu draugu nekad nejutīsities kā ziedotāja, ka cietēja puse.

īsts draugs vienmēr ir līdzās, ja jums gadās nepatikšanas. Ne jau velti saka: draugus iepazīst nelaimē. Ar īstu draugu bez bažām varat būt atklāti, īstam draugam nevajag pierādīt, ka esat ko vērts, viņam nevajag demonstrēt savus nopelnus un labās īpašības viņam vienmēr esat labs tāds, kāds esat.

No saskarsmes ar šķietamiem draugiem ir jāvairās, tad jūsu dzīvē pakāpeniski ienāks īsti draugi.

Līdztekus draugiem jūsu dzīvē var parādīties radniecīgas dvēseles jūsu garīgie partneri. Nebūt ne visi cilvēki dzīvē sastop radniecīgu dvēseli. Tas gadās diezgan reti, lai gan cilvēki sapņo par iespēju sastapt radniecīgu dvēseli, savu otro "es".

Tomēr ne jau visi zina, ka tikšanās ar radniecīgu dvēseli ne vienmēr ir patīkama un priekpilna. Radniecīgas dvēseles ir ļoti līdzīgas, tāpēc tās nomāc līdzīgas problēmas un, ja tās satikušās, viena otras dzīvi padara vēl grūtāku. Tās no iepriekšējām inkarnācijām var vienot kopīga karma, kopīgs liktenis, un tas attiecībās rada grūti raisāmus samezglojumus. Uaudz retāk gadās, ka radniecīgas dvēseles tiekas, lai palīdzētu viena otrai, lai atvieglotu viena otras dzīvi. Tās parasti ir nobriedušas, attīstītas dvēseles, kas jau nogājušas ļoti garu ceļu, izpratušas savas kļūdas, izpirkušas grēkus un tagad ir gatavas dzīvot harmoniski un priecīgi. Ja būsit to nopelnījuši ar neatlaidīgu sevis izkopšanu un ja tas būs nepieciešams, šāds partneris vajadzīgajā brīdī jums līdzās parādīsies.

GADĪJUMS NO PRAKSES

IJz seansu, lai nodibinātu sakarus ar sargeņģeli, ieradās jauna sieviete Marina. Viņu interesēja atbilde uz jautājumu: vai patiesi viņa savā jaunībā satikusi radniecīgu dvēseli un tikai savas muļķības dēļ pagājusi garām šim cilvēkam, attiecības ar kuru tā arī nav izveidojušās? Jau skolā atnāca pirmā mīlestība. Marinai šķita, ka ar šo zēnu viņi runā vienā valodā, saprot viens otru no pusvārda. Tuvāku cilvēku savā dzīvē viņa nav sastapusi. Toreiz attiecības izbeidzās tāpēc, ka viņa piesējās kādam sīkumam: šķiet, izlaiduma vakarā nepatika puiša kaklasaites krāsa. Pieredzes trūkuma dēļ Marina nosprieda, ka šādu zēnu viņas dzīvē vēl būs ļoti daudz un viņa izvēlēsies tādu, kas prot gaumīgi ģērbties. Toreiz Marina nezināja, ka šāda prasme nepavisam nav galvenais.

Viņi izšķīrās, un turpmāk Marinas personiskā dzīve bija neveiksmīga viņa sastapa negodīgus cilvēkus, kas sagādāja vienīgi sāpes un vilšanos. Tikai pēc tam, kad bija daudz pārcietusi, viņa atcerējās Maksimu (lā sauca to zēnu) un saprata, ka ir zaudējusi īstu dārgumu. Marina sāka viņu meklēt un uzzināja briesmīgas lietas: viņš apprecējies, laulībā bijis nelaimīgs, arī darbā neveicās, sācis dzert un žūpības dēļ aizgājis bojā. Marina itin visā vainoja sevi, domāja: ja būtu palikuši kopā, viņa Maksimu izglābtu.

Sargeņģelis atbildēja, ka Maksims patiesi ir bijis viņas otrā pusīte, viņai radniecīgā dvēsele. Taču Marinai nevajag sev pārmest, ka attiecības nav izveidojušās, viņa tur nav vainīga. Tas bija eņģelis, kas viņu aizveda projām no Maksima. Abi vēl bija nenobriedušas dvēseles ar lielām līdzīgām problēmām. Tas izpaudās tādējādi, ka gan vienu, gan otru vajāja nelaimes. Ja viņi būtu palikuši kopā, šīs nelaimes vēl vairotos un Marina ar tām nespētu tikt galā viņa aizietu bojā kopā ar Maksimu. Marinai tika dota iespēja izdzīvot, izrādījās, ka viņa ir stiprāka par Maksimu un ar savām nelaimēm tika galā. Viņa kļuva stiprāka. Ja Maksima dvēsele spēs atgūties no satricinājumiem, nostiprināties un uzkrāt spēkus, nākamo inkarnāciju laikā viņiem ir izredzes būt kopā.

VESELĪBA . jŪs paŠi radĀt GAN VESELĪBU, GAN SLIMĪBAS

Sākotnēji katrs cilvēks bija ieprogrammēts veselīgai eksistencei, dzīvei bez slimībām. Slimības nav Dieva, no augšas dotas, tās nav sods. Cilvēki paši padara sevi slimus, lai gan to neapzinās.

Vai tad jūs nezināt, kāpēc pēkšņi saslimstat, kāpēc no vesela topat par slimu? Zināt, jo paši taču sakāt: "Sanervozējos, uztraucos, ļoti pārdzīvoju, un tad vēl tas caurvējš, lietus, tāpēc saaukstējos." Caurvējam un lietum ar slimību nav nekāda sakara. Slimību izraisīja iekšējais satraukums, jūsu pārdzīvojumi, ciešanas.

Dzīvojiet apzināti. Pavērojiet, ko jūs ar sevi darāt. Jūs nemitīgi dusmojaties un brīnāties, kāpēc piemeklējusi sirdslēkme. Jūs uzturā lietojat pārāk treknus ēdienus un brīnāties, kāpēc jums nosprostotas artērijas. Jūs netrenējat ķermeni un brīnāties, kāpēc tas kļūst vārgs. Jūs apskaužat citus, vēlaties viņus apsteigt, par katru cenu uzvarēt un brīnāties, kāpēc neiztur un plīst smadzeņu asinsvadi. Jūs uztraucaties, bažījaties, nemitīgi no visa baidāties un brīnāties, kāpēc tik maz dzīvojat.

Jebkura slimība vispirms rodas jūsu saprātā, domās, jūtās, tā pārņem dvēseli un tikai pēc tam ķermeni. Slimība ir jūsu negatīvo domu un jūtu fiziskā forma.

Bet cilvēka ķermenis taču ir radīts, lai būtu vesels un dzīvotu nesalīdzināmi ilgāk nekā tagad. Tie, kuri dzīvo harmonisku dzīvi, kuru dvēsele ir gaiša un nav apgrūtināta, paliek jauni un lokani līdz sirmam vecumam. Šādi cilvēki uzņem daudz Dievišķā dzīvības spēka. Tas ļauj organismu uzturēt dzīvu un pagarināt asiņu, asinsvadu, muskuļu, orgānu, audu un dziedzeru jaunību. Izzūd nogurums, gurdenums, bet vietā nāk dzīvesprieks. Un iznākumā ir veselīga, laimīga, mundruma pilna dzīve līdz vecumdienām.

IZDZIEDINĀŠANĀS IR IESPĒJAMA

Ja esat saslimuši, atcerieties galveno: pilnīgi izārstēties varēsit vienīgi tad, ja mainīsit domāšanas veidu un jūtu ievirzi. Domāt un rūpēties tikai par ķermeņa izdziedināšanu ir bezjēdzīgi. Pirmām kārtām negatīvās domas un jūtas ienaids, skaudība, bailes, nemiers utt. jānomaina ar pozitīvām domām un jūtām mīlestību, veselību, pārliecinātību, mierīgumu. Aplama dzīves ievirze, kuru cilvēks bieži pat neapzinās, noved pie tā, ka dzīvības spēki dvēselē un ķermenī izsīkst. Pazeminās organisma enerģijas līmenis. Medikamenti nevar kompensēt šo enerģijas nepietiekamību, bet tātad arī nespēj izārstēt. Ķermenis kļūs vesels tikai tad, kad dvēsele būs atbrīvojusies no apgrūtinošajām negatīvajām domām. Tie, kuriem šķiet, ka zāles palīdzējušas atkal justies labi, īstenībā dvēseles problēmas vienīgi iedzinuši dziļāk, atvirzījuši to atrisināšanu. Taču ar katru šādu atvirzīšanu tās atrisināt kļūst aizvien sarežģītāk, bet to sagādātās mokas aizvien lielākas. īstena izdziedināšanās panākama vienīgi ar katras organisma šūnas garīgo atjaunināšanu. Līdz ar jaunām pozitīvām domām katrā šūnā ienāk dzīvības spēks un enerģija, bet slimības aiziet prom.

Lai izdziedinātos, jāapzinās, ka slims ir ne tikai ķermenis, slima ir ari dvēsele. To skāruši tumšo domu un aplamās dzīves ievirzes negatīvie starojumi. Tie izplatās pa visu ķermeni un kropļo to. Iemācieties pazīt "melnās" domas un nepieļaut tās. Beidziet negatīvi vērtēt sevi un citus cilvēkus. Atrodiet sevī labas īpašības un priecājieties par tām. Atrodiet savā tuvākajā labo un arī priecājieties par to. Jau tādējādi jūs ķermenī ielaidīsit pozitīvas radošas enerģijas, kas sāks savu dziedināšanas darbu. Līdz ar tām atnāks miers, savaldība, harmonija. Izturieties apzināti pret uzturu un sajutīsit, ka organisms negrib ņemt pretī kaitīgas vielas alkoholu, treknus, sāļus, pikantus ēdienus. Sašauriniet tādu produktu lietošanu un pārejiet uz dabisku, no dabas ņemtu uzturu. Rūpējieties par savu ķermeni dodiet tam iespēju izdarīt mierīgas, ritmiskas, harmoniskas kustības. Dodieties pastaigās dabā. Taču galvenais nedomājiet un nerunājiet neko sliktu par sevi un citiem. Nenosodiet ne sevi, ne citus tiesāt ir tiesības vienīgi Dievam. Ja esat kādam nodarījuši ļaunu vai slikti izteikušies par viņu, lūdziet piedošanu. Ja esat saņēmuši piedošanu, aizmirstiet savu vainu un vairs nedomājiet par to. Ja kāds nodarījis pārestību jums, piedodiet pāridarītājam un vairs par to nedomājiet.

Noskaidrojiet savas slimības cēloni, bet tas slēpjas jūsos, jūsu sajūtās, jūsu domās, vārdos un rīcībā.

Ja ilgi neesat pievērsuši uzmanību savām domām un dzīvesveidam, negaidiet, ka jūsu organisms momentāni pārkārtosies un tūdaļ kļūs vesels. Organismam ir vajadzīgs laiks, ar slimībām tas var tikt galā tikai pamazām.

GADĪJUMS NO PRAKSES

Uz sakaru seansu ar sargeņģeli atnāca sieviete, kuras vīrs bija smagi slims. Uzzinājusi, ka slimību cēlonis ir domas un aplama dzīves ievirze, viņa jautāja: kā tad lā, vīram nebija nekāda iemesla saslimt, viņš bija dzīvespriecīgs, vienmēr možs un spēka pilns, labestīgs cilvēks, nedusmojās, nevienam nedarīja pāri? Viņam bija normālas, labas domas. Kas tad bija noticis? Izrādās, viņas vīrs pārāk maz domāja par dvēseli, par iekšējo harmoniju viņš bija orientēts tikai uz ārējo labklājību. Kad viss gāja labi, viņš bija dzīvespriecīgs un labsirdīgs. Bet reiz sajutās savārdzis un tūdaļ nobijās, prātā sāka nākt sliktas domas. Starp citu, sieviete sacīja, ka pēc saslimšanas vīrs ļoti pārvērties no jautra un vaļsirdīga kļuvis par drūmu un nomāktu cilvēku. Tā kā vīrs jutās slikti, viņš devās pie ārsta, kas ieteica mieru. Tad viņš mainīja savu dzīvesveidu atteicās no kontaktēšanās ar draugiem, no izpriecām, sporta. Viņa satraukums pastiprinājās, bet līdzšinējie draugi, redzot šādas pārmaiņas, novērsās. Lai gan vīrs lietoja medikamentus un dzīvoja mierīgu dzīvi, viņa stāvoklis neuzlabojās, vienīgi pasliktinājās. Sieva pastiprināja rūpes par viņu un centās pasargāt vispār no jebkādas darbošanās. Vīrs kļuva aizvien pesimistiskāks. Sūdzējās, ka nācies atteikties no visa, kas dzīvei piešķīra jēgu. Jo vairāk bija sūdzību un pesimisma, jo sliktāk pats jutās. Cilvēks nezināja, ka viņa slimība ir iedomu kaite. Pārlieku uzticoties ārsta viedoklim, viņš pats vieglu savārgumu pārvērta par nopietnu slimību. Un to bija panākusi domāšanas veida maiņa! Viņš bija mainījis dzīvesveidu, visus savus ieradumus, turklāt ļoti krasi organismam tas bija šoks. Cilvēks, kas līdz šim bija vesels, sāka pats sevi sagraut un radīja slimību ne no kā.

MIERS VESELĪBAS ĶILA

Nemiers ir slimību galvenais cēlonis. Tas ir vispostošākais starojums. Nemiers ir nevērība pret sevi un savu organismu. Ja esat nemierīgi, nepamanāt, kādi traucējumi organismā rodas. Iekšējs satraukums dienu pēc dienas bojā jūsu veselību. Miers ir vērīga attieksme pret savu organismu. Miers ir tas fons, bez kura nav iespējama izārstēšanās, nav iespējama izdziedināšanās. Iemācieties pārvarēt nemieru.

Brīvi apsēdieties vai apgulieties un atslābinieties. Aizveriet acis. Vairākas reizes mierīgi, vienmērīgi un dziļi ieelpojiet un izelpojiet. Iedomājieties, ka aizpūšat prom nogurumu. Tagad iztēlojieties, ka no ķermeņa nokratāt visas rūpes. Tās aizplūst kā ūdens. Izpūtiet elpu, lai no rūpēm un bažām nepaliek ne miņas. Atkal brīvi ieelpojiet. Līdz ar izelpu atbrīvojieties no rūpju un noguruma paliekām. Sajūtiet, ka āda atbrīvojusies un sākusi elpot atvērušās un attīrījušās visas poras. Tagad jūs elpojat ar visu ķermeni caur ādu.

Pēc tam domās vērsieties pie Dievišķā dzīvības spēka. Lūdziet, lai tas atnāk pie jums. Iztēlojieties, kā zeltaina straume no augšas plūst pie jums un caur porām iekļūst ķermenī, to pilnībā, līdz katrai šūnai piepildot. Ķermenis sāk mirdzēt, izstarot gaismu.

Vēl vairākas reizes dziļi ieelpojiet un izelpojiet, iedomājoties, ka līdz ar ieelpu zeltainais mirdzums aizvien vairāk ienāk jūsu ķermenī, līdz pašiem dziļumiem piepildot katru šūnu, be! līdz ar izelpu zeltainais mirdzums caur porām sūcas ārā no jūsu ķermeņa, piepildot telpu ap jums, izveidojiet apkārt ķermenim zeltainu apvalku.

Tagad atrodiet vismaz vienu pozitīvu momentu savā dzīvē. Varbūt jums gaidāms kāds gaišs notikums? Vai jūs tieši tagad ieplānosit šādu notikumu? Padomājiet, kas jums sagādātu prieku. Varbūt nolemsit uzaicināt ciemiņus vai iet uz teātri, vai doties izbraucienā uz iemīļoto mežu, vai gluži vienkārši darīsit ko patīkamu? Vismaz neliels pozitīvs notikums jums tagad ir ārkārtīgi nepieciešams. Tas liks ar gaismu piepildītajām šūnām priekā ietrīsēties, tas pacels jūs līdz dzīves pilnības apjausmai, bet no turienes vairs nav tālu līdz izdziedināšanai. Tātad priecājieties par to, kas notiks. Pasapņojiet par gaidāmo prieku, un tad tas atnāks arī īstenībā.

Tagad atveriet acis, piecelieties, aizdedziet sveci. Iedomājieties, ka sveces liesmā sadedzināt visu lieko, postoši negatīvo, kas atrodas jūsu laukā un jūsu ķermenī. Pēc tam apšļāciet sevi ar ūdeni, kurā izšķīdināts apsvētīts sāls. Un tūlīt pamanīsit, kā no jums aizplūst nemiers, kā atbrīvojas un iztaisnojas muskuļi, spēcīgāk sāk pulsēt enerģija.

NEIZĀRSTĒJAMU SLIMĪBU NAV

Tā saucamās neizārstējamās slimības un aizvien jaunas un jaunas noslēpumainas slimības, kuru priekšā medicīna bezpalīdzīgi plāta rokas, nav nekas cits kā nepareizas cilvēku uzvedības rezultāts. To, ko pats cilvēks radījis, arī izlabot var tikai pats cilvēks, ja maina savu uzvedību.

Kad cilvēks nepareizi uzvedas, proti, kad viņa domas, jūtas, rīcība vērstas uz kaut ko negatīvu, kad tās ir postošas, viņš savā ķermenī rada tumšu starojumu. Tas veido labvēlīgu vidi slimību vīrusiem, kas tur vairojas, un slimībām, jo vīrusiem un slimībām ir līdzīgas tumšās vibrācijas. Ar negatīvām domām jūs paši aicināt slimību ienākt savā ķermenī, paverat lai ceļu. Slimība bieži vien mudina cilvēku domāt vēl negatīvāk viņu pārņem grūtsirdība, skumjas, satraukums, un šīs sajūtas slimību tikai padziļina. Izdziedināšanās līdzeklis ir tikai viens neraugoties ne uz ko, par spīti visam, domāt pozitīvi.

KĀ IZTURĒTIES PRET SMAGI SLIMAJIEM

Daudzi smagi slimi cilvēki sāpīgi pārdzīvo ne tikai ķermeņa ciešanas, bet arī dvēseles smagumu, ko izraisījusi slimība. Cieš gan ķermenis, gan dvēsele. Šādiem cilvēkiem ir īpaši nepieciešama citu cilvēku sabiedrība, sapratne un palīdzība. Cietēja dvēsele ar pateicību pieņem cita cilvēka uzmanību un gādību tas dzīvei piešķir jēgu un veicina izveseļošanos. Smagi slimajam ir jāzina, kas notiek ap viņu, katru dienu viņš par to ir jāinformē. Atbilstoši cilvēka slimības smagumam un iespējām viņam jādod kādi vienkārši uzdevumi atrast grāmatā vajadzīgo fragmentu, izlasīt vai pārrakstīt vai varbūt kaut ko piešūt, salāpīt utt. Pateicoties tam, viņš jutīs, ka ir vajadzīgs un nepieciešams, bet tas savukārt palīdzēs domas ievadīt pozitīvā gultnē. Ja smagi slimais ir piesaistīts pie gultas, viņš jānovieto gaišā, plašā un tīrā telpā, kur var klausīties mūziku. Harmoniskām skaņām ir ārstniecisks efekts. Neapraudiet slimu cilvēku, nekļūstiet grūtsirdīgi, raugoties uz viņa ciešanām. Sevi un viņu noskaņojiet pozitīvi.

KO JUMS SAKA JŪSU ĶERMENIS

Rūpējoties par izdziedināšanos un tiecoties pēc veselības, pievērsiet uzmanību tam, ko ar savu reakciju, ar savu sajūtu palīdzību jums saka jūsu ķermenis. Ar maņu orgānu starpniecību ķermenis pavēsta, ko tas grib, kas tam nepieciešams. Lai šos ķermeņa signālus labāk sadzirdētu, jāatsakās no kaitīgu un uzbudinošu vielu lietošanas. Šādas vielas ķermeni saindē un notrulina tā reakciju. Ja atteiksities no šīm vielām, ķermeņa signālus garām nepalaidīsit. Jūs sajutīsit, kāds uzturs un kādi no dabas ņemti ārstniecības līdzekļi ķermenim vajadzīgi. Slimības rodas dvēselē, taču tas nenozīmē, ka slimības skartajam ķermenim nav vajadzīga palīdzība. Bet šai palīdzībai ir jābūt dabiskai, tādai, kuru tas pats lūdz. Un to, ko ķermenis pats lūdz, jūs sadzirdēsit, ja vērīgi ieklausīsities tā signālos.

VESELĪGS DZĪVESVEIDS

Pareizs uzturs. Uzsākot dziedināšanos, uzreiz nemainiet diētu, dariet to pamazām, lai krasa uztura maiņa nekļūtu organismam par šoku. Ir ļoti svarīgi, lai organisma pārkārtošanās notiktu pakāpeniski.

Cilvēku ietekmē gan uztura fizioloģiskais sastāvs, gan enerģētika. Ir ļoti svarīgi, lai uztura enerģētika būtu saderīga ar cilvēka enerģētiku, ar viņa organisma neatkārtojamām vibrācijām. Tāpēc uz jautājumu, ko lietot uzturā un ko ne, vislabāk ir atbildēt tā: pilnveidošanās gaitā cilvēks pats sāk sajust vajadzību pēc vieniem produktiem un vēlmi atteikties no citiem produktiem, kuri viņam kļuvuši pārlieku primitīvi. Šim procesam jānotiek dabiski, pašam no sevis, tāpēc nevajag pret savu gribu atteikties, piemēram, no gaļas un kļūt par veģetārieti.

Labāk ieklausieties, ko saka organisms. Pajautājiet, ko tas grib. Un organisms pats pateiks: "To negribu. Tas nav domāts man, bet tas gan man ir vajadzīgs."

Tomēr vienlaikus ir vērts organismu kontrolēt, nedot ēdienu tāpat vien, laiku īsinot. Ja nav izsalkuma sajūtas, nevajag organismu barot. Atcerieties, ka augstākā Dievišķā enerģija arī ir barība, kas dod sātu. Jo augstāk attīstīta cilvēka apziņa, jo mazāk fiziskās barības viņam vajag. Bet no fiziskās barības cilvēks pats intuitīvi izvēlas tos ingredientus, kuri viņam vajadzīgi. Organisms to pavēsta apziņai, apziņa šo informāciju pārvērš smadzenēm saprotamā formā. Savukārt smadzenes organisma vajadzības "ieskaņo": "Man vajadzīgi vitamīni, kas atrodami tur un tur. Bet no tā vajag atteikties."

Galvenais ir šīs organisma vēlmes sadzirdēt, neturēties pretī šūnu, orgānu un sistēmu dziļākajai gudrībai. Centieties tām dot tos akūti nepieciešamos ingredientus, kurus organisms lūdz. Dodiet tam vajadzīgos vitamīnus, nepiesārņojiet un neapgrūtiniet to ar liekām kalorijām.

Organisms jums palīdz. Palīdziet arī jūs organismam.

Dabiski, mierīgi, bez varmācības atsakieties no tieksmes pamatīgi paēst. Vienlaikus pārvērtības notiks arī pašā ķermenī. Tas kļūs mirdzošs, starojošs, svaigs, ziedošs, skaistuma un spēka apgarots.

Skābekļa dziedinošais spēks. Cilvēki pienācīgi nenovērtē skābekļa dziedinošo spēku, lai gan dabiskais skābeklis, tīrs gaiss lielā mērā veicina izdziedināšanos. Negatīvās emocijas organismu saindē, turpretī skābeklis veicina atbrīvošanos no indēm. Ar skābekli bagātam gaisam piemīt īpašs dzīvinošs spēks, kuru organisms uzņem ne tikai elpošanas procesā, bet arī ar ādas šūnām. Ievērojiet, ka mierīga pastaiga svaigā gaisā maina jūsu domu raksturu tās no negatīvām pārtop par pozitīvām, jūs mazāk bažījaties par savām problēmām. Pateicoties īpašajām skābekļa vielām, nemiers, satraukums, bailes, problēmas atvirzās otrajā plānā cilvēks distancējas no tām. Šajā brīdī visas negatīvās ievirzes tiešā veidā uz cilvēku vairs neiedarbojas, tāpēc cilvēks var radīt jaunas, pozitīvas ievirzes, mainīt uztveres stereotipus. Cilvēks ir dabas daļa, un viņam jābūt vienotam ar dabu. NenoslSdziet logus un durvis, ielaidiet mājā svaigu gaisu, lai kopā ar to ieplūst arī dabas dzīvinošais spēks. Centieties neatkarīgi no laikapstākļiem logus turēt atvērtus pat naktī. Ja ir tāda iespēja, pavasarī un vasarā nakšņojiet laukā. Centieties atpūsties un gulēt zem skujukokiem, jo tie bagātīgi piegādā skābekli. Nebaidieties uzturēties laukā lietū, vējā, aukstumā tie visi ir dabas spēki, kam piemīt dziedinošā dzīvības enerģija. Lietus, vējš, aukstums sevišķi bagātīgi apgādā cilvēka šūnas ar skābekli tātad notiek intensīva izdziedināšanās. Centieties kustēties svaigā gaisā, tikai kustības nedrīkst būt asas un pārlieku intensīvas. Gādājiet, lai jūsu apģērbs atbilst gadalaikam, taču tas nedrīkst būt pārāk smags. Ja to visu apvienosit ar pozitīvu domu gaitu, ļoti drīz sajutīsit, ka ķermenis nostiprinās.

Pat cilvēkiem, kuri sirgst ar neizārstējamām slimībām, pat paralizētajiem jāuzturas svaigā gaisā, mežā, lai apgādātu ķermeni ar skābekli. Skābeklis uz Zemes ir dzīvības garants, taču tas pozitīvu efektu var dot tikai tad, kad dzīves ievirze ir pozitīva.

Ūdens šķīstījošā iedarbība. Ūdens attīra cilvēka organismu, cilvēka ķermeni. Ūdens kalpo ne tikai dzīvības uzturēšanai, ne tikai zemes virsmas apūdeņošanai, ne tikai ķermeņa šķīstīšanai, bet arī visu orgānu, asins un šūnu attīrīšanai. Ūdenī mīt neskaitāmas dzīvas būtnes mikrobi un baktērijas, kas veicina šūnu attīrīšanos un rada organismā dzīvībai nepieciešamo floru. Cilvēka ķermenis lielā mērā sastāv no ūdens, tāpēc ūdens tam ir vajadzīgs pastāvīgi.

Katru dienu mazliet ir jāpastāv zem siltas, taču ne karstas ūdens strūklas tādas, kas atbilst jūsu ķermeņa temperatūrai un zem kuras labi jūtaties. Ūdens strūkla stabilizē ķermeņa enerģiju, nostiprina ķermeni, padara to dinamiskāku, atslābina nervu sistēmu, uzlabo asinsriti un atdzīvina visas šūnas. Ja jūtaties saspringts un nemierīgs, dažas minūtes silto strūklu laidiet virsū mugurai. Pēc tam nedaudz siltāku strūklu virziet uz pakausi. Turklāt atslābinieties un dzeniet projām visas satraucošās domas. Izjūtiet, kā ūdens straume plūst no pakauša, nomierinot nervu sistēmu, kā ķermenī ienāk dzīvības spēks.

No ļoti aukstas ūdens plūsmas sargieties. Tāda sasprindzinājumu nemazina, vienīgi izraisa konvulsīvu stāvokli un rada traucējumus šūnās un audos. Arī ļoti aukstus dzērienus nevajag lietot.

Sakarsis cilvēks nedrīkst iet aukstā ūdenī. Tas organismam ir šoks, kas var novest pat pie sirds apstāšanās. Ļoti karsts ūdens arī ir kaitīgs tas rada pārāk lielu slodzi nervu sistēmai un padara šļauganus asinsvadus. Ūdens dziedina tikai tad, ja to pareizi izmanto. Ūdens procedūras jāpapildina ar pozitīvām domām. Ūdens dziedinošo spēku vairojiet ar savu pozitīvo domu spēku. Pat negatīvi un pesimistiski noskaņotu cilvēku ūdens atdzīvinās, atsvaidzinās, stimulēs mainīt dzīves ievirzi.

Pēc ūdens procedūras nedaudz pakavējieties klusumā, vislabāk apsedzieties ar siltu, bet vieglu segu un horizontālā stāvoklī paguliet, ļaujot pilnā mērā izpausties ūdens sniegtajam spēkam.

Taču parūpējieties, lai dzeramais un ķermeņa attīrīšanai lietojamais ūdens nebūtu piesārņots. Sāds ūdens nespēj attīrīt, nespēj cilvēku apgādāt ar visu nepieciešamo un cilvēks saslimst. Ja piesārņojums iznīcinājis ūdenī esošos sīkos dzīvos organismus, ūdens pārstāj būt par vienu no spēcīgākajiem mūsu planētas dziedinošajiem spēkiem un kļiīst gluži vienkārši par nedzīvu šķidrumu, kas nespēj atdzīvināt un nostiprināt iekšējos orgānus. Nepiesārņojiet ūdeni, nepostiet dabas valstību. Ja cilvēks piesārņo zemi, kropļo dabu, viņš ari pats sāk slimot, tāpēc ka ir dabas daļa. Kropļot dabu nozīmē kropļot sevi.

Dziedinošas kustības. Cilvēka ķermenis radīts kā kustīgs ķermenis. Tas nepieciešams, lai dvēsele varētu pārvietoties zemes dzīves apstākļos. Ķermeņa daba ir tāda, ka tam jākustas. Bez kustībām tas nevar dzīvot. Nevajag uzstādīt rekordus, nevajag skriet līdz pagurumam vai drasēt marša solī, nevajag izdarīt asas, spēcīgas kustības. Izdziedināšanos veicina līganas, vieglas kustības harmoniskas mūzikas pavadībā. Šādas kustības apvienojumā ar brīnišķīgu mūziku veicina pozitīvu domāšanu un labdabīgi uzlādē jūtas. Rezultātā ķermenī ieplūst dzīvības spēki, iedibinās harmonija. Labāk ir kustēties svaigā gaisā vai speciāli sagatavotā telpā, kur iekārtojuma, krāsas un skaņas harmonisks apvienojums jau pats par sevi stiprina cilvēka veselību.

Dziedinoša orientācija katrai dienai. Ja gribat būt veseli, katru dienu sāciet ar dziedinošu orientāciju. Kāpjot laukā no gultas, atkārtojiet vārdus, kuri nostiprinās jūsu dzīvības spēku:

■  Dzīve tā ir veselība.

■  Dzīvei ir svešas gan slimības, gan uztraukumi.

■ Esmu vesels un dzīvotspējīgs.

■  Mani piepilda dzīvības spēks.

■  Manas domas ir sakārtotas.

■ Esmu koncentrējies man risināmo uzdevumu izpildei.

■  Esmu brīvs.

■  Ar manu starpniecību darbojas visvareni spēki.

Centieties katru frāzi adresēt tieši dvēselei. Pēc tam atkārtojiet šādus vārdus, kuri jūs darīs možus un palīdzēs sekmīgi paveikt visu attiecīgajā dienā paredzēto:

■ Es esmu Debesu Tēva dēls (meita), es eksistēju mūžīgi.

■ Es esmu Bezgalības bērns, Bezgalības gars mīt manī.

■ Visu, kas mani nomāc, es ar pilnīgu uzticēšanos nododu Radītāja labestīgajās rokās.

■ Es gribu piedot visiem, kuriem vēl neesmu piedevis.

■  Es lūdzu piedošanu visiem, par kuriem esmu netaisni domājis vai runājis vai pret kuriem esmu nepareizi izturējies.

■  Manī mīt mūžīgi plūstošā Mīlestība, tā man palīdz.

■  Lai notiek Tā Kunga griba.

Dabiskie izdziedināšanās līdzekļi. Ja slimību cēlonis ir aplamas domas un nepareiza dzīves orientācija, tas nebūt nenozīmē, ka nevajag palīdzēt saslimušajam ķermenim. Organismam ir ļoti grūti patstāvīgi tikt galā ar slimību: ja slimība ir skārusi ne tikai dvēseli, bet arī ķermeni, tas nozīmē, ka slimība ir iekļuvusi ļoti dziļi. Medikamenti ķermenim nepalīdz, tie vienīgi atvirza ciešanas. Lai sniegtu īstu palīdzību, ir jāpalīdz mainīt domāšanas veidu, šo palīdzību apvienojot ar dabiskajiem līdzekļiem, kas it kā speciāli radīti cilvēka veselības nostiprināšanai.

Cilvēks, kas uzmanīgi vēro dabu, zina, ka daba ir daļa no viņa paša un viņš pats ir daļa no dabas. Daba cilvēkam ir draudzīga. Ja cilvēks dabu, augus, zāli godina kā savus draugus, arī tie palīdz viņam, sniedz dzīvības spēku un dara stiprāku.

Vairums augu ir dziednieciski, un šādu augu ir daudz vairāk, nekā cilvēki domā.

Pēc iespējas jālieto no tikai aizvadītajā gadā savākti, izkaltēti, bet arī svaigi ārstniecības augi, kurus daba cilvēkam dāvā vasarā. Svaigos augos dzīvības spēka ir vairāk nekā kaltētos. Ziemā jālieto augi, kas auguši vai ziedējuši vēlu vasarā vai rudenī, tajos arī ziemā vēl ir pietiekami daudz derīgo vielu. Svarīgi ir arī tas, kādā noskaņojumā augs plūkts, jo augi pārņem cilvēka noskaņojumu. Noskaņojumam jābūt pozitīvam.

Pievērsiet uzmanību ārstniecības augu lapu un ziedu formai. Daudzi ir līdzīgi cilvēka ķermeņa orgāniem. Pati lapu un ziedu forma dažkārt pasaka priekšā, kura orgāna dziedināšanai augs paredzēts. Augos vienmēr mīt veselīgs gars. Augi pjavās un mežā neslimo, vienmēr ir veseli, ja, protams, cilvēks ar savu nesaprātīgo rīcību nav izjaucis dabas valstības harmoniju. Esiet dabas draugi, mācieties no augiem būt veseliem, un augi jums palīdzēs.

NO DIALOGIEM SAKARU KANĀLĀ

-     Ir daudz tādu gadījumu, kad slimnieks, nāvei nolemts cilvēks no visa spēka saglabā optimismu, neļaujas grūtsirdībai, uztur sevī dzīvesprieku, svēti tic, ka izveseļosies, un tomēr pēc mēneša nomirst. Kā tas saskan ar ideju par to, ka līdz ar pozitīvu domāšanu atnāk izveseļošanās?

-      Slimībai var būt nopietni cēloņi, kas sakņojas tālā pagātnē. Var gadīties, ka cilvēks tagad, kad ir slims, mainījis savu attieksmi pret dzīvi, bet nav vēlreiz pārlūkojis agrāko uzvedību, nav izdarījis secinājumus, nav neko mācījies. Iespējams, ka slimības cēlonis, kas sakņojas pagātnē, ir bijis tik spēcīgs un liels, ka tagadējā pozitīvā domāšana to nav varējusi uzveikt. Lai gan ari šai pozitīvajai domāšanai ir bijusi sava loma bez tās cilvēks būtu nomiris daudz agrāk un nebūtu nodzīvojis vēl vienu mēnesi vai vēl vienu gadu. ja slimība nepazūd, tātad tās galvenais cēlonis nav atrasts, nav apzināts, secinājums nav izdarīts.

-   Vai tad slimība var kļūt par mācību? Vai slimam cilvēkam pietiek enerģijas, lai saprastu slimības cēloni un to pārvarētu?

Jā, slims cilvēks ir vārgs, un tieši tāpēc ar dabiskiem līdzekļiem jāpalīdz ķermenim, lai tas saņemtu nepieciešamo enerģiju un vismaz uz laiku tiktu galā ar ciešanām. Tad cilvēks iegūlu spēku un atelpu laika ziņā, lai dvēseles līmenī apzinātas savu slimību cēloņus, pārdomātu savu pieredzi, saprastu kļūdas un tās izlabotu. Slimība neapšaubāmi ir mācībstunda. Daba nespēj citādi mācīt cilvēku viņš tiešā veidā nedzird tās balsi, tātad varbūt sadzirdēs ar slimības starpniecību. Slimības sūtība ir likt cilvēkam saprast: viņš gājis pa aplamu ceļu, savas dvēseles tieksmes virzījis uz aplamiem mērķiem, aplami ekspluatējis savu ķermeni. Tāpēc slimība var cilvēku nogalināt, bet var viņam dot arī lielu labumu: likt atgriezties pie patiesības, pie sevis paša, savas dvēseles, pie harmonijas, pie cilvēka sākotnējās misijas būt Tā Kunga dēlam, kas piepildīts ar Viņa gaismu un mīlestību.

PASAULES UZBUVE . neredzamĀs PASAULES SAPRĀTS

Pasaule nav tikai tas, ko varam redzēt ar acīm. Skatāma ir tikai neliela daļa, lielākā daļa ir neredzama. Šajā lielākajā daļā mīt saprāts. Jūs zināt, kāds izskatās bišu spiets. Jūs zināt, kāds izskatās skudru pūznis. Tajos mīt nesaprātīgas būtnes nesaprātīgas cilvēku izpratnē. Taču šo kopumu locekļi uzvedas tā, it kā tiem būtu saprāts kolektīvais saprāts. Un šis saprāts patiešām ir. Tikai tas mīt nevis šo būtņu galvās, bet to enerģētiskajā laukā. Arī cilvēku kopumam ir kopīgs enerģētiskais lauks. Kopīgs enerģētiskais lauks ir gan Zemei, gan Visumam. Tieši tas tad arī ir Visuma Saprāts.

Visums ir vienots, tam ir vienots enerģētiskais lauks, un tomēr tajā pastāv vairāku veidu enerģijas. Tas, ko jūs redzat ar acīm, arī ir enerģija, tikai blīvāka enerģija. Cits enerģijas veids ir ēters, kas caurauž visu materiālo pasauli. Vēl ir astrālā un mentālā enerģija un citi smalkāki enerģijas veidi. Doma, informācija ir vissmalkākā enerģija. Iesākumā bija Vārds tas nozīmē, ka iesākumā bija enerģija. IJn tikai pēc tam enerģija sāka sabiezēt, līdz izveidojās acīm skatāmā materiālā pasaule, kurā var dzīvot cilvēks savā fiziskajā ķermenī. Tādu Dievs ir radījis Zemi. Katram cilvēkam Viņš ir piešķīris ne tikai fizisko ķermeni, bet arī dvēseli. Ķermenis tā ir blīvā matērija, bet dvēsele kopums, ko veido enerģijas, no visprimitīvākajām līdz vissmalkākajām.

Visa esība tā ir enerģija, starojums, vibrācijas. Tā ir Gara dzīve un darbība. Taču cilvēki, kas orientēti vienīgi uz materiālo pasauli, redz tikai matēriju un nejūt vibrācijas. Ja dvēsele ir atmodusies, attīstījusies, attīrījusies, tai paveras tas, kas atrodas viņpus matērijas robežām. Cilvēka īstenā būtība tā ir viņa mūžīgā dvēsele, Visuma Cara daļiņa. Ja visas cilvēka vēlmes un priekšstati ir saistīti tikai ar cilvēku un lietu pasauli, tad viņš nepazīst savu patieso būtību. Viņš iejaucas dabas likumos, sagādā ciešanas sev un tuviniekiem, jo nezina, ka Garā visi ir vienoti, visi ir viena Tēva bērni.

Cilvēks, kas izpratis savu un visas pasaules garīgo dabu, zina, ka matērija ir pārejoša. Viss materiālais ir iluzors, tāpēc ka nav mūžīgs: šodien ir, rīt bez pēdām pazūd kā spoks rīta saules gaismā. Miegā, kad ķermenis guļ, dvēsele apmeklē augstākas pasaules un no turienes redz, ka Zemes trīsdimensiju pasaule ar tās laiku un telpu ir nereāla smalkā bezmiesīgā dvēsele viegli, netraucēti iet tai cauri. Tas pats notiek arī pēc ķermeņa nāves. Tas, kas cilvēkam bija reāls, šķita drošs un nesatricināms, dvēselei vairs nav nekas tas ir kaut kas nereāls, kaut kas tāds, ko var neievērot, kam var iziet cauri.

Enerģētiskajā Visumā mīt tīrās garīgās būtnes eņģeļi, gari, citi spēki. Cilvēki tos neredz, jo tie ir tīra gaisma, laiž cauri gaismu un nemet ēnu. Turpretī materiālie priekšmeti saules gaismu nelaiž cauri, tāpēc ir cilvēka acīm saredzami.

NO DIALOGIEM SAKARU KANĀLĀ

-     Kā iepazīt un saprast Dievu, kā nonākt saskarsmē ar Visuma Garu, kas radījis visu pasauli? Ir tik daudz reliģiju, baznīcu, dažādu mācību, skolu, misionāru. Vai viņiem var ticēt?

-     Ir taču zināms likums: netaisi sev dievekļus pēc tava Kunga tēla un līdzības. Šis likums rāda, ka nekas un neviens mums neaizstās Dievu un neviens, izņemot mūs pašus, neatvērs durvis uz Viņa iepazīšanu. Dieva iepazīšana ir ārkārtīgi individuāla. Neticiet tiem, kuri vēlas jums izskaidrot Dieva būtību, viņi gluži vienkārši grib iegūt varu pār jums un ņemt virsroku. Vienīgi sargeņģelis norādīs īsto ceļu pie Dieva. Taču šis ceļš ir jāiet vienatnē, neaicinot līdzi draugu un domubiedru pūļus, fo katra cilvēka ceļš pie Dieva ir tikpat unikāls un neatkārtojams kā viņa pirkstu nospiedumi.

PAR CILVĒKA IZCELŠANOS

Ilgu laiku lika uzskatīts, ka cilvēks cēlies no pērtiķa. Tā nav taisnība. Cilvēks nav cēlies nedz no pērtiķa, nedz vispār no tām dzīvajām būtnēm, kuras jebkad dzimušas uz Zemes. Uz Zemes pirmie radās sīkie, mikroskopiskie dzīvie organismi, un zinātne par Zemi uzskata, ka tie turpināja attīstīties, līdz evolūcijas procesā pārtapa par pērtiķi, bet pēc tam par cilvēku. Taču šī teorija ir aplama. Tās mikroskopiskās dzīvās būtnes, kas pirmās parādījās uz Zemes, vispār nespēja attīstīties. Tās palikušas tādas, kādas bija tolaik. Apzināta dzīvība nav cēlusies no tām.

Cilvēks ir pilnīgi cita būtne, principiāli cita. Cilvēku \iz Zemes radīja Augstākie Spēki. Jā, cilvēks tika tieši radīts, novis radās evolūcijas procesā. Cilvēks ir Dievišķās ieceres daļa un tika radīts saskaņā ar šo ieceri.

Iesākumā cilvēkiem nebija dvēseles viņi bija gandrīz kā dzīvnieki. Viņiem nebija jūtu un sajūtu mūsdienu izpratnē. Kad cilvēkiem radās dvēsele, viņi sāka sevi apzināties, saprast, ka nav līdzīgi pārējai pasaulei. Viņiem sāka raisīties jūtas vispirms ļoti primitīvas, visvienkāršākās jūtas, uz sajūtu robežas: bailes, apmierinājums vai neapmierinātība utt. Pēc tam cilvēku jūtas kļuva aizvien sarežģītākas. Cilvēki sāka cits par citu rūpēties un darīja to citādi nekā dzīvnieki. Cilvēki iekopa zemi, būvēja mitekļus, savām rokām izgatavoja darbarīkus, šuva apģērbus. Viņi attīstījās un krāja zināšanas.

ZEME TĀ IK DZĪVA BŪTNE

Dvēsele ir visam pasaulē esošajam, ne tikai cilvēkiem. Zeme arī ir dzīva būtne ar savu dvēseli. Zemei ir dota liela labestība un iecietība. Cilvēkiem tā ir kā mīloša māte, taču cilvēki bieži uzvedas kā nesaprātīgi bērni. Zeme ļoti cieš tāpēc, ka cilvēkos ir daudz sliktā. Un tomēr tā cilvēkus mīl un rūpējas par viņiem. Pat tad, kad cilvēki ir rupji, nepateicīgi, pat tad, kad viņi posta Zemi, tā viņus joprojām mīl. Tomēr, ja cilvēki pārlieku pārbauda Zemes pacietību, ja viņi nespēj saprast un novērtēt tās mīlestību un rūpes un, neraugoties uz šo mīlestību, stūrgalvīgi nodara tai ļaunu, tad Zeme, protams, mēdz būt arī barga līdzīgi mātei, kas ir barga pret bērniem, kuri savās nerātnībās pārkāpuši visas robežas un nodarījuši īstu ļaunumu.

Zeme paver plašas iespējas tiem cilvēkiem, kuri pret to izturas apzināti, kuri to mīl un ievēro tās likumus. Viņiem tā dos visu nepieciešamo zāles pret jebkuru slimību, pretindi pret jebkuru indi, izaudzēs augus uzturam, radīs dzīvas būtnes, kas cilvēkiem palīdzēs uzturēt savu ķermeni, aizsargāt sevi un savu mājokli. Zeme pati to visu ieliks cilvēkiem rokās, atklās savus noslēpumus, bet daudzi Zemes noslēpumi līdz pat šim laikam palikuši neatklāti un cilvēki dažkārt nezina, pa kādām bagātībām staigā! Zeme vēl daudz ko var jums iemācīt, ļoti daudz ko spēj dot, ja jūs to turēsit godā.

CILVĒKS UN VIŅA DVĒSELE

Cilvēka dvēsele ir nemirstīga. Tā dzīvo mūžīgi. Katra dvēsele piedzimst Visumā ar savām kvalitātēm un savu enerģiju. Esības procesā dvēseles aug, mācās un iegūst pieredzi. Dvēselei, tāpat kā Visumam, ir vairāki enerģētiskie slāņi. Ēteriskais slānis sargā. Dvēseles astrālais slānis ļauj just, tas nodrošina sajūtas. Mentālas slānis ļauj domāt. Pēc tam nāk slānis, kurā ietverts pats dvēseles pamats tās galvenās kvalitātes.

Dvēsele un cilvēks nav viens un tas pats. Cilvēks dzīvo vienu reizi, savukārt dvēsele iemiesojas dažādos cilvēkos. Dvēselei nav dzimuma, dvēsele var iemiesoties gan vīrieša, gan sievietes ķermenī.

Cilvēks savu dvēseli var dzirdēt un dzird pat tad, ja pats to nenojauš. Dvēsele vienmēr dod cilvēkam kādu impulsu un zināšanas, kuras viņš nevar iegūt no citiem cilvēkiem vai pasmelties no grāmatām. Katram cilvēkam ir tas, ko viņš gluži vienkārši zina, lai gan pats nevar pateikt, no kurienes. Tā ir dvēseles zinība. Dvēsele palīdz cilvēkam ieturēt vajadzīgo virzienu un nenomaldīties. Dvēsele grib izpaust sevi, apliecināt uz Zemes savas labākās kvalitātes. Cilvēka pienākums ir šai ziņā palīdzēt. Ja cilvēks palīdz savai dvēselei, paklausa tai, uzzina tās uzdevumus un risina tos, viņš dzīvo laimīgi. Cilvēks, kas ignorē savas dvēseles uzdevumus, nevar būt laimīgs un vesels. Ja cilvēks nerealizē savu dvēseli, neļauj tai uz Zemes parādīt savu pieredzi un zināšanas visu labāko, kas tai ir, tad cilvēks saīsina savu mūžu, turklāt viņu vajā slimības un nelaimes, bet īpaši smagi ir pēdējie gadi. Cilvēks, kas vecumdienās ir ļoti slims, visdrīzāk nav sevi un savu dvēseli apliecinājis tā, kā tam vajadzēja būt.

Cilvēki jūt cits cita dvēseli. Iepazīstoties ar kādu cilvēku, jūs vispirms sajūtat viņa enerģētiku, viņa vibrāciju kvalitāti. Un tieši no tā. nevis no viņa izskata un uzvedības, ir atkarīgs, kā jūs pret šo cilvēku izturēsities.

Saprāts, jūtas, domas, apziņa tas viss mīt nevis ķermenī, nevis smadzenēs, kā daudzi uzskata, bet ir dvēseles kvalitātes. Smadzenes ir tikai dvēseles un ķermeņa starpnieces. Ar smadzeņu palīdzību dvēsele vada ķermeni.

LABAIS UN ĻAUNAIS

Sākotnēji Dieva radītajā esībā nebija nekādas tumsas, nekādu ēnu, nekāda ļaunuma. Bija viena vienīga gaisma. Tumsa, tumšie lauki un tumšās pasaules radās, tāpēc ka sacēlās daļa garīgo būtņu, kuras sāka saukt par kritušām. Nepareizas uzvedības dēļ tās mainīja savu gaismu un harmoniju. Rezultātā pasaulē radās ciešanas, trūkums un slimības. Saskaņā ar Visuma likumiem visam tumšajam ir atkal jāatgriežas pie gaismas, pie sava sākotnējā avota, pie Dieva. Tāpēc ļaunums nav mūžīgs. Tomēr pagaidām tam vēl ir vara pār cilvēku dvēselēm. Cilvēki nemitīgi nokļūst kritušo būtņu radītajos tumšajos laukos.

Šo tumšo spēku ietekmē cilvēki maldās, izdara pārkāpumus un pat noziegumus. Ļaunums ir viltīgs un bīstams tāpēc, ka to ne vienmēr ir viegli pazīt. Tas ļoti bieži izliekas par labu. Cilvēki nereti uzskata, ka galvenais ir bagātība, ērtības, labsajūta, ka tieši tā izpaužas labais. Lai to iegūtu, viņi ir gatavi uz visu, nesaprotot, ka dara ļaunu. Šādi cilvēki, lai radītu sev labus apstākļus, bieži pārtiek no citu cilvēku enerģētikas vai ir spējīgi šādus apstākļus atņemt citiem. Turklāt šāds cilvēks nedomā, ka dara ļaunu, nesaprot, ka iznīcina svešas dzīvības. Taču arī pats viņš nonāk atkarībā no tumšajiem spēkiem. Viņš, pats to neapzinādamies, sāk kalpot ļaunumam un nonāk verdzībā, aizmirstot, ka viņa dvēsele ir radīta brīva. Rezultātā viņš gluži vienkārši zaudē dvēseli. Bet bez dvēseles ķermenis eksistēt nevar, bez dvēseles to sagaida tikai sabrukums.

Būt brīvam nozīmē īstenot savas dvēseles kvalitātes, nevis dzīvot tā, kā diktē citi cilvēki un apstākļi. Dvēsele, ja tā neattīstās, sāk degradēties. Un ļoti drīz tas kļūst redzams.

Cilvēku, kura dvēsele neattīstās, tūlīt var pazīt. Tas pamanāms pēc daudzām pazīmēm. Cilvēks kļūst piezemēts, viņam nav dziļu jūtu, lielu plānu, vērienīgu vēlmju. Viņu interesē tikai tas, kas ir saistīts ar sadzīvi un ķermeņa vajadzībām. Pēc tam viņu pamazām pārņem slinkums viņam negribas rūpēties pat par sevi, par savu izskatu, apģērbu, par sava mājokļa tīrību, nemaz jau nerunājot par to, ka viņš nevēlas rūpēties par citiem. Viņam tas kļūst par lielu apgrūtinājumu. Viņu uztrauc citu cilvēku klātbūtne. Citi cilvēki viņu kaitina un satrauc. Nemieru rada jau doma, ka kādu vajadzētu mīlēt, vēl vairāk viņš nevēlas būt arī mīlēts, jo uzskata, ka tas saistīts ar ļoti lielu atbildību, bet nekādu atbildību nevēlas uzņemties. Rezultātā var nonākt tiktāl, ka cilvēks pārstāj pat mazgāties un mazgāt traukus, tērpjas skrandās, nolaižas. Tas viss nozīmē, ka dvēsele nokļuvusi tumšo spēku gūstā un vairs neattīstās. Bet viss, kas neattīstās, degradējas.

Dažkārt cilvēks domā, ka, ielaidis sevī ļaunumu, viņš kļūs visuvarens, neuzveicams, jo no viņa visi baidīsies. Viņam šķiet, ka līdz ar to dzīvē iegūs aizsardzību un atbalstu. Taču vēlāk izrādās, ka Jaunums nav nekāds balsts. Ļaunums ir tikpat neizmērojams kā melns muklājs, kuram nav dibena. Un pienāk reize, kad cilvēks saprot, ka viņš ir nevis ieguvis ilgoto balstu un aizsardzību, bet gan iegāzies bezdibenī, no kura nav iespējams izkļūt. Un kārotās saldās uzvaras vietā sajūt vienīgi tukšumu tur, kur kādreiz bija dvēsele. Viņš domāja, ka dosies vērienīgā lidojumā, lepni paceļoties augstu pāri visiem mirstīgajiem. Bet īstenībā šim lidojumam ir pretējs virziens lejup, aizvien dziļāk netīrumos, melnos dubļos un tumsā, kur nav dzīvības un gaismas, ir tikai posts, mūžīgas mokas un ciešanas.

Un vienīgi ceļš pretī gaismai, pretī labestībai ved uz augšu, aizvien augstāk. Ceļoties pretī gaismai, cilvēks iznīcina ļaunumu, no savas dvēseles tempļa padzen nešķīstību. Viņš liek atdzimt savai cildenajai dabai, saņem no augšas eksistencei nepieciešamo enerģiju. Šāds cilvēks kļūst par gaismas nesēju. Viņš no savām kaitēm ātri izdziedinās. Ar tumsu un ļaunumu inficētu cilvēku izārstēt nav iespējams. Iedomājieties melnas ogles: lai cik tās mazgātu, lai kādā gaismas straumē turētu, baltas tās nekļūs, neatdzīvosies, tā arī paliks miris melns gabals. Un iedomājieties baltu lotosa ziedu: ja tas pat nedaudz apvītis, saslimis, to viegli atdzīvinās un izārstēs pirmais saules stars, dažas ūdens lāses, jo lotosa daba ir tāda, ka šis augs ātri un viegli ņem pretī šos dziedinošos līdzekļus. Līdzīgi ir ar cilvēku: ja viņa daba ir tumša, tā nobloķēs dzīvinošo straumi gaišo veselības enerģiju pieplūdumu; turpretī ja cilvēks pavērsies pret gaismu, viņš viegli nonāks saskarē ar gaišo dziedinošo Dievišķās enerģijas plūsmu.

KO CILVĒKI UZSKATA PAR MISTIKU

Pasaulē nekādas mistikas nav. Viss ir dabisks un izskaidrojams. Daudzas dzīves parādības cilvēki uzskata par mistiskām tāpēc, ka nepazīst īsteno pasaules dabu. Pasaule ir redzamās un neredzamās pasaules kopums. Enerģiju pasaule dažkārt izpaužas redzamajā Zemes pasaulē. Tieši šīs izpausmes cilvēki uzskata par mistiku. Tomēr arī šīs parādības drīz sāks pētīt zinātne, jo tās ir izskaidrojamas ar pasaules dabu. Katram cilvēkam piemīt ar neredzamās pasaules uztveri saistītas sevišķas īpašības, taču ne jau visiem šīs īpašības ir attīstītas, bet vairumam par tām nav ne jausmas. Īstenībā visi cilvēki ir saskārušies ar gadījumiem, kad likušas uzminētas otra cilvēka domas, kad no attāluma uztverts otra cilvēka noskaņojums un jūtas, kad paredzēta notikumu gaita. Šīs izpausmes sauc par gaišredzību un lelepātiju. Cilvēki domā, ka ar šādām īpašībām ir apveltīti tikai magi un burvji, un gadsimtiem ilgi baidās no viņiem, jo nezina, ka lielākā vai mazākā mērā šādas spējas piemīt katram.

Šīs izpausmes var būt gan pozitīvas, gan negatīvas, un pret tām ir jāizturas piesardzīgi. Gaišredzības pozitīvais aspekts izpaužas tad, kad notikumi tiek paredzēti, citu cilvēku domas, jūtas un uzvedība no attāluma tiek uztvertas ar sargeņģeļa palīdzību. Ja tas notiek gaišo spēku vadībā, nekādu briesmu nav. Taču bieži vien ar cilvēku tiecas kontaktēties dažādi tumšie spēki. Un arī tie ir gatavi pavērt viņam daudzas iespējas apgūt neredzamās pasaules spēkus. Bet cilvēks nezina, ka tumšie spēki tā rīkojas tikai tāpēc, lai viņu izmantotu savos nolūkos, lai nolaupītu viņa dvēseli un pēc tam izmestu kā nevajadzīgu atkritumu. Ir jāiegaumē kas ļoti svarīgs: gaišie spēki nāk tikai tad, kad tos aicina; tumšie spēki ierodas paši, neaicināti. Tie medī dvēseles, iekārdina tās, pretī dod visādus labumus. Gaišie spēki nevienu nemedī, nekoķetē ar cilvēkiem tie dod zināšanas, kad lūdzat, tie palīdz jums piepildīt vēlmes, kad lūdzat, bet nekad savu palīdzību neuzspiež.

Tādas neredzamās pasaides izpausmes kā poltergeists vai NLO ir tumšo spēku, negatīvo lauku izraisītas. Pret tām jābūt ļoti piesardzīgiem. Tās parādās dažādos veidos kā balsis, kā mirdzoši objekti, kā dažādi bojājumi mājā, kad paši no sevis aizdegas priekšmeti, pašas atveras un aizveras durvis, ieslēdzas un izslēdzas gaisma, lietas pašas pārvietojas, krīt, lido vai bez jebkāda iemesla salūst. Tie ir sīko tumšo garu vai mieru neradušo mirušo cilvēku dvēseļu nedarbi. Šādi gari vai dvēseles var negatīvi ietekmēt cilvēku psihi, tāpēc ir ļoti svarīgi iemācīties sevi aizsargāt. Bet labākā aizsardzība tā ir tiekšanās pie Dieva, uz gaismu, labo, tā ir tumšo spēku neielaišana savā dvēselē, tās ir gaišas domas un jūtas.

NOBŪRUMS, ĻAUNĀ ACS, LĀSTS

Cilvēka dvēseli un cilvēka ķermeni sargā ēteriskais apvalks. Taču cilvēku netikumi, viņu atkāpšanās no pozitīvām domām, viņu iekšējās negācijas noved pie tā, ka aizsardzība kļūst vājāka un dvēseli var ievainot sveša iedarbība. Citu cilvēku iedarbība bieži mēdz būt negatīva. Tā caursit cilvēka enerģētisko apvalku, un tas tiek izkropļots, jo tajā iespiežas sveša enerģētika. Šādu iespiešanos atkarībā no bojājuma rakstura un smaguma sauc par nobūrumu, ļaunās acs ietekmi vai lāstu.

Uzbudinājums, dusmas, skaudība cilvēkā, kuru pārņēmušas šādas jūtas, izraisa spēcīgu enerģijas izvirdumu. Ja līdzās atrodas cilvēks, pret kuru šis izvirdums ir vērsts un kurš nespēj aizstāvēties, viņa ēteriskajā apvalkā izveidojas caurums. Šo caurumu sauc par ļaunās acs iedarbības rezultātu. Labākā aizsardzība ir pozitīvas emocijas pret uzbudināto vai saniknoto cilvēku. Ja ļaujaties viņa ļaunajām jūtām, jūs pret viņa bultām kļūstat neaizsargāts. Ja saglabājat iekšēju mieru un labvēlīgu noskaņojumu, jūs tik lielā mērā nostiprināt savu apvalku, ka tas kļūst svešai iedarbībai neiedragājams.

Ļaunās acs iedarbības pazīmes ir slikta pašsajūta, drebuļi, žāvas, zināma garastāvokļa pasliktināšanās. Ja zināt, ka esat bijuši pakļauti ļaunās acs iedarbībai, no tās var atbrīvoties.

ATBRĪVOŠANĀS NO ĻAUNĀS ACS IEDARBĪBAS

1.    paņēmiens. Nostājieties zem silta ūdens strūklas un atcerieties, dzīvi iztēlojieties, kā jūsos ienāca svešā enerģētika, kā jūs sajutāt cita cilvēka slikto izturēšanos, atsauciet atmiņā visas ar to saistītās negatīvās sajūtas pat tad, ja tas būs nepatīkami. Pēc tam nostājieties zem vēsāka ūdens strūklas un iztēlojieties, kā vēsais ūdens no jums gan no ķermeņa, gan no dvēseles noskalo svešo enerģētiku, visas sliktās sajūtas un atmiņas. Pēc tam atkal silts ūdens tad vēss ūdens, un tā turpiniet tik ilgi, līdz dvēselē ienāks gaišums un no nepatīkamajām sajūtām nekas nepaliks pāri.

2.   paņēmiens. Ielejiet bļodā vēsu ūdeni, tādu, lai tā temperatūra būtu jums patīkama. Ieberiet ūdenī sauju parastā vārāmā sāls. Ielieciet bļodā kājas ūdenim jāsniedzas līdz potītēm. Koncentrējieties uz savu ķermeni un nosakiet, kurā vietā ir vislielākais sasprindzinājums. Tieši uz to ir vērsta ļaunās acs iedarbība.

Atcerieties tās cēloni un cilvēku, kurš to izdarīja. Iztēlojieties, ka šī svešā enerģija lēni izplūst no sasprindzinājuma vietas, tek lejup pa kājām un ieplūst sāļajā ūdenī. Sāls neitralizē visu negatīvo, uzsūc to. Desmit minūšu laikā negācijai ir jāpazūd. Pēc tam kājas jānoskalo zem vēsa tekoša ūdens. Ūdens no bļodas noteikti jāizlej zemē. Pati bļoda rūpīgi jāizmazgā tekošā ūdenī.

3. paņēmiens. Aizdedziet sveci, pastiepiet pretī liesmai rokas ar plaukstām uz leju. Iztēlojieties, kā sveces gaisma ieplūst jūsu labajā plaukstā, virzās pa roku uz plecu, pēc tam ieplūst krūtīs un izplatās pa visu ķermeni, tajā izdedzinot svešās enerģijas skartās vietas. Pēc tam uguns atkal atgriežas krūtīs, plūst pa kreiso roku un caur kreiso plaukstu atgriežas atpakaļ sveces liesmā, sev līdzi aiznesot sadedzinātās negācijas pelnus. Tā jādara vairākas reizes.

Nobūrums ir nopietnāks bojājums ne vairs enerģētiskā apvalka caurums, bet pārrāvums. Nobūrums ir noticis tad, kad kāds nevis tikai caursitis cilvēka aizsargapvalku, bet tur ievadījis svešu informāciju, izkropļojot dvēseles un cilvēka attīstības programmu. Nobūrums var nākt ne tikai no cilvēkiem, bet arī no lietām, jo arī tām ir enerģija un sava informācija. Piemēram, ja lieta daudziem cilvēkiem nesusi nāvi, tā jau ir "uzlādēta" ar nāves programmu. Tā bieži ir bijis ar dārglietām un lieliem briljantiem, kuru dēļ cilvēki cits citu nogalinājuši. Pakāpeniski briljants piesātinās ar nāves programmu un pats sāk nest nāvi saviem īpašniekiem viņi vai nu bez jebkāda iemesla saslimst un priekšlaicīgi šķiras no dzīves, vai iet bojā vardarbīgā nāvē.

Labākā aizsardzība ir atbrīvošanās no lietām, kuru izcelsme jums nav zināma, turklāt lietām, pat ļoti vērtīgām lietām, nevajag pārlieku pieķerties. Atcerieties, ka materiālajā pasaulē viss ir iluzors un tas, kas šodien maksā bargu naudu, rit būs pilnīgi bezvērtīgs. Izturieties pret lietām mierīgi un jūs savā dvēselē neielaidīsit tajās ierakstīto informāciju. Tieši tāpat nevajag ņemt pie sirds citu cilvēku teiktus ļaunus vārdus, apvainojumus vai ļauna vēlējumus. Atbildot uz tiem, novēliet šādam cilvēkam labu veselību un vispār visu labu, un viņa ļaunums netiks jums klāt.

Nobūrums var kļūt par nopietnu slimību cēloni. Ja jums parādās nobūruma pazīmes pastāvīgi slikts garastāvoklis, nogurums, uzbudinājums, grūti ārstējamas slimības, noslēdzieties no kaitīgās ietekmes.

ATBRĪVOŠANĀS NO NOBŪRUMA

1. paņēmiens. Vispirms jāiedzer apsvētīts ūdens un ar to sevi no galvas līdz kājām jāapšļāc. Pēc tam paņemiet rokā aizdedzinātu sveci un tās liesmu aplaidiet apkārt visam ķermenim, rokām, kājām un tā tālāk. Tad ar plaukstām noņemiet no pieres negatīvo enerģiju un metiet to sveces liesmā. Vērojiet liesmas reakciju: ja svece dūmo, tātad nobūrums un slimības sadeg, ja svece "raud" vasks pil, sveci deformējot, tātad negācija pagaidām paliek. Tāpēc turpiniet darbošanos tik ilgi, līdz svece vairs "neraud" un nedūmo, līdz būsit savu ķermeni atbrīvojuši no visa negatīvās enerģijas slāņa.

Pēc tam sveces jāizvieto uz grīdas aplī tā, lai jūs varētu apsēsties šā apļa vidū. Var ņemt vai nu trīs, vai septiņas, vai divpadsmit, vai trīsdesmit sveces. Aiz svecēm tāpat aplī jāizvieto svētbildes. Jo šis aplis ir blīvāks, jo labāk.

Tātad esat apsēdušies savdabīgā plosta no svecēm un svētbildēm izveidotā apļa centrā, kur svētbildes un sveces neļaus nobūruma un ļaunuma negatīvajām emocijām un domformām valdīt pār jums. Tagad jums no šā plosta jāpadzen viss negatīvais, lai tas sadegtu sveču liesmā un liktu jūs mierā. Te palīdzēs lūgšana. Ieskatieties acīs svētajiem, kas attēloti svētbildēs. Jūs redzēsit, ka viņi it kā atdzīvojas, jūs sastapsities ar viņu acu dzīvo skatienu, dzirdēsit to, par ko viņi klusē, vai to, ko saka jums, sapratīsit, kā viņi jums jūt līdzi. Tagad sāciet skaitīt lūgšanu, stādoties priekšā, ka lūdzat aizsardzību. Patiesa, no sirds nākoša lūgšana tiks uzklausīta, un jūs visā ķermenī sajutīsit enerģijas pieplūdumu. Kopā ar šo enerģiju ienāks izdziedināšanas strāva, kas sāks izspiest nobūrumu, un tas sadegs sveču liesmā.

2. paņēmiens. Šim darbam būs vajadzīgs palīgs. Jāsagatavo divas svētbildes Dievmātes svētbilde un Kristus svētbilde, vairākas vidēja lieluma baznīcas sveces, bļoda ar ūdeni, gumijas cimdi, baznīcā apsvētīts sāls.

Darbs tiek uzsākts pievakarē. Palīgs sev vienā pusē novieto Dievmātes svētbildi, otrā pusē Kristus svētbildi, bet pats atrodas starp tām. Slimais guļ uz dīvāna vai gultā zināmā attālumā no palīga ar augšup pavērstu seju un aizvērtām acīm. Viņam mugurā ir viegls, ērts apģērbs, kurā varēs pavadīt visu nakti, tomēr pietiekami silts, lai nenosaltu, ja istabā nav karsts. Blakus vienā pusē atrodas bļoda ar ūdeni, otrā aizdedzināta svece. Palīgs, stāvēdams starp svētbildēm, divpadsmit reizes noskaita "Tēvreizi". Viņš jūt, kā līdz ar lūgšanu viņā ieplūst dziedinošā enerģija, no kuras plaukstas kļūst siltas un tajās sāk pulsēt asinis. Slimnieks šajā laikā ieslīgst mierīgā pussnaudā. Palīgs pieiet pie viņa un sāk ar abām rokām it kā izlīdzināt lauku virs gulošā, noraušot negatīvo enerģiju un to metot bļodā ar ūdeni, kur šī enerģija neitralizējas. Palīgam te galvenais ir pilnībā uzticēties savām rokām, pakļauties impulsiem, kas rodas rokās un norāda kustības virzienu un raksturu. Rokas pašas atradīs, kur lauks izlīdzināms, likvidējot negludumus un iespiedumus, kur izņemams negatīvās enerģijas gabals. Laiku pa laikam enerģētiskie netīrumi no savām rokām jāiemet sveces liesmā, īpaši tad, ja darba gaitā plaukstās rodas knaibīšanas vai viegla elektrības lādiņa izraisītai durstīšanai līdzīga sajūta. Lai rokas attīrītu, tās jāizvelk cauri liesmai, taču jūs neapdedzināsities, jo darba laikā roku enerģētiskā struktūra iziet ārpus fiziskās struktūras un liesma nespēj ķermeni skart.

Kad palīgs šādā veidā darbojies 10-15 minūtes, viņam bļoda jāaiznes prom, ūdens jāizlej, rokās jāuzvelk gumijas cimdi un pēc iespējas spilgtāk un skaidrāk jāiztēlojas, ka virs tiem tiek uzvilkti vēl vieni "metāla aizsargcirndi". Tādējādi tiek nodrošināta roku enerģētiskā aizsardzība. Tagad pamatīgi jāizmazgā bļoda. Pēc tam jānovelk enerģētiskie "metāla aizsargcirndi", domās tie jāapglabā dziļi zemē, jānovelk parastie gumijas cimdi, atkal bļodā jāielej tīrs ūdens, jāieber nedaudz apsvētīta sāls un no jauna bļoda jānovieto slimnieka tuvumā. Visu šo laiku slimnieks atrodas pussnaudas stāvoklī. Svece viņa tuvumā turpina degt. Kad viena izdeg, jāaizdedzina nākamā. Vairāk ar slimā cilvēka lauku pagaidām nevajag darboties viņa tuvumā esošais ūdens ar sāli pats gluži kā putekļsūcējs uztvers nobūruma atliekas, bet sveces liesma sadedzinās to, ko ūdens nespēs neitralizēt.

Pēc tam palīgs paņem baznīcā apsvētīto sāli un to uzber slimajam, tad apsedz viņu ar palagu, bet uz

galvas uzklāj dvieli. Sveci nevajag apdzēst lai izdeg pati, arī ūdens bļodā lai paliek. Palīgs novēl slimniekam mierīgu dusu un aiziet. Vēlams, lai no rīta palīgs atgriežas, jo no slimnieka jānoņem palags un dvielis un tie bļodā jāsadedzina, sakot: "Tēva un Dēla vārdā ej prom, nešķīstais spēks!" Tajā pašā ugunī, skaitot "Tēvreizi", palīgs iemet no iepriekšējās dienas palikušos sveču galiņus. Kad uguns bļodā apdzisis, jāsavāc visi pelni, jāietin papīrā, šis saišķis jāieliek tumšā maisiņā un jāiznes kaut kur tālāk no mājas, lai sadedzinātu.

Palicis viens, dziedināmais pieceļas un, trīs reizes pārmetis krustu, aizdedz sev priekšā sveci. Piecēlies viņš izstaipās, saliec un groza ķermeni tā, kā vēlas pats ķermenis. Dienas gaitā jācenšas mazāk runāt, lai neizšļakstītu enerģiju, un nemitīgi koncentrēties uz izveseļošanās sajūtu. Vakarā pirms gulētiešanas jāiedzer silts piens, kuram pievienots piparmētru novilkums un divas vai trīs karotes medus. Pirms aizmigšanas jāskaita "Tēvreize".

Lāsts ir vissmagākais enerģētiskais bojājums. Lāsta gadījumā aizsargapvalks ir pilnībā sabojāts, tajā plešas plašumā "melns caurums", kurš gluži kā piltuve iesūc cilvēka enerģiju un aizvada to uz citām pasaulēm un tumšiem laukiem. Lāstu nevar uzlikt gluži tāpat vien, bez iemesla. Ja cilvēkam uzlikts lāsts, tātad viņš to ir pievilcis, viņš ir grēkojis. Lāsts tiek pārmantots un parasti izpaužas ļoti smagi: vai nu kā visiem radiniekiem līdzīgas neārstējamas slimības, vai kā visus dzimtas locekļus piemeklējoša agra nāve. Dažreiz gadās, ka dzimtā cieš tikai sievietes, dažkārt tikai vīrieši atkarībā no tā grēka rakstura, kura dēļ lāsts uzlikts. No lāsta var atbrīvoties tikai baznīcā. Labākās zāles ir pastāvīga grēku nožēlošana, šķīsta dzīve, nesavtīgi centieni darīt labu. Izdziedinājumu labāk meklēt pie profesionāliem spēcīgiem dziedniekiem, kuri prot noņemt lāstu. Var mēģināt to izdarīt arī patstāvīgi, veicot šādu rituālu.

ATBRĪVOŠANĀS NO LĀSTA

Baznīcā jānopērk septiņas sveces un tās jānoliek pie šādām svētbildēm: Kristum Pestītājam, Svētajam Nikolajam, Dievmātei, Sargeņģelim (vai pie tās svētbildes, pie kuras gribēsies pieiet). Pie katras svētbildes jānoskaita lūgšana. Pārējās trīs sveces jāpaņem līdzi uz mājām. Mājās uz grīdas domās (vai, ja iespējams, ar krītu) jāuzzīmē trijstūris, kura pamatne pavērsta pret austrumiem. Divas sveces jānovieto pie stūriem, kas pavērsti uz ziemeļiem un dienvidiem, bet viena pie pamatnes centra. Jānostājas trijstūra centrā tā, lai seja būtu vērsta uz austrumiem. Jāiededz sveces un jāstāv, līdz tās izdeg, domās lūdzot Tam Kungam piedošanu par saviem un savu senču grēkiem.

Nākamajā dienā atkal jādodas uz baznīcu un jānopērk astoņas sveces. Tagad jāpieiet pie Kristus Pestītāja svētbildes. Viena svece jānoliek par savu veselību, jāskatās uz to, līdz svece izdeg, un jāatkārto: "Kungs Jēzus Kristus Dieva Dēls, apžēlojies par mani, grēcinieku." Kad svece būs izdegusi, jānoliek pēc kārtas sveces par tēvu un māti, vecmāmiņu un vectētiņu, vecvecmāmiņu un vecvectētiņu. Jāgaida, līdz sveces izdeg, skaitot pie sevis lūgšanu: "Kungs, piedod viņam (viņai) apzinātos un neapzinātos grēkus, ko viņš pastrādājis savā mūžā." Skaitot lūgšanas par mirušajiem radiniekiem, jāpiebilst: "Lai miers viņa dvēselei. Āmen." Par dzīvajiem jāpiemetina: "Kungs,

dod viņam veselību un dvēseles spēku." Astotā svece jānoliek pie vismīļākās svētbildes vai tās svētbildes, kura patīk vislabāk, vai pie Sargeņģeļa svētbildes. Jālūdz piedošana par visiem grēkiem.

Šis lāsta noņemšanas rituāls ar zināmiem pārtraukumiem (vienu vai divas nedēļas ilgiem) jāveic deviņas reizes.

GADĪJUMS NG PRAKSES

Lai sakaru kanālā risinātu dialogu ar sargeņģeli, ieradās sieviete, kuras meita bija smagi, pēc ārstu domām, neizdziedināmi slima. Turklāt precīzu diagnozi noteikt viņi nespēja, bet meitene acīm redzami dzisa. Tika izmantoti visi iespējamie medicīnas līdzekļi, tomēr situācija tikai pasliktinājās. Sieviete bija izmisusi, pie medijiem ieradās kā pie pēdējās cerības. Sakaru kanālā sargeņģelis pateica, ka meitu var glābt, ka viņas neizprotamā slimība saistīta ar dzimtas lāstu, kura dēļ šajā dzimtā mira jaunas sievietes. Nāve savu pļauju izdarīja pa meitenes tēva līniju (viņa māte un vecmāmiņa nomira 34 un 42 gadu vecumā), tāpēc meitenes māti tā neskāra. Eņģelis pavēstīja, kāds bijis lāsta cēlonis: pirms vairāk nekā simt gadiem jauna meitene šajā dzimtā apprecējusies ar izcelsmes ziņā "nelīdzvērtīgu" cilvēku, tāpēc vecāki no meitas atteikušies, nolādējuši viņu. Kādu laiku viņa ar vīru dzīvojusi normāli, dzemdējusi divus bērnus, bet trešajās dzemdībās nomirusi 27 gadu vecumā. Kopš tā laika agrās nāves sākušās. Eņģelis pastāstīja: ja šī jaunā sieviete, kurai bija uzlikts lāsts, spētu piedot vecākiem, nedusmotos uz tiem, viņa būtu palikusi dzīva un nebūtu saviem bērniem mantojumā atstājusi dzimtas lāstu. Taču viņa vecākus ienīda un savukārt tos nolādēja, nespēja piedot, par šo grēku sodot arī savus pēcnācējus.

Kad sieviete, kas bija ieradusies uz seansu, sāka iet baznīcā, skaitīt lūgšanas un lūgt piedošanu visu savu senču vārdā, kad bija iemācījusi arī meitu lūgties, kad abas bija iemācījušās piedot, meitene sāka atlabt.

DZĪVĪBA UN NAVE . NEVAJAG BAIDĪTIES NO NĀVES

Tas, ko cilvēki sauc par nāvi, ir tikai pāriešana no viena stāvokļa citā stāvoklī. Faktiski nāves nav. Ir pāreja no Zemes pasaules debesu pasaulē. īstenā dvēseles dzimtene ir tieši debesu pasaule. Esība uz Zemes ir tikai visas jūsu eksistences neliela daļiņa. Nāve nav nekas cits kā atgriešanās dzimtenē, atgriešanās mājās. Ja būsit to sapratuši, beigsit baidīties no nāves. Dzīvība un nāve tās ir tikai robežlīnijas ilgajā dvēseles esības ceļā. Gadalaiku mija rāda mums, ka viss atkārtojas, viss no jauna un atkal no jauna atdzimst. Ziema nav dabas pastāvēšanas gals. Pēc tam nāks pavasaris un daba atdzims. Tieši tāpat arī nāve nav jūsu eksistences gals. Tā ir tikai viens no šīs eksistences posmiem.

Ļoti bieži nāve dvēselei ir atbrīvošanās. Tā nozīmē bēdas radiniekiem un tuviniekiem, tā ir profesionāla neveiksme ārstiem. Taču dvēselei tā ir gluži vienkārši atgriešanās mājās. Tāpēc raudiet, ja esat zaudējuši tuvu cilvēku, bet atcerieties, ka īstenībā nāve jūs nešķir, jo jūs tik un tā paliekat vienā pasaulē, vienā Visumā, tātad blakus, tuvu, jūs tik un tā varat sazināties un varat tikties nākotnē. Nāve nešķir. Tā atņem ķermeni, bet neatceļ dvēseļu tuvību.

Kad cilvēks mirst, tuvinieki bieži līdz pēdējam cīnās par viņa dzīvību, burtiski lūdz viņu palikt šeit un nepamest tos. Kamēr dzīvību var glābt, par to, protams, ir jācīnās. Taču, ja cilvēks jau ir nolemts nāvei, pats labākais ir ļaut viņam mierīgi aiziet, neraudot, nevaimanājot un nelūdzot palikt. Nāve atnāk, kad ir klāl laiks ķermeni nomest kā nomet novalkātas drānas un atbrīvot dvēseli turpmākai esībai. Tas ir svarīgs brīdis, kad notiek pāreja no vienas kvalitātes citā kvalitātē, tāpēc nelieciet aizgājējam ciest, viņa aiziešanu apgrūtinot ar savām asarām un pārdzīvojumiem.

Ja sapratīsit, ka esat ne tikai ķermenis, ne tikai saprāts, bet pirmām kārtām dvēsele, tad nāve vairs neliksies briesmīga. Jūsu dvēsele saprot, ka ķermeņa atstāšana nav nekāda traģēdija. Dvēselei atrasties ķermenī daudzējādā ziņā ir grūtāk nekā ārpus tā.

Nāves bailes saindē visu jūsu dzīvi. Jūs katru savu mūža mirkli baidāties no nāves un tāpēc nespējat izbaudīt dzīvi visā tās pilnībā. Jūs žēlojat mirstošos, neapzinoties, ka šis žēlums ir tikai maskētas bailes no pašu nāves. Jūs redzat, ka kāds mirst, un tas atgādina, ka arī jūs mirsit.

Kad būsit sapratuši, ka nāve ir iluzora, ka tās nav beigas, ka dvēselei lemta mūžība, tikai tad spēsit izjust esības prieku. Apziņa, ka pasaulīgā esība nav mūžīga, vienīgi vairo prieku par šo esību. Prieks nav mūžīgs, nav mūžīgas arī pasaulīgās ciešanas, tāpēc vai tad ir vērts ciest, ja priekšā gaidāma laimīga atgriešanās mājās?

Jā, jūs teiksit, mana dvēsele ir mūžīga, bet es taču esmu cilvēks, ar savu miesu un asinīm, un mana dzīve beigsies. Kad mana dvēsele ieradīsies uz Zemes citā iemiesojumā, tas vairs nebūšu es, tas būs cits cilvēks.

Jā, tā patiešām ir, taču tikai no jums ir atkarīgs, vai arī pēc fiziskās nāves saglabāsit savu personību, savu apziņu. Ja jūsu dzīve ir apzināta, arī pēc nāves atcerēsities gan sevi, gan savu personību, saglabāsit sevi nemainīgu. Bet nākamajā iemiesojumā jūsu dvēsele atcerēsies visu. Taču ir jāšķir jēdzieni "dvēsele" un "cilvēks". Topiet par vienotu veselu ar savu dvēseli un jūsu dvēseles nemirstība kļūs par jūsu paša nemirstību.

Arī tai apstāklī, ka cilvēka dzīve konkrētajā ķermenī beidzas, ir ietverta dziļa jēga. Katram iemiesojumam ir savs uzdevums, bet cilvēkam tā veikšanai uz Zemes dots ierobežots laiks. Tas jāpatur prātā. Jāpatur prātā, lai uz nenoteiktu laiku neatliktu savus darbus, savu uzdevumu pildīšanu, savu attīstību. Daudzi cilvēki dzīvo tā, it kā viņu eksistence uz Zemes ilgtu mūžīgi. Viņi atliek un atliek svarīgu dvēseles uzdevumu risināšanu, bet pēc tam kļūst skaidrs, ka īsais pasaulīgajai dzīvei atvēlētais laiks izšķiests veltīgi, dvēsele ir veltīgi ieradusies uz Zemes: tā neko nav paspējusi paveikt. Paturot prātā, ka pasaulīgā eksistence nav mūžīga, jūs apzināties, cik nozīmīgs ir katrs mirklis uz Zemes, jūs sākat izprast savas dzīves jēgu. Un dzīve jums vairs nešķiet bezmērķīga eksistence nenoteiktā laikā un telpā.

NĀVE NAV NEJAUŠA, BET NAV ARĪ IEPRIEKŠ NOTEIKTA

Daudzi domā, ka nāve ir atkarīga no akla likteņa, no nejaušības, no kaut kāda muļķīga gadījuma. Tieši tā arī saka: "muļķīga nejaušība", "muļķīga nāve". Īstenībā nekādas nejaušības nemēdz būt. Cilvēks ar savu dzīvi nopelna to vai citu savas nāves laiku. Šo izvēli kad nomirt izdara pati cilvēka dvēsele. Ķermenis vēl var pretoties, bet dvēsele jau zina, ka tā stunda ir klāt. Daudzi uzskata, ka nāves diena ir noteikta jau kopš dzimšanas. Tā tas nav. Nāves diena ir atkarīga no aizvadītās dzīves rezultātiem. Cilvēka dzīvē ir robežposmi, kad viņam jāiztur savdabīgs "eksāmens", lai iegūtu tiesības palikt dzīvam. Visvairāk izplatīti ir šādi robežposmi 37, 42 un 49 gadi.

Kādi ir tie "parametri", no kuriem atkarīgs, vai cilvēks turpinās dzīvot vai aizies? Galvenais dvēseles uzdevums uz Zemes ir atraisīt sevi, realizēt, pilnībā apliecināt sevi. Ja cilvēks dvēselei šim nolūkam dod visas iespējas, viņš visu mūžu attīstās, dvēsele arvien pilnīgāk atraisās, un šāds cilvēks var dzīvot ļoti, ļoti ilgi, kamēr ķermenis nebūs pavisam nolietojies un dvēsele nenolems nomainīt "ietērpu".

Turpretī ja dvēsele redz, ka šajā ķermenī tās iespējas ir izsmeltas, ja cilvēks neļauj tai attīstīties un apliecināt sevi, ja viņš iet maldu ceļus vai pārstāj attīstīties, dvēsele var nolemt, ka šajā ķermenī tai vairs nav ko darīt. Tad dvēsele aiziet, tāpēc ka šajā iemiesojumā tai nav kur tālāk iet. Taču arī ilgs mūžs ne vienmēr ir svētīgs. Tas nāk par svētību vienīgi tad, kad, neraugoties uz vecumu, saglabājas gan jauna dvēsele, gan vesels ķermenis, gan spēks, gan aktivitāte. Ilgs mūžs, ja tas saistīts ar vecuma nespēku, slimībām un nevarīgumu, ir tādas mocības, ka cilvēks labāk izvēlētos nāvi.

Dodot dvēselei iespēju sevi piepildīt, jūs pagarināt jaunību un saglabājat dzīves aktivitāti. Pagarināt mūžu var arī uz Zemes nepabeigti darbi, piemēram, nepieciešamība dot iespēju bērniem nostāties uz kājām. Tomēr, ja dvēsele redz, ka šajā ķermenī tā nonāks strupceļā, tās galvenās vajadzības netiek realizētas, šāds mūža paildzinājums nav garš.

NĀVE: PIRMS UN PĒC

Nāve nekad nenāk pēkšņi. Tā vienmēr brīdina par savu ierašanos. Brīdina arī sargeņģeļi, lai nāve nedz pašu cilvēku, nedz tuviniekus nepārsteigtu nesagatavotus.

Dažkārt brīdinājums nāk kā slikta priekšnojauta vai gluži vienkārši kā satraukums. Dažkārt kā "slikta zīme", proti, ārējs notikums, parādība, atgadījums. Piemēram, cilvēku grupa dodas ceļojumā, bet tas saistīts ar nepatikšanām, kuras pamazām kļūst aizvien nopietnākas: vispirms vienam no viņiem nozog bagāžu, pēc tam otrs salauž kāju, trešais turpat vai noslīkst, ceturtajam gandrīz trāpa zibens utt. Nav izslēgts, ka, ņemot vērā šos brīdinājumus un griežoties atpakaļ, atsakoties turpināt ceļojumu, no traģēdijas varētu izvairīties. Turpretī ignorējot šādus brīdinājumus, ceļojums var beigties ar visu tā dalībnieku bojāeju.

Pats mirējs zemapziņas, bet dažkārt arī apziņas līmenī saprot, ka mirst. To jūt, lai gan varbūt neapzinās, arī tuvinieki. Šī apjausma var izpausties nejauši izsprukušos vārdos vai kā pārteikšanās. Piemēram, tēvam, kas dodas komandējumā, meita saka: "Tēt, kā gan mēs bez tevis dzīvosim?" Māte tūlīt viņu apsauc: "Ko tu runā, tētis pēc nedēļas būs atpakaļ." Bet tētis neatgriežas, viņš komandējuma laikā aiziet bojā. Cilvēks, kas gatavojas nāvei, var pats sākt atvadīties no tuviniekiem. Pie tiem, kurus nav iespējams satikt personiski, viņš var atnākt sapnī. Tuvinieki redz satraucošu sapni un pamostas ar priekšnojautu, ka kaut kas atgadīsies. Un pēc tam uzzina, ka sapnī redzētais cilvēks nomiris.

Pašam cilvēkam pirms nāves sapnī var parādīties mirušie tuvinieki un draugi. Viņš tos var redzēt arī pirmsnāves vīzijās. Tas nozīmē, ka ieradušās viņu dvēseles, lai palīdzētu pāriet citā esībā.

Iespējami dažādi brīdinājumi par to, ka māju var piemeklēt nāve. Šai ziņā cilvēki ir ievērojuši daudzas pazīmes. Vairums no tām ir pilnīgi pareizas. Cilvēki tās uztver kā kaut ko draudīgu it kā kādi spēki gribētu viņus nobiedēt un tāpēc sūta šādas zīmes. Īstenībā pazīmju mērķis ir nevis biedēt cilvēkus, bet gan brīdināt par gaidāmo notikumu, dot laiku sagatavoties, samierināties ar nenovēršamo, lai tas nebūtu pārāk liels šoks. Daba nebiedē tā kopā ar sargeņģeļiem rūpējas par cilvēkiem, cenšas mazināt viņu sāpes un ciešanas.

Minēsim dažas no īstajām pazīmēm, brīdinājumiem.

Ja vējš noplēš jumta kori, saimnieks mirs.

Istabā ielido putns, vai arī putns ar knābi klauvē pie loga — mājā gaidāma nāve. Putns brīdina, ka mājā drīz ienāks nāve, jo dažas dienas pirms nāves cilvēka ķermenis maina savu starojumu, bet putni to jūt.

Ja mājā manāt kaut kādas tumšas ēnas vai dzirdat nesaprotamas skaņas, arī tas var būt brīdinājums, lai gan ne katrā ziņā par nāvi, taču par kādu nelaimi vai nepatikšanām noteikti.

Ja naktī pamostaties no sajūtas, ka uz krūtīm uzgūlis kāds smagums vai ka jūs žņaudz, pajautājiet: "Vai uz labu vai ļaunu?" Pēc tam jācenšas saprast, kāda ir atbilde. No smaguma vai nepatīkamās sajūtas atbrīvoties palīdz lūgšana.

Bet tas, ka saplēsts spogulis sola nāvi, nav taisnība.

Nāves brīdī mirējs sajūt neiedomājamu atvieglojumu. Fiziskās sāpes, miesiskās mokas un ciešanas izzūd. Dvēsele atstāj ķermeni un var to redzēt no malas. Turklāt šis ķermenis tiek uztverts kā svešs, nepazīstams, pat nepatīkams. Dvēsele pret to ir pilnīgi vienaldzīga un nepavisam negrib tajā atgriezties. Tieši otrādi dvēsele izbauda iegūto brīvību un vēlas pēc iespējas tālāk aizlidot no ķermeņa. Dvēsele nesaprot, kāpēc pie šā ķermeņa raud cilvēki, ko un kāpēc dara ārsti. Iespējams, mirušais cilvēks uzreiz nesaprot, ka ir miris. Viņš mēģina vērsties pie dzīvajiem, runāt ar tiem, taču secina, ka viņu neredz un nedzird. Viņš mēģina kustēties un atklāj, ka viegli, netraucēti tiek cauri sienām, priekšmetiem, citiem cilvēkiem.

Redzot, kas pēc viņa nāves notiek uz Zemes, cilvēks līdz pēdējam sīkumam pārlūko arī visu savu dzīvi, turklāt redz to patiesajā gaismā: kur kļūdījies, kādu ļaunumu nodarījis cilvēkiem, kā citi cilvēki īstenībā izturējušies pret viņu. Proti, viņam atklājas savas rīcības, domu un uzvedības patiesā jēga, viņš redz visu dzīves notikumu un parādību īstos cēloņus un sekas, saprot to, ko agrāk nav sapratis. Cilvēks cieš un bēdājas par to, ka bijis akls, ka sev un apkārtējiem sagādājis tik daudzas nelaimes, lai gan no tā visa varēja izvairīties.

Devītajā dienā dvēsele aiziet uz augstākiem slāņiem, atraujas no Zemes. Katram tas notiek atšķirīgi. Dvēsele, kuru mazāk apgrūtina negatīvas domas, jūtas un rīcība, gluži vienkārši saplūst ar spilgtas gaismas stabu, kas no augšas nolaižas pie tās. Apgrūtinātas dvēseles parasti lido pa šauru melnu tuneli, kura galā vīd gaisma. Četrdesmitajā dienā dvēsele paceļas vēl augstāk, galīgi nošķiroties no Zemes un pasaulīgās esības un aizejot citos Visuma slāņos. Ir ļoti svarīgi, lai dvēsele laikus atstāj pasaulīgo esību, neaizķeras šeit, citādi tā mocīsies. Lai dvēselei palīdzētu atrauties no pasaulīgās esības, devītajā un četrdesmitajā dienā tiek rīkots dvēseles aizlūgums. Taču jāatceras, ka tuvinieku bēdas un asaras vienīgi piesaista mirušā cilvēka dvēseli Zemes pasaulei un neļauj tai doties projām. Radinieku ciešanu enerģija mirušā cilvēka dvēseli vienīgi padara smagu un sarežģī tai citas esības uzsākšanu. Mirušo ļoti cieši piesaista arī kaps tas dvēseli burtiski velk uz leju, īpaši tad, ja tuvinieki to apmeklē pārāk bieži un daudz raud un pārdzīvo.

Tāpēc nevajag pārlieku bieži iet uz kapiem. Mirušā situāciju atvieglo apstāvēšana tā it kā nosprosto kapa pievelkošo spēku, neļauj cilvēku vilkt uz leju.

Pēc nāves dvēsele nebūt nenonāk, kā daudzi domā, ellē vai paradīzē. Šos vārdus cilvēki ir izdomājuši, lai raksturotu dvēseles stāvokli. Bet tās nav kādas noteiktas vietas, kas atrodas pazemē vai debesis, šādu vietu nav. Gluži vienkārši dvēsele pēc nāves vai nu cieš, vai jūtas svētlaimīga. Izskaidrojums ir šāds: dvēsele redz visu savu dzīvi, apzinās savas rīcības jēgu un vai nu cieš tāpēc, ka bija apgrūtināta un nevarēja sevi apliecināt, realizēt, vai izjūt apmierinājumu tāpēc, ka ir izpildījusi visus uzdevumus, atbrīvojusies no apgrūtinājumiem. Pirmo stāvokli sauc par elli, otro par paradīzi. Tas ir tikai iekšējs dvēseles stāvoklis, kas atkarīgs no zemes dzīves kvalitātes, un nebūt nav no Dieva saņemts sods vai balva, kā daudzi domā. Dievs mūs nesūta uz elli vai paradīzi, un Dievs nav par iemeslu tam, ka jūs nonākat attiecīgā stāvokli. Jūs paši kļūstat par šādas pieredzes cēloni jūs ar visu savu dzīvi to sagatavojat.

Taču pat vistumšākā, visvairāk apgrūtinātā dvēsele nav nolemta mūžīgām mokām, jo tikai cilvēki paši, savu baiļu rosināti, ir sacerējuši pasaku par elli, kur grēcinieku dvēseles deg mūžīgās ugunīs. Nekā tāda nav un nevar būt. Pat vistumšākajai dvēselei agri vai vēlu radīsies nepieciešamība atgriezties pie gaismas, atbrīvoties no apgrūtinājuma. Un tad, protams, Dievs to pieņems un palīdzēs tikt vaļā no ciešanām.

GADĪJUMS NO PRAKSES

Varvarai Ivanovnai ir 65 gadi, viņa nesen apglabājusi vīru. Zaudējumu pārdzīvoja ļoti smagi, nekādi nespēja samierināties ar tuva cilvēka nāvi. Lai gan pēc vīra nāves bija pagājušas 40 dienas, viņš joprojām katru nakti rādījās sapņos un sūdzējās, ka jūtas kā strupceļā, ka viņam ir ļoti grūti. Pēc šādiem sapņiem Varvara Ivanovna skrēja uz kapiem un tur vienās asarās pavadīja visu dienu. No šādas rīcības vieglāk viņai nepalika, bet vīrs turpināja rādīties sapņos, turklāt sapņi kļuva aizvien smagāki, tie burtiski nomocīja Varvaru Ivanovnu. Vīrs šajos sapņos sāka runāt par to, ka negrib doties prom no Zemes, pārmeta sievai, ka viņa it kā veltīgi to apglabājusi, tāpēc ka viņš nemaz neesot gribējis mirt.

Sakaru seansā ar sargeņģeli Varvara Ivanovna uzzināja: tā kā viņas vīrs bijis diezgan egoistisks cilvēks, kas pārāk pieķēries materiālajiem labumiem, viņam pat 40 dienas pēc nāves nav izdevies pacelties citās, no Zemes augstākās esības sfērās, un dvēsele turpina mocīties, kā mēdz teikt, "klīst" tiešā Zemes tuvumā, nerodod mieru un patvērumu nedz uz Zemes, nedz debesīs. Turklāt Varvara Ivanovna ar savām asarām, bēdām un biežajiem kapa apmeklējumiem vīra dvēseles stāvokli tikai sarežģī, to aizvien no jauna piesaistot Zemei. Sargeņģelis ieteica sarīkot vīra apstāvēšanu (bēres notika bez apstāvēšanas) un, aizlūdzot par mirušo, nolikt baznīcā sveces, bet uz kapsētu iet tikai reizi gadā nāves dienā. Varvarai Ivanovnai sakaru kanālā tika ieteikts novirzīt domas no zaudējuma, sameklējot kādu nodarbošanos un paplašinot paziņu loku. Viņa tā arī izdarīja: iekārtojās darbā, sāka satikties ar vecajām draudzenēm un iemantoja jaunus paziņas draudzē, jo regulāri sāka apmeklēt baznīcu. Vīrs sapņos nāca aizvien retāk, pēc tam šie mokošie sapņi vispār izbeidzās, un Varvara Ivanovna sāka justies daudz labāk.

PAR DVĒSEĻU IEMIESOŠANOS

Cilvēka dvēsele dzīvo mūžīgi. Tā var daudzkārt ierasties uz Zemes, lai dzīvotu cilvēka ķermenī. Ikreiz tas ir cits cilvēks, lai gan ar vienu un to pašu dvēseli. Iespējami līdzīgi raksturi, talanti, uzvedība, bet viss var būt arī pilnīgi citāds. Dvēsele atceras visas savas zemes dzīves, taču cilvēka apziņu un prātu šis atmiņas nesasniedz. Tās arī nav vajadzīgas, tāpēc ka cilvēkam jādzīvo, nevis domājot par pagātni, bet gan par tagadni.

Daudzi uzskata, ka zemes dzīve dvēselei ir sods. Citi domā, ka zemes dzīve ir skola, kurā dvēselei jāmācās. Ne viens, ne otrs variants neatbilst īstenībai. Zemes dzīve dvēselei nav ne sods, ne skola. Tā ir iespēja apliecināt savu pilnību un skaistumu, tā ir iespēja atbrīvoties no apgrūtinājumiem un atgūt patieso būtību, kļūt Dievam līdzīgai. Tieši uz Zemes dvēsele to visu var īstenot daudz ātrāk un nesāpīgāk nekā debesīs. Jā, citās esības sfērās dvēseles šķīstīšanās un pašrealizācija noris daudz ilgāk un grūtāk.

Dvēselei no viena iemiesojuma uz nākamo iemiesojumu līdzi nāk tās neatrisinātie uzdevumi. Saglabājas nepiepildītie talanti, lai tos varētu īstenot. Saglabājas kvalitātes, kuras jāliek lietā. Saglabājas sāpes un problēmas, lai tās tiktu atrisinātas, lai no tām atbrīvotos. Tātad zemes dzīve nav skola, nav pārbaudījums un nav sods, tā ir īpaša dzīves un attīstības forma, kas dvēselei ir nepieciešama.

Dvēsele atnāk no agrākajiem iemiesojumiem ar saviem uzdevumiem. Gudrs cilvēks tai neizvirzīs savus uzdevumus viņš ieklausīsies savā dvēselē un sapratīs, ka tās uzdevumi ir lielāki un svarīgāki par to, ko viņš ir sadomājis pats. To sapratis, cilvēks ar prieku pildīs dvēseles uzdevumus. Tikai tad, ja palīdzēsit dvēselei pildīt tās uzdevumus, uz Zemes būsit laimīgi. Katra šāda dzīve dara dvēseli gaišāku un vairo tās spēku. Katra šāda dzīve rada labvēlīgākus apstākļus nākamajam iemiesojumam.

Arī veselība un slimības var būt atkarīgas no tā, kā norisēja iepriekšējā iemiesošanās. Ja cilvēks nav atrisinājis uzdevumus, kas izraisīja slimību, tā kopā ar viņu saglabāsies arī jaunajā iemiesojumā, un tā turpināsies tik ilgi, kamēr cilvēks nebūs atradis atrisinājumu.

KAS IR KARMA

Karmas likums ir visas dzīves pamats. Fizikā cilvēki ir formulējuši likumu: iedarbības spēks ir vienāds ar pretdarbības spēku. Taču šis likums attiecas ne tikai uz fiziku, bet arī pilnīgi uz visu: uz cilvēka prāta, jūtu, apziņas, dvēseles, uzvedības sfēru. Jebkurš jūsu nodarījums, izteikts vārds, izplatījumā raidīta doma tās ir darbības, kuras izraisa attiecīgu pretdarbību. Tātad uz jebkuru darbību jūs saņemat atbildi, uz katru cēloni sekas. Tas ari ir karmas likums. Tas var jūs graut: ja veicat graujošu darbību, pretdarbības spēks sāk graut jūs. Tomēr karmas likumu var izmantot savā un cilvēces labā: uz celsmi vērstas domas un darbība vairo pasaules jauncelsmes spēku un atgriežas pie jums kā jaunas radošas iespējas, kas uzlabo dzīves apstākļus un veido labvēlīgu situāciju.

Lai ko jūs darītu, viss ir pakļauts karmas likumam: jebkuras darbības, vārda, domas enerģija mainītā veidā noteikti atgriezīsies pie jums, iespējams, momentāni, bet varbūt pēc vairākiem gadiem un gadu desmitiem. Un tad var gadīties, ka nesapratīsit, kāpēc jums pēkšņi uzbrukušas nelaimes. Jūs esat aizmirsuši, ka paši radījāt šo negatīvo enerģiju, bet tagad tā pie jums atgriezusies kā bumerangs, kas vienmēr atgriežas pie tā, kurš šo bumerangu meta. Negatīvā karina uzkrājoties pasliktina likteni, veselību, ietekmē spēju radīt pēcnācējus, izkropļo pašu cilvēka ģenētisko struktūru. Negatīvā karma izzūd un pozitīvā pieredze uzkrājas, tikai pateicoties radošai ievirzei un harmonijai. Cilvēkam dots prāts, lai viņš varētu apzināties savu rīcību un mainīt savu uzvedību. Ja cilvēks prātu neizmanto šim nolūkam, ja atsaucas uz to, ka nesaprot, nezina, neprot to darīt, tas viņam nav attaisnojums un negatīvo karmu nesamazina. Ja kāds nezina karmas likumu, viņš netiek atbrīvots no tā darbības. Ja cilvēka dzīve ir disharmoniska un viņš ap sevi rada disharmoniju, neciešamus dzīves apstākļus sev un apkārtējiem, ja ar savu rīcību izraisa citādas negatīvas sekas, tas viss var pie viņa atgriezties nākamajā iemiesojumā slimību un citādu likstu veidā. Bet pats viņš aizvien no jauna nokļūs grūtā situācijā, no kuras nespēja izkļūt arī iepriekšējo iemiesojumu laikā. Žūpa atkal un atkal nonāks pēdīgo dzērāju vidē. Slepkavas dvēsele katrā jaunā iemiesojumā atgriezīsies nozieguma vietā turp to vilks neizpirkto upura ciešanu starojums. Pašnāvnieka dvēsele atkal un atkal no jauna mudinās cilvēku uz tādu pašu iznākumu. Narkomāna dvēsele tieksies pēc narkotikām. Un tā turpināsies tik ilgi, līdz cilvēks atgūsies, izpratīs savu patieso būtību, tiks vaļā no saviem apgrūtinājumiem.

PAR PASAULES GALU

Vārdi par pasaules galu jāuztver alegoriski. Cilvēku kļūda ir tā, ka viņi visu saprot pārlieku burtiski. Viņi domā: ja reiz būs pasaules gals, tad viss sadegs, sagrūs, viss ies bojā. Īstenībā pasaules gals nozīmē to, ka pasaule kļūs citāda beigsies šī pasaule, tāda, kāda tā bija līdz šim, un radīsies jauna pasaule. Un šis process jau notiek. Tā jēga ir attīrīt Zemi no negatīvās karmas, kas sakrājusies lielā vairumā.

Vārdus par to, ka, pienākot pasaules galam, "mirušie celsies augšā", ari nevajag saprast burtiski. Tas nozīmē, ka cilvēki ieraudzīs savus agrākos iemiesojumus un agrāko piedzimšanu, ieraudzīs uzkrāto karmu un apzināsies visus savus grēkus. Tas nebūs viegli, un to spēs izturēt tikai spēcīgas personības. Harmonizējošas kosmiskās enerģijas pieplūdums Zemei pastiprināsies. Uz cilvēkiem ar sliktu karmu, kuri turklāt nevēlas to deldēt, tas iedarbosies graujoši, viņiem sāksies slimības, būs sajūta, ka viņi nonākuši strupceļā un izejas nav. Šie cilvēki, nodzīvojuši tikai līdz 30 40 gadiem, ļoti agri mirs. Turpretī radoši noskaņotiem cilvēkiem klāsies aizvien labāk. Labestība, mīlestība, harmonija, pareiza sevis apliecināšana viņiem palīdzēs vieglāk pārciest "pasaules gala" pārslodzes. Šajā laikā iespējamas dažādas laikapstākļu anomālijas, zemestrīces, viesuļvētras. Zemes karmisko enerģiju plūsma pakāpeniski samazināsies, līdz sāks atbilst normālam līmenim. Tiks neitralizētas daudzas slimību baktērijas un vīrusi. Atjaunosies Zemes flora un fauna.

]ūs redzat, ka "pasaules gala" process jau noris. Lai izdzīvotu, jānoskaņojas uz celsmi un nedrīkst ar savu rīcību un domām palielināt negatīvo karmu.

NO DIALOGIEM SAKARU KANĀLĀ

-    Kā lai uzzinām, kādas bijušas mūsu iepriekšējās dzīves?

-     Kāpēc tik ļoti tiecaties pēc tā? Kad tas būs vajadzīgs, jūs uzzināsit, bet nevajag censties pirms laika ielūkoties aiz aizsega, kad jūs tam vēl neesat gatavi. Pavērojiet savu tagadējo dzīvi un jūs redzēsit, ka tajā atspoguļojas viss, kas esat tagad un kas esat bijuši kādreiz, jūsu spējas, talanti, zināšanas, personības īpatnības tas viss uzkrāts agrākajos iemiesojumos. Sevišķi spilgti agrāko iemiesojumu iezīmes izpaužas bērniem vecumā līdz septiņiem gadiem. Bērna bailes, spējas, noslieces, uzvedības veids tas viss pārmantots no iepriekšējiem iemiesojumiem. Taču paturiet prātā, ka viens no zemes dzīves nosacījumiem ir agrāko dzīvju pilnīga nodošana

aizmirstībai. Tādējādi jums tiek parādīta liela žēlsirdība: pagātnes nodošana aizmirstībai jums ļauj būt neatkarīgiem no tās, dzīvot pēc savas brīvās gribas, pilnībā koncentrēties uz tagadējo dzīvi. Ja cilvēka attīstības un pašapliecināšanās labad būs nepieciešams atsaukt atmiņā agrākos iemiesojumus, viņam tiks atļauts pašreizējās dzīves aizmetņus saskatīt aizvadītajās dzīvēs.

CILVĒKA NETIKUMI KAS IR GRĒKS

Cilvēki domā, ka grēks ir kāda peļama rīcība pre. kādu citu, par kuru Diovs viņus noteikti sodīs. Īstenībā tas tā nav. Sodošā Dieva tēlu ir radījušas cilvēku bailes, un ar realitāti tam nav nekā kopīga. Dievs nevienu nesoda, Dievs cilvēkiem dod izvēles brīvību, Viņš it kā saka: "Jūs varat dzīvot kā gribat, taču atcerieties, ka par savu rīcību paši arī atbildēsit." Dievs nesoda, tas, ko cilvēki uzskata par Dieva sodu, īstenībā ir karmas likuma izpausme. Cilvēki rīkojas postoši, pēc tam saņem attiecīgu atbildi un uzskata, ka tas ir Dieva sods, jo nezina, ka tādējādi viņi ir sodījuši paši sevi.

Tātad iznāk, ka jebkurš grēks ir nevis nodarījums pret Dievu vai citu cilvēku, bet pret sevi pašu. Ar nelāgu rīcību jūs tās sekas uzveļat paši sev. Tāpēc nevajag sevi vainot un sev veltīgi pārmest, ka ar savu grēku kādam citam vai pasaulei esat nodarījuši ļaunu. Nē, ja esat vainīgi, tad tikai pret sevi, bet tas nozīmē, ka arī piedot varat vienīgi paši sev. Tikai nemokiet sevi ar vainas apziņu un pašnoniecināšanu, gluži vienkārši apzinieties, ka esat pieļāvuši postošas domas, jūtas vai neglītu rīcību, un sakiet sev: tas vairs neatkārtosies, tāpēc ka esmu sapratis, cik lielas mokas man sagādā paša nogrēkošanās. Tā jūs savus grēkus nepadarīsit par nebijušiem, bet gūsit no tiem mācību, tātad pārvērtīsit tos par garīgu spēku, kas jums ļaus turpmāk dzīvot harmoniskāku dzīvi.

Nevajag domāt, ka esat grokā dzimuši, ka jau pēc savas dabas esat grēcīgi un slikti. Tas tā nav. Gluži vienkārši jūs aplami rīkojaties, tāpēc ka nepazīstat savu patieso dabu. tāpēc ka neviens nav mācījis to pazīt, tāpēc ka jums iepotēts priekšstats par to, ka esat grēcīgi. No daudzām nelaimēm būtu izdevies izvairīties, ja cilvēki sevi neuzskatītu par sliktiem, vainīgiem, grēcīgiem. Ja cilvēks sevi neuzskata par sliktu, kāpēc lai viņš izdarītu slepkavību vai pašnāvību, kāpēc lai dusmotos, apvainotos, nīstu? Tas viss notiek tikai tāpēc, ka jūtaties "slikts". Ar savu nosodāmo rīcību jūs pakļaujaties aplamajam priekšstatam par sevi, it kā apstiprināt šo aplamo priekšstatu. Atbrīvoties no aplamā priekšstata par sevi kā par sliktu, grēcīgu, mīlestības necienīgu cilvēku nozīmē izvairīties no daudziem grēkiem. Ja esat mīlestības cienīgi, kāpēc rīkoties nosodāmi, kāpēc sodīt pašiem sevi ar tumšām domām un jūtām? Jūs esat mīlestības cienīgi tātad esat priecīgi un laimīgi, tātad pasaulē vairojat vienīgi labo un celsmi, prieku un mīlestību. Vajag tikai saprast šo patiesību jūs esat mīlestības cienīgi. Vajag no visas sirds tam noticēt un to pieņemt, un tad nebūs iemesla grēkot, nebūs iemesla būt "sliktam". Tomēr, pat "slikti" būdami, jūs esat mīlestības cienīgi. Jums jāzina, ka Dievs jūs mīl, lai kādi jūs esat un lai ko būtu izdarījuši. Nevis Dievs, bet jūs paši sevi vērtējat un sodāt. Tad kāpēc jūs to darāt, ja esat mīlēti, esat neatkārtojami, esat unikāli un ikviens no jums ir savā veidā vienreizējs, apbrīnas cienīgs Visuma bērns?

KĀ DARBOJAS POSTOŠAS ENERĢIJAS

Par grēku cilvēki sauc iās postošās enerģijas, kuras paši rada, palaiž apkārtējā telpā un kuras pēc tam atgriežas pie viņiem, deformējot šo cilvēku dvēseli.

Pat otra cilvēka noslepkavošana beigu beigās ir slepkavas noziegums pret sevi pašu. Nogalinātā, vardarbīgā nāvē bojā gājušā cilvēka dvēselei jāiztur nopietns pārbaudījums, taču tikai no pašas šīs dvēseles ir atkarīgs, vai tā šo pārbaudījumu godam izturēs vai ne. Tas dvēselei var kļūt postošs, bet var dot arī nenovērtējamu pieredzi, kas atbrīvo no apgrūtinājumiem un paceļ dvēseli jaunā, augstākā attīstības līmenī. Turpretī slepkavas dvēsele sevi sagrauj ļoti nopietni un nolemj pati sevi neiedomājamām ciešanām.

Ļauties dusmām, niknumam, ienaidam arī nozīmē nogrēkoties pret sevi. Vēršot niknumu pret nevainīgu cilvēku, jūs viņam radāt sarežģītu situāciju, kurā viņš var daudz ko iemācīties. Ja, atbildot uz jūsu niknumu, šis cilvēks arī kļūst nikns, tad arī viņš izdara noziegumu pret sevi, vēršot pret sevi pašu postošu enerģiju plūsmu. Turpretī tad, ja šajā situācijā būs gudrs un saglabās mieru, ja iemācīsies piedot, kļūs spēcīgāks un harmoniskāks. Bet jūs, apvainojot nevainīgu cilvēku, nepārprotami esat sev kaitējuši. Jūsu postošā enerģija jūs katrā ziņā sagraus, lai gan sagraut gribējāt nevis sevi, bet otru. Šajā pasaulē, nekaitējot sev, otru sagraut nav iespējams!

Veltīgi nedusmojieties uz sevi un citiem, tāpēc ka dusmas jums neko nedos tikai līdz pašiem pamatiem izpostīs jūsu dvēseli. Dusmas ir ienaida izpausme, bet ienaids ir vispostošākais spēks, kas sagrauj organisma šūnas un rada slimības. Neļaujiet ienaidam jūs pārņemt savā varā. Labāk ņemiet palīgā prātu un mēģiniet tikt skaidrībā, kas un kāpēc jūs tik ļoti aizskar, ka sākat ienīst. Varbūt jau sen ir laiks no jauna izvērtēt savu attieksmi pret to, ko jūs nīstat? Varbūt pienācis laiks no tā attālināties un pieņemt pasauli tādu, kāda tā ir? Citādi nāksies mūžīgi paturēt sevī šo negatīvo ienaida pieredzi, un tā mūžīgi graus jūsu dvēseli un miesu.

NO DIALOGIEM SAKARU KANĀLĀ

Vai muļķība ir grēks?

-Muļķība nav grēks, bet muļķība ir daudzu grēku cēlonis. Jums ir dots prāts, Jums ir dots brīnumainais instruments smadzenes, taču jūs izmantojat tikai mazu daļiņu no smadzeņu iespējām. Ja jums ir piecistabu dzīvoklis, jūs taču nelietosit tikai vienu istabu? Bet tieši tā jūs izturaties pret savu prātu. Jums ir dota iespēja savi mācīt un pilnveidot katru zemes dzīves mirkli. Taču jūs atsakāties to darīt, jo nezināt, ka līdz ar to atsakāties no pilnības sasniegšanas. Muļķība traucē apzināties, cik postoša ir jūsu uzvedība: nevēlēšanās domāt neļauj iepazīt sevi un pasauli, neļauj dzīvot atbildības pilnu un apzinātu dzīvi, neļauj atraisīt visas savas spējas. Ieskatieties sevī un sakiet: vai tiešām man nav apnicis dzīvot kā pusaizmigušam, ar paralizētu dvēseli? Vai tiešām nav pienācis laiks atmosties?

KĀPĒC JĀPROT PIEDOT

Kāpēc vajag piedot citiem, ja viņi jūs apvainojuši, aizskāruši, izturējušies pret jums slikti, bijuši netaisni? Daudzi cilvēki to nesaprot. Viņi nesaprot, kāpēc jāpiedod pāridarītājiem, meļiem, nodevējiem. Viņi nesaprot, ka piedošanas jēga ir atbrīvot sevi (nevis pāridarītāju) no smaguma dvēselē, attīrīt savu ķermeni un dvēseli un līdz ar to padarīt vieglāku savu dzīvi, savu ceļu uz prieku un veselību. Kamēr pāridarītājam neesat piedevuši, jūs ļaujat viņam valdīt pār sevi, jūs atzīstat, ka viņam pār jums ir noteikts spēks, ka viņš liek jums ciest, saglabāt aizvainojumu un līdz ar to graut sevi.

Piedot nozīmē atzīt: jā, šis cilvēks pret mani izturējās slikti, viņš ir mans parādnieks, taču es negaidīšu, ka viņš man parādu atdos, es piedošu un vairs nerakņāšos pagātnē, tāpēc ka man vajadzīgs spēks, lai dzīvotu un darbotos tagadnē. Daudzi domā, ka piedot nozīmē izlīgt ar pāridarītāju un arī turpmāk paciest viņa pārestības. Tāpēc šie cilvēki baidās piedot viņi domā, ka piedodot piekāpsies pārdarītājam, atzīs viņa tiesības arī turpmāk darīt pārestības. Taču tas tā nav. Piedošana un izlīgšana ir divas dažādas lietas. Jāpiedod ir vienmēr un visiem, bet nebūt ne ar visiem vajag izlīgt.

Ja cilvēks nav jums lūdzis piedošanu, nav atzinis, ka izturējies pret jums slikti, nav nožēlojis izdarīto, nesteidzieties izlīgt. Piedodiet viņam un līdz ar to atzīstiet, ka norakstāt viņam visus vecos parādus, neko vairs negaidāt un negribat no viņa. Tad jūs par šo cilvēku varēsit aizmirst, nekad vairs nenonāksit saskarsmē ar viņu un nekad vairs viņa dēļ necietīsit. Piedodot jūs atzīstat, ka viņam vairs nav nekādas varas pār jums, domas par viņu vairs nenodarbina jūsu sirdi un dvēseli, negrauj jūs un neatņem spēkus viņš jums vairs nav interesants, jūs zināt, ka viņš jums nav atdevis parādus, bet tātad neielaidīsities ar viņu nekādās darīšanās un pasargāsit sevi no sagraušanas. Jūs varat likt šādam cilvēkam saprast, ka esat viņam piedevuši, tomēr neuzticaties viņam un ka tas nav jūsu pienākums izlīgt ar viņu. Jums nav pienākuma turpināt saskarsmi ar viņu, jo šī saskarsme ar cilvēku, kas jums dara ļaunu, to nenožēlo un savā uzvedībā negrib neko mainīt, var vienīgi kaitēt. Piedot nenozīmē turpināt saskarsmi ar cilvēku, kura uzvedība pret jums ir graujoša. No šādiem cilvēkiem, lai gan esat viņiem piedevuši, labāk turēties pa gabalu.

Jūsu dvēsele nemitīgi uzskaita citu cilvēku "parādus": no vecākiem neesat saņēmuši rūpes un glāstus pietiekamā daudzumā, draugi jums darījuši pāri un nodevuši, citi cilvēki jūs krāpuši un atņēmuši to, kas īstenībā pienācies jums. Ja nemitīgi atcerēsities, cik slikti ir šie cilvēki un cik daudz slikta viņi jums nodarījuši, ar šīm domām jūs sev vienīgi kaitēsit. No šīm sevi graujošajām domām var atbrīvoties tikai vienā veidā piedodot. Jā, jums ir nodarīts daudz ļauna, taču dusmojoties uz tiem, kas šo ļaunumu sagādājuši, jūs ļaunumu vienīgi vairojat. Bet jūs varat ļaunumam atņemt spēku. Kā? Vienīgi piedodot. Piedot nozīmē atlaist un aizmirst, norakstīt parādu. Piedot nozīmē apzināties, saprast un pieņemt, ka no šā cilvēka nekad nesaņemsit to, ko viņš jums palicis parādā, viņš nedomā to atdot, un ir bezjēdzīgi to pat prasīt. Šī apziņa dvēselē var izraisīt sāpes un skumjas. Tomēr tam ir jātiek pāri, un tas ir jāpieņem. Kad būsit ar to tikuši galā, to sapratīsit un pieņemsit, jūs vairs netīkosit atgūt parādus un nebūsit atkarīgi no saviem parādniekiem, viņu žēlsirdība jums vairs nebūs vajadzīga. Saņemiet Dieva svētību un aizmirstiet citu cilvēku parādus. Nesagandējiet savu dzīvi ar aprēķiniem, kur, kas un cik daudz palicis jums parādā. Necentieties nokārtot rēķinus. Jūs redzēsit, ka jūsu dzīve lielā mērā kļūs labāka.

Atcerieties, ka piedot vajag ne tikai citiem, bet arī sev. Ja jums ir grūti piedot pašam sev, lūdziet piedošanu Visaugstākajam. Jūs neesat vainīgi Viņa priekšā, bet esat vainīgi tikai pret sevi, tā ir rīcība, ar kuru sevi graujat. Kamēr to nesapratīsit un nelūgsit piedošanu, atkal un atkal, aizvien jaunos un jaunos iemiesojumos jūs atkārtosit visas tās pašas vecās kļūdas, grausit paši savas dzīves modeli.

Cilvēks ne vienmēr zina, par ko viņam vajadzētu lūgt piedošanu, un pat nezina, ka piedošanu vispār vajadzētu lūgt. Lai to saprastu un apzinātos, jāieklausās savos iekšējos impulsos, kurus dažkārt sauc par sirdsapziņas balsi. Šie iekšējie impulsi klauvē pie mūsu apziņas un saka: vajag lūgt piedošanu, vajag piedot. Nav katrā ziņā jāiet pie cilvēka, kuru esat apvainojuši vai par kuru esat teikuši vai domājuši ko sliktu, lai lūgtu viņam piedošanu. Pietiek, ja lūgsit piedot un ar savu piedošanu vērsīsities pie debesīm, pie Dieva, un vajadzīgajā brīdī šī piedošana tiks saņemta un dota, pārcērtot visas postošās saites ar cilvēku, kurš nodarījis pārestību jums vai kuram jūs esat nodarījuši pāri.

BAILES MĪLESTĪBAS PRETMETS

Bailes ir vislielākais cilvēku ienaidnieks. Bailes tās ir šaubas par Dievu un sargeņģeļiem. Dievs un eņģeļi jums vēl tikai labu no kā tad jūs tomēr baidāties? Ja baidāties, tātad nevarat būt mierīgi, bet tas nozīmē nevarat būt veseli un laimīgi. Bailes ir mīlestības pretmets.

Visu cilvēka baiļu pamatā ir bailes no nāves. Baiļu bailes tās ir nāves bailes. Visas bailes reducējas uz to, ka baidāties zaudēt dzīvību. Bet nāves taču nav, ir vienīgi eksistences turpinājums citā formā. Atbrīvojušies no nāves bailēm, jūs tiksit vaļā no bailēm vispār.

Ja nespēsit no bailēm atbrīvoties, nevarēsit būt dzīvē laimīgi, nevarēsit būt veseli un priecāties par dzīvi. Bailes ir pastāvīgs nemiers, kas kaitē jūsu garīgajai un fiziskajai veselībai. Bailes rada satraukumu, nenovēlību, nosodījumu un apsūdzības, aizvainojumus un neiecietību, savtīgumu un skaudību. Visi šie baiļu radītie netikumi neļauj ķermeni un garu saglabāt veselus. Turklāt bailēm piemīt milzīgs pievilkšanas spēks ar jums notiek tieši tas, no kā baidāties, jo bailes gluži kā magnēts pievelk notikumu, no kura baidāties un kuru negribat. Bailes aktivizē negatīvo enerģiju, kura kā melns viesulis jūs satver un ap jums koncentrē visu nelabo, tumšo, ļauno, visas nelaimes un likstas.

Bailes nošķir jūs no pasaules, tās liek savilkties jūsu muskuļiem, tās jūsu šūnas noslēdz pozitīvajām enerģijām, tās sasaista, rada sāpes. Un vienīgi baiļu pretmets mīlestība jūs atver pasaulei un tās gaišajām enerģijām, dod atvieglojumu, atslābina un dziedina.

No kā jūs baidāties? Jums jāapzinās, ka varat pievilkt sev tikai tās negatīvās enerģijas, kuras jūsu dvēselē jau ir. Ja dvēselē negāciju nav, tās no ārpuses jūs neskars. Ja dvēsele ir tīra, ja tajā nav tumsas, nekas slikts ar jums nevar notikt, jo slikto pievelk tikai sliktais. Ja dvēsele ir skaidra un gaiša, tad arī no ārpuses tajā ienāks tikai tas, kas ir skaidrs un gaišs. Gan tīrais, gan netīrais jūsos darbojas kā magnēts. Netīrais pievelk netīro, bet tīrais pievelk tīro. Ja jums būs tīra dvēsele, ne no kā nevajadzēs baidīties.

KĀ IZVAIRĪTIES NO BAILĒM

Lai izvairītos no bailēm, jāsper šādi soli. Pirmais solis. Ielāgojiet patiesību, ka Dievs ir. Viņš vēro jūs, Viņš sargā jūs. Nekas nenoliek nejauši, Dievs nepieļauj pārbaudījumus, kas sniedzas pāri jūsu spēkiem. Ja jums gadījies pārbaudījums, Dievs neatteiksies palīdzēt tikai no visas sirds Viņam to lūdziet. Šo patieslbu atkārtojiet katru dienu, pēc iespējas biežāk, īpaši brīžos, kad mostas bailes. Panāciet, lai šī patiesība iesakņotos katrā jūsu šūnā, kļūtu par jūsu dzīves fonu, nostiprinātos apziņā un zempaziņā.

Otrais solis. Padariet lūgšanu par pastāvīgu savas dzīves pavadoni. Lai par nemainīgu ieradumu kļūst dienas uzsākšana un noslēgšana ar lūgšanu, kā arī lūgšanas skaitīšana dienas gaitā, īpaši stresa situācijās, satraukuma un nemiera pilnās situācijās. Lūgšana ir vislabākā aizstāvība un aizsardzība, labākais paņēmiens nomierināties satraucošos dzīves brīžos. Bailes var uzveikt tikai ar lūgšanas un ticības palīdzību.

Trešais solis. Domās stipriniet saikni ar savu sargeņģeli. Svēti ticiet, ka viņš jūs pavada katrā solī, stāv klāt pie katra elpas vilciena. Sajūtiet viņa klātbūtni, grūtos brīžos domās vērsieties pie viņa, neaizmirstiet pateikties par palīdzību un sapratīsit, ka jūsu saikne ar sargeņģeli nostiprinās, viņa klātbūtne kļūst skaidri jūtama, bet viņš pats aizvien spēcīgāks.

Ceturtais solis. Mierīgi apsēdieties, atslābinieties un sakiet sev: "Esmu mierīgs."

Tagad palūkojieties debesīs, pārlaidiet skatienu sev apkārt un sakiet: "Dzīve ir skaista."

Bet tagad uzslavējiet sevi. Sakiet: "Esmu vajadzīgs!"

Piektais solis. Vismaz vispārējos vilcienos izvēlieties prioritāro savas personības attīstības virzienu. Izvērtējiet, kas šai ziņā jums varētu palīdzēt kādas grāmatas, kuri draugi un paziņas, kuri darbības virzieni. Domās lūdziet, lai sargeņģelis palīdz jums iet šo ceļu.

Un tagad ieklausieties sevī. Esat mierīgi? Bailes ir pazudušas?

Ja spersit šos piecus soļus, turklāt aizvien noteiktāk, padarot tos par savas dzīves fonu, jūs pakāpeniski vispār atbrīvosities no bailēm.

NEPOSTIET ZEMI

Dievs radīja dabas valstību minerālu, augu un dzīvnieku valstību, lai palīdzētu cilvēkiem uzturēt savu ķermeni, savu materiālo apvalku. Šīs dzīvības formas ir bezgrēcīgas, nevainīgas, negāciju neapgrūtinātas, jo nevar izstarot negācijas, nevar kļūt par postošu spēku iniciatorēm. Šāds iniciators var būt tikai cilvēks negācijas šajā pasaulē nāk vienīgi no viņa. Kad cilvēka graujošā darbība ir vērsta pret dabu, daba cieš, taču tās dvēsele netiek apgrūtināta. Dabas dvēsele, Zemes dvēsele, lai kā cilvēks to kropļotu, paliek tīra un gaiša. Toties cilvēks, nodarot Zemei zaudējumus, apgrūtina savu dvēseli. Un visa pret dabu vērstā negatīvā iedarbība atgriežas pie cilvēka un grauj viņa dvēseli un ķermeni.

Bet, jūs teiksit, kā gan lai negrauj dabu, ja Dievs to radījis tieši cilvēka vajadzībām? Jā, taču starp dabas postīšanu un tās bagātību saprātīgu izmantošanu ir liela atšķirība. Cilvēkam nav jāposta daba, lai izmantotu tās bagātības. Daba vēlas būt cilvēka draugs, tā pati atdod savas veltes. Kāpēc tad jūs gribat ar varu ņemt to, kas jums nepieder? Kāpēc iznīcināt savu maizes devēju, kāpēc atņemat īpašības, kas tai nepieciešamas, lai varētu jums palīdzēt?

Viss ļaunais, ko cilvēks nodara dabai, visa vardarbība pret to nogulsnējas cilvēka dvēselē. Kodolizmēģinājumi, barbariska ielaušanās Zemes dzīlēs, gaisa un ūdens piesārņošana, mežu iznīcināšana šī izrīcība padara visas cilvēces karmu smagu, atgriežas atpakaļ pie cilvēkiem, radot parādības, kuras mēs saucam par stresu, depresiju, neirozēm. Katram cilvēkam vajadzētu sev pajautāt: vai arī es esmu piedalījies šajā Zemes postīšanā? Cik lielā mērā esmu veicinājis cilvēces negatīvās karmas vairošanu?

Cilvēks zina, cik bīstama ir atoma skaldīšana, un tomēr joprojām ar to nodarbojas. Viņš zina, cik bīstami ir iztukšot Zemes dzīles, un tomēr sagrauj kalnus, lai izbūvētu tuneļus, rok dziļas ogļu šahtas, ierīko naftas urbumus. Tas viss izjauc dabisko līdzsvaru, tas viss apdraud cilvēces eksistenci, tomēr cilvēce stūrgalvīgi turpina postīt Zemi un pati sevi. Ko spēj dot faktiski no vietas sacaurumotā planēta, kuru saindējis kodolstarojums? Tikai slimības, ciešanas, trūkumu, nelaimes, badu, epidēmijas un katastrofas. Vai tiešām to jūs gribat? Tas, ko patlaban sējat, dos tikai tādu ražu. Tas, kas nav labi Zemei, ir slikti arī cilvēkiem. Jūs taču esat Zemes bērni, jūs daudzējādā ziņā, pat ķīmiskā sastāva ziņā, esat tai līdzīgi. Ja Zeme ir slima, arī cilvēki ir slimi. Bet cilvēki pret Zemi nežēlīgi izturas katru dienu. Un pretī no Zemes saņem tādu pašu attieksmi pret sevi. Magnētiskās vētras un citas disonanses, kas norisinās uz Zemes un ap to, ir šīs nežēlības sekas. Ņemiet vērā, ka no dabas disonansēm visvairāk cieš disharmoniski cilvēki. Harmoniskus cilvēkus tās skar mazāk. Tie, kas pret dabas valstībām noskaņoti pozitīvi un tām nedara ļaunu, no Zemes saņem vienīgi spēku. Zeme ir gatava savā spēkā, savā enerģijā, veselībā un bagātībā dalīties ar visiem. Nepostiet Zemi un tā jums palīdzēs, savukārt jūs saglabāsit sevi.

"PASAULĪGO DIEVU" PIELŪGŠANA

Pielūdzot materiālās vērtības naudu, varu, godu, slavu, savus sasniegumus, mēs aizmirstam, ka nekas no pasaulīgā, materiālā nav mūžīgs, nav reāls, ka viss pasaulīgais, materiālais ir iluzors, jo sairst, izzūd tādos termiņos, kas Visuma mērogos ir viens mirklis. Mūžīga ir tikai dvēsele viss pārējais izkūst kā sniegs spožā pavasara saulē. Pieķeroties materiālām, šobrīd aktuālām lietām, pielūdzot tās kā dievus un nonākot atkarībā no tām, cilvēks kļūst nelaimīgs, jo nošķir sevi no mūžīgajiem avotiem, kas spēj dāvāt patiesi veselīgu un laimīgu dzīvi. Viņš savā dzīvē neiekļauj debesjumu un zvaigznes, mežus, laukus, upes un okeānus. Viņš dzīvo tā, it kā būtu no tā visa izolēts. Viņš nespēj pareizi izmantot visas bagātības, kuras daba ir gatava dot, neapjauš, kādi dārgumi atrodas viņam līdzās un viņā pašā. Viņš top par šīs pasaules gūstekni, neapzinās, ka ir kļuvis par tās vergu un kalpu. Ir jāpārveido cilvēku domāšana, viss viņu veidols jāpadara garīgi cildens, jo tikai tad cilvēci varēs glābt.

* * *

Patiesības, par kurām ir runa šajā grāmatā, kādam var šķist visai parastas, visnotaļ zināmas, toties kādam citam kļūt par atklājumu. Pat tad, ja sev neko jaunu neesat atklājuši, padomājiet par to, vai vienmēr dzīvojat saskaņā ar šo zinību patieso zinību par mūsu pasauli vai varbūt neņemat to vērā kā kaut ko tādu, kas uz realitāti neattiecas, kas noputējis un aizmirsts guļ grāmatplauktā. Biežāk atgādināsim sev mūžīgās patiesības un iespējami biežāk tās ievērosim savā ikdienas esībā, lai šīs patiesības nekļūtu par kaut ko tādu, kas ir atrauts, tāls no dzīves. Cik gan bieži sadzīvē mēs aizmirstam par Dzīvi, par Esību, cik gan bieži acumirklīgais mums aizēno Mūžīgo… Varbūt tieši tādēļ dzīvē ne viss noris gludi, nenotiek tā, kā gribētos?

Lai visur, visos darbos un visos dzīves ceļos jums klāt stāv gudrība. Varbūt tā palīdzēs citādām acīm paraudzīties uz sevi un pasavdi, savai dzīvei piešķirt citu jēgu un sevi un savu likteni padarīt labākus. Varbūt tā palīdzēs saklausīt jūsu sargeņģeļa balsi. Un tad jūs pilnībā atraisīsit savas dvēseles spēkus un dvēsele iemirdzēsies jaunā gaismā. Un tad jums ne no kā vairs nebūs bail. Un pie jums atnāks vienīgi prieks un veselība, labestība un gaisma, laime un labklājība.

SATURS

Ievads. TAS, KURS VIENMĒR IR KOPĀ AR TEVI

LIKTENIS

Jūs paši izvēlaties savu likteni Kāpēc nedrīkst ticēt zīlniecēm Nekas nenotiek nejauši Kā iemantot laimīgu likteni

MĪLESTĪBA

Lielā dvēseles velte Mīlestība no pirmā skatiena? Nelaimīgas mīlestības nav Kā kļūt mīlestības cienīgam Iemācieties mīlēt sevi

ĢIMENE

Aizsardzība pret pasaules briesmām

Pieķeršanās vai važas?

Bērnu audzināšana

Vientulība ir labāka par atsvešinātību

MĀJA

Lai māja sargātu Kā tīrīt māju

Sadzīves estētika un harmonija Māja: ticējumi, ieradumi un paražas

DARBS

Cilvēkam jābūt darbīgam Profesijas izvēle nav nejauša Kad strādāt traucē slinkums Dzīves jēga nav vienīgi darbs Nauda enerģijas ekvivalents Katrs var būt radošs

ATTIECĪBAS AR CILVĒKIEM

Par labestību pret citiem un palīdzību Neatklājiet dvēseli necienīgiem cilvēkiem Kā izvairīties no graujošas saskarsmes Kā uzvesties starp cilvēkiem Par radniecīgām dvēselēm un draugiem

VESELĪBA

Jūs paši radāt gan veselību, gan slimības

Izdziedināšanās ir iespējama

Miers veselības ķīla

Neizārstējamu slimību nav

Kā izturēties pret smagi slimajiem

Ko jums saka jūsu ķermenis

Veselīgs dzīvesveids

PASAULES UZBŪVE

Neredzamās pasaules saprāts

Par cilvēka izcelšanos

Zeme tā ir dzīva būtne

Cilvēks un viņa dvēsele

Labais un ļaunais

Ko cilvēki uzskata par mistiku

Nobūrums, ļaunā acs, lāsts

Atbrīvošanās no ļaunās acs iedarbības

Atbrīvošanās no nobūruma

Atbrīvošanās no lāsta

dzīvība un NAVE

Nevajag baidīties no nāves

Nāve nav nejauša, bet nav arī iepriekš noteikta

Nāve: pirms un pēc

Par dvēseļu iemiesošanos

Kas ir karma

Par pasaules galu

CILVĒKA NETIKUMI Kas ir grēks

Kā darbojas postošās enerģijas

Kāpēc jāprot piedot

Bailes mīlestības pretmets

Kā izvairīties no bailēm

Nepostiet Zemi

"Pasaulīgo dievu" pielūgšana

Izdevējs СОИ vlctof™

SIA "Tipogrāfija Ogrē", Ogrē, Brivības ielā 31, LV-5001 Reģ. Nr. 000328581

Content

Agejeva Olga Sarunas ar sargeņģeļiem

IEVADS . TAS, KURŠ VIENMĒR IR KOPA AR TEVI

Liktenis jūs paši izvēlaties savu likteni

KĀPĒC NEDRĪKST TICĒT ZĪLNIECĒM

nekas nenotiek nejauši

ka iemantot laimīgu likteni

GADĪJUMS NO PRAKSES

Mīlestība LIELĀ DVĒSELES VELTE

MĪLESTĪBA NO PIRMĀ SKATIENA?

NELAIMĪGAS MĪLESTĪBAS NAV

NO DIALOGIEM SAKARU KANĀLĀ

KĀ KĻŪT MĪLESTĪBAS CIENĪGAM

GADĪJUMS NO PRAKSES

IEMĀCIETIES MĪLĒT SEVI

ĢIMENE AIZSARDZĪBA PRET PASAULES BRIESMĀM

PIEĶERŠANĀS VAI VAŽAS?

GADĪJUMS NO PRAKSES

BĒRNU AUDZINĀŠANA

VIENTULĪBA IR LABĀKA PAR ATSVEŠINĀTĪBU

NO DIALOGIEM SAKARU KANĀLĀ

MĀJA lai MĀJA SARGĀTU

KĀ TĪRĪT MĀJU

SADZĪVES ESTĒTIKA UN HARMONIJA

GADĪJUMS NO PRAKSES

MĀJA: TICĒJUMI, IERADUMI UN PARAŽAS

NO DIALOGIEM SAKARU KANĀLĀ

DARBS CILVĒKAM JĀBŪT DARBĪGAM

PROFESIJAS IZVĒLE NAV NEJAUŠA

KAD STRĀDĀT TRAUCĒ SLINKUMS

DZĪVES JĒGA NAV VIENĪGI DARBS

NAUDA ENERĢIJAS EKVIVALENTS

NO DIALOGIEM SAKARU KANĀLĀ

KATRS VAR BŪS RADOŠS

ATTIECĪBAS AR CILVĒKIEM. par labestību pret citiem un palīdzību

NEATKLĀJIET DVĒSELI NECIENĪGIEM CILVĒKIEM

KĀ IZVAIRĪTIES NO GRAUJOŠAS SASKARSMES

KĀ UZVESTIES STARP CILVĒKIEM

NO DIALOGIEM SAKARU KANĀLĀ

PAR RADNIECĪGĀM DVĒSELĒM UN DRAUGIEM

GADĪJUMS NO PRAKSES

VESELĪBA . jŪs paŠi radĀt GAN VESELĪBU, GAN SLIMĪBAS

IZDZIEDINĀŠANĀS IR IESPĒJAMA

GADĪJUMS NO PRAKSES

MIERS VESELĪBAS ĶILA

NEIZĀRSTĒJAMU SLIMĪBU NAV

KĀ IZTURĒTIES PRET SMAGI SLIMAJIEM

KO JUMS SAKA JŪSU ĶERMENIS

VESELĪGS DZĪVESVEIDS

NO DIALOGIEM SAKARU KANĀLĀ

PASAULES UZBUVE . neredzamĀs PASAULES SAPRĀTS

NO DIALOGIEM SAKARU KANĀLĀ

PAR CILVĒKA IZCELŠANOS

ZEME TĀ IK DZĪVA BŪTNE

CILVĒKS UN VIŅA DVĒSELE

LABAIS UN ĻAUNAIS

KO CILVĒKI UZSKATA PAR MISTIKU

NOBŪRUMS, ĻAUNĀ ACS, LĀSTS

ATBRĪVOŠANĀS NO ĻAUNĀS ACS IEDARBĪBAS

ATBRĪVOŠANĀS NO NOBŪRUMA

ATBRĪVOŠANĀS NO LĀSTA

GADĪJUMS NG PRAKSES

DZĪVĪBA UN NAVE . NEVAJAG BAIDĪTIES NO NĀVES

NĀVE NAV NEJAUŠA, BET NAV ARĪ IEPRIEKŠ NOTEIKTA

NĀVE: PIRMS UN PĒC

GADĪJUMS NO PRAKSES

PAR DVĒSEĻU IEMIESOŠANOS

KAS IR KARMA

PAR PASAULES GALU

NO DIALOGIEM SAKARU KANĀLĀ

CILVĒKA NETIKUMI KAS IR GRĒKS

KĀ DARBOJAS POSTOŠAS ENERĢIJAS

NO DIALOGIEM SAKARU KANĀLĀ

KĀPĒC JĀPROT PIEDOT

BAILES MĪLESTĪBAS PRETMETS

KĀ IZVAIRĪTIES NO BAILĒM

NEPOSTIET ZEMI

"PASAULĪGO DIEVU" PIELŪGŠANA

SATURS