Redfīlds Džeimss

Selestīnas pareģojums

DŽEIMSS REDFĪLDS

Selestīnas pareģojums, Piedzīvojums, nākamās tūkstošgades rokasgrāmata.

KRITISKĀ MASA

Es piebraucu pie restorāna, novietoju autostāvvietā automašīnu un nolaidu sēdekli, lai ērti atlaižoties krēslā mirkli padomātu. Čarlīna droši vien jau ir klāt un gaida mani iekšā. Ko gan tas varētu nozīmēt? Sešus gadus par viņu nekas nebija dzirdēts. Kādēļ gan lai viņa parādītos tieši tagad, kad es nedēļu esmu baudījis vientulību savā meža namā?

Es izlīdu no sava furgoniņa un devos restorāna virzienā. Pēdējie zeltainie dzintarainie norietošās saules stari atblāzmojās uz autostāvvietas mitrā asfalta. Vēl pirms stundas plosījās pērkona negaiss, bet tagad debesis ir noskaidrojušās, un dzestrais, svaigais gaiss, rieta pustumsa un zemu debesīs redzamais pusmēness radīja dīvainu, teju mistisku sajūtu.

Es gāju un domāju par Čarlīnu. Vai viņa vēl aizvien ir tikpat skaista, tikpat dedzīga? Vai laiks viņu ir mainījis? Un kas tas par Rokrakstu, ko viņa minēja? Ziemeļamerikā atrasts Rokraksts, par kuru viņa tā man gribēja izstāstīt."

,,Es esmu lidostā", viņa teica pa tālruni. ,,Man atlikušas divas stundas līdz izlidošanai. Vai vari ar mani papusdienot? Tevi sajūsminās šis Rokraksts, tev taču patīk tādi noslēpumi."

Noslēpumi, kas man patīk? Par ko viņa ar to gribēja teikt? Restorāns bija ļaužu pilns. Vairāki cilvēki gaidīja atbrīvojamies kādu galdiņu. Kad es uzmeklēju viesmīli, viņa man pateica, ka Čarlīna jau ir atnākusi un gaida mani galerijā, kas atrodas virs centrālās ēdamzāles. Es uzkāpu pa kāpnēm augšā un ieraudzīju, ka ap vienu no galdiņiem drūzmējās daudzi cilvēki, tai skaitā divi policisti. Piepeši policisti pagriezās un aizskrēja man garām, uz leju pa kāpnēm. Cilvēki sāka izklīst, un es ieraudzīju sievieti, kura atradās visu uzmanības centrā. Viņa sēdēja pie galdiņa. Tā bija … Čarlīna!

Es ātrā gaitā piegāju pie viņas. ,,Čarlīna, kas noticis?"

Viņa pacēla galvu, uzjautrinoši naidīgi raugoties manī, un piecēlas, smaidīdama savu apburošo, pazīstamo smaidu. Matu sakārtojums bija cits, bet seja nebija mainījusies - tie paši smalkie sejas vaibsti, lielā mute, milzīgās, zilās acis.

,,Tu pat nevari iedomāties!" viņa iesaucās, draudzīgi apskaudama mani. ,,Es aizgāju uz dāmu istabu, un kamēr es biju prom, kāds nozaga manu portfeli!"

,,Kas bija portfelī?"

,,Nekā īpaša! Grāmatas, žurnāli, kurus es nopirku lasīšanai lidmašīnā. Kaut kas traks! Cilvēki, kas sēdēja pie blakus galdiņa, saka, ka kāds vienkārši pienāca, paņēma portfeli un, neviena netraucēts, aizgāja. Viņi aprakstīja šo cilvēku policistiem, kuri tagad aizgāja pārmeklēt apkārtni."

,,Gribi, es iešu viņiem palīdzēt?"

,Nē, nē! Nedomāsim par to. Man nav tik daudz laika, es gribu parunāt ar tevi."

Es piekrītoši pamāju, un Čarlīna aicināja mani apsēsties. Pienāca viesmīlis, un mēs, ieskatīdamies ēdienkartē, izdarījām pasūtījumu. Nākamās desmit, piecpadsmit minūtes mēs vienkārši pļāpājām. Man gribējās apiet tēmu par manu labprātīgo izolāciju, taču Čarlīna uzreiz sajuta, ka es kaut ko nepasaku līdz galam. Viņa pieliecās tuvu klāt un vēlreiz dāvāja man savu plato smaidu.

,,Stāsti nu, kas ar tevi notiek?" viņa jautāja.

Es ieskatījos viņai acīs. Viņa noraudzījās manī ar savu parasto, ieinteresēto skatienu.

,,Tu gribi, lai es tagad tev visu izstāstītu?"

,,Noteikti!"

,,Nu, patiesība ir tāda, ka es paņēmu atvaļinājumu un apmetos uz dzīvi pie ezera. Es pēdējā laikā daudz strādāju, un man sagribējās padzīvot pavisam atšķirīgu dzīvi."

,,Jā, es atceros, ka tu stāstīji par šo ezeru. Jūs ar māsu, šķiet, gribējāt to pārdot?"

,,Par pārdošanu mēs vēl neesam izšķīrušies, lai gan nekustamā īpašuma nodokļi mūs ir nomocījuši. Ar katru gadu nākas maksāt aizvien vairāk, zemes gabals taču atrodas gandrīz piepilsētā."

Viņa pamāja.

,,Un ko tu domā darīt?"

,,Vēl neesmu izlēmis. Gribētos izbaudīt kaut ko jaunu."

Viņa noslēpumaini uz mani paskatījās.

,,Šķiet, tevi ir pārņēmis vispārējs nemiers."

,,Šķiet, ka tā," es atbildēju. ,,Un kas tad ir?"

,,Lūk, par to tad arī tiek runāts Rokrakstā."

Iestājās klusums, un tagad, savukārt, es vērīgi uz viņu paskatījos.

,,Nu, stāsti, kas tas par Rokrakstu!"

Viņa ērti atlaidās krēslā, it kā mēģinādama sakopot domas, un atkal ieskatījās man acīs.

,,Es taču jau tev teica pa tālruni, ka pirms pāris gadiem pametu darbu avīzē. Tagad es strādāju pētniecības firmā, kas pēta kultūras un demogrāfiskos procesus ANO uzdevumā. Nesen man firmas uzdevumā nācās strādāt Peru.

Es tur veicu dažus pētījumus Limas universitātē. Darba laikā es vairākas reizes dzirdēju runājam par kāda sena manuskripta atrašanu. Es ieinteresējos par to, bet nevarēju uzzināt nekādas sīkākas ziņas. Pat arheoloģijas un antropoloģijas fakultātēs nekas nebija zināms. Es vērsos valsts iestādēs, taču tur man pavēstīja, ka viņi neko nav dzirdējuši par kaut kādu Rokrakstu.

Mani sasniedza baumas, ka valdība kaut kādu iemeslu dēļ ir nolēmusi šo dokumentu turēt slepenībā, taču precīzas ziņas neviens man nevarēja sniegt."

,,Tu taču mani pazīsti," viņa turpināja. ,,Es esmu ļoti ziņkārīga. Kad biju beigusi strādāt pie sava uzdevuma, es nolēmu palikt dažas dienas šajā valstī un mēģināt kaut ko uzzināt. Sākumā visi mani jautājumi atsitās kā pret necaurejamu sienu, bet reiz, brokastojot kādā kafejnīcā netālu no Limas, es ievēroju, ka manī noraugās kāds garīdznieks. Viņš pienāca man klāt un paskaidroja, ka nejauši ir dzirdējis, kā es vaicāju par kādu Rokrakstu. Viņš nevēlējās izpaust savu vārdu, bet piekrita atbildēt un maniem jautājumiem."

Čarlīna uz brīdi pārtrauca savu stāstu, taču, tikusi galā ar šaubām, turpināja, aizvien vērīgi raudzīdamās manī.

,,Viņš teica, ka Rokraksts ir tapis sešus gadsimtus pirms mūsu ēras. Tajā tika pareģotas radikālas pārmaiņas cilvēces dzīvē."

,,Un kad šīs pārmaiņas sāksies?" es painteresējos.

,,Divdesmitā gadsimta beigās."

,,Tas ir, tagad?"

,,Tieši tā!"

,,Un kas tās ir par pārmaiņām?"

Čarlīna neatbildēja uzreiz. Kad viņa sāka runāt, viņa lēni un izteiksmīgi izteica katru vārdu.

,,Garīdznieks teica, ka pārmaiņu būtība būs ļoti lēna apziņas atdzimšana. Tas ir garīgs process, taču tas nav saistīts ar reliģiju. Mums pavērsies jaunas zināšanas par cilvēka dzīvi uz šīs planētas, par mūsu esības jēgu. Šis garīdznieks domā, ka zināšanas par dzīves jēgu pilnībā izmainīs mūsu sabiedrību."

Viņa atkal brīdi klusēja un pēc tam piebilda:

,,Tālāk viņš teica, ka Rokraksts sastāv no daļām jeb nodaļām, un katra tā daļa ir veltīta kādai dzīves atklāsmei. Rokrakstā ir pareģots, ka mūsdienās cilvēki sāks pamazām, vienu pēc otras apgūt šīs atklāsmes, tādējādi no mūsu patreizējā stāvokļa pārejot pie absolūti jaunas garīgās kultūras."

Es nenocietos un neticīgi pašūpoju galvu.

,,Vai tiešām tu tam tici?"

,,Kā tev teikt…"

,,Paskatiet visapkārt", es viņu pārtraucu, norādīdams uz leju, uz daudzajiem restorāna apmeklētājiem, kas pusdienoja pie zālē esošajiem galdiņiem. ,,Lūk, realitāte. Vai tu saskati kādas pārmaiņas?"

Es nepaspēju pabeigt savu sakāmo, kad pie viena no zāles attālākā stūrī esošā galdiņa atskanēja naidpilns kliedziens. Es neuztvēru vārdus, bet cilvēki kliedza tik skaļi, ka visas galvas pagriezās uz šī galdiņa pusi. Es pat nodomāju, vai tikai atkal kādu nav apzaguši, bet izrādījās, ka tas ir parasts strīds. Apmēram trīsdesmit piecus gadus veca sieviete piecēlās no galdiņa, naidīgi uzlūkodama pretim sēdošo vīrieti.

,,Ne jau tur tā lieta!" viņa iekliedzās. ,,Lieta ir tāda, ka mani neapmierina mūsu attiecības! Vai tu to saproti? Neapmierina!" Viņa nomierinājās, nosvieda uz galda salveti un aizskrēja prom.

Mēs ar Čarlīnu paskatījāmies viens uz otru. Mūs abus pārsteidza tas, ka šī naidpilna aina norisinājās tieši tai brīdī, kad mēs runājām par cilvēkiem apakšējā zālē. Beidzot Čarlīna pamāja ar galvu uz galdiņa pusi, pie kura sēdošais vīrietis turpināja vientulībā pusdienot, un teica:

,,Jā, tā ir realitāte, un tā pārvēršas."

,,Bet kā gan?" es iesaucos, vēl nespēdams atjēgties no notikušā. ,,Realitāte pārvēršas, kad tiek aptverta Pirmā atklāsme. Tiesa gan, pēc garīdznieka domām, no sākuma cilvēks vēl neapzinās to, bet tikai sajūt dziļu neapmierinātību un tieksmi pēc pārmaiņām." ,,Pārmaiņām?" ,,Jā."

,,Kādām pārmaiņām?"

,,Tur jau ir tā lieta, ka sākumā mēs paši to nezinām. Saskaņā ar Rokrakstu, mums uz mirkli ir pilnīgi cita pašsajūta…dziļāka. Mēs izjūtam iedvesmu, taču tās būtība mums nav saprotama, un paildzināt šo sajūtu nav mūsu spēkos. Kad tā mūs pamet, mēs izjūtam neapmierinātību, nepatiku pret dzīvi. Tā mums šķiet pārāk blāva, pārāk ikdienišķa."

,,Un tu domā, ka šai sievietei lika dusmās uzliesmot tieši neapmierinātība?"

,,Domāju gan. Šī sieviete ir tāda pati kā mēs visi. Ikkatrs no mums vēlas atrast sevi, realizēt savas iespējas, un mēs nevēlamies samierināties ar to, kas mūs sasaista. Tā ir nemierīga tiekšanās uz pašizpausmi -iemesls egocentrismam, kas ir kļuvis plaši sastopams pēdējo desmitgažu laikā. Tam ir pakļauts ikviens cilvēks, sākot no finansistiem un beidzot ar ielu huligāniem."

Viņa ieskatījās man acīs.

,,Tas ir iemesls tam, kādēļ mēs kļūstam tik prasīgi, veidojot attiecības ar citiem, tādēļ arī mūsu pieķeršanās otram cilvēkam ir tik nenoturīga!"

Viņas vārdi man lika domāt par savām pēdējām divām attiecībām. Abas tās sākās trauksmaini, taču nevienas no šīm attiecībām neturpinājās pat gadu. Čarlīna pacietīgi gaidīja brīdi, kad es atkal pievērsīšos viņai. ,,Izstāsti man par to sīkāk", es palūdzu.

,,Mēs ilgi runājām par to ar garīdznieku", viņa atbildēja. ,,Viņš paskaidroja, ka, ja abi partneri ir pārāk prasīgi, ja katrs sagaida, ka otrs dzīvos partnera pasaulē, vienmēr darīs to, ko grib partneris un pievienosies viņam visā, nenovēršami radīsies cīņa starp abu partneru patmīlību."

Viņas vārdi trāpīja mērķī. Patiesi, abas manas attiecības sagrāva tieksme diktēt otram savus noteikumus. Mums pastāvīgi radās strīdi dēļ dienas kartības. Lielā dzīves tempa dēļ, mums katastrofāli nepietika laika tam, lai varētu saskaņot mūsu plānus - kur doties, ko darīt, ar ko nodarboties, un, beigu beigās, jautājums par to, kurš risinās šādus jautājumus, kļūst neatrisināms.

,,Lūk, dēļ šīs cīņas par varu", Čarlīna turpināja, ,,mums ir tik grūti ilgstoši palikt kopā ar vienu cilvēku. Tā vismaz ir rakstīts Rokrakstā."

,,Nesaprotu, kāds garīgumam ar to visu sakars", es bildu.

,,Arī es garīdzniekam teicu to pašu", Čarlīna atbildēja. ,,Viņš atbildēja, ka ir svarīgi atcerēties, ka, neskatoties uz to, ka daudzas mūsdienu sabiedrības slimības var izskaidrot ar nemieru un neapmierinātību, šī problēma ir laicīga, tā atrisināsies pati no sevis. Agrāk vai vēlāk mēs sapratīsim, kas mums pietrūkst un kas ir jaunas dzīves apziņas pamatā. Tad varēs uzskatīt, ka mēs esam apguvuši Pirmo atklāsmi."

Mums atnesa pusdienas, un saruna uz mirkli aprāvās. Viesmīlis ielēja vīnu, un mēs nogaršojām viens otra ēdienu. Kad viņa pastiepa roku pāri galdam, lai paņemtu no mana šķīvja gabaliņu laša, Čarlīna sarauca degunu un pie sevis nosmējās. Es pēkšņi sapratu, cik viegli ir būt kopā ar viņu.

,,Nu, labi", es teicu, ,,kas tad īsi mums pietrūkst? Kas ir tavas Pirmās atklāsmes pamatā?"

Čarlīna atkal brīdi klusēja, meklējot īstos vārdus.

,,To ir grūti izskaidrot", viņa beigu beigās teica, ,,bet garīdznieks to teica tā: Pirmā atklāsme būs apgūta, kad mēs apzināsimies sakritību nozīmi mūsu dzīvē. "

Viņa pieliecās man tuvāk.

,,Vai tev ir kādreiz nācies pareģot savu nākotni? Sava veida intuīcija, kaut kāda iekšējā balss teica tev, ko tu darīsi tālāk, kam veltīsi savu dzīvi. Tevi tas pārsteidza? Pēc tam tu ātri vien aizmirsi par to, kali pavisam citus plānus, un pēkšņi satikies ar kādu, kaut ko izlasīji vai nokļuvi kādā vietā, kā rezultātā nonāci tieši pie tādas nākotnes, kādu tu reiz pareģoji.

Garīdznieks bija pārliecināts par to, ka šādas sakritības notiek ar cilvēkiem aizvien biežāk, un, galu galā, mēs saprotam, ka tā nevar būt vienkārši nejaušība. Mēs apzināmies, ka mūsu dzīvi virza kāds neparasts spēks. Mēs saskaramies ar noslēpumu, jūtam iedvesmu, izjūtam dzīves piepildījumu!

Garīdznieks teica, ka, izbaudot šo sajutu uz kādu brīdi, mes vēlēsimies, lai tā vienmēr ir ar mums. Aizvien vairāk cilvēku katru dienu pārliecinās par to, ka šis noslēpumainais spēks ir pilnīgi reāls, un tas nozīmē, ka aiz mūsu ikdienas dzīves slēpjas kas nezināms. Tā apzināšanās arī ir Pirmā atklāsme."

Viņa paraudzījās uz mani, gaidot atbildi, taču es klusēju.

,,Vai tad tu nesaproti?,, viņa bija sarūgtināta. ,,Apgūt Pirmo atklāsmi nozīmē atzīt kāda noslēpuma esamību, kas aptver katra cilvēka dzīvi uz šīs planētas. Ar mums notiek noslēpumainas sakritības, un, kaut arī mēs tās nesaprotam, mēs zinām, ka šīs sakritības ir reālas. Tāpat kā bērnībā mēs atkal sajūtam, ka kāda dzīves daļa ir slēpta mūsu skatam, ka daudz ko nāksies uzzināt un ka pats galvenais ir noslēpts no mums un atrodas aiz dzīves skatuves kulisēm."

Čarlīna runāja aizrautīgi, pieliekusies man tuvu klāt un žestikulēdama.

,,Šķiet, ka esi ar to visu ļoti aizrāvusies", es bildu.

,,Es atceros laikus", viņa asā tonī teica, ,,kad tu pats runāji par tādām lietām."

Tas mani atkal sapurināja. Viņai bija taisnība. Manā dzīvē bija periods, kad es patiesi interesējos par līdzīgām zīmīgām sakritībām un pat mēģināju tās izskaidrot no psiholoģiskā aspekta, taču vēlāk mani uzskati mainījās. Kaut kāda iemesla dēļ, es sāku uzskatīt savas agrākās intereses par nobrieduša cilvēka necienīgām fantāzijām un vispār beidzu pievērst uzmanību jebkāda veida sakritībām.

Es sajutu nepieciešamību pēc attaisnošanās.

,,Nu ko, šķiet, ka tajā laikā es biju aizrāvies ar austrumu filozofiju vai kristiešu mistiku, un tev tas ir palicis atmiņā. Jebkurā gadījumā, Čarlīn, piekriti, ka par to, ko tu sauc par Pirmo atklāsmi, ir uzrakstīts ne mazums grāmatu. Ko jaunu vēstī tavs Rokraksts? Pat ja es piekristu, ka sakritībās ir kas noslēpumains, kādā veidā tas var pārvērst manu dzīvi?"

Čarlīna uz mirkli nolaida acis.

,,Saproti mani pareizi," viņa teica. ,,Protams, ka cilvēki to apzinājās arī agrāk, un arī rakstīts par to ir daudz. Garīdznieks īpaši uzsvēra to, ka Pirmā atklāsme nav nekas jauns. Viņš teica, ka visos laikos bija atsevišķi cilvēki, kas saprata sakritību nozīmi, un ka tas bija par pamatu daudzām reliģijām un filozofiskām nostādnēm. Jaunums ir šādu cilvēku skaits.

Pārvērtību process notiek patreiz, mūsu laikā, jo ļoti daudzi cilvēki vienlaikus ir apzinājušies vienu un to pašu."

,,Bet ko gan tas īsti nozīmē?" es vēl aizvien spurojos pretī.

,,Spriežot pēc garīdznieka teiktā, Rokrakstā ir teikts, ka to cilvēku skaits, kuri apzinās sakritību nozīmīgumu, krasi pieaugs divdesmitā gadsimta otrajā pusē. Šādu cilvēku skaits turpinās palielināties apmēram līdz nākamā gadsimta sākumam, kad tiks sasniegts noteikts lielums, citiem vārdiem sakot, kritiskā masa.

,,Rokrakstā ir pareģots", viņa turpināja, ,,ka, kad mēs sasniegsim šo kritisko masu, visa cilvēce sapratīs zīmīgo sakritību nozīmīgumu. Vairums no mums nopietni aizdomāsies par noslēpumaino procesu, kas ir cilvēku dzīves pamatā uz mūsu planētas, un kad šis jautājums vienlaikus nodarbinās pietiekami lielu cilvēku skaitu, viņu apziņā varēs iekļūt arī nākamās atklāsmes, jo, saskaņā ar Rokrakstu, ja ļoti daudzi cilvēki sāk nopietni jautāt sev par dzīves jēgu, viņi noteikti saņem atbildes. Pārējās atklāsmes atklāsies… viena pēc otras."

Čarlīna uz mirkli pārtrauca runāt un pievērsās ēdienam.

,,Un, kad mēs nonāksim pie nākamajām atklāsmēm, mūsu dzīve pārvērtīsies?", es jautāju.

,,Tā garīdznieks teica."

Es kādu laiku skatījos uz Čarlīnu, domājot par ,,kritiskās masas" ideju, un tad teicu:

,,Zini, bet vai tev tas viss nešķiet pārāk sarežģīti, lai par to varētu būtu teikts Rokrakstā, kas uzrakstīts sešus gadsimtus pirms mūsu ēras?"

,,Piekrītu", viņa atbildēja. ,,Es pati par to ierunājos, bet garīdznieks mani pārliecināja, ka zinātnieki, kuri pirmie tulkoja Rokrakstu, nemaz nešaubījās par tā īstumu, jo Rokraksts sarakstīts aramiešu valodā tāpat, kā vairums Vecās Derības grāmatu."

,,Aramiešu valodā Dienvidamerikā? Kā gan šī valoda parādījās tur sešsimt gadus pirms Kristus dzimšanas?"

,,To garīdznieks nemācēja teikt."

,,Un ko par Rokrakstu domā baznīca? Vai atzīst to?"

,,Nē. Viņš teica, ka vairums garīdznieku visiem spēkiem cenšas noklusēt Rokraksta esamību vai aizliegt to, tādēļ viņš arī atteicās nosaukt savu vārdu. Acīmredzot, saruna ar mani viņam radīja ne mazums briesmu."

,,Bet vai viņš paskaidroja, kādēļ vairums garīdznieku ir pret šo Rokrakstu?"

,,Jā, viņš paskaidroja. Tas liek šaubīties par reliģijas pilnīgumu."

,,Kādā veidā?"

,,Es to līdz galam nesapratu. Viņš maz runāja par to. Acīmredzot, nākamās atklāsmes attīsta un papildina kādas tradicionālās baznīcas nostādnes, un tas garīdzniekus baida. Viņi domā, ka viss ir labi tā, kā tas ir.

,,Ak tā gan!"

,,Viņš pats uzskata", Čarlīna turpināja, ,,ka Rokraksts nekādā mērā nav pretrunā baznīcas pamatprincipiem. Drīzāk Rokraksts skaidro to, ko paredz sevī šīs garīgās patiesības. Viņš ir pārliecināts, ka baznīcas vadītāji to saprastu, ja vien viņi atcerētos, ka dzīve ir viens liels noslēpums, un izbaudītu tālākās atklāsmes."

,,Bet vai viņš tev pateica, cik ir šo atklāsmju?"

,,Nē. Viņš tikai minēja Otro atklāsmi. Viņš teica, ka tā izskaidro nesenās vēstures notikumus un precizē pārvērtību procesa jēgu."

,,Vai sīkāk viņš neko nestāstīja?"

,,Nē, nepaspēja. Viņš teica, ka viņam ir jāiet, ka viņam ir kādas darīšanas. Mēs norunājām satikties pie viņa mājas pēc pāris stundām. Kad es atnācu, viņš vēl nebija atgriezies. Es nosēdēju tur trīs stundas, bet tā arī nesagaidīju viņu. Beigu beigās, man bija jāiet, lai es nenokavētu lidmašīnu."

,,Un tu tā arī vairs neparunāji ar viņu?"

,,Nē. Mēs vairs neredzējāmies."

,,Bet vai valsts iestādes neapstiprināja Rokraksta esamību?"

,,Un kad tas viss notika?"

,,Apmēram pirms pusotra mēneša."

Dažas minūtes mēs sēdējām klusēdami. Beidzot Čarlīna pacēla acis un pajautāja:

,,Nu, ko tu par to visu domā?"

,,Pat nezinu, ko domāt", es godīgi atbildēju. Man bija grūti noticēt, ka cilvēki var radikāli mainīties. No otras puses, mani satrieca doma, ka var būt Rokraksts, kurā tiek skaidrotas tādas lietas.

,,Bet vai viņš tev neparādīja norakstu vai vismaz izvilkumus?"

,,Nē. Man nav nekā, izņemot savas piezīmes."

Mēs atkal brīdi klusējām.

,,Klausies", viņa teica. ,,Es domāju, ka tevi sajūsminās šādas domas."

Es paskatījos uz viņu.

,,Redzi, bez pierādījumiem ir grūti kam tādam noticēt."

Viņa atkal veltīja man platu smaidu.

,,Kas par lietu?" es pajautāju.

,,Lieta tāda, ka es teicu to pašu."

,,Kam? Garīdzniekam?"

,,Jā."

,,Un ko viņš atbildēja?"

,,Viņš teica, ka pierādījums ir pārdzīvojums."

,,Ko gan tas varētu nozīmēt?"

,,Tas nozīmē, ka Rokraksta patiesumu apliecina mūsu pašu iekšējā pieredze. Ja mēs dziļi ieskatīsimies sevī un sapratīsim, kā plūst mūsu dzīve šajā vēsturiskajā mirklī, mēs uzreiz ieraudzīsim, ka Rokraksta idejas ir saprātīgas un pamatotas." Viņa brīdi minstinājās. ,,Vai piekriti, ka tajā ir sava jēga?"

Es aizdomājos. Vai tam ir jēga? Vai patiesi visi izjūt tādu pašu neapmierinātību ar dzīvi, kādu izjūtu es, un vai tiesa, ka mūsu neapmierinātība izriet no vienkāršas atklāsmes, vienkāršas apzināšanās, kas veidojusies pēdējo trīsdesmit gadu laikā, apzināšanās, ka dzīve ir kas vairāk, nekā mēs domājam, kaut kas, kas iziet ārpus mūsu ikdienas pieredzes robežām?

,,Nezinu", es beidzot atbildēju. ,,Šķiet, ka man vajadzīgs laiks, lai to aptvertu."

Es izgāju dārzā, kas atradās pie restorāna, un nostājos iepretim ciedra soliņam, ar skatu uz strūklaku. Pa labi no manis iedegās un dzisa lidostas ugunis, rūca pacelties gatavās reaktīvās lidmašīnas dzinēji.

,,Cik skaisti ziedi!", man aiz muguras ierunājās Čarlīna. Es pagriezos un ieraudzīju, ka viņa nāk pie manis pa celiņu, tīksminādamās par petūnijām un begonijām, kas ieskāva laukumu, kur atradās soliņi. Viņa apstājās man blakus, un es pievilku viņu cieši klāt. Es atcerējos… Pirms dažiem gadiem, kad mēs abi dzīvojām Šarlotsvillā, Virdžīnijas pavalstī, mēs bieži pavadījām vakarus sarunās, galvenokārt apspriežot zinātniskās teorijas un psiholoģiskās izaugsmes problēmas. Mēs mīlējām šīs sarunas un patikām viens otram, bet mušu attiecības tā ari palika platoniskas, un tagad tas mani izbrīnīja.

,,Es vienkārši nevaru izteikt", viņa sacīja, ,,cik patīkami man ir atkal tevi redzēt!"

,,Man ari", es atbildēju. ,,Tik daudz, kas nāk atmiņā." ,,Kā tu domā, kādēļ mēs pazaudējām viens otru" viņa vaicāja. Šis jautājums manī uzjundīja atmiņas par mūsu pēdējo tikšanos. Mēs stāvējām pie manas automašīnas un atvadījāmies. Es atgriezos savā dzimtajā pilsētā, man bija neskaitāmi daudz ieceru. Mani gaidīja jauns darbs: es biju nodomājis strādāt ar bērniem - vardarbības upuriem. Toreiz man šķita, ka es zinu, kā šiem bērniem palīdzēt iziet no noslēgtā atmiņu un reakciju uz pārdzīvoto loka, kas traucēja viņiem dzīvot, bet laiks rādīja, ka es neko nespēju panākt. Man nācās atzīt savu bezspēcību. Līdz šim brīdim nezinu, kā cilvēks var pārvarēt un aizmirst savu pagātni.

Tas bija pirms sešiem gadiem. Domāju, ka gūtā pieredze man ir nākusi par labu, taču es izjutu nepieciešamību iet tālāk. Tikai kurp gan? Un kādēļ? Reizēm es domāju par Čarlīnu, - viņa bija atbildīga par daudziem maniem tā laika priekšstatiem par bērnu traumu raksturu. Un lūk, viņa atkal bija man blakus, un sarunāties ar viņu izrādījās tikpat interesanti kā agrāk.

,,Šķiet, tādēļ ka es biju pilnībā iegrimis darbā", es atbildēju. ,,Es arī. Darbs laikrakstā, garlaicīgi nav. Man vienkārši nebija laika atmiņām."

Es maigi saspiedu viņas plecu.

,,Zini, Čarlīn, es taču jau paspēju aizmirst, cik brīnišķīgi ir ar tevi runāt, cik viegli un nepiespiesti es jūtos kopā ar tevi!" Viņa pasmaidīja un pamāja ar galvu.

,,Jā", viņa teica, ,,arī es pēc sarunas ar tevi vienmēr izjutu enerģijas pieplūdumu!"

Es grasījos atbildēt, bet pamanīju, ka pēkšņi nobālējusī Čarlīna satraukti raudzījās uz restorāna pusi.

,,Kas noticis?" es jautāju un arī paskatījos turp. Daži cilvēki sarunājoties devās autostāvvietas virzienā. Es nemanīju neko neparastu. Es atkal pagriezos pret Čarlīnu. Viņa šķita satraukta un samulsusi. ,,Kas noticis?" es atkārtoju.

,,Tur, aiz pirmās automašīnu rindas…Vai redzi cilvēku pelēkajā kreklā?"

Es atkal paraudzījos autostāvvietas virzienā. No restorāna iznāca vairāki cilvēki.

,,Kuru?"

,,Man šķiet, ka viņa tur vairs nav", viņa, ciešāk ieskatīdamās, teica. ,,Cilvēki pie blakus galdiņa, kuri redzēja zagli, kas nozaga manu portfeli, teica, ka viņš ar nelielu bārdiņu, pliku pauri un tērpies pelēkā kreklā. Man šķiet, ka es viņu tikko redzēju tur, pie automašīnām. Viņš skatījās uz mums."

Mani pārņēma Čarlīnas satraukums. Teikdams, ka tūlīt atgriezīšos, es piegāju tuvāk autostāvvietai, cenzdamies neaiziet pārāk tālu no Čarlīnas. Es neredzēju nevienu, kurš līdzinātos iespējamā zagļa aprakstam.

Kad es atgriezos pie soliņa, Čarlīna noliecās man pie auss un gandrīz čukstus teica:

,,Paklau, bet ja nu tas viss ir Rokraksta dēļ? Varbūt tas cilvēks domāja, ka esmu no Limas izvedusi kopiju, un paņēma manu portfeli, lai atgrieztu kopiju vietā, kur tai nāktos būt?"

Mēs atgriezāmies restorānā un izsaucām policiju. Automašīna atbrauca ļoti īsā laikā, un mēs izstāstījām par notikušo. Divdesmit minūtes policisti pārbaudīja visas automašīnas un pēc tam pateica, ka viņiem vairs nav laika, tomēr viņi apsolīja pārbaudīt visus Čarlīaas reisa pasažierus.

Kad policisti aizbrauca, mēs ar Čarlīnu atgriezāmies pie strūklakas.

,,Par ko mēs runājām", viņa vaicāja, ,,pirms es ieraudzīju to cilvēku?"

,,Par mums abiem", es atbildēju. ,,Čarlīn, kā tu izlēmi tikties ar mani, lai par to visu izstāstītu?"

Viņa, šķiet, samulsa.

,,Redzi, kad es biju Peru un garīdznieks man stāstīja par Rokrakstu, es nevarēju pārstāt domāt par tevi."

,,Patiesi?"

,,Tad es neaizdomājos par to", viņa turpināja, ,,bet vēlāk, kad es atgriezos Virdžīnijā, es atcerējos tevi ikreiz, kad domāju par Rokrakstu. Es daudzkārt gribēju tev piezvanīt, bet tā arī to neizdarīju. Es tagad lidoju uz Maiami, esmu saņēmusi kārtējo norīkojumu. Un, iedomājies, lidmašīnā es uzzināju, ka šeit būs divu stundu ilga apstāšanās. Es piezvanīju tev, līdzko mēs piezemējāmies. Noklausījos tavu autoatbildētāju, tu gan, tiesa, lūdzi zvanīt uz ezeru tikai īpaši svarīgos gadījumos, bet es tomēr riskēju un nolēmu tevi patraucēt.

Es skatījos uz viņu nezinādams, ko domāt.

,,Protams," es beidzot teicu, ,,es priecājos, ka tu piezvanīji."

Čarlīna paskatījās pulkstenī.

,,Jau ir vēls. Man laiks atgriezties lidostā."

,,Es tevi aizvedīšu", es piedāvāju.

Mēs piebraucām pie lidostas centrālās ēkas un devāmies uz izlidošanas zāli. Es vērīgi paraudzījos visapkārt, bet nepamanīju neko aizdomīgu. Iekāpšana lidmašīnā jau bija sākusies, un viens no policistiem, kuri bija atbraukuši uz restorānu, vērīgi apskatīja visus pasažierus. Mēs piegājām pie viņa, un policists teica, ka viņš ir apskatījis visus pasažierus, kuriem bija biļetes, un viņu vidū nebija neviena, kurš atbilstu zagļa aprakstam.

Mēs pateicāmies viņam un, kad policists aizgāja, Čarlīna smaidot pagriezās pret mani.

,,Nu, ko, man laiks doties." Mēs apskāvāmies. ,,Te ir mans tālruņa numurs. Šoreiz nepazaudēsim viens otru, norunāts?"

,,Paklau", es teicu, ,,esi uzmanīga. Ja kas notiek, izsauc policiju."

,,Neuztraucies par mani", viņa atbildēja. ,,Viss būs labi."

Mēs ieskatījāmies viens otram acīs.

,,Ko tu domā darīt sakarā ar Rokrakstu?" es pajautāju.

,,Nezinu. Laikam jau sekot līdzi jaunumiem. Varbūt kaut kas kļūs zināms."

,,Bet ja to noklusēs?"

Viņa atkal veltīja man platu smaidu.

,,Tā es arī zināju! Tu jau esi uz āķa. Es taču teicu - tas ir tas, kas tev vajadzīgs. Ko tu darīsi?"

Es paraustīju plecus.

,,Laikam centīšos kaut ko uzzināt."

,,Labi. Ja kaut ko uzzināsi, paziņo man."

Mēs vēlreiz atvadījāmies, un viņa platiem soļiem devās prom. Es skatījos uz aizejošo Čarlīnu. Viņa vienreiz pagriezās un pamāja man, pēc tam nozuzdama koridorā, kas veda uz iekāpšanas vietu. Es atgriezos automašīnā un taisnā ceļā devos uz ezeru, tiesa pa ceļam nācās apstāties, lai uzpildītu degvielu.

Atgriezies mājās, es brīdi pasēdēju uz terases esošajā šūpuļtiklā. Dziedāja cikādes, kurkstēja kokvardes, un tālumā bija dzirdama vakarlēpja balss. Pusmēness sirpis gandrīz skāra ūdeni, un ūdenī mirgojošā sudraba taka stiepās tieši manā virzienā…

Vakars bija interesants, bet es vēl aizvien biju skeptisks attiecībā uz cilvēces pārvēršanās ideju. Savā laikā es, tāpat kā daudzi cilvēki, atbalstīju sešdesmito un septiņdesmito gadu sociālo ideālismu, un arī astoņdesmito gadu garīgās intereses neatstāja mani vienaldzīgu, tomēr man bija grūti spriest par sabiedrībā notiekošajām pārmaiņām. Vai ir iespējama informācija, kas tā vienkārši var mainīt visu cilvēku pasauli? Maz ticams. Galu galā, cilvēce uz šīs planētas ir pastāvējusi jau ilgu laiku. Kādēļ gan lai mēs tieši tagad saņemtu kādu atklāsmi par eksistenci?

Es vēl mirkli sēdēju, skatījos ūdenī, kur mirdzēja mēness taka, pēc tam izslēdzu gaismu un devos uz guļamistabu, lai pirms miega vēl brīdi palasītu.

Nākamajā rītā es spēji, negaidīti pamodos. Pirms mirkļa redzētais sapnis bija spilgti iespiedies man atmiņā. Pāris minūtes es raudzījos guļamistabas griestos, sīki pārskatot prātā redzēto sapni.

Es kaut ko meklēju. Manā priekšā pletās biezs, skaists mežs, un es gāju pa mežu, gremdēdamies meklējumos. Es ilgi gāju, novirzīdamies no ceļa, ne reizi vien apmaldīdamies un nezinādams, uz kuru pusi doties, taču, lai cik tas nebūtu dīvaini, ikreiz, kad biju apmaldījies, negaidot parādījās kāds cilvēks un rādīja man ceļu. Ja arī es sapnī zināju, ko meklēju, tad pamozdamies, to biju aizmirsis, bet pārliecība par sevi un modrība bija palikusi.

Es apsēdos uz gultas malas. Cauri visai istabai no loga stiepās viens saules stars, un šajā starā dejoja mirdzoši putekļi. Es piegāju pie loga un atvilku aizkarus. Aiz loga mirdzēja skaidra, saulaina diena. Diezgan stiprs vējš šūpoja koku galotnes. Ezeru, droši vien, klāja vilnīši, kuros rotaļājās saules atspulgi, un droši vien, ka no ezera nākt laukā būtu auksts, jo vēsais vējš skartu mitro ādu.

Es tomēr devos laukā un ieniru ūdenī. Es izniru un sāku peldēt uz ezera vidu, kur biju paradis, guļot uz muguras, skatīties uz pazīstamajiem kalniem. Ezers atradās dziļā ielejā, kur satikās trīs kalnu grēdas. Šo brīnišķīgo vietu jaunībā atrada mans vectēvs.

Jau pagājuši kādi simts gadi kopš brīža, kad viņš pirmoreiz uzkāpa šajās virsotnēs, būdams pusaugu pētnieks, brīnumaini apdāvināts zēns, kurš auga pasaulē, kur mežos vēl bija sastopami savvaļas zvēri - kuģi āri un vepri, un kad kalna ziemeļu nogāzē vēl atradās pie pietekas dzīvojošo indiāņu mītnes. Tolaik viņš sev deva vārdu, ka reiz, kādā jaukā dienā viņi pārcelsies uz dzīvi šurp, uz šo ainavisko ieleju, kurā auga gadsimtiem veci koki un plūda septiņi strautiņi, un viņš turēja doto vārdu, uzcēla šeit namiņu un kopā ar mazdēlu neskaitāmas reizes izstaigāja šo apkārtni. Tiesa, es nekad tā kā viņš nemīlēju šo kalnaino novadu, taču es nebūt nesteidzos šķirties no savas zemes un mājas pat tad, kad civilizācija iespiedās šajā apvidū un aplenca manu zemes gabalu.

Raugoties no ezera vidus, skatam pavērās klints, kas pacēlās ziemeļu grēdas pašā virsotnē. Vakar es, sekojot vectēva iedibinātajam rituālam, uzkāpu tajā, lai gūtu dvēseles mieru, ko sniedza skats uz ieleju, lapu smarža un vēja šalkoņa koku galotnēs. Un kamēr es tur sēdēju, skatīdamies uz ezeru un tā zaļajiem krastiem, man kļuva aizvien labāk un labāk, it kā dabas skaistums un diženums atraisītu kādu sāpīgu dvēseles mezglu, bet pēc dažām stundām es satikos ar Čarlīnu un izdzirdēju par Rokrakstu.

Es aizpeldēju līdz krastam un atgūlos uz mājas priekšā esošās koka laipas. Es sapratu, ka dzirdētajam nav iespējams noticēt. Šāda sakritība ir pārāk neticama: atlika man, dzīvesprieku zaudējušam, doties kalnos un tai pat laikā, kā uz pasūtījuma parādījās Čarlīna, citēdama senu Rokrakstu, kas solīja atklāt ikkatru cilvēces pastāvēšanas noslēpumu.

Bet Rokrakstā taču arī ir runāts par šādām sakritībām kā Čarlīnas parādīšanās, sakritībām, kas ir pārāk neticamas, lai būtu vienkārša nejaušība. Vai tiešām šajā senajā dokumentā ir rodama patiesība? Vai tiešām, neskatoties uz vispārējo skepsi un neticību, to cilvēku skaits, kuri apzinās sakritību nozīmīgumu, tuvojās kritiskajai masai? Vai iespējams, ka cilvēki tagad spēs saprast šīs parādības būtību un tādējādi tuvināties jaunai dzīves jēgas izpratnei?

Un kāda gan būs šī jaunā izpratne, es prātoju. Varbūt nākamās Rokraksta atklāsmes satur izskaidrojumus, jo tas taču bija tas, ko garīdznieks teica Čarlīnai.

Vajadzēja pieņemt lēmumu. Pateicoties Rokrakstam, mana dzīve jau bija ieguvusi jaunu jēgu un mērķi. Jautājums bija par to, ko gan tagad darīt. Es varēju palikt tur, kur es biju, bet varēju ari doties zināšanu meklējumos. Man prātā iešāvās doma par iespējamo bīstamību. Kas nozaga Čarlīnas portfeli? Kādēļ? Lai noslēptu Rokrakstu? Kā lai es to zinu?

Es ilgu laiku domāju par iespējamo risku un visbeidzot nolēmu, ka nav ko uztraukties. Es būšu uzmanīgs un iešu lēnām. Es atgriezos mājā, pašķirstīju tālruņu uzziņu grāmatas dzeltenās lapas un piezvanīju ceļojumu birojam ar vispamanāmāko reklāmu. Ceļojumu aģents, ar kuru es runāju, teica, ka viņš bez grūtībām var noorganizēt manu ceļojumu uz Peru. Izrādās, ka kāds pēdējā brīdī ir atteicies no ceļazīmes, kuru es tagad varot izmantot - biļete uz lidmašīnu jau ir pasūtīta un viesnīcas numurs Limā jau ir rezervēts. Viņš teica, ka viss tas būs mans un ar ievērojamu atlaidi, ja vien es varu izlidot… pēc trim stundām.

Trim stundām?

ILGSTOŠĀ TAGADNE

Ātri sakravājis mantas, es traka ātrumā devos uz lidostu, ierazdamies tur tieši laikā, lai vēl paspētu izņemt savu biļeti un paspēt uz lidmašīnu, kas devās uz Peru. Līdzko es ienācu aizmugurējā salonā un apsēdos pie loga, mani pārņēma nogurums.

Es nolēmu nedaudz nosnausties, izstiepu kājas un aizvēru acis, taču pēkšņi sapratu, ka es nevaru aizmigt. Mani atkal pārņēma satraukums. Kādēļ gan es devos ceļā, neko nepārdomājot un nesagatavojoties? Vai tas nav muļķīgi? Kurp es iešu, kad nonākšu Peru? Pie kā griezīšos?

Pārliecība, ko es jutu, guļot ezerā, pazuda, un pie manis atgriezās agrākās šaubas. Gan Pirmā atklāsme, gan jaunas pasaules uztveres solījumi atkal sāka šķist no dzīves realitātes tālas fantāzijas. Un arī Otrā atklāsme likās esam nepamatotu izdomu auglis. Kāds gan jauns vēstures notikumu skaidrojums var likt cilvēkiem skaidri saprast sakritību nozīmīgumu?

Es izstiepos un dziļi nopūtos. Nu ko, es padomāju, brauciens, protams, izrādīsies bezjēdzīgs, bet neko darīt. Pavadīšu Peru dažas dienas un atgriezīšos mājās. Lieka naudas tērēšana, bet, visādi citādi, nekā briesmīga.

Lidmašīna izkustējās un sāka virzīties pa skrejceļu. Es aizvēru acis, sajūtot vieglu reiboni, kad mūsu laineris, uzņēmis ātrumu, atrāvās no zemes un iegrima mākoņu gubās. Tika tad, kad mēs bijām sasnieguši aplēses augstumu, sasprindzinājums beidzot pazuda un es iesnaudos. Pēc kādām četrdesmit minūtēm lidmašīna sāka kratīties, es pamodos un nolēmu aiziet uz tualeti.

Ejot cauri salonam, es ievēroju pie loga stāvošu tumšmatainu, apmēram četrdesmit piecus gadus vecu cilvēku apaļās brillēs. Viņš runājās ar pavadonēm un, nepārtraukdams sarunu, uzmeta manīšu skatienu. No sākuma man viņš šķita pazīstams, taču, ciešāk ieskatījies, es sapratu, ka esmu kļūdījies. Mani sasniedza pāris viņa teiktie vārdi.

,,Paldies par to pašu," viņš sacīja. ,,Es vienkārši nodomāju, ka, ja reiz jūs tik bieži esat Peru, jūs varbūt esat kaut ko dzirdējuši par Rokrakstu." Es pagriezos un devos uz priekšējo salonu. Es biju satriekts. Vai tiešām viņš runāja par to apšu Rokrakstu? Iegājis tualetē, es sāku domāt, ko tagad darīt. Visvairāk es vēlējos aizmirst par dzirdēto sarunu. Kas to zina, par kādu Rokrakstu gan runāja tas cilvēks! Atgriezies savā vietā, es atkal aizvēru acis, nolēmis aizmirst dzirdēto. Labi, ka es neiejaucos sarunā un nevaicāju pēc paskaidrojumiem. Un šajā brīdī es atcerējos entuziasmu, kāds mani bija pārņēmis pie ezera. Bet ja nu šim cilvēkam bija kādas ziņas par to pašu Rokrakstu? Un, tātad, es palaidu agrām vienreizēju iespēju kaut ko vērtīgu uzzināt!

Brīdi vilcinājies, es piecēlos un devos uz lidmašīnas priekšējo daļu. Cilvēks ar brillēm sēdēja salona vidū, un tieši aiz viņa bija brīva vieta. Es atgriezos, pateicu pavadonim, ka vēlos pārsēsties, paņēmu savas mantas un apsēdos brīvajā vietā. Pēc pāris minūtēm es nolēmu pieskarties viņa plecam.

,,Atvainojiet," es teicu, ,,es nejauši izdzirdēju, ka jūs minējāt kādu Rokrakstu. Vai jūs runājāt par Peru atradumu?"

Vņa sākotnējo izbrīnu nomainīja vērīgums.

,,Jā," viņš nedroši teica.

Es stādījos priekšā un steidzos paskaidrot, ka dzirdēju par Peru atradumu no kādas draudzenes, kura nesen bija Peru. Viņš izskatījās manāmi atvieglots. Arī viņš stādījās priekšā - Veins Dobsons, Ņujorkas universitātes vēstures pasniedzējs.

Es pamanīju, ka mūsu saruna izsauc acīmredzamu nepatiku man blakus sēdošajam cilvēkam. Viņš bija atlaidies sēdeklī un gribēja pagulēt, bet mēs viņam traucējām.

,,Vai jūs redzējāt Rokrakstu?" es pajautāju vēsturniekam.

,,Tika .fragmentus," viņš atbildēja. ,,Bet jūs?"

,,Nē. Bet mana paziņa stāstīja man par Pirmo atklāsmi."

Šajā mirklī mans blakussēdētājs sāka krēslā nemierīgi dīdīties.

,,Atvainojiet, ser," pie viņa vērsās Dobsons, ,,mēs jums droši vien traucējam. Varbūt jums nebūs nekas pretim samainīties ar mani vietām?"

,,Nebūs gan," viņš noburkšķēja, ,,es pat būšu priecīgs."

Mēs samainījāmies vietām, es apsēdos pie loga, bet Dobsons iekārtojās man blakus.

,,Pastāstiet, kas jums ir zināms par Pirmo atklāsmi," viņš palūdza.

Es brīdi klusēju, cenzdamies sakopot domas.

,,Es sapratu, ka Pirmā atklāsme ir mūsu dzīvi izmainošu, noslēpumainu sakritību jēgas aptveršana. Tā ir apziņa par to, kas mūs virza."

To sakot, man bija diezgan muļķīga sajūta.

Mans apmulsums Dobsonam nepalika nepamanīts.

,,Un ko jūs pats par to domājat?"

,,Pat nezinu, ko domāt."

,,Tas taču ir pretrunā ar pastāvošajiem tradicionālajiem uzskatiem? Jums, droši vien, būtu vieglāk atmest šīs domas un atgriezties pie savām ikdienas lietām?"

Es iesmējos un pamāju ar galvu.

,,Lūk, tā visi uz to reaģē. Pat ja mēs brīžiem skaidri redzam, ka mūsu dzīves izpratne nav pilnīga, mēs parasti sev atgādinām, ka esības būtība tik un tā nav aptverama, un nolemjam nedomāt par to. Tas ir iemesls tam, kādēļ ir nepieciešama Otrā atklāsme. Līdzko mūsu apziņu par sakritību dziļāko jēgu apstiprinās vēsturiski fakti, tā nostiprināsies."

Es pamāju ar galvu.

,,Tas nozīmē, ka jūs, vēsturnieks būdams, uzskatāt, ka Rokraksta pareģojums par dzīves pārvēršanos piepildīsies?"

,,Jā.

,,Tieši kā zinātnieks?"

,,Tieši tā! Vēsturi tikai ir pareizi jāsaprot," viņš dziļi nopūtās. ,,Ticiet man, es to saku kā cilvēks, kurš daudzus gadus ir pētījis un pasniedzis vēsturi, raugoties no nepareiza redzespunkta. Es galvenokārt pievērsu uzmanību civilizācijas sasniegumiem un lieliem cilvēkiem, kuri veicināja attīstību."

,,Kas gan tur nepareizs?"

,,Nē, viss tiktāl ir pareizi. Tikai tas vēsturē nav pats galvenais. Daudz būtiskāka ir cilvēku iekšējā pasaule - tas, ko viņi jūt un domā. Es to nesapratu uzreiz. Vēsturei ir pēc iespējas sīkāk jāapraksta fons, uz kura plūst cilvēka dzīve, taču vēsturei vairāk ir jāinteresējas nevis par tehnikas attīstību, bet gan par domas attīstību. Saprotot, kā senāk dzīvoja cilvēki, mēs sapratīsim, kā attīstās mūsu patreizējais skats uz pasauli un kādā virzienā ir jāattīstās progresam. Mums ir jāapzinās mērķis, uz kuru virzās mūsu civilizācija, un, līdz ar to, ir jāsaprot, cik tālu mēs esam no šī mērķa."

Viņš uz mirkli apklusa un runāja tālāk.

,,Otrās atklāsmes jēga ir tā, ka šī atklāsme mums, vismaz no rietumu domas viedokļa, parāda vēsturisko perspektīvu. Tā ietver Rokraksta atklāsmes vajadzīgajā kontekstā, un šīs atklāsmes sāk šķist ne vien ticamas, bet arī precīzas un likumsakarīgas."

Es vaicāju, cik atklāsmes ir zināmas Dobsonam. Viņš atbildēja, ka ir paspējis iepazīties tikai ar divām pirmajām atklāsmēm. Pirms trim nedēļām viņš, izdzirdējis par Rokrakstu, veica īsu ceļojumu uz Peru, un viņam izdevās atrast pirmo divu atklāsmju tekstus.

«Ierodoties Peru," viņš teica," ,,es iepazinos ar dažiem cilvēkiem, kuri apstiprināja Rokraksta esamību, bet līdz nāvei baidījās sīkāk runāt par šo tēmu. Šķiet, varas iestādes ir kā driģenes saēdušās un, draudot ar bargu sodu, ir aizliegušas izgatavot Rokraksta kopijas un izplatīt ziņas par to." Viņš kļuva nopietns. ,,Es sāku uztraukties, bet pēc tam manas viesnīcas viesmīlis man izstāstīja par kādu garīdznieku. Šis garīdznieks bija nolēmis neļaut valsts iestādēm noklusēt Rokraksta esamību. Viņš uzskatīja, ka par to ir jāuzzina pēc iespējas vairāk cilvēkiem. Es uzzināju kādas privātmājas adresi, kur šo garīdznieku varēja sastapt, un nolēmu doties turp."

Šķiet, mana seja pauda izbrīnu, jo Dobsons pajautāja:

,,Kas noticis?"

,,Redzat, draudzene, kura man izstāstīja par Rokrakstu, arī par to uzzināja no garīdznieka. Viņš nenosauca savu vārdu, bet viņiem bija ilga saruna par Pirmo atklāsmi. Viņai bija jātiekas ar šo garīdznieku vēlreiz, bet viņš neatnāca."

,,Tas, visticamāk, ir tas pats garīdznieks," nosprieda Dobsons, ,,jo arī es nevarēju viņu atrast. Māja izrādījās aizslēgta. Man radās iespaids, ka māja bija pamesta."

,,Un jūs garīdznieku tā arī nesastapāt?"

,,Nē, bet es nolēmu paraudzīties apkārt. Aiz mājas atradās veca noliktavas ēka, kas izrādījās neaizslēgta, un man nez kādēļ gribējās tur parakāties. Aiz netīrumu kaudzes es atradu slēpni - viens sienas dēlis bija atlauzts. Tur atradās Pirmās un Otrās atklāsmes tulkojums."

Viņš zīmīgi paraudzījās uz mani.

,,Tātad jūs atklāsmes atradāt pilnīgi nejauši?"

,,Jā."

,,Vai jums ir līdzi tulkojums?"

Viņš pakratīja galvu.

,,Nē. Es to atstāju pie kāda no saviem kolēģiem. Es nolēmu to rūpīgi izpētīt, kad man būs vairāk brīva laika."

„ Vai jūs nevarētu man pastāstīt sīkāk par Otro atklāsmi?" es palūdzu.

Pēc ilgas pauzes Dobsons pasmaidīja un pamāja ar galvu.

,,Šķiet, tāpēc jau mēs satikāmies… Otrā atklāsme," viņš sāka savu stāstu, ,,mūsu jauno apziņu ietver vēsturiskajā perspektīvā. Galu galā taču tuvojas ne tikai gadsimta, bet arī tūkstošgades beigas. Noslēdzas otrā tūkstošgade. Lai noskaidrotu mūsu vietu pasaulē un esības jēgu, vajag rūpīgi izprast visu, kas ir noticis pēdējās tūkstošgades laikā."

,,Un ko par to visu saka Rokraksts?"

,,Tur ir teikts, ka otrās tūkstošgades beigās, tas ir, tagad, mums tiks dota iespēja aplūkot šo vēsturisko laikposmu kopumā un saprast to rūpju jēgu, kas cilvēkus ir pārņēmušas tūkstošgades otrajā pusē, tā saucamajos Jaunajos laikos. Tas, ka mēs sākam pamanīt zīmīgas sakritības, nozīmē to, ka mēs ieraugām, kā izkļūt no šīm rūpēm."

,,Kas tās ir par rūpēm?" es jautāju.

Viņš viltīgi pasmaidīja.

,,Vai esat gatavs vēlreiz pārdzīvot pēdējos tūkstoš gadus?"

,,Protams, stāstiet vien!"

,,Nē, ar stāstīšanu šeit nebūs līdzēts. Atcerieties, ko es jums jau teicu; lai izprastu vēstures gaitu, ir jāaptver, kā laika gaitā mainījās vienkāršo cilvēku pasaules izpratne, jo mūsu pasaules aina sastāv no daudzu, pirms mums dzīvojošo cilvēku dzīves iespaidiem. Mūsdienu priekšstati par lietu būtību attīstījās tūkstoš gadu laikā, un, lai izprastu, kādēļ šie priekšstati ir tieši tādi, kādi tie ir, mums nāksies atgriezties tūkstoš gadus senā pagātnē un pēc tam virzīties cauri visai tūkstošgadei tā, it kā jūs pats izdzīvotu visus šos gadus."

,,Kā gan es varēšu to izdarīt?"

,,Es būšu jūsu ceļvedis."

Es mirkli šaubījos, skatīdamies logā, uz lejā izklājušos zemi. Laiks sāka šķist pavisam citāds.

,,Es mēģināšu," es beidzot piekritu.

,,Labi. Iedomājieties, ka jūs dzīvojat tūkstošajā gadā. Mēs šos laikus saucam par viduslaikiem. Pirmais, kas jums ir jāņem vērā, ir tas, ka tā laika pasaules ainu noteica valdošā baznīca, kam bija vienreizēji liela ietekme uz vienkāršo cilvēku prātiem, un, saskaņā ar baznīcas uzska tiem, galvenā bija garīgā realitāte. Tika uzskatīts, ka visa pamatā ir Dieva pirksts, kas nosaka cilvēka dzīves ritumu."

,,Uzburiet šo ainu," viņš turpināja. ,,Jūs piederat pie tās pašas kārtas, pie kuras pieder jūsu tēvs, neatkarīgi no tā, vai viņš ir augstmanis vai vienkāršs zemnieks, un ziniet, ka paliksiet šīs kārtas pārstāvis līdz mūža beigām, taču, neatkarīgi no tā, kādā ģimenē jūs esat dzimis un ar ko vēlaties nodarboties, jūs drīz vien sapratīsiet, ka šķiriskajām atšķirīām nav nekādas nozīmes garīgās realitātes priekšā, par kuru runā baznīca.

Jūs uzzināsiet, ka dzīve ir sava veida garīgais pārbaudījums. Garīdznieki jums paskaidros, ka Dievs nostādīja cilvēkus pasaules centrā un ka cilvēka dzīve tiek vērtēta tikai pēc vienas mērauklas, proti, vai viņš ir vai nav glābis savu dvēseli. Jūs tiekat pakļauts pārbaudījumiem, un jums ir jāizdara pareizā izvēle starp diviem spēkiem: Dievu un jums visur uzglūnošajām sātana kārdinājumiem.

Bez tam, svarīgi ir saprast, ka šajā pārbaudījumā jūs neesat atstāts viens ar sevi," viņš turpināja. ,,Patiesībā, jūs kā indivīds nemaz neesat tiesīgs lemt par sevi. Tas ir garīdzniecības ziņā - tikai baznīcas kalpi drīkst skaidrot Svētos rakstus un teikt jums, uz kura ceļa jūs esat, vai jūs esat uzticīgs Dievam vai arī pakļāvušies sātana kārdinājumiem. Ja jūs pildīsiet garīdznieku norādījumus, jums tiks apsolīta balva, kuru saņemsiet nākamajā dzīvē, tomēr, ja jūs novirzīsieties no noliktā ceļa, jūs izslēgs no baznīcas, bet pār jūsu dvēseli gulsies mūžīgs lāsts."

Dobsons vērīgi paraudzījās uz mani.

,,Rokrakstā ir teikts, ka ir svarīgi saprast, ka ikkatru viduslaiku pasaules aspektu nosaka ārpasaules iemesli. Visus notikumus, sākot no nejauša negaisa vai zemestrīces un beidzot ar bagātu ražu vai tuva cilvēka nāvi, nosaka Dieva griba vai sātana ļaunprātība. Nevienam nav ne mazākas sapratnes par meteoroloģijas likumsakarībām, ģeoloģiskiem procesiem, dārzkopību vai slimībām. Viss tas parādīsies pēc tam, bet patreiz jūs pilnībā ticat garīdzniekiem un uzskatāt pašu par sevi saprotamu to, ka pār pasauli valda garīgie spēki."

Viņš paskatījās uz mani.

,,Vai jūs sekojat manai domai?"

,,Jā, es to visu patiešām redzu."

,,Labi, tagad iedomājieties, ka šī pasaules aina sāk sadalīties."

,,Kādā nozīmē?"

,,Viduslaiku pasaules priekšstati, pie kuriem jūs jau paspējat pierast, sāk sevi izsmelt četrpadsmitajā - piecpadsmitajā gadsimtā. Sākumā jūs pamanāt, ka daži baznīcas kalpi neuzvedas tā, kā tiem būtu jāuzvedas, piemēram, viņi pārkāpj svēto šķīstības solījumu vai, kādu savtīgu iemeslu dēļ, skatās caur pirkstiem uz to, ka augstas personas pārkāpj Svēto rakstu likumus.

Jūs tas uztrauc, jo baznīcas kalpotāji ir pārliecinājuši jūs, ka viņi ir vienīgie starpnieki starp jums un Dievu. Viņi ir piedēvējuši sev vienīgajiem ārkārtējas tiesības skaidrot Svētos rakstus un spriest par to, vai jūs varat cerēt uz pestīšanu.

Pēkšņi jūs tiekat ierauts atklāta dumpja virpulī. Martina Lutera sekotāji pieprasa atdalīšanos no katoliskās baznīcas, kuru vada Romas pāvests. Viņi paziņo, ka garīdznieki ir savtīgi un samaitāti, un ka ir jādala gals baznīcas varai pār cilvēku prātiem. Viņi dibina jaunu baznīcu, kuras locekļi ir tiesīgi paši, bez neviena cita starpniecības lasīt un skaidrot Svētos rakstus.

Jums par pārsteigumu, šis dumpis beidzas veiksmīgi. Baznīca noliek vienas pilnvaras pēc otrām. Gadsimtiem ilgi šie cilvēki lēma par to, kam jums ticēt, un, lūk, viņi zaudē savu autoritāti. Tagad jautājums par realitātes dabu ir visas sabiedrības ziņā. Reiz bijušais vispārpieņemtais un neapgāžamais priekšstats par pasaules būtību un cilvēka vietu tajā, kura pamatā ir baznīcas autoritāte, pēkšņi ir sašķobījies, un jūs, tāpat kā visa pārējā rietumu pasaule, esat zaudējis zemi zem kājām. Jūs taču esat pieradis uzticēt ārējai autoritātei lēmumu pieņemšanu jautājumos, kas saistīti ar pasaules uzskatiem, bet tagad jūs šo autoritāti esat zaudējis. Jūs esat apjucis un zaudējis orientāciju. Jūs sev sakāt, ka, ja reiz baznīcas mācība ir izrādījusies nepareiza, kas tad vispār ir patiess?"

Viņš mirkli klusēja.

,,Vai jūs jūtat apjukumu, kas bija pārņēmis cilvēkus tai laikā?"

,Jā, šķiet, viņi bija izsisti no sliedēm," es teicu.

,,Kur nu! Tas bija briesmīgs satricinājums. Vecie priekšstati par Pasaules uzbūvi bija sevi izsmēluši. Septiņpadsmitā gadsimta sākumā astronomi neapgāžami pierādīja, ka Saule un zvaigznes neriņķo ap Zemi, kā to apgalvoja baznīca. Zeme izrādījās esam tikai sīka planēta, kas riņķo ap kādu trešās šķiras zvaigzni galaktikā, kur šādu zvaigžņu ir miljoniem daudz."

Viņš pieliecās man klāt.

,,Padomājiet par to, to ir svarīgi saprast! Cilvēce ir zaudējusi savu centrālo vietu Dieva pasaulē. Iedomājieties tikai, ko tas nozīmēja! Tagad visas dabas parādības - laika apstākļi, raža, pēkšņa nāve - mūs noved pilnīgā nesaprašanā. Agrāk viss bija tik vienkārši - visa pamatā bija Dieva griba vai sātana kārdinājumi, bet, sagrūstot viduslaiku pasaules ainai, pārliecība pazuda. Tagad bija no jauna jāaptver visu, kas agrāk šķita nesatricināms un negrozāms, pirmkārt, jau Dieva dabu un mūsu attieksmi pret Dievu".

,,Ar šo aptveršanu tad arī sākas Jaunie laiki," turpināja vēsturnieks. ,,Rodas demokrātijas gara aizmetņi un, līdz ar tiem, masu neapmierinātība ar pāvesta un karaļa varu. Nevienu vairs neapmierina pasaules aina, kuras pamatā ir abstrakti spriedumi vai Svētie raksti. Pārvarot šaubas un nedrošību, mēs panācām domas brīvību un negribam, lai pār mūsu pasaules uzskatiem atkal valdītu kāda jauna grupa tā, kā to reiz darīja baznīca. Ja jūs patiesi dzīvotu tajā laikā, arī jūs piedalītos pilnvaru nodošanā zinātnei."

,,Kur, kur?"

Dobsons iesmējās.

,,Jūs paraudzītos uz šo milzīgo, nesaprotamo pasauli un nodomātu tā, kā domāja tā laika domātāji, proti, ka ir vajadzīga kāda noteikta, saskanīga metode patiesības atklāšanai. Šo jauno realitātes izpētes metodi mēs sauktu par zinātnisko metodi. Tās pamatā ir eksperimentāla pieņēmumu pārbaudīšana par pasaules uzbūvi, hipotēžu veidošana un to saskaņošana ar citām hipotēzēm.

,,Pēc tam jūs, izmantojot zinātnisko metodi, sagatavotu pētniekus, kuri nodarbotos ar pasaules izpēti," viņš turpināja. ,,Jūs noteiktu viņu vēsturisko misiju: izpētiet Pasauli, iepazīstiet tā likumsakarības un atklājiet mūsu esības jēgu pasaulē."

,,Jūs esat zaudējis pārliecību par to, ka pār Pasauli valda Dievs un, līdz ar to, esat zaudējis priekšstatu par paša Dieva būtību, tā vietā jūs esat ieguvis vispārēju patiesību noteikšanas metodi, ar kuras palīdzību var izpētīt pilnīgi visu - dabas likumsakarības, Dieva būtību un cilvēku dzīves jēgu uz Zemes. Un tā, jūs sūtat pasaulē pētniekus, lai viņi noskaidrotu esības jēgu un ziņotu jums par to."

Viņš apklusa un paraudzījās uz mani.

,,Rokraksta ir teikts, ka šajā mirklī tad arī parādījās rūpes, no kurām mēs mostamies tikai tagad. Mēs sūtījām pasaulē pētniekus, dodot viņiem uzdevumu visu noskaidrot un atgriezties pie mums ar dzīves jēgas izskaidrojumu, taču šis uzdevums izrādījās tik sarežģīts, ka viņi vēl līdz šim nav atgriezušies."

,,Kas tad īsti ir šīs rūpes?"

,,Atgriezieties tajos laikos. Zinātniskās metodes parādīšanās rietumu pasauli neatbrīvoja no šaubām un nedrošības. Mūs turpināja nodarbināt jautājumi par Dievu un dzīves jēgu, uz kuriem mēs tā arī nesaņēmām atbildes, un mēs nolēmām atbilžu vietā saņemt ko citu. Tā mēs nonācām pie samērā loģiska lēmuma - mēs saskatījāmies un teicām: ,,Labi, ja reiz mūsu pētnieki vēl aizvien nav atgriezušies ar esības noslēpumu risinājumiem, kādēļ gan mēs, pētniekus gaidot, nevarētu nodarboties ar jaunās pasaules labiekārtošanu? Ķersimies pie dzīves līmeņa un drošības paaugstināšanas, vismaz tam mūsu zināšanas būs pietiekamas!"

Viņš paskatījās uz mani un pasmaidīja.

,,Sacīts - darīts! Lūk, jau pagājuši četrsimt gadu, kopš mēs, cenšoties pārvarēt apmulsumu, ņēmām dzīvi savās rokās un sākām nodarboties ar dabas apgūšanu. Mēs izmantojām visas iespējas, lai padarītu mūsu dzīvi krāsaināku un vieglāku, un tikai tagad, tuvojoties tūkstošgades beigām, mēs redzam, kas tad īsti ir noticis. Rūpes, par kurām es runāju, radās mūsu jauno centienu rezultātā. Mēs bijām pilnībā iegrimuši laicīgās rūpēs, darbā pie ekonomiskās labklājības un fiziskās drošības, ar kuru tika aizstāta garīgā pārliecība, kuru mēs bijām zaudējuši. Jautājums par dzīves jēgu un esības garīgajām likumsakarībām sākumā tika atbīdīts malā un pēc tam par to tika vispār aizmirsts."

Viņš vērīgi paraudzījās uz mani un piebilda:

,,Mums sāka šķist, ka dzīšanās pēc dzīves ērtībām ir mūsu dzīves jēga. Patiesībā, mēs vispār par to vairs nedomājām. Mēs aizmirsām, ka līdz šim mirklim tā arī nezinām, kādēļ mēs dzīvojam šai pasaulē."

Aiz loga, tālu lejā es redzēju lielu pilsētu. Spriežot pēc mūsu lidojuma maršruta, es nolēmu, ka tā varētu būt Orlando Floridas pavalstī. Es tīksminājos par ielu un prospektu precīzajām ģeometriskajām aprisēm, šī cilvēku roku darba skaidro un precīzo plānojumu. Es paraudzījos uz Dobsonu. Viņš, šķiet, gulēja, viņa acis bija aizvērtas. Viņš vēl apmēram stundu

skaidroja man Otro atklāsmi, pēc tam atnesa pusdienas, un pusdienu laikā es viņam izstāstīju par Čarlīnu un savu nepārdomāto lēmumu doties uz Peru. Pēc tam man gribējās vienīgi vērot pa logu mākoņus un pārdomāt viņa stāstu.

,,Nu, ko teiksiet?" Dobsons pēkšņi pagriezās pret mani, atverot savas samiegojošās acis. ,,Vai esat apguvis Otro atklāsmi?"

,,Neesmu pārliecināts par to."

Viņš pamāja uz pārējo pasažieru pusi.

,,Vai tad jūsu priekšstats par cilvēku sabiedrību nekļuva skaidrāks? Paraugieties, cik norūpējušies izskatās visi šie cilvēki. Tas, ko es jums izstāstīju, daudz ko izskaidro. Padomājiet, cik daudzi no jūsu paziņām ir ,,darbaholiķi," pilnībā iegrimuši savā darbā, vienmēr steidzīgi, ar stresu sirgstoši sirds slimnieki un čūlas slimnieki? Viņi nevar un negrib uz mirkli apstāties un aizdomāties par dzīves jēgu, norobežojoties no pārdomām par ikdienas praktiskajām rūpēm.

Otrā atklāsme paplašina mūsu priekšstatus par vēsturiskajiem laikiem. Tā mums māca izvērtēt, mūsu dzīvesveidu ne tikai no šībrīža redzes punkta, bet gan raugoties visas tūkstošgades perspektīvā. Tā parāda mūsu rūpes un, līdz ar to, paceļ mūs pāri šīm rūpēm. Jūs tikko pārdzīvojāt ilgstošu vēstures laikposmu. Tagad jūs dzīvojat ilgstošā tagadnē. Tagad, raugoties uz cilvēku pasauli, jums ir jāsaskata šīs mūsu rūpes, pārlieku lielo aizraušanos ar tehnisko progresu. "

,,Bet kas tajā ir tik slikts?" es iebildu. ,,Tieši pateicoties tehniskajam progresam rietumu pasaule ir radījusi diženu civilizāciju."

Vēsturnieks skaļi iesmējās.

,,Nu, protams, jums taisnība. Neviens jau nesaka, ka tas ir slikti. Patiesībā, Rokrakstā ir teikts, ka rūpes par praktiskām vajadzībām ir nenovēršams attīstības posms, likumsakarīga cilvēka evolūcijas stadija, bet vai mēs dzīves uzlabošanai neveltām pārāk daudz laika? Būtu laiks pamosties no šīm rūpēm un atcerēties galveno jautājumu. Ko nozīmē dzīve? Kādēļ mēs esam šeit?"

Es diezgan ilgi vienkārši skatījos pa logu un pēc tam pajautāju:

,,Un jūs cerat, ka nākamās atklāsmes dos atbildi uz šo jautājumu?"

Dobsons pielieca galvu.

,,Es domāju, ka ir vērts tās apskatīt. Atliek vien cerēt, ka neviens nepaspēs iznīcināt Rokrakstu, pirms mēs to ieraudzīsim."

,,Vai tiešām Peru varas iestādes iedomājas, ka viņi varēs ta vienkārši iznīcināt šādu svarīgu dokumentu un viņiem tas tiks piedots?"

,,Viņi cer, ka neviens par to neuzzinās. Spriežot pēc oficiālās versijas, nekāda Rokraksta nemaz nav."

,,Kurp gan skatās zinātnes sabiedrība? Vajag protestēt!"

Viņš apņēmīgi paskatījās uz mani.

,,Protams! Tieši tādēļ es arī atgriežos Peru. Es dodos turp kā desmit izcilu zinātnieku pārstāvis, kuri pieprasa viņiem nodot Rokraksta oriģinālu tālākai izpētei. Es nosūtīju vēstuli attiecīgajam valsts departamentam, kurā paziņoju par savu ierašanos. Es uzrakstīju, ka ceru uz viņu sadarbību."

,,Interesanti, ko viņi jums atbildēs."

,,Visticamākais, viņi atteiks, taču vienmēr ir labāk sākt, ejot oficiālo ceļu."

Viņš nodūra galvu, iegrimis savās domās, bet es atkal pagriezos pret logu. Pēkšņi man iešāvās prātā, ka lidmašīna, ar kuru mēs lidojam, ir pilna ar tehniku, kas tika radīta četrsimt gadus ilgās attīstības rezultātā. Patiesi, mēs esam iemācījušies izmantot mūsu planētas resursus, šaubu nav! Cik gan cilvēku, laika, darba un pārdomu bija nepieciešams, lai šī sarežģītā iekārta varētu pacelties gaisā! Cik gan cilvēku, galvu no darba nepaceldami un ne par ko citu nedomādami, visu savu dzīvi ir veltījuši kādam nepieciešamam sīkumam, kādai detaļai!

Šajā mirklī manā apziņā iespiedās viss vēsturiskais laikposms, kuru mēs ar Dobsonu bijām apsprieduši. Es redzēju visu tūkstošgadi tik skaidri, it kā pats būtu to visu izdzīvojis. Pirms tūkstoš gadiem mēs dzīvojām pasaulē, kur bija skaidri noteikts, kas ir Dievs un kas ir cilvēka garīgums, bet vēlāk mēs zaudējām noteiktību vai, pareizāk sakot, nolēmām, ka tas vēl nav viss. Mēs likām cerības uz zinātni, norīkojām darbā pētniekus, lai viņi izzinātu patiesību, bet, tā kā viņi pārāk ilgi neatgriezās, mēs sākām nodarboties ar pasaulīgām lietām, dzīves labiekārtošanu un komforta sasniegšanu.

Nu ko, mēs patiesi esam labiekārtojuši savu dzīvi. Mēs atklājām, ka var kausēt dzelzs rūdas un izgatavot no tām dažnedažādus darbarīkus. Mēs atradām enerģijas avotus, no sākuma tvaiku, pēc tam naftu, elektrību un, visbeidzot, atomenerģiju. Mēs racionalizējām zemkopību, radījām masveida ražošanu, un tagad mūsu rīcībā ir apjomīgas materiālo resursu rezerves un plašs izplatīšanas tīkls.

Visu to stimulēja tieksme pēc progresa un cilvēku vēlme, pilnīgas patiesības gaidās, panākt drošību un savu personīgo mērķu sasniegšanu. Mēs nolēmām radīt ērtāku un patīkamāku dzīvi sev un saviem bērniem, un pēc kādiem četrsimt gadiem mūsu rūpes par šiem mērķiem radīja pasauli, kurā valda lielāka labklājība. Nelaime tāda, ka mūsu visaptverošā tieksme pēc dabas iekarošanas un dažnedažādu ērtību gūšanas ir novedusi pie apkārtējās vides piesārņošanas, un nav vairs tālu līdz globālai katastrofai. Šis ceļš ir sevi izsmēlis.

Dobsonam taisnība, arī Otrā atklāsme ir patiesa - mums patiesi ir nepieciešama jauna apziņa. Rietumu civilizācija ir sasniegusi nospraustos mērķus, cilvēces kopīgā darbība ir nesusi redzamus rezultātus, un, tā kā šis uzdevums ir atrisināts, mūsu rūpes beidzas un mēs mostamies jaunas apziņas gūšanai. Es gandrīz pats ar savām acīm redzēju, kā, tuvojoties tūkstošgades beigām, palika vājāki tie impulsi, kas līdz šim bija virzījuši Jauno laiku cilvēku darbību. Četrus gadsimtus ilgā mērķtiecība ir nesusi augļus - raugoties no materiālā viedokļa, mēs esam nodrošinājuši sevi ar visu nepieciešamo. Tagad mēs beidzot esam gatavi aizdomāties par to, kādēļ mēs patiesībā dzīvojam.

Pasažieru sejās es saskatīju senās rūpes, taču man šķita, ka tajās uzzibsnīja arī sapratnes dzirkstis. Cik daudzi no viņiem, es domāju, jau pievērš uzmanību zīmīgajām sakritībām?

Lidmašīna sasvērās un sāka nolaišanās manevru. Pavadonis paziņoja, ka drīz mēs nolaidīsimies Limā.

,Es pateicu Dobsonam savas viesnīcas nosaukumu un apjautājos, kur viņš ir nodomājis apmesties. Izrādījās, ka viņa viesnīca atrodas tikai kādu divu jūdžu attālumā no manējās.

,,Kādi ir jūsu plāni?" es apjautājos.

,,Es tieši par to tagad domāju," viņš atbildēja. ,,Šķiet, ka vispirms, lai oficiāli atzīmētos, vajadzēs aiziet uz Amerikas vēstniecību un izstāstīt, kāpēc esmu šeit ieradies."

,,Tā ir laba doma."

,,Pēc tam es runāšu ar Peru zinātniekiem, ar visiem pēc kārtas. Limas universitātē man jau teica, ka viņiem par Rokrakstu nekas nav zināms, bet ir arī citi zinātnieki un arheologi, kas strādā pie izrakumiem, varbūt viņi varēs ko pastāstīt. Un jūs? Ko jūs domājat darīt?"

,,Man nav plānu," es atbildēju. ,,Vai neiebilstat, ja pievienošos jums.

,,Nebūt ne, es kā reiz gribēju jums to piedāvāt."

Lidmašīna nosēdās, mēs saņēmām bagāžu un norunājām vēlāk satikties Dobsona viesnīcā. Es izgāju uz ielas un pamāju taksometram. Tuvojās vakars, pilsētā sāka krēslot. Gaiss bija sauss un pūta stiprs vējš.

Kad mans taksometrs sāka braukt, es ievēroju citu taksometru, kas izgriezās un iekārtojās aiz mums. Pēc pāris pagriezieniem tas vēl aizvien bija aiz mana taksometra. Taksometrā es saskatīju augsta auguma cilvēku melnā apģērbā. Man no uztraukuma sagriezās vēders. Es palūdzu vadītājam, kurš saprata angliski, nebraukt tieši uz viesnīcu, bet gan pabraukāt pa ielām. Es viņam teicu, ka vēlos mazliet apskatīt pilsētu. Viņu tas necik neizbrīnīja. Otrs taksometrs mums visu laiku sekoja. Ko gan tas varētu nozīmēt?

Kad mēs piebraucām pie viesnīcas, es palūdzu vadītājam neizkāpt no mašīnas, pats atvēru durvis un izlikos, ka es maksāju par braucienu. Mašīna, kas mums sekoja, apstājās pie trotuāra malas, no taksometra izkāpa melnā tērpies cilvēks un devās uz viesnīcas ieeju.

Es ātri ielecu atpakaļ mašīnā, aizcirtu durvis un liku vadītājam braukt tālāk. Cilvēks melnā nokāpa no trotuāra un skatījās mums pakaļ, līdz mēs izzudām skatienam. Atpakaļskata spogulī es redzēju sava taksometra vadītāja seju, kurš manī noraudzījās ar vērīgu, aizdomu pilnu skatienu.

,,Atvainojiet, ka tā sanāca," es teicu, ,,es vienkārši pārdomāju un nolēmu apmesties citā viesnīcā."

Es centos pasmaidīt un pēc tam iedevu viņam Dobsona viesnīcas adresi, lai gan visvairāk par visu es vēlējos atgriezties lidostā un ar pirmo lidmašīnu lidot atpakaļ un Štatiem.

Puskvartālu no viesnīcas es palūdzu vadītājam apturēt mašīnu un pagaidīt mani, apsolīdams, ka ātri vien atgriezīšos.

Ielās bija daudz cilvēku, pārsvarā vietējie, pa kādam eiropietim un amerikānim. Redzot tūristus, es nez kādēļ sajutos mierīgāk. Kādus piecdesmit soļus no viesnīcas es apstājos, - kaut kas man šeit likās savādi, pēkšņi atskanēja šāvieni un garāmgājēju kliedzieni. Man priekšā esošie cilvēki metās zemē, un manam skatam pavērās ietve. Uz manu pusi skrēja Dobsons, līdz nāvei izbiedēts. Viņam sekoja pāris cilvēku. Viens no sekotājiem izšāva gaisā un pavēlēja viņam apstāties.

Pieskrējis tuvāk, Dobsons pamanīja mani.

,,Skrieniet," viņš iekliedzās, ,,Dieva dēļ, skrieniet!"

Es pagriezos un šausmās metos skriet prom pa kādu šauru ieliņu, atdūros pret sešas pēdas augstu koka sētu, no visa spēka palēcos, satvēru sētas malu un uzmetu uz tās kāju. Kad biju pārvēlies pāri sētai, es uz mirkli atskatījos. Dobsons izmisīgi skrēja, cik vien spēka. Nodārdēja vēl pāris šāvienu. Dobsons nokrita.

Es metos uz priekšu, lecot pāri atkritumu kaudzēm un uz ielas samestām kartona kastēm. Nezinu, vai kāds aiz manis skrēja, vai es izdzirdēju sekotāju kāju dipoņu - es skrēju, atpakaļ neskatīdamies. Šķērsiela iznāca uz platas, mierīgi savās gaitās ejošu garāmgājēju pārpildītas ielas. Tikai tagad es uzdrošinājos atskatīties, mana sirds uztraukumā dauzījās. Neviens man nesekoja. Es steidzīgi pagriezos pa labi un gāju pa trotuāru, cenšoties saplūst ar cilvēku pūli. ,,Kāpēc Dobsons skrēja?" es sev jautāju. ,,Vai viņš ir dzīvs?"

,,Pagaidiet," skaļi nočukstēja kāds cilvēks pavisam tuvu blakus. Es gribēju aizskriet, bet svešinieks mani turēja aiz pleca.

,,Lūdzu, mirklīti pagaidiet," viņš teica. ,,Es redzēju, kas notika. Es gribu jums palīdzēt."

,,Kas jūs esat?"

,,Mani sauc Vilsons Džeimss," viņš atbildēja. ,,Es jums visu paskaidrošu, bet vispirms mums ir jāaiziet tālāk no šīs vietas."

Viņa balss un izturēšanās mazliet remdēja manas bailes, un es nolēmu viņam uzticēties. Viņš aizveda mani uz somu veikalu, kas atradās nedaudz tālāk, uz tās pašas ielas. Ar galvas mājienu Džeimss norādīja uz aizmugurējām durvīm, aiz kurām atradās neliela, smacīga, precēm pārblīvēta telpa. Kad mēs bijām iegājuši telpā, mans pavadonis cieši aizvēra durvis un aizvilka aizkarus.

Viņš bija gadus septiņdesmit vecs, bet viņa acis šķita jauneklīgas, dzīva mirdzuma pilnas. Viņš bija ļoti melnīgsnējs tumšmatis, acīmredzot, peruietis, lai arī angliski runāja gandrīz kā amerikānis. Viņš bija tērpts zilā sporta kreklā ar īsām piedurknēm un džinsos.

,,Pagaidām jūs šeit esat drošībā," viņš teica. ,,Kāpēc viņi jums dzinās pakaļ?"

Es neatbildēju.

,,Jūs taču esat ieradies dēļ Rokraksta?" viņš pajautāja.

,,Kā jūs to zināt?"

,,Un tas cilvēks, vai viņš šeit tā paša iemesla dēļ?"

,,Jā. Viņa uzvārds ir Dobsons. Kā jūs zināt, ka mēs bijām kopā?"

,Mani logi iziet uz šķērsielu. Es redzēju pa logu, kā viņi dzinās jums pakaļ."

,,Vai viņu sašāva?" es jautāju, baidīdamies izdzirdēt atbildi.

,,Nezinu, nevarēju saskatīt" viņš teica. ,,Bet, kad es redzēju, ka esat atrāvies no sekotājiem, es noskrēju lejā pa sētas kāpnēm, lai aizvestu jūs prom. Es nolēmu, ka varbūt varu jums palīdzēt."

,,Kādēļ?"

Viņš mirkli klusēja, it kā nezinādams, ko atbildēt. Pēc tam viņš veltīja man siltu skatienu.

, .Nezinu, vai jūs sapratīsiet. Es stāvēju pie loga un domāju par kādu senu draugu. Viņa vairs nav starp dzīvajiem. Viņš nomira, jo domāja, ka cilvēkiem ir jāuzzina par Rokrakstu. Un kad es ieraudzīju, kas notiek šķērsielā, es nolēmu jums palīdzēt."

Viņam bija taisnība, es patiesi to nesapratu, bet es jutu, ka viņš runā taisnību. Es gribēju uzdot jautājumu, bet viņš apsteidza mani:

,,Mēs par to parunāsim vēlāk. Tagad būtu labāk pārcelties uz kādu drošāku vietu."

,,Uzgaidiet mirklīti, Vilson," es teicu. ,,Viss, ko es gribu, ir kaut kādā veidā atgriezties Štatos. Kā es to varētu izdarīt?"

,,Sauciet mani par Viļu," viņš atbildēja. ,,Domāju, ka jūs lidostā pagaidām nedrīkstat rādīties - tur jūs jau gaidīs, ja vien viņi jūs vēl aizvien meklē. Man ir draugi, kuri dzīvo ārpus pilsētas -jūs varat uz laiku palikt pie viņiem. Valsti var pamest vairākos veidos, izvēle būs jūsu ziņā. Kad būsiet gatavs doties prom, mēs jums palīdzēsim izbraukt."

Viņš atvēra durvis, pārbaudīja, vai veikalā nav nepiederošu cilvēku, tad izgāja uz ielas un paraudzījās visapkārt. Atgriezies veikalā, viņš aicināja mani doties sev līdzi. Uz ielas viņš pieveda mani pie zilas krāsas džipa. Iekāpjot mašīnā, es pamanīju, ka uz aizmugurējā sēdekļa ir kārtīgi salikti produktu saiņi, dažas teltis un ceļasomas, it kā to saimnieks plānotu doties tālā ceļā.

Mēs braucām klusēdami. Es atlaidos pasažiera krēslā un aizdomājos. Ko tādu es nebiju gaidījis. Ja nu mani arestēs un iemetīs peruiešu cietumā vai vienkārši nošaus? No sākuma man vajadzētu izvērtēt

savas iespējas - biju zaudējis bagāžu, man pat nebija maiņas apģērba, taču nauda un kredītkarte, par laimi, bija palikusi pie manis. Bez tam, es nezināma iemesla dēļ, uzticējos Viļam.

,,Ko jūs abi ar to Dobsonu, vai kā viņu sauca, tādu izdarījāt, ka viņi jums uzbruka?" viņš piepeši pajautāja.

,,Absolūti neko, cik es varu par to spriest. Mēs iepazināmies lidmašīnā. Viņš ir vēsturnieks un ieradās šeit, lai oficiālā veidā panāktu iespēju iepazīties ar Rokrakstu. Viņš pārstāvēja zinātnieku grupu."

Vils bija izbrīnīts.

,,Un varas orgāniem tas bija jau iepriekš zināms?"

,,Jā, viņš atrakstīja un lūdza sadarbību šajā lietā. Nespēju noticēt, ka viņu gribēja arestēt - viņam taču pat nebija līdzi Rokraksta kopiju."

,,Vai viņam ir Rokraksta kopijas?"

,,Tikai sākums, pirmās divas atklāsmes."

,,Es nemaz nezināju, ka Rokraksta kopijas ir nonākušas Savienotajās Valstīs. Kā viņš pie tām tika?"

,,Viņa iepriekšējā brauciena laikā Dobsonam kāds pastāstīja par kādu garīdznieku, kurš bija pazīstams ar Rokrakstu. Viņam neizdevās viņu atrast, tā vietā Dobsons atrada kopijas, kas bija paslēptas aiz viņa mājas."

Vils saskuma.

,,Hosē!"

,,Kas-kas?"

,,Tas ir tas draugs, par kuru es jums stāstīju. Viņu nogalināja. Viņš bija cieši izlēmis, ka par Rokrakstu ir jāuzzina pēc iespējas vairāk cilvēkiem."

,,Kas ar viņu notika?"

,,Viņu nogalināja. Mēs nezinām kas to izdarīja. Viņa ķermeni atrada tālu no mājām, mežā. Domāju, ka tur bija vainojami viņa ienaidnieki."

,,Ienaidnieki valdībā?"

,,Kāds valdības vai baznīcas pārstāvis." ,,Vai katoļu baznīca ir patiesi uz ko tādu spējīga?" ,,Es neizslēdzu tādu iespēju. Par to neviens skaļi nerunā, bet Baznīca ir noskaņota pret Rokrakstu. Atsevišķi garīdznieki izprot tā nozīmi un slepeni stāsta par Rokrakstu, taču viņiem nākas ievērot lielu piesardzību. Hosē par to atklāti runāja ar katru, kas gribēja viņā klausīties. Es viņu brīdināju vēl vairākus mēnešus pirms viņa nāves. Es viņam lūdzu būt uzmanīgākam un visiem pēc kārtas neizdalīt Rokraksta kopijas, bet viņš atbildēja, ka pilda savu pienākumu."

,,Kad īsti Rokraksts tika atrasts?" es pavaicāju.

,,Pirmais tulkojums parādījās pirms trīs gadiem. Neviens nezina, kad tika atrasts oriģināls. Mēs domājam, ka daudzu gadu garumā, līdz to ieraudzīja Hosē, Rokraksts glabājās pie indiāņiem. Viņš atrada vajadzīgos speciālistus, pasūtīja tulkojumu, visu pats organizēja. Protams, kad baznīca uzzināja par Rokraksta saturu, viņi centās to paturēt slepenībā, bet tagad visiem ir kopijas. Oriģināls, visticamākais, ir iznīcināts."

Vils izrauca no pilsētas, dodoties austrumu virzienā, un tagad viņš brauca pa šauru, divjoslu ceļu, kura malās pletās stipri apūdeņoti lauki. Mēs pabraucām garām dažām nabadzīgām dēļu būdām un, pēc tam, ganībām, kuras apjoza dārgs nožogojums.

,,Vai Dobsons jums izstāstīja par pirmajām divām atklāsmēm?" Vils vaicāja.

,,Viņš man izstāstīja par Otro atklāsmi," es atbildēju. ,,Par Pirmo atklāsmi es dzirdēju no savas draudzenes. Viņa reiz runāja ar kādu garīdznieku, acīmredzot, tas bija Hosē."

,,Vai jūs sapratāt šīs divas atklāsmes?"

,,Šķiet, kājā."

„ Vai jūs saprotat, ka nejaušām sakritībām bieži vien ir dziļa nozīme?"

,,Man šķiet," es atbildēju, ,,ka viss mans brauciens sastāv no vienām vienīgām sakritībām."

,,Tas tā sāk notikt, ja jūs esat modrs un pieslēgts pie enerģijas."

,,Pieslēgts?"

Vils pasmaidīja.

,,Par to tiek runāts tālāk Rokrakstā."

,,Izstāstiet!"

,,Parunāsim par to vēlāk," viņš teica, ar galvu pamājot ar granti nokaisīta ceļa virzienā, pa kuru viņš šajā mirklī nogriezās, nobraucot no šosejas."

Priekšā, apmēram trīsdesmit soļus no mums, atradās milzīga koka māja. Vils apbrauca to pa labo pusi un apstājās netālu no liela koka.

,,Mans draugs strādā pie lielas muižas īpašnieka, kuram šai apvidū pieder liela daļa zemes," viņš teica. ,,Viņam pieder arī šī māja. Viņš ir ļoti ietekmīgs cilvēks, kurš slepeni atbalsta Rokrakstu. Šeit Jums nekas nedraud."

Uz sliekšņa iedegās gaisma, un mums pretim, plati smaidot un kaut ko spāniski skaļi kliedzot, no mājas izskrēja neliela auguma cilvēks, spriežot pēc izskata, peruietis. Vils viņam lūdza runāt angliski un pēc tam iepazīstināja mūs.

,,Šim cilvēkam ir vajadzīga palīdzība," Bils teica. ,,Viņš grib atgriezties Štatos, bet viņam ir jābūt ļoti piesardzīgam. Šķiet, es viņu atstāšu pie tevis."

Saimnieks vērīgi paraudzījās uz Viļu.

,,Un tu, droši vien, atkal dosies meklēt Devīto atklāsmi?"

,,Kā gan citādi", Bils atbildēja, kāpjot laukā no džipa.

Es atvēru otras durvis un apgāju apkārt mašīnai. Vils ar draugu devās uz māju. Es nedzirdēju, par ko viņi runāja.

Kad es pienācu tuvāk, Vila draugs man teica:

,,Iešu, sagatavošu visu nepieciešamo".

,,Par ko viņš runāja?" es pajautāju. ,,Ko viņš domāja, vaicādams par Devīto atklāsmi?"

,,Tā ir Rokraksta nodaļa, kuru vēl neviens nav redzējis. Atrastajā tekstā bija tikai astoņas atklāsmes, taču tajā bija minēta arī Devītā atklāsme. Daudzi to meklē."

,,Un jūs zināt, kur to meklēt?"

,,Nē taču, kā gan es to varētu zināt."

,,Kā tad jūs cerat to atrast?"

Vils pasmaidīja.

,,Tieši tāpat, kā Hosē atrada pirmās astoņas. Tāpat, kā jūs atradāt pirmās divas, bet pēc tam nejauši sastapt mani. Pieslēdzoties un uzkrājot vairāk enerģijas, nejaušības notiek viena pēc otras."

,,Bet kā to izdarīt, izstāstiet man!" es palūdzu. ,,Kurā atklāsmē tas ir teikts?"

Vils paraudzījās uz mani, it kā vērtēdams manas saprašanas līmeni.

,,Par to, kā pieslēgties enerģijai, netiek runāts kādā vienā atklāsmē, bet gan visās kopā. Atceraties, Otrā atklāsmē tika teikts, ka cilvēki sūta pētniekus, lai viņi, pielietojot zinātnisko metodi, atklātu cilvēka dzīves jēgu uz šīs planētas, bet viņi tik drīz neatgriezīsies?"

,,Atceros gan."

,Nu, lūk, bet pārejas atklāsmēs tiek ziņots par atbildēm, kuras cilvēki sāka saņemt, taču šīs atbildes neizriet no oficiālās zinātnes. Atbildes, par kurām es runāju, tiek gūtas no daudzām pētījumu jomām. Fizikas, psiholoģijas, mistikas un reliģijas atklājumi - tas viss tiek izklāstīts vienlaikus un saplūst jaunā sintēzē, kuras pamatā ir sakritību apzināšanās."

,,Mēs sīki pētām sakritību būtību un to ietekmi, tādējādi katrā atklāsmē konstruējot jaunu pasaules ainu."

,,Tādā gadījumā, es gribu uzzināt par katru atklāsmi," es paziņoju. Vai jūs varat man izstāstīt par tām līdz savai aizbraukšanai?"

,,Nē, es jau sen esmu sapratis to, ka vienkāršs atklāsmju pārstāstījums neko nedod. Katra no tām Jums ir jāatklāj atšķirīgi."

,,Kādā veidā?"

,,Tas vienkārši ar jums notiks. Nekas neizdosies, ja es vienkārši ņemšu un jums visu izstāstīšu. Jūs saņemsiet informāciju par atklāsmēm, taču neapgūsiet tās. Jums tās ir jāatklāj pašam, savas dzīves laikā."

Mēs saskatījāmies un brīdi klusējām. Vils pasmaidīja. Sarunājoties ar viņu, es izjutu neticamu spēku pieaugumu.

,,Bet kāpēc jūs tieši tagad dodieties Devītās atklāsmes meklējumos?" es vaicāju.

,,Tāpēc, ka ir pienācis laiks. Es šeit strādāju par ceļvedi, es pazīstu apkaimi un esmu apguvis pirmās astoņas atklāsmes. Vēl tad, kad stāvēju pie loga, kas iziet uz šķērsielu, un domāju par Hosē, es jau biju izlēmis atkal doties uz ziemeļiem. Devītā atklāsme ir kaut kur tur. Es to zinu. Un es taču nekļūstu jaunāks. Bez tam, es zinu, ka atradīšu un spēšu apgūt to. Es zinu, ka tā ir vissvarīgākā atklāsme. Tā parāda pārējās atklāsmes vajadzīgajā gaismā un piešķir dzīvei patieso jēgu".

Viņš pēkšņi apklusa. Viņa seja kļuva ļoti nopietna.

,,Es būtu devies ceļā pusstundu agrāk, bet mani māca sajūta, ka esmu kaut ko aizmirsis." Viņš atkal apklusa. ,,Tajā mirklī parādījāties jūs".

Mēs ilgi skatījāmies viens uz otru.

,,Jūs domājat, ka man ir lemts piebiedroties jums?" es jautāju. ,,Un kā jūs domājat?" ,,Nezinu!"

Es apjuku. Manu prātu pāršalca viss, kas bija saistīts ar manu lidojumu uz Peru: saruna ar Čarlīnu, Dobsons, tagad Vils. Mani šurp atveda parasta ziņkārība, kas pat nebija īpaši spēcīga, bet tagad es esmu izrādījies bēgam no kaut kā nezināma, taču, lai cik tas nebūtu dīvaini, es nejutu bailes, bet gan priecīgu satraukumu. Man tagad vajadzētu visiem spēkiem censties nokļūt mājās, bet, tā vietā, es aizvien vairāk vēlējos doties ceļā ar Viļu, kur, visticamākais, mani gaidīja vēl lielākas briesmas.

Un šajā mirklī es sapratu, ka, domā kā domādams, man vienkārši nemaz nav citas izvēles. Apguvis Otro atklāsmi, es zaudēju iespēju atgriezties agrākajā dzīvē. Man ir jāiet uz priekšu, ja vien es negribu atteikties no apziņas.

,,Es gatavojos šeit pārnakšņot," Vils teica. ,,Jums ir laiks līdz rītam".

,,Esmu jau izlēmis," es atbildēju. ,,Es braucu ar jums".

ENERĢIJA

Mēs piecēlāmies rītausmā un visu ritu pavadījām, braucot uz austrumiem un gandrīz nemaz nesarunājoties. Rīta agrumā Vils minēja, ka mēs šķērsosim Andus un dosimies uz apvidu, kuru viņš dēvēja par Augsto Selvu - kalnainu, mežainu apkaimi. Tas arī bija viss, kas man bija zināms.

Es centos izjautāt Viļu, lai uzzinātu ko vairāk gan par viņu pašu, gan par mūsu ceļojuma mērķi, taču viņš pieklājīgi pārtrauca sarunu, teikdams, ka viņam ir jāseko līdzi ceļam. Galu galā, es pārtraucu mēģinājumus uzsākt sarunu un iegrimu dabas apskatē - kalnu skaistums pārspēja visspilgtāko iztēli.

Ap pusdienlaiku, nokļuvuši pie pēdējās kalnu pārejas, mēs uz brīdi apstājāmies uz neliela plato, lai, neizkāpjot no automašīnas, nedaudz iekostu. Mūsu priekšā pletās milzīgs klajums, aiz kura bija redzama kalnu pakāje, kuru klāja dažādi augi. Ēdot Vils teica, ka mēs pārlaidīsim nakti Visjente muižā, senā, pagājušā gadsimtā celtā muižā, kas reiz piederēja spāņu katoļu baznīcai. Tagad muiža ir kāda viņa drauga īpašums, un tā tiek izmantota darījumu un zinātnes konferenču organizēšanai.

Man nekas cits neatlika kā samierināties ar šiem īsajiem apskaidrojumiem. Mēs atkal devāmies ceļā, un saruna atkal nevedās. Pēc stundas skatam parādījās muiža. Mēs iebraucām pa platiem akmens vārtiem, kurus klāja čuguna rotājumi, un tālāk braucām pa šauru, grantainu ceļu. Es mēģināju vairāk uzzināt par muižu un to, kādēļ mēs šeit esam ieradušies, bet Vils vēl aizvien nevēlējās uzturēt sarunu. Šoreiz viņš man tieši pateica, lai es labāk baudu ainavu un klusēju.

Mani apbūra muižas skaistums. Abās ceļa malās pletās ziedošas ganību pļavas un augļu dārzi. Zāle šķita neparasti sulīga un spilgta. Tā auga visapkārt, pat zem milzīgajiem ozoliem, kas ganībās auga ik pēc trīsdesmit soļiem. Šajos kokos bija kāda īpatna, dvēseli aizraujoša burvība.

Apmēram pēc jūdzes ceļš pagriezās uz austrumiem un saka iet ne-j daudz kalnup. Pakalna galā es ieraudzīju lielu, vecu, spāņu stilā no koka un pelēka akmens celtu māju. Uzmetis skatienu, es novērtēju, ka tajā varēja būt ne mazāk kā piecdesmit istabu. Visas dienvidu sienas garumā stiepās milzīga veranda. Arī pagalmā auga milzīgi ozoli un bija izveidotas puķudobes ar eksotiskiem augiem. Celiņus ieskāva brīnišķi ziedi un papardes. Visapkārt bija cilvēki - vieni sarunājoties pastaigājās starp kokiem, citi sēdēja verandā.

Mēs izkāpām no automašīnas. Vils uz mirkli apstājās, vērojot notiekošo. Uz austrumiem no muižas nogāzes pamazām izlīdzinājās, un aiz tām pletās ielejas un meži. Tālumā zili blāvoja nākamā kalnu grēda.

,,Es paiešos uz priekšu, paraudzīšos, vai šeit mums ir vieta," Vilsizlēma. ,,jūs tikmēr varat izstaigāties. domāju, ka jums šeit patiks."

,,Nemaz nešaubos par to," es atbildēju.

Aizejot viņš apgriezās un piebilda:

,,Un pievērsiet uzmanību pētījumu dārziem. Tiksimies pie pusdienām."

Viļam, bez šaubām, bija savi iemesli atstāt mani vienatnē, bet tas mani pārlieku neuztrauca. Es biju lieliskā garastāvoklī, un man nebija ne mazāko nojautu, ka varētu notikt kas ļauns. Es jau zināju no Vila, ka Visjente nes valstij ne mazums tūristu dolāru, un tādēļ valdība raugās  caur pirkstiem uz to, kas šeit notiek, lai gan muižā nereti tiek apspriests  Rokraksts.

Manu skatienu piesaistīja ainavisks koku puduris, kas atradās mazliet uz dienvidiem, un uz to vedošā līkumainā taciņa. Es nesteidzīgi devos turp. Nonācis pie kokiem, es ieraudzīju, ka taciņa ved pie nelieliem čuguna vārtiņiem, aiz kuriem atrodas akmens kāpnes, kas ved lejup, uz pļavu puķēm klātu lauku. Aiz lauka bija redzams augļu dārzs un upīte, aiz kuras pletās mežs. Aizgājis līdz vārtiņiem, es apstājos un pāris reizes dziļi ieelpoju, baudīdams ap mani esošo skaistumu.

,,Burvīgi, vai nav tiesa?" kāda balss aiz muguras man jautāja.

Es pagriezos un ieraudzīju apmēram četrdesmit gadus vecu sievieti ar mugursomu uz muguras.

,,Brīnišķīgi!" es atbildēju. ,,Nekad dzīvē neesmu redzējis tādu skaistumu!"

Mēs abi brīdi klusēdami vērojām plašo lauku un tropu augus, kas nokarājās no puķudobēm, kas kaskādes veidā bija izvietotas abās akmens kāpņu malās. Pēc tam es pajautāju:

Vai jūs, gadījumā, nezināt, kur šeit atrodas pētījumu dārzi?"

,Kā nu ne," viņa atbildēja, ,,es kā reiz turp dodos. Es jums parādīšu."

Mēs stādījāmies viens otram priekšā, un nokāpuši pa akmens kāpnēm devāmies pa daudzus soļus piedzīvojušo taciņu dienvidu virzienā. Manu pavadoni sauca Sara Lornere. Viņai bija rūsgani mati un zilas acis. Viņa šķistu gluži meitenīga, ja vien viņa neizturētos tik cienīgi. Dažas minūtes mēs gājām klusēdami.

,,Vai esat šeit pirmoreiz?" viņa vaicāja.

,,Jā," es atbildēju, ,,un man ir maz zināms par šo vietu."

,,Bet es šeit ar pārtraukumiem esmu jau gandrīz gadu, tā ka varu jums šo to pastāstīt. Pirms apmēram divdesmit gadiem šī muiža kļuva zināma kā dažādu valstu zinātnieku tikšanos norises vieta. Šeit, galvenokārt, pulcējās dažādas organizācijas pārstāvoši biologi un fiziķi, bet pirms dažiem gadiem…"

Viņa mirkli vilcinājās un paraudzījās uz mani.

,,Vai esat ko dzirdējis par šeit, Peru, atrasto Rokrakstu?"

,,Jā, esmu gan," es atbildēju. ,,Es esmu pazīstams ar pirmajām divām atklāsmēm."

Es vēlējos viņai izstāstīt, kā es aizrāvos ar Rokrakstu un attraucos šurp, šīs intereses vadīts, bet aprāvos, nezinādams, vai viņai var uzticēties.

,,Tā jau es domāju," viņa teica. ,,Redzams, ka jūs uzņemat enerģiju."

Tobrīd mēs, ejot pāri koka tiltiņam, jau šķērsojām upīti.

,,Kādu enerģiju?" es izbrīnījos.

Viņa apstājās, atbalstīdamas pret tilta margām.

,,Vai jūs ko zināt par Trešo atklāsmi?"

«Nē, neko."

,,Tā piešķir jaunu fiziskās pasaules izpratni. Tur ir teikts, ka mēs, cilvēki, iemācīsimies izmantot sava veida enerģiju, kuru līdz šim nemaz nebūsim pamanījuši. Pēdējā laikā šurp ir pasākuši braukt zinātnieki, kuri vēlas izpētīt un apspriest šo parādību."

„Tātad zinātnieki atzīst šīs enerģijas esamību?"

Sāra pagriezās un devās tālāk pa tiltu.

,,Ne visi," viņa teica. ,,Un mums nenākas viegli viņus pārliecināt."

,,Jūs, tātad, arī esat zinātniece?"

,,Es pasniedzu fiziku nelielā koledžā, kas atrodas Menas štatā."

,,Un kādēļ citi zinātnieki nav ar jums vienisprātis?"

Viņa aizdomājās un mirkli klusēja.

,,Lai to saprastu, jums nāksies nedaudz iedziļināties zinātnes vēsturē.'' Viņa paraudzījās uz mani, it kā vaicādama, vai es vēlos iedziļināties šajā tēmā. Es ar galvas mājienu lūdzu viņu turpināt stāstīt.

,,Atcerieties Otro atklāsmi. Pēc viduslaiku uzskatu maiņas mēs, rietumu pasaules pārstāvji, piepeši sapratām, ka pasaule, kurā mēs dzīvojam, ir mums nesaprotama. Cenšoties saprast dabas likumus, mēs sākumā nolēmām nodalīt faktus no aizspriedumiem un māņticības. Lai to izdarītu, mēs, zinātnieki, ieņēmām pozīciju, kas tika dēvēta par zinātnisko skepticismu. Tā pamatā bija doma, ka katru pieņēmumu par pasaules uzbūvi ir jāapstiprina ar pārliecinošiem argumentiem. Mēs neticam nekam, kam nav acīmredzamu un taustāmu pierādījumu. Tiek noraidīta ikviena ideja, kam fiziska izmēģinājuma rezultātā nav gūts apstiprinājums."

,,Nenoliedzami, šis princips labi kalpoja zinātnei līdz brīdim, kamēr runa bija par acīmredzamām lietām - akmeņiem, kokiem - objektiem, kurus ir viegli saskatīt jebkuram skeptiķim," viņa turpināja. ,,Mēs ātri virzījāmies uz priekšu, dodot nosaukumus dažādām materiālās pasaules parādībām un cenšoties izzināt dabas likumus. Beigu beigās, mēs nonācām pie secinājuma, ka viss pasaulē notiekošais ir izzināms un likumsakarīgs, un ka katram notikumam ir fizisks iemesls, kas pakļaujas mūsu apziņai." Viņa viltīgi pasmaidīja. ,,Saprotat, zinātnieki, beigu beigās, maz atšķiras no citiem mūsu laika cilvēkiem. Mēs nolēmām izzināt pasauli, kurā dzīvojam. Tika nosprausts mērķis: saprast pasaules uzbūvi, lai padarītu dzīvi drošu un pakļautu sev dabu. Zinātniskais skepticisms mums ļāva sakoncentrēties uz noteiktiem uzdevumiem, kuru risinājumi mums deva drošību un pārliecību par sevi."

Mēs gājām pa smilšainu taciņu, kas no tilta veda caur pļavu uz nelielu birzīti.

,,Tādējādi," Sara turpināja, ,,zinātniskajā pasaules ainā nebija vietas nekādiem noslēpumainiem spēkiem un nekādiem priekšstatiem par pasaules ezoterisko pusi. Valdīja Īzaka Ņūtona uzskats: pasaules uzbūve ir iepriekšparedzama, tā ir kā milzīgs mehānisms. Ilgu laiku šāda pieeja sevi attaisnoja. Ja vienlaikus notika notikumi, kurus nenoteica cēloņu -seku saikne, tie tika uzskatīti par nejaušu sakritību."

,,Sekoja divi notikumi, kas mums lika atkal aizdomāties par dabas likumu noslēpumainību. Pēdējo desmitgažu laikā ir daudz rakstīts par fizikā notikušo apvērsumu, taču, patiesībā, mūsu uzskatus izmainīja divi atklājumi - kvantu mehānika un Alberta Einšteina darbi."

,,Einšteina darbi parādīja, ka tas, ko mēs uzskatām par cietiem ķermeņiem, patiesībā ir tikai enerģijas piepildīts tukšums. Tas attiecas arī uz mums. Savukārt, kvantu fizika, kas pēta enerģijas rašanos mikropasaulē, deva absolūti neticamus rezultātus. Ar eksperimentu palīdzību tika pierādīts, ka nelielam matērijas - enerģijas daudzumam sadaloties daļās, kuras mēs saucam par elementārdaļiņām un kuras mēs cenšamies izpētīt, rezultātus maina pats procesa novērošanas fakts, it kā elementārdaļiņas ietekmētu tas, ko no izmēģinājuma sagaida eksperimenta veicējs. Pie tam, daļiņu uzvedību var ietekmēt un mainīt, šķiet, jau mums pazīstami dabas likumi: daļiņa vienlaikus var parādīties divās dažādās vietās, pārvietoties uz priekšu un atpakaļ laikā un veikt tamlīdzīgas darbības."

Sara pārtrauca stāstu un paskatījās uz mani.

,,Citiem vārdiem sakot, iznāk, ka Pasaules pirmmatērija, tās kodols ir tīra enerģija, kas uztver cilvēka nodomus un to, ko cilvēks sagaida. Tā visa rezultātā, agrākais mehāniskais Pasaules modelis zaudē jebkādu jēgu. Šķiet, mūsu cerības kaut kādā veidā rada enerģiju un ietekmē arī citas enerģētiskās sistēmas, bet tas, patiesībā, arī ir teikts Trešajā atklāsmē."

Viņa pašūpoja galvu.

,,Diemžēl, vairums zinātnieku šo ideju neuztvēra nopietni. Viņi deva priekšroku skeptiskās pozīcijas saglabāšanai un pierādījumu gaidīšanai."

,,Sāra, mēs esam šeit!" kāds mums aiz muguras iesaucās. Pa labi, aiz kokiem, apmēram piecdesmit soļu attālumā, kāds mums māja ar roku.

Sara paraudzījās uz mani.

,,Mani gaida, es uz mirkli aiziešu. Man ir līdzi Trešās atklāsmes tulkojums. Ja vēlaties, varat kaut kur pagaidām iekārtoties un palasīt to."

,,Protams, vēlos!" es nopriecājos.

Viņa izvilka no mugursomas plastmasas mapē ieliktu papīra lapu kaudzīti un pastiepa to man, bet pati devās prom.

Es paņēmu papīra lapas un paraudzījos visapkārt, meklēdams vietu, varētu apsēsties. Šeit auga biezs pamežs un bija diezgan drēgns, bet mazliet uz austrumiem es redzēju nelielu pakalnu. Es nolēmu uziet augstāk pakalnē un pameklēt kādu sausāku vietiņu.

Uzkāpis pakalnā, es klusi iekliedzos no izbrīna. Šeit skatam pavērās! vienkārši neaptverams skaistums. Ik pa divdesmit soļiem auga mezglaini ozoli, kuru zari galotnēs pilnībā sakļāvās, veidojot blīvu lapu vainagu. Koku pakājē auga platlapu tropiskie augi, kas sniedzās apmēram plecu augstumā. Starp šiem augiem bija papardes un baltiem ziediem bagātīgi klāti krūmi. Es atradu sausu vietiņu un apsēdos, ieelpodams] spēcīgo, īpatnējo zaļumu un ziedu smaržu.

Es atvēru mapi un pievērsos tulkojumam. īsā ievadā tika paskaidrots,ka Trešā atklāsme sniedz jaunu fiziskās pasaules izpratni. Šeit bija teikts apmēram tas pats, par ko runāja Sara. Atklāsmē tika pareģots, ka tuvu  tūkstošgades beigām cilvēki atklās jaunu enerģiju, kas ir visu ķermeņu, j tai skaitā ari mūsu, pamatā, un kuru izstaro visi ķermeņi.

Pārdomājis teikto, es sāku lasīt tālāk, un manī radīja spēcīgu izbrīnu ļ jau pirmie izlasītie vārdi: izrādās, šīs enerģijas uzņemšana sākas ar saasinātu brīnišķā izjūtu. Kamēr es par to domāju, es saklausīju kādu nākam pa taciņu. Tā bija Sara, kura tieši šajā mirklī pacēla acis pret pakalna ļ virsotni un ieraudzīja mani.

,,Burvīga vietiņa," viņa teica, pienākot man klāt. ,,Vai esat jauj nonācis pie brīnišķā izjūtas?"

,,Jā," es atbildēju, ,,taču man tā nav līdz galam saprotama."

,,Tālāk Rokrakstā par to tiek stāstīts sīkāk, bet es jums īsumā paskaidrošu. Brīnišķā izjūta ir barometra veids, kas katram no mums rāda] to, cik tuvu mēs esam enerģijas uzņemšanai. Tas izriet no tā, ka brīdī,; kad mēs sākam uzņemt enerģiju, mēs redzam, ka enerģijai un skaistumam, būtībā, ir viens avots."

,,Jūs tā runājat, it kā varētu saskatīt šo enerģiju," es atzīmēju.

Viņa paskatījās uz mani bez jebkāda apmulsuma.

,,Es patiesi to redzu, taču tas sākās ar padziļinātu skaistuma uztveršanu."

,,Bet kā tas var būt? Skaistums taču ir gaumes lieta!"

Sara noliedzoši pašūpoja galvu.

,,Lai cik atšķirīga arī nebūtu dažādu cilvēku gaume, mums visiem skaistums sasistās ar vienām un tām pašām īpašībām. Padomājiet par to! Kāpēc mums kaut kas šķiet brīnišķs? Visu nosaka formas nevainojamība un krāsas tīrība, vai ne tā? Šī lieta stāv mūsu priekšā un mirdz. Tā burtiski izstaro gaismu kā varavīksne, izceldamas uz parasto, blāvo, neskaisto lietu fona."

Es pamāju.

,,Ņemsim, par piemēru, šo vietu," Sara turpināja. ,,Es zinu, ka tās skaistums apbūra jūs - tā mūs visus ir apbūrusi. Šīs vietas skaistums vienkārši iekrīt acīs, formas un krāsas šķiet neparasti izteiksmīgas. Nākamais uztveres līmenis ir tad, kad jūs redzat enerģētisko lauku, kas aptver visas lietas."

Es, droši vien, izskatījos diezgan muļķīgi, jo Sara piepeši iesmējās. Pēc tam viņa ļoti nopietnā balsī teica:

,,Dosimies uz mūsu pētījumu dārziem. Tie atrodas apmēram pus-jūdzes attālumā uz dienvidiem. Domāju, ka jums tie šķitīs interesanti."

Es viņai pateicos par to, ka viņa veltīja savu laiku, lai man, pilnīgi svešam cilvēkam, izskaidrotu Rokrakstu un izrādītu Visjente. Viņa neizpratnē paraustīja plecus.

,,Jūs, šķiet, atbalstāt mūsu centienus, savukārt, mēs gribam dalīties mūsu zināšanās. Lai mūsu pētījumiem būtu turpinājums, ir nepieciešams, lai par tiem uzzinātu Savienotajās Valstīs un visā pasaulē. Vietējiem varas orgāniem mēs ne pārāk patīkam."

Piepeši mums aiz muguras kāds teica:

,,Atvainojiet, lūdzu!"

Mēs atskatījāmies un ieraudzījām, ka pa taciņu, uz mūsu pusi nāk trīs vīrieši. Viņi bija apmēram piecdesmit gadus veci, un viņi visi bija tērpti dārgos uzvalkos.

,,Vai jūs nepateiktu, kur atrodas pētījumu dārzi?" viens no viņiem, augumā lielākais vīrietis, vaicāja.

,,Kas jums tur ir darāms?" Sāra atjautāja.

,,Man un maniem kolēģiem ir īpašnieka atļauja apskatīt pētījumu dārzus un aprunāties ar kādu par tā saucamajiem pētījumiem, kas tur tiek veikti. Mēs pārstāvam Peru universitāti."

,,Šķiet, ka Jūs neatzīstat mūsu atklājumus," Sāra jautri, it kā cenzdamās uzlabot atmosfēru, bilda.

,,Kategoriski neatzīstam!" sarunā iejaucās otrs no atnākušajiem vīriešiem. ,,Tās ir muļķīgas idejas par kādas nezināmas, mistiskas un, bez tam vēl, redzamas enerģijas atklāšanu!"

,,Bet vai jūs esat mēģinājuši to saskatīt?" Sara vaicāja.

Vīrietis, ignorēdams Sāras jautājumu, atkārtoja:

,,Vai jūs nepateiktu, kur atrodas šie dārzi?"

,,Jā, protams. Pēc kādiem soļiem taciņa nogriezīsies uz austrumiem. Ejiet turp un pēc apmēram ceturtdaļjūdzes jūs ieraudzīsiet to, ko meklējat."

,,Pateicos," teica garākais vīrietis, un visi trīs svešinieki enerģiski aizsoļoja norādītajā virzienā.

,,Jūs taču aizsūtījāt viņus nepareizā virzienā!" es atzīmēju.

,,Nē, arī tur ir dārzi, tikai citi. Tur esošie ļaudis ir labāk sagatavoti sarunām ar šādiem skeptiķiem. Mēs laiku pa laikam ļaujam šajos dārzos ieiet neticīgiem apmeklētājiem, pie tam, ne tikai zinātniekiem, bet arī vienkārši ziņkārīgiem cilvēkiem, tādiem, kuri absolūti nesaprot mūsu pētījumu būtību. Bez tam, zinātniekiem to saprast ir vēl grūtāk, nekā pārējiem cilvēkiem."

,,Ko jūs ar to domājat?" es izbrīnījos.

,,Kā es jau teicu, zinātniskais skepticisms deva labus rezultātus, kamēr runa bija par vienkāršām un acīmredzamām dabas parādībām - augiem, saules gaismu, negaisiem, taču eksistē arī cits, daudz sarežģītākas dabas fenomenu veids, un šos fenomenus, neatsakoties no skeptiskās pieejas, ir ne vien neiespējami izpētīt, tos pat nav iespējams ieraudzīt. Sākumā ir jāgūst par tiem priekšstats, un tikai pēc tam šos fenomenus var pētīt."

,,Interesanti!" es iesaucos.

Mēs izgājām no birzs, un es ieraudzīju vairākus iekoptus dārzus. Katrā no tiem tika audzēts noteikts augu tips. Lielākā augu daļa bija ēdami augi, sākot no banāniem un beidzot ar spinātiem. Visu dārzu austrumu robeža piekļāvās šauram, grantētam ceļam, kas izgāja uz lielceļa, kas atradās vairāk uz ziemeļu pusi. Ceļa malā atradās trīs metāla šķūņi. Pie katra šķūņa strādāja kādi četri vai pieci cilvēki.

,,Lūk, arī mani draugi!" Sara norādīja uz tuvāko ēku. ,,Iesim turp, es gribu jūs iepazīstināt."

Sara mani iepazīstināja ar trīs vīriešiem un vienu sievieti. Viņi visi veica pētījumus. Vīrieši, bilduši man pāris vārdus, atgriezās pie darba, bet sievietei, bioloģei vārdā Mārdžori, acīmredzot, bija brīdis brīva laika.

Mūsu acis sastapās.

,,Kas tad, īsti, ir jūsu pētījumu pamatā?" es vaicāju.

Jautājums, šķiet, pārsteidza viņu nesagatavotu, taču viņa pasmaidīja un, brīdi klusējusi, atbildēja:

,,To ir grūti tā, vienkārši izskaidrot. Vai jūs esat pazīstams ar Rokrakstu?"

,,Esmu iepazinies ar tā sakumu. Tagad esmu sācis lasīt Trešo atklāsmi."

,,Nu, tas arī ir tas, ar ko mēs nodarbojamies. Iesim, es jums parādīšu."

Mēs aizgājām aiz metāla ēkas, kur atradās dārzs, kurā auga pupas. Es ievēroju, ka visi šeit augošie augi izskatās nevainojami veselīgi -nebija ne nodzeltējušu, ne kukaiņu novārdzinātu lapu. Augsne bija uzirdināta, bagātināta ar mēslojumu, augi neblīvējās, un, neskatoties uz to, ka tie auga diezgan tuvu viens no otra, augu lapas nesaskārās.

Mardžori norādīja uz tuvāko dobi.

,,Mēs cenšamies raudzīties uz šiem augiem kā uz enerģētiskām sistēmām un domāt par visu, kas ir nepieciešams pilnīgai šo augu augšanai un augļu nešanai,- augsni, mēslojumiem, apūdeņošanu un apgaismojumu. Mēs noteicām, ka ekosistēma ap katru no augiem ir vienots dzīvais organisms, un katra tā daļa ietekmē vienotā veseluma stāvokli."

Mirkli svārstījusies, viņa piemetināja:

,,Vissvarīgākais ir tas, ka, līdzko mēs sākām domāt par enerģijas apmaiņu auga ekosistēmā, mēs guvām satriecošus rezultātus. Mūsu pētījumu augi nav daudz lielāki par citiem, parastajiem augiem, taču tiem piemīt daudz izteiktākas barojošās īpašības."

,,Bet kā tās tiek noteiktas?"

,,Tie satur vairāk olbaltumvielu, ogļūdeņraža, vitamīnu un minerālvielu."

Viņa nogaidoši paraudzījās uz mani.

,,Taču tas vēl nav tas satriecošākais! Mēs konstatējām, ka visspēcīgākie augi ir tie, kas saņem vislielāko cilvēka uzmanību."

,,Kādu uzmanību?" es izbrīnījos.

,,Mēs pieejam pie augiem katru dienu, apskatām tos, uzirdinām augsni. Tādā veidā. Mēs veicām eksperimentu ar kontrolgrupu: vieniem augiem veltījām īpašu uzmanību, citiem - nē. Mūsu atklājums rada apstiprinājumu. Bez tam, mēs pilnveidojām procedūru: pētnieks nevis vienkārši apskatīja augu, bet gan domās lūdza to labāk augt. Cilvēks, vienkārši, apsēdās līdzas augam un sakoncentrēja visu savu uzmanību un rūpes uz šī auga augšanu."

,,Un tas labāk auga?"

,,Jā, jūtami labāk un, pie tam, arī ātrāk."

,,Tas ir neticami!"

,,Piekrītu…"

Viņa piepeši apklusa. Pie mums pienāca pusmūža, gadus sešdesmit vecs cilvēks.

,,Tas ir mikrodietologs, profesors Heinss," viņa nočukstēja. ,,Viņš šeit pirmoreiz parādījās gadu atpakaļ un uzreiz paņēma atvaļinājumu Vašingtonas štata Valsts universitātē, kur viņš strādāja, lai pastrādātu pie mums. Viņš ir veicis brīnišķīgus pētījumus."

Profesors pienāca klāt, un Mardžori mūs iepazīstināja. Viņš bija cilvēks ar spēcīgu miesas uzbūvi, tumšmatis ar sirmiem deniņiem. Mardžori uzdeva dažus uzvedinošus jautājumus, un viņš sāka stāstīt par savu pētījumu rezultātiem. Kā viņš teica, viņu interesēja cilvēka ķermeņa orgānu funkcionēšanas saistība ar uzņemtās barības veidu. Orgānu funkcionēšanas spēja tika noteikta ar augstas jutības asinsanalīžu palīdzību.

Viņš pastāstīja, ka visvairāk viņu ieinteresēja kāda pētījuma rezultāti, kas parādīja, ka tādi veselīgi un barojoši augi, kādi tiek audzēti Visjente, ārkārtīgi lielā mērā palielināja visas cilvēka organisma dzīves procesa rādītājus, palielinot tos daudz vairāk nekā tas vispār tika uzskatīts par iespējamu, vadoties pēc mūsdienu uzskatiem par barošanas fizioloģiju. Neizskaidrojamo efektu radīja kādas nezināmas izmaiņas augu struktūrā.

Es paskatījos uz Mardžori un vaicāju:

,,Tātad, ja uzturā tiek lietoti augi, kuriem tika veltīta paaugstināta uzmanība, palielina cilvēka spēkus, vai es pareizi sapratu? Vai tā ir tā pati enerģija, par kuru ir stāstīts Rokrakstā?"

Mardžori paraudzījās uz profesoru. Viņš gandrīz nemanāmi pasmaidīja.

,,To es vēl nezinu," viņš atbildēja.

Es pajautāju par viņa tālākajiem plāniem, un viņš pastāstīja, ka vēlas ierīkot tādu pašu dārzu pie sevis, Vašingtonas štatā, un veikt ilgstošus pētījumus, lai pārbaudītu, vai cilvēki, kuri uzturā lieto šādus augus, būs stipri un veseli ilgu laiku. Viņa stāsta laikā es laiku pa laikam neapzināti slepus raudzījos uz Mardžori. Es ne uzreiz aptvēru šīs meitenes neparasto skaistumu. Pat tērpta maisveida džinsos un platā kreklā viņa šķita esam slaida un stalta. Viņas tumši brūnās acis mirdzēja, un viņas kastaņbrūno matu lokās iekļāva meitenes skaisto seju.

Es sajutu, ka es nespēju pretoties viņas valdzinājumam. Tai pašā mirklī, kad es to sapratu, viņa pagriezās pret mani un mūsu skatieni satikās. Viņa soli atkāpās.

,,Man ir kādu jāsatiek," viņa sacīja. ,,Varbūt vēl tiksimies."

Atvadījusies no Heinsa un uzmetusi man steidzīgu skatienu, viņa devās prom pa taciņu, kas vijās ap metāla šķūnīti.

Vēl mazliet parunājies ar profesoru, es novēlēju viņam veiksmi un atgriezos tur, kur stāvēja Sara. Viņa dzīvi sarunājās ar pētniekiem, taču viņa ievēroja mani pienākam klāt.

Kad es pienācu, viņas sarunas biedrs pasmaidīja, salika mapē savus papīrus un iegāja ēkā.

,,Nu, kā? Vai uzzinājāt ko jaunu?" Sara vaicāja.

,,Jā," es izklaidīgi atbildēju, ,,ļoti interesanti."

Es skatījos sev zem kājām.

,,Bet kur palika Mardžori?"

Sāras acis smējās.

,,Viņa teica, ka viņai ir kādu jāsatiek."

Sara plati pasmaidīja.

,,Vai tik jūs viņu neaizbaidījāt?"

,,Baidos, ka tā arī ir," es smiedamies atzinu. ,,Bet es neko tādu neteicu."

,,Tas arī nebija nepieciešams. Mardžori, droši vien, vienkārši ieraudzīja jūsu lauka izmaiņas. Tas bija ļoti pamanāmi, es pat no šejienes to varēju saskatīt."

,,Kādas izmaiņas?"

,,Lauka, ap jūsu ķermeni esošā enerģētiskā lauka izmaiņas. Vairums no mums ir iemācījušies saskatīt šos laukus, vismaz pie noteikta apgaismojuma jau nu noteikti. Kad cilvēks izjūt seksuālu uzbudinājumu, viņa laukā parādās virpuļi, un lauks izstiepjas uz tā cilvēka pusi, kurš šo uzbudinājumu ir izraisījis."

Man tas šķita kaut kas pilnīgi fantastisks. Es nepaspēju atbildēt, jo šajā brīdī no metāla šķūņa iznāca vairāki cilvēki.

,,Tagad mēs vingrināsimies energoprojekcija," Sara teica. ,,Iesim, tas būs interesanti."

Mēs gājām līdzi četriem jauniem cilvēkiem, pēc visa spriežot, studentiem, dodoties kukurūzas dārza virzienā. Pieejot tuvāk, es pamanīju, ka dārzs sastāv no diviem atsevišķiem zemes gabaliem, no kuriem katrs bija apmēram trīs reiz trīs metrus liels. Vienā no tiem augošie kukurūzas asni nesniedzās pat līdz celim, bet otrā zemes gabalā augošie asni bija vismaz divas reizes lielāki. Jaunie cilvēki devās pie zemes gabala, kurā auga lielākie asni, un apsēdās dārza stūros. Pēc noteiktas zīmes viņi sāka vērīgi skatīties uz asniem. Vakara saule spīdēja man mugurā, pielejot dārzu ar siltu, dzintarkrāsas gaismu, bet tālumā esošais mežs jau grima tumsā. Zemes gabals un sēdošo cilvēku figūras skaidri iezīmējās uz tumšā fona.

Sara stāvēja man blakām.

,,Vienkārši brīnišķīgi," viņa nočukstēja. ,,Jūs tikai paskatieties. Vai redzat?"

,,Viņi izstaro enerģiju, kas plūst uz augiem."

Es no visa spēka centos ieskatīties, bet neko neparastu nemanīju.

,,Nē, es neko neredzu!"

,,Bet jūs pietupieties un ieskatieties vērīgāk - lūk tā ir, starp cilvēkiem un augiem."

Es sekoju viņas padomam, un man uz brīdi likās, ka es patiesi ieraudzīju kādu vizuļojošu mirdzumu, taču tas uzreiz izdzisa, un es nolēmu, ka tas man tikai rādījās. Es vēl kādu brīdi centos vērīgi ieskatīties notiekošajā, taču tas nedeva nekādus rezultātus.

,,Nē, neko neredzu!" es iztaisnojos.

Sara uzsita man uz pleca.

,,Nebēdājieties, no sākuma tas reti kuram izdodas. Jums nāksies pamācīties fokusēt skatienu."

Viens no meditējošajiem jaunajiem cilvēkiem pārmetoši uz mums paskatījās un pielika pirkstu pie lūpām. Mēs aizgājām atpakaļ pie šķūņa.

,,Vai jūs ilgi šeit paliksiet?" Sara vaicāja.

,,Visticamākais, ka nē. Es šeit neesmu viens. Mans ceļabiedrs vēlas doties Rokraksta pēdējās nodaļas meklējumos."

,,Un es domāju, ka mums ir zināms viss Rokraksts!" Sara izbrīnījās.

Tiesa, es pārsvarā pētīju to, kam bija saistība ar manu nozari, un visā citā īpaši neiedziļinājos."

Es pēkšņi nobijos, ka esmu pazaudējis Sāras papīrus, kuros bija tulkojums, un uztraukti ķēru pie kabatas. Tie bija tur, satīti rullītī.

,,Kas interesanti, izrādās, ka enerģētiskais lauks vislabāk ir redzams rītausmā vai saulrietā," Sara teica. ,,Jā vēlaties, mēs varam satikties rīt rītausmā un pamēģināt vēlvienreiz."

Viņa pastiepa roku pēc saviem papīriem.

,,Bet es pa to laiku paspēšu jums izgatavot tulkojuma kopiju. Paņemiet šos līdzi!"

Es padomāju. Kādēļ gan nepamēģināt, sliktāk jau nebūs.

,,Lai notiek. Tikai es pavaicāšu savam ceļabiedram, vai mums ir laiks." Es pasmaidīju. ,,Bet kādēļ jūs domājat, ka man to jūsu enerģiju izdosies ieraudzīt?"

,,Priekšnojauta!"

Mēs norunājām satikties uz pakalna tieši sešos no rīta, un es vienatnē aizsoļoju uz mājas pusi. Tā atradās apmēram jūdzes attālumā. Saule jau bija norietējusi, bet mākoņi, kas drūzmējās pie horizonta, vēl sārtojās. Bija vēsi, bet vēja nebija.

Plašajā ēdamzālē es ieraudzīju pie letes drūzmējamies daudzus cilvēkus. Es sajutu mostamies apetīti un piegāju rindas sākumā, lai apskatītos, kas tiek dots pusdienās. Un šajā mirklī es ieraudzīju Viļu un profesoru Heinsu, kuri savā starpā nepiespiesti sarunājās.

,,Sveiks!" Vils teica. ,,Nu, kā pagāja diena?"

,,Vienkārši lieliski!"

,,Iepazīstieties, šis ir Viljams Heinss."

,,Mēs jau iepazināmies."

Profesors sveicināja mani ar galvas mājienu.

Es pastāstīju par tikšanos, kas man ir nozīmēta uz nākamo rītu, un Vils atbildēja, ka es noteikti paspēšu aiziet līdz dārzam, jo viņam vēl bija kādu jāsatiek, tā ka mēs tik un tā neizbrauksim ātrāk par deviņiem.

Rinda virzījās uz priekšu. Es gribēju nostāties rindas galā, bet aiz mums stāvošie cilvēki piedāvāja man vienkārši pievienoties saviem draugiem. Es nostājos blakus profesoram.

,,Nu, ko jūs domājat par mūsu izmēģinājumiem?" viņš vaicāja.

,,Vēl nezinu," es atklāti atbildēju. ,,Tas viss ir ļoti neparasti. Par enerģētiskajiem laukiem es šeit izdzirdēju pirmoreiz."

,,Par viņiem reti kurš ir dzirdējis, bet tas taču ir interesanti: šī enerģija ir tieši tas, ko zinātne vienmēr ir neatlaidīgi meklējusi, - matērijas pirmpamats. Jau no Einšteina laikiem, par vienu no galvenajiem fizikas uzdevumiem tiek uzskatīta vienotas lauka teorijas radīšana. Nezinu, vai mums izdosies atrisināt šo uzdevumu, taču Rokraksts, katrā gadījumā, sniedz interesantas idejas, kas vedina uz tālākām domām."

,,Bet kam ir jānotiek, lai zinātnieki vienprātīgi atzītu jauno enerģiju?"

,,Vajag iemācīties to mērīt. Tās pastāvēšana, pati par sevi, galu galā, nav nekāds jaunums. Piemēram, karatē meistari to sauc par ,,ci". Tieši ar šīs enerģijas palīdzību viņi izpilda savus neticamos trikus - ar plaukstu sasit ķieģeļus vai, piemēram, cilvēks apsēžas uz vietas, un viņu izkustināt nav pa spēkam četriem cilvēkiem. Tas pats attiecas arī uz mūsu, rietumu sportistiem,- mēs visi esam redzējuši lēcienus, apgriezienus un gaisa lidojumus, kas met izaicinājumu zemes pievilkšanas spēkam. Tie visi ir piemēri tam, uz ko cilvēks ir spējīgs, ja viņam ir pieeja tā organismā apslēptajai enerģijai. Zinātne, protams, nepieņems šīs idejas, kamēr neiemācīsies to saskatīt."

,,Bet vai jūs pats esat to redzējis?" es pajautāju.

,,Šo un to es redzēju. Nedaudz. Šīs spējas, īstenībā, ir atkarīgas no tā, ko mēs ēdam."

,,Tiešām? Bet kādā veidā?"

,,Piemēram, šeit, Visjente, cilvēki, kuri ir spējīgi redzēt lauku, uzturā, galvenokārt, lieto dārzeņus, bet ne visus, tikai tos augstvērtīgos dārzeņus, ko viņi paši izaudzē."

Viņš pamāja uz letes pusi.

,,Arī šeit pasniedz ēdienus, kas gatavoti no šiem dārzeņiem, lai gan viņiem, paldies Dievam, ir arī vista ar zivīm tādiem nelabojamiem gaļēdājiem kā es, taču, ja es piespiežu sevi ēst tikai veģetāru ēdienu, arī es šo un to redzu."

Es vaicāju, kāpēc viņš pilnībā nepāriet uz dārzeņu diētu.

,,Es pats nezinu," viņš atbildēja. "Pieradums - tāda ir mana būtība."

Pienāca mūsu rinda, un es paņēmu dārzeņus. Mēs apsēdāmies trijatā pie liela galda, pie kura jau pusdienoja cita kompānija, un norunājām veselu stundu. Pēc tam mēs ar Viļu gājām paņemt mūsu mantas.

,,Bet vai jūs pats esat redzējis šos enerģētiskos dārzus?" es vaicāju. Viņš pasmaidīja un pamāja.

,,Mana istaba ir pirmajā stāvā," viņš teica. ,,Jūsu istaba ir trešajā, trīssimt sestais numurs. Atslēgu varat paņemt pie kalpotāja, hallē."

Tālruņa manā istabā nebija, bet muižas kalpotājs, ar kuru es aprunājos hallē, pārliecinoši apsolīja, ka mani pamodinās tieši piecos. Es ielīdu gultā un vēl mirkli ļāvos pārdomām. Diena bija gara un iespaidu pilna. Tagad es sapratu, kāpēc Vils man nesāka stāstīt par Trešo atklāsmi. Viņš gribēja, lai es to izjustu uz sevis, savā veidā. Pēc tam es iegrimu miegā.

Mani pamodināja skaļi klauvējieni pie durvīm. Es paķēru pulksteni - bija tieši pieci no rīta. Es nokliedzu kalpotājam ,,Paldies!", piecēlos un piegāju pie nelielā loga. Vēl bija pavisam tumšs, bet debess austrumu pusē jau iezīmējās bāla gaismas līnija.

Es devos uz vannas istabu un iegāju dušā, ātri saģērbos un nokāpu lejā. Ēdamzāle, neskatoties uz agro stundu, bija jau atvērta, un tur brokastoja apbrīnojami daudz cilvēku. Es aprobežojos ar augļiem. Pēc tam es izsteidzos ārā.

Zemi klāja rīta migla, iekļaudama tālumā esošos laukus. Putni zaros jau sāka rīta sasaukšanos. Pie horizonta parādījās saules diska maliņa, ainaviski ieskaujot zilo debesu jumu ar spilgti sārtu mirdzumu.

Es ierados tikšanās vietā piecpadsmit minūtes agrāk nekā bija norunāts, apsēdos, atspiezdamies pret varena koka stumbru, un ar patiku vēroju virs galvas esošo lapu vainagu. Pēc pāris minūtēm es uz taciņas izdzirdēju soļus un pagriezos, gaidīdams ieraudzīt nākam Saru, bet izrādījās, ka tur nāca nepazīstams, gadus četrdesmit piecus vecs vīrietis. Viņš nāca uz manu pusi, neievērodams mani, un, kad viņš beidzot mani ieraudzīja, cilvēks nodrebēja no pārsteiguma, likdams arī man nodrebēt.

,,O, sveiks!" viņš bilda Bruklinai raksturīgā intonācijā. Viņš bija tērpts džinsos un izturīgos tūristu zābakos, un, spriežot pēc visa, bija teicamā sportiskajā formā. Viņa cirtainie mati galvvidū jau bija kļuvuši šķidrāki.

Es pamāju.

,,Atvainojiet, es jūs laikam izbiedēju."

,,Nieki vien!"

Viņš stādījās priekšā - viņu sauca Fils Stouns. Es, stādījies priekšā, paskaidroju, ka gaidu šeit paziņu.

,,Jūs, droši vien, arī nodarbojaties ar kādiem pētījumiem?" es vaicāju.

,,Nē. Es pārstāvu Dienvidkalifornijas universitāti, mūsu grupa strādā citā Peru daļā. Mēs nodarbojamies ar problēmām, kas saistītas ar tropu mežu aizsardzību pret iznīcināšanu, bet šurp es pie katras izdevības braucu atpūsties. Man patīk, ka šejienes meži ir pilnīgi citādi."

Viņš paraudzījās visapkārt.

,,Vai jūs zināt, ka šeit daži koki ir pat piecsimt gadus veci? Tas ir īsts neskartais mežs, kādi tagad reti kur ir sastopami. Te ir ideāls ekoloģiskais līdzsvars: lielie koki aizēno pamežu, veicinot strauju dažnedažādu tropisko augu augšanu. Arī tropu mežos ir seni koki, taču tur viss ir citādāk. Tropu mežs ir īsti džungļi, bet šejienes mežs drīzāk līdzinās mērenā klimata me-žam, tādam, kāds ir Štatos."

,,Es tādus mežus nekad neesmu redzējis."

,,Tas ir saprotami, šādu mežu ir palicis pavisam maz. Vairumu no man zināmajiem mežiem valdība ir pārdevusi mežizstrādes vajadzībām. Viņiem mežs ir tikai kokmateriālu avots. Būs ļoti žēl, ja arī šīs vietas tiks nopostītas. Paskatieties, kāda šeit ir enerģija!"

,,Vai jūs to redzat?" es vaicāju.

Viņš vērīgi uz mani noraudzījās, cenšoties saprast, vai ir vērts ar mani par to runāt.

,,Jā, redzu," viņš beidzot teica.

,,Bet man tas nekādi neizdodas," es pažēlojos. ,,Es vakar mēģināju to ieraudzīt, kad šejienes puiši dārzā nodarbojās ar meditāciju."

,,Ziniet, arī man sākumā tas ne visai labi izdevās. Man nācās sākt pašam ar savu pirkstu vērošanu."

,,Pirkstu?"

,,Iesim uz turieni," viņš norādīja uz atklātāku vietu, kur caur lapotni varēja redzēt debesu zilgmi. ,,Es jums parādīšu."

Mēs aizgājām uz turieni, un Fils sāka savu stundu.

,,Atliecieties atpakaļ un savienojiet rādītājpirkstu galiņus. Turiet rokas tā, lai jūs redzētu rokas uz debesu fona. Tagad nedaudz attāliniet pirkstus vienu no otra un skatieties starp tiem. Vai jūs ko redzat?"

,,Kaut kādas skudriņas skrien pa acīm."

,,Nepievērsiet tam uzmanību. Atbrīvojiet skatienu, salieciet atkal kopā pirkstu galiņus un pēc tam atkal attāliniet tos vienu no otra."

Es klausījos viņā un kustināju pirkstus, īsti nesaprazdams, ko nozīmē ,,atbrīvot skatienu". Izklaidīgi palūkojies uz atstarpi starp pirkstu galiem, es pēkšņi ieraudzīju, ka pirkstu aprises ir izplūdušas un starp pirkstiem stiepjas kas līdzīgs dūmu strūkliņai.

,,Ak, Dievs!" es iekliedzos un tad steidzīgi izstāstīju Filam par redzēto.

,,Lūk, lūk, tas arī ir tas, kas ir jāredz!" viņš nopriecājās. ,,Tagad nedaudz pavingrinieties."

Es sāku likt kopā un attālināt vienu no otra pirkstus, delnas, plaukstu pamatus, un man ikreiz starp tiem izdevās ieraudzīt enerģijas strūkliņu. Beigu beigās, es nolaidu rokas un paskatījos uz Filu.

,,Vai jūs vēlaties apskatīt manu enerģiju?" viņš jautāja. Es atgāju dažus soļus malā un nostājos tā, lai es viņu redzētu uz debesu fona. Es sāku uz viņu vērīgi raudzīties, bet šajā mirklī izdzirdēju aiz muguras soļus, un tas novirzīja manu uzmanību. Es atskatījos un ieraudzīju Saru.

Fils, plati smaidīdams, pagājās viņai pretim.

,,Tātad, lūk, ko jūs gaidījāt!"

Arī Sara smaidīja.

,,Sveiks, es tevi pazīstu!" viņa teica Filam.

Viņi draudzīgi apskāva viens otru. Sara pagriezās pret mani.

,,Atvainojiet, ka nokavēju. Mans iekšējais modinātājs šorīt nez kādēļ nenostrādāja, tikai, šķiet, es tagad zinu, kādēļ tas tā notika - lai jūs varētu satikties un aprunāties ar Filu. Ar ko jūs šeit nodarbojāties?"

,,Viņš iemācījās saskatīt enerģētisko lauku starp pirkstiem," Fils paziņoja.

Sara labvēlīgi paraudzījās uz mani.

,,Pagājušogad mēs ar Filu šajā pašā vietā mācījāmies to pašu, ko Jūs. Fil, nostāsimies ar muguru viens pret otru, varbūt viņš ieraudzīs starp mums esošo lauku."

Viņi nostājās ar muguru viens pret otru. Es palūdzu viņus pienākt tuvāk. Viņi lēnām man pietuvojās, līdz starp mums nebija ne divu soļu. Uz dziļās debesu zilgmes fona, kas uz šo pusi vēl nebija kļuvusi gaiša, varēja skaidri saskatīt divas figūras, bet starp tām, man par lielu izbrīnu, gaisā vizuļoja maigs, dzeltenīgi iesārts mirdzums.

,,Viņš redz!" Fils iesaucās, visu noprazdams pēc manas sejas izteiksmes.

Sara, satvērusi Filu aiz rokas, viņu aizveda pāris soļus nostāk no manis. Viņu galvas un plecus ieskāva skaidri redzams, balti iesārts enerģētiskais lauks.

,,Brīnišķīgi!" Sara izskatījās ļoti nopietna. Viņa pienāca un notupās man blakus. ,,Bet tagad paskatieties, kāds skaistums visapkārt."

Un šajā mirklī es piedzīvoju visīstāko satricinājumu. Ap mani saplūda apkārt esošo augu krāsas un formas. Katru gigantisko ozolu es uztvēru kā vienu veselumu un, vienlaikus, visos sīkumos, es redzēju katra zara neatkārtojamo formu. Virzot skatienu no viena koka uz otru, es ies-piedos tajos ar skatienu, un man šķita, ka es tos redzu pirmoreiz, ka es pirmoreiz izjūtu to klātbūtni.

Tad manu uzmanību piesaistīja kupls pamežs, kur auga koši tropu augi, un es atkal redzēju visu kopumā un katru augu atsevišķi, saskatot katra auga neatkārtojamību. Es ievēroju, ka noteiktu sugu augi tiecas viens pie otra, veidojot nelielas kopas, piemēram, augstus palmu dzimtas augus, kas līdzinājās banānkokiem, iekļāva nelielie filodendroni, zem kuriem, savukārt, bija izvietojušās zemas, bet kuplas papardes. Un nebija ne divu vienādu lapu formu, ne zaru izliekumu.

Es ievēroju kādas trīs pēdas no manis augošu lapu augu. Tas bija filodendrons ar raibām lapām, man tādi bija mājās, bet es pirmoreiz redzēju tik pilnīgu, veselīgu, spēkpilnu, koši zaļās lapas tik plati iepletušu eksemplāru.

Sakoncentrējieties uz to," Sara lika man. ,,Tikai nesasprindzinieties."

Raugoties uz filodendronu, es vingrinājos darīt to, ko Fils sauca par skatiena koncentrēšanu. Kad es pamēģināju sakoncentrēties uz telpu, kas atradās piecpadsmit centimetru attālumā no auga lapām, es pamazām sāku saskatīt mirgojošu gaismu, un pēkšņi, veiksmīgi iztaisnojot skatienu, es uzreiz ieraudzīju pienaini baltu, mirdzošu oreolu, kas aptvēra visu augu.

,,Lūk, tagad es kaut ko redzu," es paziņoju.

,,Bet tagad paraugieties visapkārt," Sara ierosināja.

Es pakāpos soli atpakaļ un apmulsu. Absolūti katru augu iekļāva gaišs, skaidri redzams, taču pilnīgi caurspīdīgs oreols, kas netraucēja redzēt tam cauri. Šie oreoli tikai pastiprināja katra krūma, koka un zāles stiebra neatkārtojamā skaistuma izjūtu.

Tās bija savdabīgas uztveres kāpnes: sākumā es redzēju tikai augus, pēc tam es izjutu katra auga klātbūtni un neatkārtojamību, bet, kad es pietuvojos šo augu fiziskās ārienes tīrā skaistuma izjūtai, bija atlicis tikai viens solis līdz enerģētiskā lauka saskatīšanai.

,,Pamēģiniet paskatīties šurp," Sara teica.

Viņa apsēdās zemē starp mani un filodendronu, ar seju pret augu. Viņu aptverošais mirdzošais, baltais mākonītis pavirzījās uz priekšu un apkļāva filodendronu, pie tam paša auga lauks šajā brīdī jūtami palielinājās.

,,Tie nu gan ir brīnumi!" es iesaucos. Mani draugi sāka smieties. Pēc brīža arī es pats skaļi smējos. Es skaidri apzinājos notiekošā neparastumu, taču vienlaikus jutos viegli un brīvi, neskatoties uz to, ka es pirms mirkļa pats ar savām acīm redzēju lietas, kuru esamībai es vēl pirms pusstundas neticēju. Lai cik tas arī nebūtu dīvaini, enerģētisko lauku redzamība nepārvērta apkārtesošo par fantasmagoriju, bet gan tieši otrādi, pastiprināja nesatricināmas realitātes izjūtu.

Tai pat laikā viss apkārtesošais bija pārvērties. Es varēju to salīdzināt tikai ar kinofilmu, kur, rādot mežu, lai radītu noslēpumainības iespaidu, tiek pastiprināta krāsu piesātinātība un kontrastainums. Stumbri, zaļumi un debesis šķita spilgtāki, reljefāki un viegli trīcoši - viss šķita dzīvs un pat apveltīts ar saprātu, kas bija pretrunā ar vispārpieņemtajiem priekšstatiem. Es zināju, ka es nekad vairs nevarēšu klīst pa mežu ar vienaldzīgu skatienu.

Es paraudzījos uz Filu.

,,Vai jūs varētu tagad piesēst un virzīt savu enerģiju uz šo filodendronu," es palūdzu. ,,Es gribu salīdzināt."

Mans lūgums viņu samulsināja.

,,Man nesanāks," viņš teica. ,,Pats nezinu, kāpēc."

,,Tas ne visiem izdodas," Sara bilda. ,,Mēs vēl ne visu saprotam, Mardžori atlasa no saviem studentiem tos cilvēkus, kuri ir spējīgi to izdarīt. Mūsu psihologi mēģina šīs spējas sasaistīt ar rakstura īpašībām, taču šie mēģinājumi līdz šim ir bijuši neveiksmīgi."

Ļaujiet man pamēģināt!" es izlēmu.

,,Mēģiniet vien!" Sara piekrita.

Es apsēdos ar seju pret filodendronu. Sara un Fils apstājās man blakus, katrs savā pusē.

,,Ar ko ir jāsāk?"

„Vienkārši sakoncentrējiet uzmanību uz augu un centieties piepildīt to ar savu enerģiju, it kā jūs piepūstu gaisa balonu."

Es cieši raudzījos uz filodendronu, cenzdamies iztēloties, kā paplašinās auga iekšienē esošais enerģijas mākonis. Pēc pāris minūtēm es pacēlu skatienu un paraudzījos uz saviem draugiem.

,,Lai cik arī nebūtu žēl," Sara, viegli iesmiedamās, teica, ,,bet jūs, acīmredzot, nepiederat pie izredzēto pulka."

Es, uzjautrināts un vienlaikus vīlies, paraudzījos uz Filu.

Šajā brīdī mēs izdzirdējām no lejas, no taciņas puses nākošus kliedzienus, un mūsu saruna aprāvās. Mēs no tālienes redzējām, kā mums garām pagāja vairāki, dusmīgi savā starpā sarunājošies cilvēki.

,,Kas tie tādi?" Fils vaicāja.

,,Nav ne jausmas," Sara atbildēja. ,,Acīmredzot, kārtējie mūsu kritizētāji."

Tagad mežs šķita absolūti parasts. Es izbijos.

,,Klausieties, es vairs neredzu laukus!" es iesaucos.

,,Šķiet, jūs padara grūtsirdīgu cilvēku dusmas, vai ne tā?" Sara bilda.

Fils smaidot uzsita man uz pleca.

,,Nebēdājieties, kad sagribēsiet, jūs tos atkal ieraudzīsiet. Tas ir tāpat, kā iemācīties braukt ar velosipēdu, to nevar aizmirst. Sāciet ar skaistuma vērošanu, un viss atgriezīsies."

Šajā brīdī es atcerējos par laiku. Saule jau bija augstu virs horizonta, un viegls vējiņš šūpoja koku galotnes. Es paskatījos pulkstenī. Bija bez desmit astoņi.

,,Man, šķiet, ir laiks iet."

Sara un Fils nolēma mani pavadīt. Kad mēs iznācām uz taciņas, es atskatījos uz mežiem noaugušo pakalna nogāzi.

,,Burvīga vieta!" es teicu. ,,Žēl, ka Štatos tādu vairs nav atlicis."

,,Kad jūs iemācīsieties it visur saskatīt enerģiju," Fils atbildēja, ,,jūs sapratīsiet, cik šajā mežā ir daudz dzīvības un kustības. Piemēram, šie ozoli. Peru tādu gandrīz vairs nav atlicis, bet šeit, Visjente, tie aug. Rūpnieciski izmantojamos mežos, īpaši, ja, dzenoties pēc peļņas, tiek izcirsti lapu koki, atstājot tikai priedes, enerģijas līmenis ir ļoti zems, bet pilsētās tā vispār ir pavisam cita, vienīgi pilsētā dzīvojošiem cilvēkiem šī enerģija ir līdzīga."

Es mēģināju vērot ceļa malās esošos augus, taču, esot kustībā, man tas neizdevās, uzmanība visu laiku izklīda.

,,Bet vai jūs esat pārliecināti, ka es atkal spēšu ieraudzīt laukus?" es pajautāju.

,,Esmu pilnīgi pārliecināta," Sara atbildēja. ,,Nekad neesmu redzējusi, ka kāds, kurš ir sevī atklājis šīs spējas, vēlāk būtu zaudējis tās. Pie mums šeit reiz bija kāds oftalmologs. Viņš bija pilnīgā sajūsmā, kad pirmo reizi ieraudzīja šos laukus. Izrādījās, ka viņš nodarbojās ar redzes anormālijām, tai skaitā dažiem daltonisma veidiem, un bija nonācis pie secinājuma, ka dažu cilvēku acu receptori, kā viņš teica, ir pārāk ,,slinki". Viņam izdevās saviem pacientiem iemācīt redzēt krāsas, kuras viņi līdz tam nevarēja uztvert. Viņš uzskatīja, ka, lai varētu redzēt enerģiju, faktiski, ir jādara tas pats, ko viņš iemācīja saviem pacientiem, proti, ir jāizkustina snaudošie receptori. Teorētiski tas ir pieejams ikvienam cilvēkam."

,,Kā man gribētos dzīvot tādas vietas tuvumā!" es nopūtos.

,,Kurš gan to negribētu!" Fils atsaucās. ,,Sāra, vai Heinss vēl ir šeit?"

,,Ir gan," Sara atbildēja. ,,Kur gan citur viņš paliks?"

Fils pagriezās pret mani.

,,Starp citu, lūk, kurš veic interesantus izmēģinājumus ar enerģiju. Izrādās, ka tai uz cilvēku var būt dīvaina iedarbība."

,,Es zinu," es sacīju, ,,vakar ar viņu sarunājos."

,,Kad es šeit biju pagājušo reizi," Fils turpināja, ,,viņš man stāstīja, ka viņam ir padomā virkne izmēģinājumu, kas vērsti uz to, lai uzzinātu, kā uz cilvēku iedarbojas viņa atrašanās vietā ar spēcīgu enerģētisko lādiņu, piemēram, šajā mežā. Viņš plānoja pielietot savu līdzšinējo orgānu funkcionēšanas spējas noteikšanas metodi, kurā tiek izmantotas asinsanalīzes."

,,Bet es tāpat, bez jebkādiem izmēģinājumiem zinu, kāda būs šī iedarbība," Sara bilda. ,,Līdz ko es atbraucu uz Visjente, es uzreiz labāk Jūtos. Visas spējas kļūst izteiktākas. Es jūtu spēku pieplūdumu, sāku ātrāk un skaidrāk domāt. Un, pie tam, satriecoši saasinās intuīcija, bet tas ir tik ļoti svarīgi manu fizikas pētījumu veikšanai."

,,Bet pie kā jūs, īsti, strādājat?" es vaicāju.

„ Atceraties, es jums stāstīju par apbrīnojamajām mikrofizikas parādībām, proti, to, ka elementārdaļiņas izrādās tieši tur, kur tās sagaida esam eksperimentētājs."

,,Protams, atceros."

,,Nu, lūk, bet es veicu izmēģinājumus pie plašākas jautājuma nostādnes. Mani, dotajā gadījumā, interesē nevis fizikas uzdevumu atrisināšana, ar ko nodarbojas mani kolēģi atomfiziķi, bet gan problēma, ar kuru es jums jau stāstīju: cik lielā mērā fiziskā pasaule kā veselums -pasaule, kuras pirmpamats ir tā pati enerģija, spēj atsaukties uz mūsu cerībām, to, ko mēs sagaidām? Citiem vārdiem sakot, cik lielā mērā mūsu cerības veido mums apkārt esošo realitāti?"

,,Vai jūs ar to domājat zīmīgās sakritības?"

,,Jā! Pārskatiet jūsu paša dzīvē bijušos notikumus! Mūsu sabiedrībā valda Ņūtona princips - visas sakritības, kuras nenosaka cēloņu un seku saikne, ir uzskatāmi par nejaušām sakritībām. Jūs varat būt gatavs nejaušībām un pieņemt saprātīgus lēmumus, taču nav nekādas saiknes starp nejaušiem notikumiem un mūsu jūtām un domām."

,,Bet fizikā, pēdējo gadu laikā izdarītie atklājumi dod mums pamatu sev jautāt: vai tikai pasaule nav dzīvāka un sarežģītāka, nekā mēs domājam? Iespējams, ka mehānistiskais skats uz notikumu un domu saikni ir tikai pirmā un dziļā pietuvošanās lietas būtībai, un ka eksistē arī kāda smalka reakcija uz mūsu mentālās enerģijas izpausmēm? Vai tas ir tik neiespējami? Ja mēs varam likt augiem augt ātrāk, kādēļ lai mēs nevarētu paātrināt arī citus notikumus? Vai, tieši pretēji, palēnināt, ja tas ir nepieciešams?"

,,Bet vai Rokrakstā ir par to kas teikts?"

Sara pasmaidīja.

Viņa neapstājoties pārmeklēja mugursomu un izņēma no tās papīru kaudzīti.

,,Lūk, es priekš jums noņēmu kopiju."

īsi paraudzījies uz papīriem, es iebāzu tos kabatā. Mēs gājām pāri tiltam, un es uz mirkli apstājos, vērīgi aplūkodams košos zaļumus. Pareizi sakoncentrējis skatienu, es uzreiz ieraudzīju enerģētiskos laukus, kas apskāva visu ap mani esošo telpu. Sāras un Fila lauki mirdzēja zaļgani dzeltenā krāsā, un Sāras laukā laiku pa laikam bija redzami maigi iesārti uzliesmojumi.

Piepeši viņi abi apstājās un saspringti raudzījās uz priekšu. Priekšā, uz taciņas parādījās vīrietis, kas sparīgi soļoja uz mūsu pusi. Neskatoties uz mani pārņēmušo piepešo satraukumu, es centos saglabāt enerģijas uztveri. Kad viņš pienāca tuvāk, es viņu pazinu: tas bija viens no Peru universitātes pārstāvjiem, kuri vakar meklēja pētījumu dārzus,- garākais no viņiem.

Pienācis pie mums, viņš augstprātīgi vērsās pie Sāras:

,,Es tā saprotu, ka jums arī ir kāds sakars ar zinātni?"

,,Jā," viņa īsi atteica.

,,Tad kā jūs varat paciest šos tā saucamos pētījumus? Es pabiju tajos dārzos - apbrīnojami nevīžīgi veikti izmēģinājumi! Viss aizlaists pašplūsmā. Daži augi patiesi ir lielāki par citiem, bet to var izskaidrot ar desmitiem iemeslu. Un, bez tam, jums ir tikai viena kontrolgrupa!"

,,Mums ar to pagaidām pietiek, jo mēs pētām tikai vispārējās tendences," Sara atbildēja. Es ievēroju, ka viņa cenšas savaldīties, taču viņas balss viegli trīcēja slēptā aizkaitinājuma dēļ.

,,Jūs postulējat kādas it kā vizuāli novērojamas enerģijas esamību, kas ir visu bioķīmisko procesu pamatā - tās nu gan ir kaut kādas muļķības! Jums nav nekādu pierādījumu."

,,Mēs tos meklējam."

,,Kā gan var runāt par kaut kā esamību, ja nav nekādu pierādījumu! Tas ir nezinātniski!"

Viņi abi jau bija krietni vien aizkaitināti un dusmīgi, taču es viņu runām nepievērsu lielu uzmanību - manu uzmanību aizņēma strīdnieku enerģētiskajos laukos notiekošās izmaiņas. Sākoties diskusijai, mēs ar Filu atgājām mazliet malā, bet Sara un viņas oponents stāvēja apmēram divu soļu attālumā, ar seju viens pret otru. Viņu lauki, strīdam sākoties, nekavējoties kļuva spēcīgāki un sāka vibrēt, bet diskusijas laikā tie samazinājās un iespiedās viens otrā. Kad viens no pretiniekiem izteica repliku, viņa balss ievilka sevi otra pretinieka lauku, it kā iesūcot to, bet kad otrs pretinieks kaut ko iebilda, bija vērojams pretējs process. Radās priekšstats, ka strīda mērķis ir svešā lauka ieņemšana.

,,Un, bez tam," Sara runāja, ,,mēs taču novērojām parādības, kuras nespētām!"

,,Tātad jūs ne tikai esat nekam nederīgi zinātnieki, bet arī pilnīgi nenormāli!" un viņš, apveltījis Saru ar nicinošu skatienu, devās prom.

,,Bet jūs esat vienkārši dinozaurs!" Sara nosauca viņam pakaļ.

Mēs ar Filu sākām smieties, bet Sara sadusmojās ne pa jokam.

,,Ciest nevaru tādus cilvēkus!" viņa iesaucās, kad mēs sākām iet tālāk.

,,Nomierinies!" Fils teica. ,,Tādi cilvēki vienmēr ir bijuši un būs, tur neko nevar darīt."

,,Bet kāpēc to ir tik daudz!" viņa nespēja rimties. ,,Kāpēc viņi ir uz j katra soļa?"

Mēs pienācām pie mājas. Vils jau stāvēja pie džipa. Automašīnas durvis bija līdz galam vaļā un uz motora pārsega bija izkārtoti instrumenti. Vils uzreiz mani pamanīja un sāka māt ar roku, aicinādams mani tuvāk.

,Nu, ko, man laiks braukt!" es teicu saviem ceļabiedriem.

Tie bija pirmie vārdi, kas izskanēja pēc desmit minūšu ilga klusuma, kas sāka valdīt pēc tam, kad es mēģināju aprakstīt to, ko es redzēju strīda laikā. Acīmredzot, man tas neizdevās pārāk labi, jo Sara un Fils man veltīja tikai neizpratnes pilnus skatienus un iegrima paši savās domās.

,,Bija prieks ar jums iepazīties," Sara teica, pastiepdama man roku.

Fils skatījās uz džipu.

,,Kas ir tas cilvēks? Vai tas, gadījumā, nav Vilsons Džeimss?" viņš vaicāja. ,,Vai jūs brauksiet kopā ar viņu?"

,,Jā, un kas tad ir?"

,,Vienkārši pajautāju. Esmu viņu arī agrāk redzējis. Viņš ir šīs muižas īpašnieka draugs, un viņš bija viens no pirmajiem, kurš sāka runāt par enerģētiskajiem laukiem."

,,Iesim, es jūs iepazīstināšu," es ierosināju.

,,Nē, paldies. Man laiks iet. Mēs, protams, vēl tiksimies. Jūs noteikti gribēsiet šeit atgriezties."

,,Par to es nemaz nešaubos!"

Arī Sara sāka steigties uz promiešanu. Ja man viņu ievajadzēsies, viņa teica, es vienmēr viņai varēšu atrakstīt uz muižas adresi. Es vēlreiz pateicos viņiem abiem par man sniegtajām stundām.

Atvadoties, Sara ļoti nopietni sacīja:

,,Spējas redzēt enerģiju un, līdz ar to, atšķirīgi uztvert apkārtni, tiek nodotas tālāk, no cilvēka un cilvēku, kā infekcija. Mēs nesaprotam, kā tas notiek, bet cilvēks, kurš tiekas un sarunājas ar enerģiju redzošajiem, arī pats, kā likums, sāk redzēt, tādēļ centieties iemācīt to arī citiem."

Es piekrītoši pamāju un aizsteidzos uz džipa pusi. Vils sagaidīja mani ar smaidu.

,,Nu, kā? Esat gatavs?" es pajautāju.

,,Tūlīt viss būs izdarīts. Kā pavadījāt rītu?"

,,Bija ļoti interesanti. Es daudz ko vēlos pārrunāt ar jums."

,,Tikai ne tagad," viņš atbildēja. ,,Mums no šejienes pēc iespējas ātrāk ir jāpazūd. Šeit vairs nav droši."

Es piegāju tuvāk.

,,Vai kas noticis?"

,,Nē, pagaidām nekā briesmīga. Es vēlāk izstāstīšu. Ejiet pakaļ savām mantām."

Es uzkāpu trešajā stāvā un paņēmu no savas istabas tās nedaudzās lietas, kas man bija palikušas. Vils teica, ka mēs esam īpašnieka privātie draugi un mums ne par ko nebūs jāmaksā, tādēļ es vienkārši atdevu atslēgu un devos uz džipu.

Vils, parakājies motorā, man tuvojoties, aizcirta motora pārsegu.

,,Lūk arī viss," viņš teica. ,,Braucam!"

Mēs izstūrējām no autostāvvietas un aizripojām pa grantēto ceļu muižas galveno vārtu virzienā. Aiz mums brauca vēl vairākas automašīnas.

,,Kas tad, īsti, ir noticis?" es pajautāju.

,,Tas viss ir vietējo ierēdņu un arī dažu zinātnieku aprindu darboņu dēļ," viņš atbildēja. ,,Viņi ir uzrakstījuši sūdzību par šejienes pētniekiem. Tiešu likumu pārkāpumu nav, bet viņi apgalvo, ka šeit pulcējas, kā viņi izsakās, nevēlama publika, dažādi zinātnes pasauli pārstāvoši šarlatāni. Tas var ļoti kaitēt pētījumiem. Nav izslēgts, ka muižu varētu vispār slēgt."

Es skatījos uz viņu, neko nesaprazdams. Viņš turpināja:

,,Saprotat, šeit taču pulcējas daudzi zinātnieki, un tikai nedaudziem no viņiem ir kāds sakars ar Rokrakstu. Pārējie nodarbojas ar savām lietām, šeit viņus saista tikai patīkamā atmosfēra, bet, ja varas orgāni sāks šeit bāzt savus degunus, neviens vairs negribēs šurp braukt."

,,Bet jūs taču teicāt, ka Visjente ir valūtas ieņēmumu avots, varas orgāniem tas ir izdevīgi un tie nav ieinteresēti iejaukties šejienes darbā."

,,Tā tas arī bija, bet tagad es nezinu - varas orgāni ir ļoti satraukušies Rokraksta dēļ. Kādam tas ārkārtīgi traucē. Vai pētījumu dārzos jūs neko tādu nemanījāt?"

,,Nē, tur viņi vienkārši brīnījās, ka pēkšņi ir parādījies vienlaikus tik daudz naidīgu kritizētāju."

Vils apklusa. Mēs izbraucām pa muižas vārtiem un nogriezāmies dienvidaustrumu virzienā. Apmēram pēc jūdzes mēs nogriezāmies pa citu ceļu, kas veda tieši uz austrumiem, uz tālumā esošo kalnu pusi.

,,Tagad mēs brauksim garām pētījumu dārziem," Vils paziņoja.

Skatam parādījās pirmais no metāla šķūnīšiem. Kad mēs atradāmies pie šķūnīša, durvis atvērās un no šķūnīša iznāca sieviete, kurā es atpazinu Mardžori. Mūsu acis sastapās, un viņa pasmaidīja. Mēs skatījāmies viens uz otru, līdz džips aizbrauca viņai garām.

,,Kas viņa ir?" Vils vaicāja.

,,Mēs vakar iepazināmies," es, nedaudz samulsis, atbildēju.

Vils pamāja un sāka runāt par citu:

,,Nu, kā? Vai jūs iepazināties ar Trešo atklāsmi?"

,,Man pat ir savs eksemplārs," es palielījos.

Viņš neko neatbildēja un iegrima savās domās. Es izņēmu no kabatas tulkojumu un atradu tekstā vietu, kur biju palicis. Tur bija teikts, ka skaistuma izjūta ir cilvēku atslēga uz enerģētisko lauku vērošanu, un ka pēc enerģētisko lauku ieraudzīšanas mūsu materiālās pasaules uztvere pilnībā mainās, izmainot arī mūsu dzīvesveidu.

Piemēram, mēs sākam dot priekšroku ,,dzīvākiem", lielāku enerģiju saturošiem produktiem. Mēs sākam atšķirt enerģijas bagātus apvidus -  tādus apvidus, kur ir saglabājusies neskarta daba, īpaši meži. Es jau gandrīz biju ticis līdz tulkojuma beigām, kad Vils negaidot ierunājās:

,,Pastāstiet, ko jūs redzējāt dārzos!"

Es viņam izstāstīju visu, kas šo divu dienu laikā bija noticis, cenzdamies atcerēties visus sīkumus. Es aprakstīju visas savas jaunās paziņas. Kad es aprakstīju tikšanos ar Mardžori, viņš silti pasmaidīja.

,,Vai par citām atklāsmēm jūs nerunājāt?" viņš vaicāja, kad biju beidzis savu stāstu. ,,Un par to, kā dārzos notiekošie izmēģinājumi ir saistīti ar Pirmo un Otro atklāsmi?"

,,Nē, es par to vispār neko nestāstīju. Sākumā es klusēju piesardzības apsvērumu dēļ, bet pēc tam nolēmu, ka šie ļaudis noteikti zina vairāk par mani."

,,Man šķiet, ka, ja jūs nebūtu bijis tik piesardzīgs, jūs būtu varējis viņiem paziņot ko ļoti svarīgu."

,,Es? Svarīgu? Bet ko gan?"

,,Tas jums ir labāk zināms," viņš silti pasmaidīja.

Nezinādams, ko teikt, es pagriezos pret logu. Tuvojoties kalniem, apkaime kļuva aizvien akmeņaināka. Abās ceļa malās bija redzami granīta laukakmeņi.

,,Bet kā jūs domājat, kādēļ mēs, braucot garām dārziem, satikām Mardžori?"

Es jau pavēru muti, lai atbildētu: ,,Tā bija vienkārši sakritība", taču tā vietā es sacīju: ,,Nezinu. Bet kā jūs domājat?"

,,Es domāju, ka bezjēdzīgu nejaušību nemēdz būt. Man šķiet, ka tas nozīmē to, ka jūs viens otram kaut ko neesat paspējuši pateikt."

Es vienlaikus nopriecājos un saskumu. Man visu dzīvi tika pārmesta pārlieka noslēgtība un sasaistītība. Runājot ar cilvēkiem, es interesējos par viņu viedokli, taču pārāk bieži noklusēju savas domas, un tagad Vila teiktais man lika nožēlot to, ka esmu bijis tik sasaistīts.

Bez tam, es ievēroju, ka, aizbraucot no Visjente, mans garastāvoklis jūtami mainījās. Tur es izjutu drosmi un pārliecību par saviem spēkiem, bet tagad manī atgriezās agrākā grūtsirdība un nemiers.

,,Jūs mani sarūgtinājāt," es pažēlojos.

Vils iesmējās.

,,Nejau manī tā vaina," viņš sacīja, ,,tā jūs ietekmē šķiršanās no muižas. Tur, pateicoties šīs vietas augstajai enerģētikai, jūs izbaudījāt garīgo pacēlumu. Ne velti šurp traucas cilvēki. Visi tie zinātnieki - viņi taču pat nesaprot, kas viņus turp velk." Viņš ieskatījās man acīs, ,,bet mēs ar jums saprotam, kas tur par lietu, vai ne?"

Viņš paraudzījās uz ceļu un tad atkal gādīgi paskatījās uz mani.

«Aizbraucot no šādas vietas, vajag kārtīgi uzlādēt sevī enerģiju."

Es viņam veltīju neizpratnes pilnu skatienu. Viņš uzmundrinoši pasmaidīja. Kādu brīdi mēs klusējām, un pēc tam viņš palūdza:

«Pastāstiet man par dārziem."

Es turpināju savu stāstu. Kad es nonācu līdz tam, kā es beidzot varēju saskatīt enerģiju, Vils izskatījās manāmi pārsteigts, taču viņš neko neteica.

«Vai jūs redzat lauku?"

«Redzu," viņš īsi atbildēja. ,,Stāstiet tālāk."

Viņš klausījās, nepārtraukdams mani, līdz es sava stāstā nonācu pie Sāras sadursmes ar peruiešu zinātnieku. Es aprakstīju, kā strīda laikā mainījās viņu abu lauki.

,,Bet ko par to teica Sara un Fils?" viņš vaicāja.

,,Neko. Viņi izturējās tā, it kā nesaprastu, par ko es runāju."

,,Domāju, lieta tāda, ka viņi ir pilnībā iegrimuši Trešās atklāsmes izpētē un pagaidām ir apstājušies pie tās, bet cīņa par enerģiju ir aprakstīta Ceturtajā atklāsmē."

,,Cīņa par enerģiju?" es biju izbrīnīts.

Viņš klusēdams smaidīja un pamāja uz papīriem, kas gulēja man klēpī.

Es atradu vietu, kur biju palicis, un sāku lasīt tālāk. Un tālāk, kā \ reiz, arī tika izklāstīta Ceturtā atklāsme. Tur tika runāts par to, ka ļaudis iemācīsies ieraudzīt pasauli tādu, kāda tā ir, proti, sastāvošu no dinamiskas enerģijas, kas ir mūsu spēku avots un reaģē uz mūsu cerībām un gaidām. Mēs arī sapratīsim, ka mēs paši esam atvienojuši sevi no galvenajiem šīs enerģijas avotiem, un tieši šī iemesla dēļ esam tik vāji, nepārliecināti par sevi un nemierīgi, un, tā kā katrs no mums neapzināti izjūt enerģijas trūkumu, mēs cenšamies šo trūkumu aizpildīt, taču to mēs protam izdarīt tikai vienā veidā: nolaupot svešu enerģiju. Visu cilvēku konfliktu slēptais iemesls ir cīņa par enerģiju.

CĪŅA PAR VARU

Džips sakratījās, iebraucis uz lauku ceļa esošajā bedrē, es no trieciena pamodos un paskatījos pulkstenī. Bija trīs pēcpusdienā. Es kārtīgi izstaipījos, lai līdz galam pamostos, un man savilka muguru.

Ceļš mūs bija pamatīgi nogurdinājis. Visu iepriekšējo dienu mēs braucām, ne reizi neapstājoties un bieži mainot braukšanas virzienu, it kā Vils meklētu kādu zīmi vai priekšmetus, kas mums norādītu ceļu. Nakti mēs pārlaidām kādā mazā viesnīcā, kur esošās gultas izrādījās ārkārtīgi neērtas, matračos bija kaut kādi kunkuļi, un es gandrīz neaizvēru ne aci. Un tagad, kad ceļojuma otrā diena izrādījās tikpat slikta kā iepriekšējā, es jau gribēju sākt kurnēt.

Es paraudzījos uz Viļu. Visa viņa uzmanība bija vērsta uz ceļu, viņa skatiens bija stingrs un noslēgts, un es nolēmu viņu netraucēt. Viņš izskatījās tikpat nopietns, kā pirms pāris stundām, kad viņš pēkšņi apturēja automašīnu un teica, ka mums ir kas jāpārrunā.

,,Atceraties, es teicu, ka atklāsmes ir jāapgūst pakāpeniski, viena pēc otras?" viņš sāka sarunu.

,,Protams, atceros!"

,,Un vai jūs ticat, ka katra atklāsme pati parādīsies tai paredzētajā laikā?"

,,Vismaz līdz šim tas tā bija," es jautri, gandrīz vieglprātīgi atbildēju.

Bet Vils vērās uz mani ar ļoti nopietnu skatienu.

,,Pie Trešās atklāsmes jūs nonācāt ļoti viegli - lai tiktu pie tās, jums bija tikai jāparādās Visjente, bet tālāk viss var izrādīties daudz sarežģītāk."

Es neko neteicu.

,,Es domāju, ka mums ir jābrauc uz dienvidiem, uz kādu ciematu, kas atrodas netālu no Kilabambas. Šis ciemats saucas Kūla. Arī tur atrodas neskartais mežs, kurā mums noteikti ir vērts pabūt. Bet tagad - pats

galvenais. Jūs nedrīkstēsiet, un tas, ņemiet vērā, ir vitāli svarīgi - ne, mirkli zaudēt modrību. Sakritības notiks nepārtraukti, un jūsu uzdevums būs nepalaist tās garām. Vai saprotat, ko es ar to gribu teikt?"

Es atbildēju, ka, šķiet, saprotu un centīšos paturēt atmiņā viņa teikto. Tālāk mēs braucām klusēdami, un mani pārņēma savā varā dziļš miegs, ko es tagad krietni nožēloju, jo sāpes mugurā bija vienkārši nepanesamas - es droši vien biju gulējis neērtā pozā. Es atkal izstaipījos, un Vils šķībi palūkojās uz mani.

,,Kur mēs esam?" es vaicāju.

,,Atkal Andos."

Agrākā paugurainā līdzenuma vietā, tagad mūs ieskāva kalnu grēdas, starp kurām stiepās ielejas. Šeit bija diezgan trūcīga augu valsts, koki bija vārgi un nonīkuši. Ievilcis dziļi elpu, es ievēroju, ka šeit bija retināts un dzestrs gaiss.

,,Ņemiet, uzvelciet vējjaku," Vils izņēma no ceļasomas brūnu, biezu kokvilnas vējjaku. ,,Uz vakara pusi kļūs pavisam vēss."

Priekšā, aiz pagrieziena, mūsu ceļu šķērsoja cits, šaurāks ceļš. Krustojumā atradās degvielas uzpildes stacija un necils veikaliņš ar baltām sienām. Malā, pie veikaliņa stāvēja automašīna ar paceltu motora pārsegu, un uz automašīnas spārna bija izklāta lupata, uz kuras bija izkārtoti instrumenti. Kad mēs braucām garām veikaliņam, no tā iznāca kāds cilvēks un uzmeta paviršu skatienu mūsu automašīnai. Viņš bija gaišiem matiem, apaļu seju, brillēs ar masīviem, tumšiem rāmjiem.

Es ieskatījos viņā vērīgāk, un man galvā uzplaiksnīja kādus piecus | gadus vecas atmiņas.

,,Ziniet," es teicu Viļam, ,,šis cilvēks man briesmīgi atgādina kādu manu senu draugu, lai gan tas, protams, nav viņš. Es, vienkārši, nebiju domājis par viņu kādus piecus gadus, bet tagad pēkšņi viņu atcerējos. Mēs reiz kopā strādājām."

Es ievēroju, ka Vils vērīgi manī noskatās.

,,Es jau teicu, ka mums ir jāsaglabā modrība. Ziniet, labāk atgriezīsimies! Iespējams, ka šim puisim noderēs mūsu palīdzība. Viņš, šķiet, nav šejienietis."

Pabraukuši mazliet tālāk, mēs atradām vietu, kur varēja apgriezties, un atgriezāmies krustojumā. Briļļainis noņēmās ar savas automašīnas motoru. Vils piebrauca tuvāk un izbāza pa logu galvu.

,,Jums palīdzēt?"

Svešinieks sakārtoja uz deguna gala nobrukušās brilles. Tieši tā, ar delnas virspusi mēdza sakārtot savas acenes arī mans draugs.

,,Saprotat," skanēja viņa atbilde, ,,es kaut kur esmu pazaudējis ūdens sūkni, un tas sagādā zināmas neērtības."

Viņš bija neliela auguma, tievs, pēc izskata spriežot, gadus četrdesmit piecus vecs vīrietis. Viņa angļu valodā teiktās frāzes bija pārāk sarežģīti veidotas, lai būtu dabiskas, un svešinieks runāja ar franču akcentu.

Vils nekavējoties izlīda no automašīnas un sāka iepazīties. Arī smaids un rokasspiediens man šķita ļoti pazīstami. Viņu sauca Krišs Rēno.

,,Spriežot pēc jūsu izrunas, jūs, droši vien, esat francūzis," es atzīmēju.

,,Tā arī ir," viņš atbildēja. ,,Es strādāju Brazīlijā, pasniedzu psiholoģiju, bet, šurp, uz Peru, es atbraucu, meklēdams informāciju par kādu senu dokumentu, kas šeit ir ticis atrasts. Tas ir kāds Rokraksts."

Es mirkli svārstījos - vai viņam var uzticēties?, taču, beigu beigās, izlēmu būt atklāts.

,,Arī mēs šeit esam Rokraksta dēļ."

Viņa sejā iemirdzējās neviltota interese.

,,Ko jūs par to zināt? Vai jūs esat redzējis kopijas?"

Šajā brīdī-no veikala, aizcirzdams stikla durvis, iznāca Vils.

,,Tā šķiet, ka mums ir paveicies," viņš apziņoja. ,,Saimnieks piedāvā vietu teltīm. Karstais ūdens arī ir. Kāpēc gan šeit nepārnakšņot?" Viņš pagriezās pret Rēno un jautājoši uz viņu paskatījās. ,,Protams, ja jums nav iebildumu pret mūsu sabiedrību."

,,Nav gan," viņš steidza apgalvot, ,,būšu tikai priecīgs. Jauno ūdens sūkni, tā kā tā, man piegādās tikai rīt."

Pēc tam viņi iegrima dažādu Rēno piederošās apvidus automašīnas tehnisko parametru un priekšrocību apspriešanā, tai laikā es, atspiedies pret džipu, sildījos saulītē, iegrimis patīkamās atmiņās par seno draugu, kuru man atgādināja šis jaunais paziņa. Mans draugs bija asredzīgs un zinātkārs, tieši tāds, kāds man šķita esam šis francūzis, un leils literatūras mīļotājs. Viņš vienmēr bija gatavs apspriest kādu jaunu teoriju. Tā kā bija pagājis ilgs laiks, es vairs nevarēju atcerēties mūsu sarunu detaļas.

Vils paplikšķināja man pa muguru.

,,Nu, iesim iekārtot nometni!"

,,Eju, eju!" es izklaidīgi attraucu.

Viņš pa aizmugurējām durvīm izvilka telti un guļammaisus un padeva tos man, bet pats paķēra brezenta maisu, kurā atradās siltais apģērbs. Rēno tikmēr aizslēdza savu automašīnu. Mēs apgājām apkārt veikalam un kāpām lejā pa akmeņainiem pakāpieniem. Pa labi no kāpnēm bija stāva akmeņu krants, bet pa kreisi veda šaura taciņa. Nedaudz pagājuši pa šo taciņu, mēs izdzirdējām kalnu ūdenskrituma troksni. Bija dzestrs un smaržoja pēc piparmētrām.

Mēs izgājām līdzenā laukā, kur mirdzēja neliels ezeriņš. Kāds jau bija attīrījis vietu teltij, no gludiem akmeņiem izlicis ugunskura pamatu un pat sakrāvis malku pie tuvējā koka.

,,Lieliski!" Vils nopriecājās un sāka izsaiņot lielu četrvietīgo telti. Pa labi no Vīla sāka iekārtoties Rēno, mēģinādams uzliet savu telti, kas bija nedaudz mazāka.

,,Vai jūs ar Viļu esat zinātnes darbinieki?" Rēno painteresējās. Vils līdz tam laikam bija pabeidzis celt telti un bija devies uzzināt, vai ir iespējams dabūt pusdienas.

,,Vilsons strādā par gidu. Man šobrīd vispār nav nekādas noteiktas nodarbošanās."

Rēno no pārsteiguma sāka ātri mirkšķināt acis.

Es pasmaidīju un vaicāju:

,,Vai esat jau paspējis iepazīties ar Rokrakstu, vismaz ar kādām tā daļām?"

,,Es iepazinos ar Pirmo un Otro atklāsmi," viņš klusām teica, pienākdams man tuvāk. ,,Un ziniet, ko es jums teikšu? Tas, par ko tiek runāts Rokrakstā, ir vistīrākā patiesība. Mēs patiesi sākam citādi redzēt pasauli. Būdams psihologs, es to redzu itin skaidri."

,,Ko tieši jūs redzat?"

Viņš ievilka elpu.

,,Mana specialitāte ir konflikti starp cilvēkiem. Es cenšos saprast, kāpēc attiecībās starp cilvēkiem ir tik daudz vardarbības un agresijas. Sen zināms, ka agresiju izraisa centieni iegūt varu pār cilvēkiem, vēlme pakļaut tos savai gribai, bet tikai pēdējā laikā mēs, konfliktologi, šīs parādības sākām pētīt no iekšienes, no individuālās psiholoģijas viedokļa.

Mēs sev jautājam: no kurienes gan cilvēka rodas šī tieksme pēc varas pār citiem cilvēkiem, kas gan to izraisa? Un, lūk, kas izrādījās. Pieņemsim, ka viens cilvēks pienāk pie otra cilvēka un uzsāk ar viņu sarunu. Tas notiek ik dienas, miljardiem reižu, visā pasaulē. Un izrādās, ka, atkarībā no tā, kā norisinās saziņas process, cilvēks sarunas beigās jutīsies tā, it kā būtu uzņēmis spēkus vai, tieši otrādi, novājināts."

Pēc manas sejas izteiksmes, viņš noskārta, ka es neko neesmu sapratis, un samulsa, nospriedis, ka gara lekcija par tik specifisku tēmu mani nespēj aizraut, taču es viņu lūdzu turpināt.

,,Tieši šī iemesla dēļ," viņš skaidroja tālāk, ,,mums ir tik svarīgi katru sarunu pagriezt tā, lai mēs justos pārāki par sarunas biedru. Neatkarīgi no sarunas temata, mēs cenšamies uzvarēt tajā un uzspiest otram savu viedokli."

,,Līdz ar to, cilvēki cenšas gūt labumu no katra saskarsmes akta, es šeit nedomāju materiālo labumu, bet gan psiholoģisko. Tieši tas ir iemesls tam, ka ir tik daudz konfliktu, kas ir pilnīgi nepamatoti no veselā saprāta viedokļa, un tas attiecas ne tikai uz individuālo saskarsmi, bet arī uz starptautiskajām attiecībām."

,,Speciālisti saskarsmes psiholoģijas jomā uzskata, ka tieši tagad to sāk saprast aizvien plašāks cilvēku loks, bet, ja cilvēks apzinās savu derdzīgo tieksmi visiem pēc kārtas uzstiept savu gribu, viņš var pārdomāt savu uzvedību un piešķirt tai citu jēgu. Domāju, ka šī citas jēgas piešķiršana tad arī ir tā sabiedriskās apziņas pārvēršanās, par kuru tiek runāts Rokrakstā."

Mūsu sarunu pārtrauca klāt pienākušais Vils.

,,Viņi jau sāk klāt galdu," viņš apziņoja.

Mēs steidzāmies uz māju. Pirmajā stāvā atradās saimnieku dzīvojamās istabas. Pagājuši garām viesistabai, mēs nokļuvām ēdamistabā. Uz galda jau bija šķīvji ar sautētu gaļu, kartupeļiem un salātiem.

,,Lūdzu, sēdieties," saimnieks vairākas reizes bilda angļu valodā, rosīdamies ap galdu. Istabā atradās arī sieviete vidējos gads, acīmredzot, viņa sieva, un gadus piecpadsmit veca meitene.

Sēžoties pie galda, Vils nejauši notrauca no galda malas dakšiņu, un tā ar skaļu troksni nokrita uz grīdas. Saimnieks uzmeta ātru skatienu sievai, kura, savukārt, dusmīgi kaut ko uzsauca meitenei, acīmredzot tāpēc, ka viņa nekavējoties nemetās pakaļ tīrai dakšiņai. Meitene aiz- steidzās uz blakusistabu, atnesa dakšiņu un kautrīgi pastiepa to Viļam. Meitene salīkusi stāvēja pie galda, un viņas roka trīcēja. Es saskatījos ar Rēno.

,,Labu apetīti," teica saimnieks, nolikdams man priekšā šķīvi.

Ēdot pusdienas, Vils ar Rēno pārrunāja zinātnes dzīves ačgānības, ar pasniegšanu saistītās grūtības un problēmas ar publikācijām. Saimnieks izgāja no istabas, bet viņa sieva palika stāvam uz sliekšņa.

Kad pienāca laiks desertam, un viņa kopā ar meiteni katram no mums pasniedza šķīvi ar pīrāga gabalu, meitene ar elkoni aizķēra manu glāzi, un ūdens izlija uz galda. Sieviete metās viņai virsū, kaut ko skaļi, spāniski kliegdama negantā balsī, un atgrūda viņu no galda.

,,Ak, atvainojiet, atvainojiet!" viņa atkārtoja, slaucīdama no galda ūdeni. ,,Tas skuķis ir tik neveikls!"

Meitene, uzliesmojusi dusmās, mēģināja iesviest mātei sejā pīrāga atliekas. Par laimi, viņa netrāpīja, un pīrāga pārpalikumi un sasistā šķīvja lauskas izbira pa visu galdu. Šajā mirklī istabā ienāca saimnieks.

Viņš ierēcās, un meitene izskrēja laukā no istabas.

„Atvainojiet!" viņš teica, pieskriedams pie galda.

,,Nieki vien!" es steidzu atbildēt. ,,Nerājiet pārlieku savu meitu!"

Vils jau piecēlās no galda. Mēs norēķinājāmies par pusdienām un steidzām prom. Kad mēs pa pakāpieniem gājām uz savām teltīm, Rēno, kurš pusdienu laikā nebija bildis ne vārda, pēkšņi ierunājās:

,,Vai jūs redzējāt to meiteni?" viņš man vaicāja. ,,Lūk, klasisks psiholoģiskās agresijas piemērs. Lūk, pie kā noved tieksme pakļaut un valdīt. Vecāki meiteni ir pilnībā sev pakļāvuši, tāpēc arī viņa ir tik nervoza, un viņai ir tik salīkusi stāja."

,,Jā," es atbildēju, ,,bet, šķiet, ka viņai beidzot tas ir apnicis."

,,Tieši tā. Vecāki viņu visu laiku skubina un pārmet viņai visu, kas nav izdarīts, bet viņa nepazīst citus pašaizsardzības veidus kā vien dusmu uzliesmojumus. Šie dusmu uzliesmojumi ir vienīgais, kas ļauj viņai sajust, ka viņa nav tukša vieta. Diemžēl, kad viņa izaugs, meitene pret visiem, kuri būs no viņas atkarīgi un, pirmām kārtām, saviem bērniem, attieksies tieši tāpat, kā tagad izturas pret viņu. Viņa domās, ka tas ir cilvēku dabā - pakļaut vienam otru. Bērnības traumas atstāj neizdzēšamas pēdas."

,,Es esmu pārliecināts, ka arī viņas vecāki bērnībā ir piedzīvojuši tādu pašu attieksmi. Viņi piekasās meitai, jo viņu pašu vecāki savā laikā piekasījās viņiem. Lūk, tā tad ari no paaudzes paaudzē tiek nodots psiholoģiskās agresijas mehānisms."

Rēno pēkšņi apstājās.

,,Es aizmirsu mašīnā savu guļammaisu," viņš teica, ,,tūlīt atgriezīšos".

Es pamāju, un mēs ar Vīlu devāmies tālāk, telšu virzienā.

,,Jūs daudz sarunājaties ar Rēno," viņš atzīmēja.

,,Jā."

Vils pasmaidīja.

,,Tikai viņš jau pārsvarā ir tas, kurš runā. Jūs klausāties, uzdodat jautājumus, bet kā tad ar jums pašu? Vai jums nav, ar ko padalīties?"

,,Man, vienkārši, ir interesanti viņā klausīties," man atkal nācās taisnoties savas sasaistītības dēļ.

Vils turpināja, nereaģēdams uz manu toni:

,,Vai jūs pievērsāt uzmanību enerģijas apmaiņai šīs ģimenes locekļu starpā? Tēvs un māte no bērna, burtiski, izsūca enerģiju. Meitene ir novārdzināta tuvu nāvei."

,,Es pavisam piemirsu par lauku novērošanu," es atzinos.

,,Bet kā jūs domājat, vai Rēno būtu interesanti to ieraudzīt? Un ko jūs, starp citu, domājat par mūsu satikšanos ar viņu?"

,,Neko īpašu nedomāju."

,,Bet vai jums nešķiet, ka tam, ka mēs satikāmies, ir sava nozīme un jēga? Atceraties? Mēs braucām pa ceļu, jūs ievērojāt cilvēku, kurš jums atgādināja kādu no jūsu seniem draugiem, un, kad mēs ar viņu iepazināmies, izrādījās, ka arī viņš interesējas par Rokrakstu. Vai tas viss, jūsuprāt, līdzinās vienkāršai sakritībai?"

„Šķiet, ka ne."

,,Nav izslēgts, ka viņš jums patrāpījās ceļā, lai paziņotu ko tādu, dēļ kā jums šai valstī nāksies palikt ilgāk, nekā esat paredzējis. Bez tam, domāju, ka jums ir ko viņam izstāstīt."

„ Varbūt, ka tā arī ir, bet ko, jūsuprāt, man viņam ir jāizstāsta?"

Vils paraudzījās uz manī tā, kā viņš to parasti mēdza darīt - izskatīdamies norūpējies un vienlaikus ieinteresēts.

,,Patiesību," viņš īsi atbildēja.

Pirms es ko paguvu atteikt, uz taciņas, mums spēji tuvodamies, Parādījās Rēno.

,,Es paķeru arī kabatas bateriju -ja nu noder," viņš paziņoja.

Man tikai tagad pielēca, ka jau ir pienācis vakars. Es pacēlu acis. Saule jau bija norietējusi, taču visa debesu rietumu pamale vēl bija spilgti sarkana, bet nedaudzie mākoņi bija tumši sarkanas gaismas apspīdēti. Man šķita, ka es starp tuvākajiem augiem redzēju mirdzam gaismu, taču tas ilga tikai mirkli.

,,Skaists saulriets!" es atzīmēju.

Vils ielīda teltī. Rēno mēģināja izņemt no apvalka savu guļammaisu.

,,Jā, skaists gan," viņš, acis nepacēlis, izklaidīgi atteica.

Es piegāju pie viņa. Viņš paraudzījās uz mani.

,,Bet es taču tā arī jums nepajautāju - kuras atklāsmes esat apguvis jūs?"

,,Par pirmajām divām es uzzināju no citiem cilvēkiem. Pēc tam mēs divas dienas sabijām Visjentes muižā, kur es iepazinos ar turienes pētniekiem, kuri man iedeva Trešās atklāsmes tulkojumu. Tas ir vienkārši apbrīnojams!"

Viņa acis iespīdējās.

,,Vai šis tulkojums ir jums līdzi?"

,,Jā. Gribat palasīt?"

Viņš priecīgs paķēra papīrus un nekavējoties devās uz savu telti lasīt tos. Es, ar dažu sērkociņu un vecas avīzes driskas palīdzību, iekūru nelielu ugunskuru. Kad uguns līksmi iedegās, Vils izlīda no telts.

,,Kur tad Rēno?" viņš vaicāja.

,,Lasa tulkojumu, kuru man iedeva Sara."

Vils ērti iekārtojās uz resna, nomizota baļķa, kuru kāds bija gādīgi nolicis netālu no ugunskura. Bija jau pavisam tumšs, un varēja saskatīt tikai neskaidras, pa kreisi no mums esošo koku aprises, aiz muguras esošās degvielas uzpildes stacijas nespodrās gaismas un blāvu gaismu Rēno teltī. Mežs bija dažādu skaņu pilns, no kurām daudzas man bija nepazīstamas.

Pēc pusstundas Rēno iznāca no telts, turēdams rokā kabatas bateriju. Viņš pienāca un apsēdās pa kreisi no manis. Vils saldi nožāvājās.

,,Satriecoša atklāsme!" Rēno teica. ,,Bet vai kāds nojums ir patiesi redzējis enerģētiskos laukus?"

Es pastāstīju viņam par saviem novērojumiem, sākot ar ierašanos Visjente un beidzot ar mirkli, kad es pirmoreiz ieraudzīju enerģiju."

Viņš kādu bridi klusēdams pārdomāja manu stāstu, cenzdamies to saprast, un pēc tam vaicāja:

,,Un vai viņiem patiešām, vienkārši skatoties uz augiem, izdodas likt tiem ātrāk augt?"

,,Ne tikai ātrāk augt, bet arī kļūt veselīgākiem un barojošākiem."

,,Bet atklāsmē tomēr ir apskatīts daudz plašāks jautājumu loks," viņš domīgi bilda, vairāk vērsdamies pie sevis. ,,Trešā atklāsme runā par to, ka visa Pasaule sastāv no enerģijas, un mēs varam ietekmēt ne tikai augus, bet arī daudz ko citu. Lai to izdarītu, mums ir jāiemācās vadīt pašiem savu enerģiju, to enerģiju, kas ir mūsu rīcībā." Viņš atkal uz mirkli apklusa. ,,Interesanti, kā mūsu enerģija ietekmē citus cilvēkus?"

Vils ar smaidu palūkojās uz mani.

,,Es varētu izstāstīt jums, ko redzēju," es ierosināju. ,,Es novēroju, kas notika ar divu cilvēku laukiem strīda laikā. Tas bija kaut kas neiedomājams!"

Rēno sakārtoja nobrukušās brilles.

,,Jā, izstāstiet, lūdzu!"

Vils piecēlās no baļķa.

,,Es iešu gulēt!" viņš, gari nožāvādamies, teica. ,,Esmu nedaudz noguris."

Mēs novēlējām viņam ar labunakti, un viņš ielīda teltī, bet es sāku, kā prazdams, stāstīt par Sāras sadursmi ar peruiešu zinātniekiem, un par to, kas strīdus laikā notika ar viņu laukiem.

,,Pagaidiet, pagaidiet!" Rēno iesaucās. ,,Vai jūs patiesi redzējāt, kā strīda laikā viena pretinieka lauks centās aprīt otra pretinieka lauku?"

,,Tieši tā!"

Viņš aizdomājās.

,,To ir, kā nākas, jāizanalizē. Tātad: divi cilvēki strīdas par to, kurš no viņiem pareizāk izvērtē kādu situāciju. Katrs grib pierādīt savu taisnību, pierādīt, ka otra puse nespēj sniegt pareizu vērtējumu. Katrs grib satricināt otra cilvēka pārliecību, pie kam, strīda laikā viņa abi nonāk no sakāpinātām emocijām un sāk viens uz otru lamāties. Tā, tā…"

Pēc neilgām pārdomām, viņš priecīgi iesaucās:

"Ir! Tagad es visu saprotu!"

"Ko tieši?" es izbrīnījos.

,,Cilvēku savstarpējās enerģijas apmaiņas novērojumi mums palīdzes saprast, ko mēs patiesībā cenšamies panākt, strīdoties, lamājoties un uzklūpot viens otram. Pakļaudami sev otru cilvēku, mēs viņam atņemam enerģiju. Mēs, tā teikt, uzlādējamies ar svešu enerģiju. Tas tad arī ir visu konfliktu iemesls! Paklausieties, man ir vienkārši nepieciešams iemācīties pašam redzēt enerģiju. Kur atrodas tā Visjente? Kā uz turieni var aizbraukt?"

Es viņam varēju dot tikai aptuvenu ceļa aprakstu, teikdams, ka Vils, bez šaubām, viņam sniegs precīzus norādījumus.

,,Es viņu noteikti no rīta sīki iztaujāšu," psihologs nolēma, ,,bet pagaidām es iešu nedaudz nosnausties. Rīt pēc iespējas agrāk došos ceļā."

Viņš, atvadījies no manis, pazuda savā teltī. Es paliku vienatnē un vēl ilgi sēdēju, skatījos uz viegli mirguļojošo ugunskuru un klausījos naksnīgā meža skaņās.

Kad es pamodos, teltī neviena nebija, un no ugunskura puses nāca karstas auzu putras smarža. Es izlīdu no guļammaisa un paskatījos ārā. Vils virs uguns turēja katliņu. Rēno nekur nemanīja, un arī viņa telts bija pazudusi.

,,Bet kur tad ir palicis mūsu kaimiņš?" es vaicāju, pienākdams tuvāk ugunskuram.

,,Savāca savas mantiņas un gaida automašīnā. Viņš grib doties prom, līdz ko viņam piegādās sūkni."

Vils pastiepa man putras bļodiņu, un mēs apsēdāmies uz baļķa, lai varētu mierīgi pabrokastot.

,,Vai jūs vakar te vēl ilgi sēdējāt?" Vils jautāja.

,,Nē, ne pārāk. Es viņam izstāstīju visu, ko zinu."

Uz taciņas varēja dzirdēt soļus. Paraudzījies turp, es redzēju, ka pie mums, pa kāpnēm steidzīgi nāk lejā Rēno.

,,Man viss ir gatavs," viņš sacīja. ,,Atnācu atvadīties."

Mēs dažas minūtes papļāpājām, un viņš devās savā ceļā.

Mēs ar Viļu, pēc kārtas iegājām dušā, saimnieka vannas istabā noskuvāmies, salikām mantas un arī laidāmies ceļa. Mūsu ceļš veda uz ziemeļiem.

,,Vai līdz Kūlai vēl tālu?" es vaicāju.

,,Ja paveiksies, nonāksim tur līdz tumsai," Vils atbildēja un, savukārt, vaicāja: ,,Nu kā tad ir, vai jūs no tā puiša uzzinājāt ko tādu, kas jums varētu būt noderīgs?"

Es paraudzījos uz viņu - viņš, acīmredzami, gaidīja no manis kādu noteiktu atbildi, un es nezināju, ko sacīt.

,,Nu, es īsti nezinu, man šķiet, ka ne…"

,,Bet ko tad viņš jums īsti paskaidroja?"

,,Viņš uzskata, ka cilvēki neapzināti tiecas pakļaut sev citus cilvēkus, lai, tādējādi, iegūtu viņu enerģiju. Enerģijai uzkrājoties, mēs izjūtam spēku pieaugumu."

Vils neatraudamies skatījās uz ceļu, un šķita, ka viņš domā pavisam par ko citu.

,,Bet kādēļ jūs to vaicājat? Vai tā tad arī ir Ceturtā atklāsme?"

Tagad viņš pagriezās pret mani.

,,Ne gluži. Jūs redzējāt, kā enerģija pāriet no viena cilvēka uz otru, bet jūs, diez vai, varat iedomāties, ko izjūt cilvēki, ar kuriem tas viss notiek."

,,Nu, tad izstāstiet man to!" es iesaucos, kļūdams dusmīgs. ,,Jūs pārmetat, ka es neko citiem nestāstu, bet no man no jums katrs vārds ir jāvelk laukā kā ar spailēm! Es jau no pirmās dienas jums lūdzu padalīties ar mani tajā, kā jūs apguvāt Rokrakstu, bet jūs man neko negribat stāstīt! Jūs pat neatbildat uz maniem jautājumiem!"

Viņu manis teiktais sasmīdināja. Pēc tam viņš mani apveltīja ar draudzīgu smaidu.

,,Bet mēs taču tā ar jums norunājāt, vai esat jau aizmirsis? Es taču ne velti izvairos atbildēt uz jūsu jautājumiem. Viena no atklāsmēm māca cilvēkam pašam iztulkot savus pagātnes notikumus. Darot to, jūs sapratīsiet, kas īsti esat un kāds ir jūsu dzīves mērķis. Lūk, tad mēs ar jums būsim tikuši līdz nākamajai atklāsmei, un tad es jums arī pastāstīšu par savu pagātni. Norunāts?"

Es pasmaidīju: neko teikt, šis cilvēks prata saintriģēt sarunas biedru.

,,Lai notiek!"

Visu atlikušo ceļa posmu mēs braucām klusēdami. Diena bija skaidra un saulaina. Kad mēs uzbraucām augstāk kalnos, mums brīžiem nācās ienirt biezos mākoņos, kas gulēja tieši uz ceļa, un pēc šīs saskarsmes uz mašīnas vējstikla bija sīkas ūdens lāsītes. Ap pusdienlaiku mēs nonācām pie kalnu pārejas, kur paveras brīnišķīgs skats uz kalniem un austrumu pusē esošajām ielejām.

,,Ko jūs teiktu par nelielu iekošanu?" Vils ieteicās.

Es pamāju. Viņš pastiepa roku uz aizmugurējā sēdekļa pusi, izņēma no somas divas kārtīgi ietītas sviestmaizes un pasniedza man vienu no tiem.

,,Kā jums patīk šī ainava?"

,,Ļoti skaista!" es no sirds sajūsminājos.

Viņš, turpinādams skatīties uz mani, viegli pasmaidīja. Man ienāca prātā, ka viņš, iespējams, vēro manu enerģētisko lauku.

,,Uz ko jūs tā skatāties?" es vaicāju.

,,Tāpat, ne uz ko īpašu. Kalnu virsotnes ir neparastas vietas, šeit var uzlādēt sevī pamatīgu enerģijas daudzumu, bet jūs izskatāties tā, it kā starp jums un kalniem būtu kas radniecīgs."

Es izstāstīju Viļam par sava vectēva kalnu ieleju, par kalnu virsotnēm, kas vērās dzidrajos ezera ūdeņos, un par to, kā šīs virsotnes sniedza man mundrumu un dzīves spēku dienā, kad man piezvanīja Čarlīna.

,,Visai iespējams," viņš domīgi teica, ,,ka tas, ka jūs esat uzaudzis kalnos, sagatavoja jūs šim ceļojumam."

Es gribēju viņu izjautāt par to, kā kalnos var uzlādēt enerģiju, bet viņš turpināja:

,,Un ja kalnos aug cilvēku neskarts mežs, enerģijas līmenis ir vēl augstāks."

,,Vai mēs dodamies uz tādu mežu?" es jautāju.

,,Nejautājiet, bet tā vietā skatieties. Jūs taču redzat."

Viņš norādīja uz austrumiem. Tālumā es ieraudzīju divas kalnu grēdas. Tās stiepās paralēli viena otrai vairāku jūdžu garumā un pēc tam satikās, veidodamas gigantisku V burtu. Starp kalnu grēdām es saskatīju nelielu pilsētiņu. Vietā, kur kalnu grēdas satikās, slējās augsta smaile -augstāka nekā vieta, kur mēs patreiz atradāmies. Kalnu smailes pakājē zaļoja bieza saaudzē.

,,Vai jūs runājat par to zaļo saaudzi?"

,,Jā," Vils atbildēja. ,,Šī vieta ir līdzīga Visjente, tikai vēl spēcīgāka. Tā iedarbojas īpašā, savdabīgā veidā."

,,Kādā veidā?"

,,Ta palīdz apgūt vienu no atklāsmēm."

,,Bet kā gan?" es atkārtoju.

Vils iedarbināja motoru un izbrauca uz ceļa.

,,Saderam," viņš teica, ,,ka jūs pats to sapratīsiet."

Turpmāko stundu mēs gandrīz nemaz nesarunājāmies un braucām klusēdami. Pēc tam es iesnaudos. Mani pamodināja Vils, kurš mani kratīja aiz pleca.

,,Laiks mosties," viņš teica. ,,Mēs iebraucam Kūlā."

Es iztaisnoju muguru, atbalstīdamies pret sēdekļa atzveltni. Mūsu priekšā pletās ieleja, kur satikās divi ceļi un atradās neliela pilsētiņa. Tā bija tā pati pilsētiņa, kuru es redzēju, raudzīdamies no kalnu pārejas. Gar abām ielejas malām slējās kalni. To pakājes augošie koki man atgādināja Visjentes ozolus. Koku lapotnes bija koši zaļā krāsā.

,,Es jums vēlos ko teikt, pirms mēs iebraucam pilsētā," Vils sāka. ,,Neskatoties uz augsto enerģijas līmeni, šeit ir daudz mazāk civilizācijas nekā citos Peru rajonos. Tieši šeit var daudz ko uzzināt par Rokrakstu. Tiesa gan, kad es šeit biju pēdējoreiz, šeit apgrozījās pārlieku daudz mantkārīgu ļautiņu - tādu, kas nesajūt enerģiju un nespēj saprast nevienu no atklāsmēm, bet ļoti grib tikt pie naudas un slavas, ko varētu gūt, atrodot Devīto atklāsmi.

Es paraudzījos uz pilsētiņu. Tā drīzāk izskatījās pēc ciemata - šeit bija tikai kādas četras vai piecas ielas. Divas no tām, acīmredzot, galvenās ielas pilsētiņas centrā krustojās un bija apbūvētas ar akmens namiem, turpretim pārējās ielas bija šauras, tās pat nevarēja saukt par ielām, drīzāk šķērsielām, un šajās ieliņās esošās mājeles drīzāk varēja dēvēt par būdām. Divu galveno ielu krustojumā atradās neliels laukums, un tur stāvēja kādas desmit automašīnas - apvidus auto un kravas automašīnas.

,,Kāpēc šeit ir tik daudz mašīnu?" es pajautāju.

,,Tālāk kalnos vienkārši vairs nebūs vietas, kur varētu uzpildīt degvielu vai iegādāties vajadzīgās lietas."

Mēs lēnām nobraucām pa ielu un apstājāmies pie vienas no lielākjām pilsētas celtnēm. Tajā atradās veikals. Uzraksts uz izkārtnes bija spāņu valodā, es to nevarēju izlasīt, bet, spriežot pēc visa, šeit pārdeva pārtikas preces un būvapkalumus.

,,Pagaidiet mani tepat," Vils sacīja, ,,bet es aiziešu iepirkt šādus un tādus krājumus."

Es pamāju, un viņš nozuda aiz veikala durvīm. Es sāku skatīties pa logu. Ielas pretējā pusē piebrauca un apstājās kāda kravas automašīna. No tās izkāpa vairāki cilvēki. Viņu vidū bija tumšmataina sieviete, tērpta vienkāršā brezenta vējjakā. Cik gan liels bija mans pārsteigums, kad es viņā atpazinu Mardžori! Viņa kopā ar jaunu cilvēku, kuram, spriežot pēc izskata, nebija vairāk par divdesmit gadiem, pārgāja pāri ielai un apstājās tieši pie mana džipa.

Es žigli izlēcu no mašīnas.

,,Mardžori!" es iebļāvos.

Viņa pārsteigta atskatījās un, pamanījusi mani, pasmaidīja.

,,Sveiks!" viņa panācās soli uz manu pusi, bet jaunais cilvēks sagrāba viņu aiz pleca.

,,Roberts pavēlēja ne ar vienu nerunāt," viņš pusbalsī teica tā, lai es to nevarētu sadzirdēt.

,,Viss kārtībā," viņa atbildēja, ,,viņš ir mans paziņa. Aizej labāk līdz veikalam."

Jauneklis veltīja man neuzticības pilnu skatienu, taču paklausīgi pagriezās un iegāja veikalā. Es sāku steidzīgi atvainoties par savu uzvedību Visjentes dārzā. Viņa iesmējās un paziņoja, ka viņa jau šo lietu ir apspriedusi ar Saru. Viņa gribēja vēl ko piebilst, bet šajā brīdī no veikala, rokās turēdams vairākus saiņus, iznāca Vils.

Es viņus iepazīstināju, un, kamēr Vils izkārtoja nopirktos krājumus uz automašīnas aizmugurējā sēdekļa, mēs ar Mardžori apmainījāmies ar dažiem vārdiem.

,,Ir ideja!" Vils teica. ,,Kādēļ gan lai mēs kopā neiekostu? Tur, iepretim!"

Es paskatījos pāri ielai un ieraudzīju uzkodu pārdotavu.

«Neiebilstu!"

,,Es laikam nevarēšu," Mardžori teica. ,,Nav laika, mani gaida mašīna."

,,Kurp jūs dodaties?" es vaicāju.

,,Netālu, kādas pāris jūdzes uz rietumiem. Es tur ciemojos kādā fermā, kur patreiz dzīvo vesela cilvēku grupa, kuri nodarbojas ar Rokraksta izpēti."

,,Mēs varam jūs turp aizvest pēc pusdienām," Vils piedāvāja.

,,Tādā gadījumā, šķiet, mēs tiešām varam kopā papusdienot."

Vils paraudzījās uz mani.

,,Es aizmirsu vēl šo un to nopirkt. Ejiet, pasūtiet sev ēdienu, es drīz jums pievienošos."

To teicis, viņš devās prom, lejā pa ielu. Mēs ar Mardžori pagaidījām uz trotuāra malas, līdz garām pabrauca vairākas kravas automašīnas. Šajā brīdī no veikala izmetās puisis, ar kuru kopā Mardžori bija šurp atbraukusi, un pieskrēja pie mums.

,,Kur tad jūs esat tā sataisījušies?" viņš valdonīgi noprasīja, sagrābdams Mardžori aiz rokas.

,,Es jau tev teicu, viņš ir mans paziņa. Mēs papusdienosim, un pēc tam viņš mani aizvedīs."

,,Paklau, tu taču zini, ka šeit nevienam nevar uzticēties. Roberts būs ļoti neapmierināts."

,,Nebūs gan."

,,Tūlīt pat nāc man līdzi!"

Es saņēmu viņu aiz pleca un atgrūdu no Mardžori.

„ Vai jūs nedzirdējāt, ko meitene teica?"

Viņš paklausīgi atgāja malā, vienā mirklī zaudējis visu savu kareivīgo nostāju, un devās atpakaļ uz veikalu.

,,Iesim!" es sacīju.

Mēs šķērsojām ielu un iegājām uzkodu pārdotavā. Tā sastāvēja no vienas nelielas zāles, kur atradās kādi astoņi galdiņi. Gaisā bija jūtama dvinga un tauku smaka. Pa kreisi no ieejas bija brīvs galdiņš. Mūs uzmanīgi vēroja vairāki ziņkārīgu acu pāri.

Viesmīle nesaprata angliski, taču Mardžori runāja spāniski un pasūtīja ēdienu mums abiem. Viesmīle, pieņēmusi pasūtījumu, aizgāja. Mēs sēdējām un smaidīdami raudzījāmies viens uz otru.

,,Kas tas par puiku, kurš bija kopā ar jums?"

,,Tas ir Kenijs. Nezinu, kas viņam uznāca. Paldies, jūs patiesi man palīdzējāt."

To sacīdama, viņa paskatījās man acīs, un es jutos kā septītajās debesīs.

,,Bet kas tie vispār ir par cilvēkiem? No kurienes jūs viņus pazīstat?"

,,Mūs iepazīstināja Roberts. Roberts Džensens, arheologs, viņš sapulcināja vairākus cilvēkus, kas nodarbojas ar Rokraksta izpēti un

meklē Devīto atklāsmi. Viņš bija iebraucis Visjente pirms kāda pusotra mēneša un arī pirms pāris dienām. Es…, saprotat…kā lai jums to paskaidro…"

,,Jā?"

,,Saprotat, tur, Visjente, bija kāds cilvēks… Mūsu attiecības mani nomāca un apgrūtināja. Tad es satiku Robertu, viņš bija tīk mīļš, un mani ļoti interesēja tas, ar ko viņš nodarbojas. Viņš mani pārliecināja, ka mūsu dārzos veiktie pētījumi krietni pavirzīsies uz priekšu, ja mēs apgūsim Devīto atklāsmi, bet viņš ir tai uz pēdām un teju - teju to atradīs. Viņš teica, ka atklāsmes meklējumi ir vissaistošākā nodarbe pasaulē. Kad viņš man piedāvāja uz pāris mēnešiem pievienoties savai komandai, es izlēmu piekrist…"

Viņa apklusa un nolaida acis. Es nolēmu būt smalkjūtīgs un nomainīju sarunas tēmu:

,,Cik tad atklāsmju jūs īsti paspējāt izlasīt?"

,,Tikai tās, kas bija Visjente. Robertam ir arī citas atklāsmes, taču viņš domā, ka cilvēkiem, kuri ir saglabājuši tradicionālos priekšstatus, to izlasīšana neko nedos. Viņš dod priekšroku galveno principu izskaidrošanai."

Es, droši vien, sapīku, jo viņa īsi apvaicājās:

,,Jums tas nepatīk?"

,,Man šī nostāja šķiet apšaubāma."

Mardžori uzmeta man vērīgu skatienu.

,,Es arī neesmu pārliecināta, ka viņam ir taisnība. Varbūt, kad mani aizvedīsiet, jūs varētu ar viņu aprunāties? Pēc tam man pastāstīsiet, kāds jums būs radies iespaids."

Parādījās viesmīle ar mūsu pasūtīto ēdienu. Līdz ko viņa aizgāja, durvīs parādījās Vils. Viņš piesteidzās pie mūsu galdiņa.

,,Man šeit ir ar kādu jāsatiekas," viņš sacīja. ,,Tas no šejienes ir apmēram jūdzi uz ziemeļiem. Tā ka es uz kādām divām stundām pazudīšu, bet jūs ņemiet džipu un nogādājiet Mardžori, kur viņai ir jānonāk, bet mani kāds aizvedīs," viņš man uzsmaidīja. ,,Tiksimies tepat."

Man galvā pazibēja doma, ka varbūt vajadzētu viņam izstāstīt par Robertu Džensenu, bet es nolēmu, ka nav vērts.

,,Sarunāts!" es atbildēju.

Viņš paskatījās uz Mardžori.

,,Bija prieks ar jums iepazīties. Žēl, ka man ta ir jāsteidzas, tā arī nepaguvām kārtīgi izrunāties."

Viņa kautrīgi viņam uzsmaidīja.

„Atstāsim to uz kādu citu reizi!"

Vils pamāja, pameta man automašīnas atslēgas un izgāja no ēstuves.

Kādu laiku mēs ēdām klusēdami, un tad Mardžori bilda:

,,Šķiet, jūsu draugs ir ļoti apņēmīgs un mērķtiecīgs cilvēks. Kā jūs iepazināties?"

Es viņai izstāstīju, kas ar mani notika dienā, kad es ierados Peru. Viņa ļoti uzmanīgi klausījās, un tas manī atmodināja stāstnieka talantu -es stāstīju, dzīvi, aizrautīgi un izteiksmīgi aprakstot visus sīkumus. Mardžori manī vērīgi raudzījās, ķerdama katru manis teikto vārdu.

,,Ak, Dievs!" viņa iesaucās, kad es savā stāstā nonācu pie šāvieniem. ,,Kā jūs domājat, vai jums arī tagad draud briesmas?"

,,Maz ticams," es atbildēju. ,,Limā - varbūt, bet tagad mēs esam pārāk tālu no galvaspilsētas."

Viņa gaidīja turpinājumu, un es, kamēr mēs beidzām pusdienot, viņai izstāstīju, kas notika tālāk, to, kā mēs ieradāmies Visjente, vienu vārdu sakot, visu līdz brīdim, kad Sara mani aizveda uz dārzu, kur strādāja Mardžori.

,,Un tur es satiku jūs," es nobeigumā teicu, ,,bet jūs no manis aizbēgāt."

Viņa samulsa.

,,Nu, ko jūs…es jau nemaz nebēgu, vienkārši… es taču jūs nemaz nepazinu, tāpēc, kad es ieraudzīju, ko jūs jūtat, es nolēmu, ka man būtu labāk aiziet."

,,Nu, ko," es bildu, neviļus izplūzdams smieklos, ,,lūdzu, atvainojiet mana neaudzinātā enerģētiskā lauka patvaļīgo uzvedību."

Mardžori paskatījās pulkstenī.

,,Šķiet, man laiks doties, citādi viņi sāks uztraukties."

Es atstāju uz galda dažas banknotes -pēc maniem aprēķiniem, ar to vajadzēja pietikt, un mēs devāmies uz Vila džipu. Vakars bija auksts, no mutes pat nāca garaiņi. Mēs iekāpām automašīnā. Mardžori parādīja, kur jābrauc.

,,No sākuma uz ziemeļiem, pa šo ceļu. Es pēc tam pateikšu, kad būs Jānogriežas."

Es pamāju, apgriezu automašīnu un sāku braukt norādītajā virzienā.

,,Pastāstiet man par fermu, uz kuru mēs braucam," es palūdzu sav; ceļabiedrei.

,,Šķiet, Roberts to nomā. Katrā gadījumā, viņa komanda tur jau sen ir apmetusies, kopš Roberts sāka studēt atklāsmes. Visu laiku, ko es tur pavadīju, viņi nodarbojās ar produktu sagādi, automašīnu apkopi un līdzīgām lietām…Tur ir tādi parupji cilvēki, vismaz daži no tiem jau nu noteikti."

,,Bet kādēļ jūs viņam esat vajadzīga?"

,,Viņš saka, ka es viņam būšu vajadzīga Devītās atklāsmes iztulkošanai, kad tā beidzot tiks atrasta. Vismaz tā viņš teica Visjente, bet šeit tiek runāts tikai par pārtikas krājumiem un gatavošanos braucienam."

,,Un uz kurieni tad viņš plāno braukt?"

,,Nezinu. Es vaicāju, bet viņš neko neatbildēja."

Pēc kādas pusotras jūdzes viņa palūdza nogriezties pa kreisi, uz šauru, akmeņainu ceļu. Brīdi līkumojis pa kalniem, ceļš mūs izveda ielejā. Priekšā parādījās guļbaļķu māja, kuru iekļāva šķūnīši un saimniecības ēkas. No nožogotās pļavas uz piebraucošo automašīnu noskatījās trīs lamas.

Ap nobremzējušo džipu sastājās vairāki saīguša izskata cilvēki. Pie mājas rūca ar benzīnu darbināms elektriskais ģenerators. Atvērās mājas durvis, un uz sliekšņa iznāca liela auguma tumšmatis ar apņēmības pilnu, kalsnu seju.

,,Tas ir Roberts," Mardžori man pačukstēja.

,,Lieliski!" es atsaucos. Es biju mierīgs un pārliecināts par sevi.

Mēs izkāpām no automašīnas. Pie mums pienākušais Džensens vēsās pie Mardžori:

,,Es uztraucos par tevi. Tu, šķiet, satiki kādu paziņu?"

Es stādījos priekšā. Viņš cieši paspieda man roku.

,,Roberts Džensens. Priecājos, ka ar jums nekas ļauns neatgadījās. Nāciet iekšā."

Mājā notika sagatavošanās ceļojumam. Kāds uz gala istabām stiepa teltis un telšu uzsliešanai nepieciešamo aprīkojumu. Pa atvērtajām ēdamistabas durvīm es ieraudzīju virtuvi, kur divas peruietes lika somās pārtikas krājumus. Džensens ieveda mūs viesistabā, apsēdās uz krēsla un ar galvas mājienu norādīja mums uz pārējiem diviem krēsliem.

,,Bet kāpēc jūs baidījāties, ka ar mums varētu kas ļauns atgadīties?"

Viņš pieliecās man klāt un atbildēja ar pretjautājumu:

,,Vai sen esat šajā pusē?"

,,Tikai šodien atbraucu."

,,Tad jūs vienkārši nezināt, cik šeit ir bīstami. Mēdz gadīties, ka pazūd cilvēki. Vai esat ko dzirdējis par Rokrakstu? Un par trūkstošo Devīto atklāsmi?"

,,Esmu gan, bez tam…"

Viņš mani pārtrauca:

,,Tad jums vēl vairāk būtu jāsaprot tas, kas šeit notiek. Notiek cīņa par Devīto atklāsmi. Tās meklējumos ir iesaistījušies bīstami cilvēki."

,,Kas tieši?"

,,Ļaudis, kuriem nerūp Rokraksta vēsturiskā vērtība. Viņiem ir pašiem savi mērķi un nodomi."

Istabā ienāca bārdains vīrs ar platiem pleciem un lielu vēderu. Viņš pastiepa Džensenam kādu sarakstu. Viņi kaut ko spāniski īsi pārrunāja, un pēc tam Džensens pagriezās pret mani un teica:

,,Bet kā ir ar jums? Vai jūs arī meklējat Devīto atklāsmi? Vai jūs maz saprotat, kur esat iepinies?"

Man kļuva neomulīgi, un es ar grūtībām atradu, ko atbildēt.

,,Mani, patiesībā, vairāk interesē Rokraksts kopumā. Es vēl neesamu pietiekami ar to iepazinies."

Viņš iztaisnoja muguru pret atzveltni.

,,Bet vai jūs saprotat, ka šis Rokraksts ir valsts īpašums un ka kopiju izgatavošanai ir nepieciešams saņemt atļauju?"

,,Saprotu gan, bet zinātnieki tam nepiekrīt. Viņi uzskata, ka valsts mēģina noslēpt svarīgu in…"

,,Bet jums liekas, ka Peru tauta ir tiesīga pati rīkoties ar savām nacionālajām bagātībām? Vai valsts orgāniem par jūsu ierašanos ir kas zināms?"

Es nezināju, ko atbildēt. Mani pārņēma nedrošības un nemiera sajūta.

«Saprotiet mani pareizi," viņš tagad smaidīja, ,,es esmu jūsu pusē. Ja jūs atbalsta kādi zinātnes spēki ārpus valsts robežām, tad tā arī pasakiet. Man vienkārši likās, ka jūs esat iesaistījies šajā piedzīvojamā pats u savu galvu un risku."

,,Apmēram tā tas arī ir," es atzinos.

Es ievēroju, ka Mardžori vairs uz mani neskatās. Visa viņas uzmanība bija pievērsta Džensenam.

,,Kā tu domā, ko viņam vajadzētu darīt?" viņa vaicāja.

Džensens, vēl aizvien smaidīdams, piecēlās no krēsla.

,,Iespējams, jums atrastos vieta mūsu komandā. Man ir vajadzīgi cilvēki. Tur, kurp mēs dodamies, ir diezgan droši. Sliktākajā gadījumā, jūs varēsiet vienkārši atgriezties mājās."

Viņš piemiedza acis.

,,Vienīgais nosacījums ir tāds, ka jums būs mani visā jāklausa. Visā un vienmēr."

Es pavēros uz Mardžori, bet viņa skatījās tikai uz Džensenu. Es biju apjucis. ,,Varbūt patiesi ir vērts pieņemt viņa piedāvājumu," es nodomāju. ,,Ja viņš rīkojas ar valsts atļauju, varbūt tikai ar viņa palīdzību es varēšu atgriezties Štatos. Iespējams, es patiešām rīkojos muļķīgi un iesaistījos lietās, kas bija augstākas par manu saprašanu."

,,Domāju, jums ir vērts ieklausīties Robertā," Mardžori beidzot bilda. ,,Šajās vietās ir bīstami palikt vienam."

Es sapratu, ka viņai, iespējams, ir taisnība, bet es tomēr ticēju Viļam un mūsu kopīgajiem nodomiem. Es gribēju viņiem to pateikt, bet es pēkšņi sapratu, ka man nav spēka to izdarīt, nav vārdu, lai izteiktu savu domu. Galvā valdīja pilnīga migla un domu sajukums.

Istabā atkal parādījās plecīgais bārdainis. Šoreiz viņš piegāja pie loga. Džensens aizsteidzās viņam priekšā, paskatījās ārā un ar uzspēlētu nevērību vērsās pie Mardžori:

,,Kāds piebrauca. Lūdzu, pasauc Keniju."

Mardžori pamāja un izgāja no istabas. Pa logu es varēju saskatīt piebraucošās kravas automašīnas uguņus. Mašīna apstājās pie žoga, kādas divdesmit pēdas no mājas.

Džensens atvēra durvis. Es dzirdēju kādu nosaucam manu vārdu.

,,Kas tur atbrauca?" es ar grūtībām vaicāju.

Džensens uzmeta man vērīgu skatienu.

,,Sēdiet klusu!" viņš pavēlēja un izgāja laukā. Bārdainis viņam sekoja, cieši aizvērdams aiz sevis durvis. Piebraukušās kravas automašīnas lukturu gaismā es saskatīju liela auguma vīrieša siluetu.

No sākuma es nolēmu palikt uz vietas - Džensenam bija izdevies mani kārtīgi iebaidīt, taču pie mašīnas stāvošā cilvēka figūra man šķita ļoti pazīstama. Es atvēru durvis un izgāju no mājas. Džensens mani uzreiz pamanīja un aizšķērsoja ceļu.

,,Ko jūs šeit darāt? Es taču teicu jums teicu palikt, kur esat! Ātri atpakaļ mājā!"

Man atkal izlikās, ka kāds sauc manu vārdu.

,,Atpakaļ mājā, tūlīt pat!" Džensens iekliedzās. ,,Saprotiet taču tās ir lamatas!" Viņš stāvēja tieši man priekšā, aizšķērsodams ceļu uz kravas automašīnu. ,,Nekavējoties atgriezieties mājā!"

Baiļu un mulsuma pārņemts, es tagad nezināju, ko man īsti darīt, taču šajā mirklī cilvēks, kuru apgaismoja automašīnas lukturi, pienāca tuvāk, un es pāri Džensena plecam ieraudzīju viņa seju. Es skaidri saklausīju savu vārdu un viņa teikto: ,,Nāciet šurp, vajag aprunāties!" Šajā brīdī manas domas atkal kļuva skaidras un es ieraudzīju, ka tas ir Vils. Es metos pie viņa.

,,Kas ar jums?" viņš ātri pajautāja. ,,No šejienes ir pēc iespējas ātrāk jāpazūd."

,,Bet kas notiks ar Mardžori?"

,,Tagad mēs viņai nekādi nevaram palīdzēt. Vajag ātri laisties lapās."

Mēs devāmies uz automašīnu. Džensens nobļāvās mums pakaļ:

,,Iesaku atgriezties! Jums nekas neizdosies!"

Es atskatījos. Vils apstājās, noraudzīdamies manī. Es sapratu, ka viņš man ļauj pašam izlemt - braukt līdzi vai palikt šeit.

,,Braucam!" es izlēmu.

Ejot garām kravas automašīnai, ar kuru atbrauca Vils, es ievēroju priekšējā sēdeklī sēžam divus vīriešus. Mēs aizgājām līdz džipam, es atdevu Viļam atslēgas, un mēs sākām braukt. Kravas automašīna, ar kuru brauca Vila draugi, sekoja mums.

Vils pagriezās pret mani.

,,Tas Džensens sacīja, ka jūs esat nolēmis palikt kopā ar viņu. Kā viss bija patiesībā?"

,,No kurienes jūs zināt viņa vārdu? Kā jūs mani atradāt?"

,,Es par to tipu esmu dzirdējis ne mazums dažādu lietu," Vils Paskaidroja. ,,Viņš strādā valsts orgānu uzdevumā. Viņš patiesi ir arheologs un ir apņēmies paturēt visu noslēpumā, par to saņemot ekskluzīvas tiesības uz Rokraksta izpēti, bet trūkstošās atklāsmes meklējumi gan neietilpa viņa pienākumos. Acīmredzot, viņš ir nolēmis pārkāpt visas savas saistības. Runā, ka viņš teju - teju dosies Devītās atklāsmes meklējumos."

,,Tā, lūk, un kad es uzzināju, ka Mardžori strādā kopā ar viņu, es nolēmu, ka labāk būs, ja nekavējoties došos uz šejieni. Ko viņš jums teica?"

,,Viņš sacīja, ka man draud briesmas un ka, ja es pievienošos viņa komandai, viņš man palīdzēs atgriezties mājās, kad vien es to vēlēšos."

Vils nogrozīja galvu.

,,Jā, tuvu gan viņš jums tika klāt!"

,,Ko jūs ar to gribat teikt?"

,,Būtu jūs redzējuši savu lauku! Viņš to bija gandrīz pilnībā uzsūcis sevī."

,,Nesaprotu…"

,,Atminaties, kā Sara Visjente strīdējās ar to zinātnieku? Kad kāds no viņiem pateica veiksmīgu repliku, tādējādi laupīdams sarunas biedra pārliecību, daļa zaudētāja enerģijas pārgāja pie uzvarētāja. Beigu beigās, zaudētājs jutās vājš, apjucis, viņa domas bija neskaidras. Tas pats notika arī tajā peruiešu saimē, pie kuras mēs pusdienojām, atceraties?" Vils pasmaidīja. ,,Un tagad tas notika arī ar jums."

,,Vai jūs to redzējāt?"

,,Redzēju gan. Ja jūs zinātu, kādu piepūli man prasīja tas, lai jūs piespiestu atjēgties un sakopot spēkus. Man jau sāka likties, ka jūs tā arī tur paliksiet."

,,Ak, Dievs!" es iesaucos. ,,Kāds viņš gan ir nelietis!"

,,Nē, nav teikts. Visticamākais, viņš pats līdz galam nesaprot, ko dara. Viņš uzskata, ka viņam ir tiesības citus izrīkot, un viņš ir pietiekami pieredzējis, lai zinātu, kā to labāk darīt. Sākumā viņš uzdodas par jūsu draugu un pēc tam atrod jūsu vājās vietas. Šajā gadījumā, viņš apspēlēja jums uzglūnošās briesmas. Rezultātā, jūs, beigu beigās, pilnībā zaudējat pārliecību par sevi un ticat tikai un vienīgi viņam, un jūs esat uzķēries uz viņa izliktā āķa."

Vils paraudzījās uz mani.

,,Un tas ir tikai viens no veidiem, kā var atņemt svešu enerģiju. Par citiem veidiem jūs uzzināsiet, kad apgūsiet Sesto atklāsmi."

Bet es jau biju pārstājis viņā klausīties, tagad es domāju tikai par Mardžori. Man loti nepatika, ka mēs viņu atstājām pie Roberta.

,,Kā jūs domājat, vai vērts mēģināt palīdzēt Mardžori?" es vaicāju.

,,Tikai ne tagad. Domāju, ka pagaidām nekādas briesmas viņai nedraud. Rīt, pirms aizbraukšanas, mēģināsim iebraukt pie viņiem un parunāt ar Mardžori."

Mirkli klusējis, Vils ievaicājās:

„ Vai jūs mani sapratāt, kad es teicu, ka Džensens pilnībā nesaprot, ko dara? Tādi cilvēki ir vairums. Viņš vienkārši uzvedas tā, lai visu laiku izjustu savu spēku un baudītu pārspēku pār citiem cilvēkiem."

,,Man tas nav līdz galam saprotams."

Vils aizdomājās.

,,Tas ir saistīts ar neapzinātajiem uzvedības pamatiem. Mēs sajūtam savas vājās vietas un ievērojam, ka, kad mēs pakļaujam sev otru cilvēku, vājums izzūd un mēs jūtamies krietni labāk. Mēs nesaprotam, ka šis spēku pieplūdums notiek uz sveša rēķina. Mēs nolaupām svešu enerģiju. Daudzi cilvēki visu savu dzīvi velta savu tuvāko enerģijas medībām."

Viņš paraudzījās uz mani, un viņa acis viltīgi iemirdzējās.

,,Bet notiek arī citādi. Mēdz gadīties, ka kāds, vismaz uz laiku labprātīgi atdod savu enerģiju."

,,Vai tas ir kāds mājiens?" es izbrīnījos.

,,Vai atceraties tās pusdienas ar Mardžori? Atceraties, kā es ienācu kafejnīcā?"

,,Un tad?"

,,Nezinu, par ko jūs runājāt, bet viņas enerģija, burtiski, lija pār jums. Es to skaidri redzēju. Sakiet, kā jūs tai brīdī jutāties?"

,,Es jutos brīnišķīgi," es atcerējos. ,,Manas domas bija skaidras, valoda brīvi plūda. Bija tik labi. Un ko tad tas īsti nozīmē?"

Vils pasmaidīja.

,,Reizēm cilvēks labprātīgi mums atdod savu enerģiju, lai mēs saprastu, kā viņš pret mums attiecas. Mardžori ar jums tieši tā arī izdarīja. Šajā brīdī mēs sajūtam savu spēku, bet tas nevar tā ilgi turpināties. Sairums cilvēku, tai skaitā Mardžori, nav pietiekami stipri, lai varētu Pastāvīgi atdot otram savu enerģiju, tāpēc arī brīdī, kad notiek cīņa par varu, mūsu attiecības savā ziņā mainās un atdzimst. Cilvēkus sasaista kopīgi enerģijas krājumi un katrs no viņiem sāk cīņu par savu enerģijas daļu, un, kā vienmēr, arī šajā gadījumā, zaudētājs maksā."

Viņš brīdi klusēja.

,,Nu, kā? Vai esat apguvis Ceturto atklāsmi? Vēlreiz atcerieties, kas ar jums notika. Jūs redzējāt, kā enerģija pāriet no viena strīdnieka pie otra, bet vēl nesapratāt, ko tas nozīmē. Tad jūs satikāt Rēno, kurš jums pastāstīja, ka psihologi ir aizdomājušies par iemesliem, kas cilvēkiem liek mēģināt iegūt varu pār citiem cilvēkiem."

,,Pēc tam jūs novērojāt, kā par enerģiju cīnījās tā peruiešu ģimene. Jūs redzējāt, ka tas cilvēks, kurš ir valdošais attiecībās, jūtas gudrs un varens, bet tai pat laikā atņem enerģiju tiem cilvēkiem, kuri viņam pakļaujas. Protams, tas, kurš sev pakļauj otru cilvēku, var teikt, ka to dara viņa paša labā, ka vecākiem ir jāvalda pār bērniem, taču tādām domām nav nekāda pamata. Atņemot cilvēkam enerģiju, mēs darām viņam ļaunu."

,,Visbeidzot, jūs satikāt Džensenu un uz sevis izjutāt, ko tas īsti nozīmē. Izjūtot psiholoģisko spiedienu, mēs, burtiski, atdodam uzbrucējam savu prātu. Jūsu starpā taču nenorisinājās intelektuāls strīds, kurā jūs zaudējāt. Nē, jums vienkārši nebija ne spēka, ne domu skaidrības, lai jūs varētu godam piedalīties šajā strīdā. Viss jūsu prāta spēks bija pārgājis pie Džensena. Par nožēlu jāsaka, ka psiholoģiskā agresija cilvēku attiecībās nav nekas neparasts. Tā tas ir bijis vienmēr, visos laikos, pie kam agresora apzinātie nodomi var būt arī pozitīvi."

Man nekas cits neatlika kā vien piekrist Viļam. Viņš ļoti precīzi aprakstīja visu, kas bija noticis.

,,Centieties saprast Ceturto atklāsmi visā tās pilnībā," Vils turpināja. ,,Raugieties, kā tā sabalsojas ar visu, ko jūs uzzinājāt pirms tam. Atceraties: Trešā atklāsme jums lika saprast, ka materiālā pasaule nav nekas cits kā milzīga enerģētiskā sistēma, bet Ceturtā atklāsme pievieno to, ka cilvēki, paši to neapzinoties, gadsimtiem ilgi metas cīņā par vienīgo viņiem pieejamo enerģijas daļu - to, kas pāriet no viena cilvēka pie otra. Tas un nekas cits ir visu cilvēku konfliktu cēlonis, sākot no sīkiem ģimenes strīdiem un sadursmēm darba vietā, un beidzot ar asiņainiem kariem. Jebkurš konflikts rodas no tā, ka cilvēks izjūt vājumu un nedrošību, un tikai uzlādēšanās ar svešu enerģiju viņam dod iespēju justies labāk."

,,Pagaidiet!" es iesaucos. ,,Bet kā tad ar taisnīgiem kariem? Ir taču gadījumi, kad cilvēkiem neatliek nekas cits kā vien karot."

,,Protams, tā mēdz gadīties," Vils piekrita, ,,bet šādu karu iemesls taču ir nepārdomāta pretinieka rīcība, pretējā gadījumā, konfliktu varētu viegli atrisināt mierīgā ceļā, savukārt, pretinieks rīkojas nepārdomāti tieši tādēļ, ka viņam ir vajadzīga jūsu enerģija."

Vils pēkšņi kaut ko atcerējās un sāka rakāties pa somu. Beidzot viņš izvilka no somas ar saspraudi saspraustu papīru kaudzīti.

,,Gandrīz piemirsu! Lūk, es sadabūju Ceturtās atklāsmes norakstu."

Viņš pasniedza man papīrus un apklusa. Tagad viņš skatījās tikai uz ceļu.

Es izvilku no krēsla apakšas nelielu kabatas bateriju un iegrimu lasīšanā. Šī nodaļa bija īsa, es tiku ar to galā divdesmit minūšu laikā. Tur tika teikts, ka cilvēku sabiedrība ir arēna, kur noris cīņa par enerģiju un, līdz arto, cīņa par varu, taču, tiklīdz cilvēki to apzināsies, viņi varēs būt pārāki par šo cīņu. Mēs beigsim iesaistīties cīņā par svešu enerģiju, bet kāpēc gan? Tāpēc, ka mums pavērsies ceļš uz neierobežotiem enerģijas krājumiem. Mēs atradīsim jaunu enerģijas avotu!"

Es pagriezos pret Viļu.

,,Kādu jaunu avotu?" es vaicāju.

Bet Vils neko neatbildēja, viņš tikai smaidīja.

MISTISKĀ ATKLĀSME

Nākamajā rītā es pamodos, izdzirdējis, ka Vils jau ceļas augšā no gultas. Mēs šo nakti pārlaidām kāda viņa paziņas mājā. Vils sēdēja uz saliekamās gultas un steidzīgi ģērbās. Aiz loga vēl valdīja tumsa.

,,Celieties, ātri savāksim mantas un dosimies ceļā," Vils nočukstēja.

Mēs salikām visu somās un vairākos piegājienos aizstiepām uz džipu ceļam iegādātos pārtikas krājumus - visu, ko Vils vakar bija paspējis nopirkt.

Mēs bijām mazāk kā kilometra attālumā no pilsētiņas centra, taču iela bija pavisam tumša, tajā nedega gandrīz neviena laterna. Saule vēl nebija uzaususi, un klusumu pārtrauca tikai reti putnu kliedzieni, kas sveica tuvojošos rītu.

Kad bijām sakārtojuši visu līdzi ņemamo, es iekāpu automašīnā. Vils mirkli aprunājās ar savu paziņu, kurš žāvādamies bija iznācis uz sliekšņa mūs pavadīt. Pēkšņi atskanēja motoru troksnis, un mēs ieraudzījām trīs kravas automašīnu lukturu gaismas. Automašīnas piebrauca pie centrālā krustojuma un apstājās.

,,Vai tikai tas nebūs Džensens?" Vils atzīmēja. ,,Iesim, paskatīsimies, kas tur ir. Tikai esiet uzmanīgs!"

Mēs, ejot pa apkārtceļu, pa vairākām sīkām ieliņām, nonācām šaurā šķērsielā, no kuras varēja redzēt centrālo laukumu. Mēs bijām kādu trīsdesmit soļu attālumā no kravas automašīnām. Divas no tām uzpildīja degvielu, bet trešā stāvēja iepretim veikala ieejai un gaidīja savu kārtu. Pie mašīnām stāvēja vairāki cilvēki. Es ieraudzīju Mardžori - viņa iznāca no veikala, kaut ko nolika uz kravas automašīnas sēdekļa un tad sāka šurpu - turpu staigāt, aplūkodama veikalu vitrīnas. Viņa nāca mums aizvien tuvāk.

,,Pieejiet pie viņas," Vils nočukstēja. ,,Pamēģiniet viņu pierunāt braukt kopā ar mums. Es jūs šeit pagaidīšu."

Es izslīdēju aiz stūra, pagājos dažus soļus un apstājos, kā zemē ierniets. Es tikai tagad ievēroju, ka Džensena ļaudis ir bruņoti ar automātiem, un man par lielu izbīli, šajā mirklī, pretējā ielas pusē parādījās bruņotu zaldātu vienība, kas klusi lavījās uz pie kravas automašīnām stāvošo cilvēku pusi.

Tālāk viss notika vienlaicīgi: Mardžori pamanīja mani, Džensena ļaudis pamanīja karavīrus un ātri izklīda uz visām pusēm. Klusumu pārtrauca automātu šāvieni. Mardžori skatījās uz notiekošo šausmās ieplestām acīm. Es pieskrēju un sagrābu viņu aiz pleca. Mēs iebēgām tuvākajā šķērsieliņā. Aizmugurē bija dzirdams šāvienu troksnis un kāda balss, kas kaut ko spāniski kliedza mums pakaļ. Mēs paklupām pret kartonu kārbu kaudzi un nokritām, gandrīz sasitoties kopā ar pierēm.

,,Skrienam!" es pamāju, ātri pielekdams kājās. Mardžori, tikko pacēlusi galvu, atkal nogūlās zemē, ar mājienu norādīdama uz priekšu. Šķērsielas galā, ar muguru pret mums, stāvēja divi apbruņoti vīrieši, kas novēroja blakus ielu. Viņi, acīmredzot, centās noslēpties, lai zaldāti viņus nepamanītu. Mēs sastingām un nekustējāmies ne no vietas. Beidzot vīrieši nolēma pārskriet pāri ielai'un aizbēga tuvējā meža virzienā.

Es sapratu, ka mums vajadzētu virzīties uz Bila paziņas mājas pusi, kur mēs bijām atstājuši džipu. Vils, protams, arī dosies trup. Pa labi bija dzirdami kliedzieni un šāvieni, taču mēs neredzējām cīņu, jo to aizsedza ielā esošās mājas. Es palūkojos pa kreisi - tur neviena nebija. Kur tad Vils? Laikam būs paspējis aizbēgt.

,,Skrienam uz mežu!" es sacīju Mardžori, kas bija jau nedaudz atguvusies no izbīļa. „ Virzīsimies gar mežmalu un nonāksim tieši pie mūsu džipa."

,,Labi!" viņa piekrita.

Mēs pārskrējām pāri ielai un, ejot gar mežmalu, par kādām piecpadsmit pēdām pietuvojāmies mājai. Džips stāvēja kur stāvējis, bet Vila nebija. Mēs sagatavojāmies pēdējam pārskrējienam, bet šajā mirklī no stūra izgriezās automašīna, pilna ar zaldātiem, un sāka lēnām tuvoties Mājai. Nez no kurienes parādījās Vils, viņš pāri pagalmam pieskrēja pie džipa, ielēca kabīnē, iedarbināja motoru un aiztraucās pa ielu lielā ātrumā. Automašīna ar zaldātiem sekoja viņam.

,,Ak, tu, velns!" man izspruka.

,,Ko lai mēs tagad darām?" Mārdžori, bailēs nobālējusi, vaicāja.

Mums aiz muguras atkal atskanēja automātu šāvieni. Tagad šāva jau daudz tuvāk. Tieši mūsu priekšā melnoja biezs mežs, kas klāja kalnu nogāzi. Tā bija tā pati kalnu grēda, ko es redzēju, kad mēs ar Viļu tuvojāmies Kūlai. Tā piekļāvās ciematam, stiepjoties virzienā no dienvidiem uz ziemeļiem.

,,Uz priekšu!" es iekliedzos. ,,Ātrāk!"

Mēs uzrāpāmies pa nogāzi kādu simt metru augstumā. Kad bijām tikuši līdz līdzenai vietai, mēs apstājāmies un atskatījāmies. Pilsētiņas ielās bija redzamas armijas mašīnas, un zaldāti veica apgaitu, ielūkodamies katrā mājā. Varēja saklausīt balsis, kas nāca no kalna pakājes, kur mēs vēl pirms mirkļa stāvējām.

Mums nebija izvēles. Mēs rāpāmies augstāk kalnā.

Visu rītu mēs gājām gar kalnu grēdu uz ziemeļiem, gandrīz neapstājoties un pieplokot zemei ikreiz, kad uz paralēlā ceļa, kas stiepās pa blakus kalnu grēdu, parādījās kāda automašīna. Pārsvarā, tās bija armijas mašīnas, pelēki džipi, taču bija arī dažas vieglās automašīnas. Mēs neiedrošinājāmies atiet tālāk no ceļa, jo tas, būdams potenciālo briesmu avots, vienlaikus kalpoja mums par vienīgo orientieri. Es baidījos, ka biezajā meža biezoknī, kas klāja kalnu, mēs varētu apmaldīties.

Priekšā, vietā, kur abas kalnu grēdas satikās, slējās akmeņaina augstiene. Pār ieleju pārliecās asi kalnu izciļņi. Pēkšņi mēs ieraudzījām, pa blakus kalnu grēdu, mums pretim braucošu džipu, kas bija ļoti līdzīgs Vila mašīnai. Pazibējusi mūsu acu priekšā, automašīna strauji iegriezās blakusceļā, kas līkumodama veda uz lejā, tieši uz ieleju. Pēc brīža mašīna apstājās.

,,Vai tik tas nav Vils?" es iesaucos, visiem spēkiem cenzdamies saskatīt automašīnā sēdošo cilvēku.

,,Ejam ātrāk lejā!" Mārdžori nopriecājās.

,,Pagaidi! Ja nu tās ir lamatas? Ja nu viņi ir sagrābuši Viļu un izmanto viņa automašīnu kā ēsmu?"

Viņas prieks vienā mirklī pagaisa.

,,Paliec šeit," es nolēmu, ,,es nokāpšu lejā, bet tu skaties, kas notiks. Ja viss būs kārtībā, es pamāšu tev ar roku."

Viņa negribīgi piekrita. Es sāku kāpt lejā pa stāvo nogāzi. Caur lapu vainagiem es varēju neskaidri saskatīt no mašīnas izkāpušā cilvēka aprises, taču man neizdevās saskatīt viņa seju. Es gāju cauri krūmājam, apiedams akmeņainos izciļņus un laiku pa laikam parādīdamies uz satrūdējušā humusa.

Beidzot es piekļuvu automašīnai kādu simt metru attālumā. Mūs šķīra tikai šaura grava. Automašīnas vadītāju, kas stāvēja, piespiedies pie aizmugurējā riteņa, man vēl aizvien neizdevās saskatīt. Es pakāpos nedaudz pa labi, no kurienes viņš bija labāk redzams. Jā, tas bija Vils! Priecīgi iekliedzies, es metos skriet, bet pēkšņi paslīdēju un sāku šļūkt lejup. Es pēdējā brīdī saķēru koka stumbru, un man pietika spēka piecelties. Mana sirds uz mirkli bailēs pamira- es atrados stāvas, vismaz deviņsimt metru augstas kraujas malā. Ja es būtu nokritis lejā, es, protams, būtu uz vietas beigts.

Es sāku māt Viļam, vēl aizvien turēdamies pie mani izglābušā koka stumbra. Viņš vēroja virs manas galvas esošo kalnu grēdu. Beidzot viņš nolaida acis un pamanīja mani. Viegli notrīcējis, viņš cauri krūmājam metās uz manu pusi. Es norādīju uz kraujas malu.

Viņš aplūkoja krauju un sacīja:

,,Šeit jūs pāri netiksiet. Jums nāksies nokāpt lejā ielejā un apiet apkārt."

Es jau gribēju dot zīmi Mardžori, bet es izdzirdēju tuvojošās automašīnas radīto troksni. Vils ielēca džipā un steidza atgriezties uz galvenā ceļa. Es sāku steidzīgi rāpties augšup. Caur lapotni es redzēju Mardžori, kas mēģināja man panākties pretī.

Pēkšņi aiz viņas muguras atskanēja skaļi kliedzieni spāņu valodā un soļu dipoņa. Mardžori paslēpās zem klints izciļņa. Es pagriezos un sāku virzīties pa kreisi, cenšoties pārvietoties pēc iespējas ātrāk un klusāk. Iedams, es visu laiku vēroju kokus, lai varētu laikā pamanīt Mardžori, un beidzot es viņu ieraudzīju - viņa kliedza, bet divi zaldāti, saķēruši aiz rokām, mēģināja piecelt viņu no zemes.

Es skrēju tālāk pa nogāzi, nokļūdams aizvien augstāk un augstāk, mana sirds, bailēs pamirusi, dauzījās kā āmurs. Ticis līdz kalna korei, es devos ziemeļu virzienā.

Noskrējis apmēram jūdzi, es apstājos un ieklausījos. Viss bija klusu. Es nogūlos zemē, centos atvilkt elpu un saprast notiekošo, taču bez panākumiem: es nespēju aizmirst redzēto Mardžori sagūstīšanas ainu. Kā gan es varēju atstāt viņu vienu? Kas tagad notiks? Ko darīt?

Es apsēdos zemē, dziļi ievilku elpu un paraudzījos uz blakus kalnu grēdu. Kamēr es skrēju, es tur neredzēju pabraucam nevienu automašīnu. Es vēlreiz vērīgi ieklausījos - nekas, izņemot meža skaņas, nebija dzirdams. Es pamazām nomierinājos. Iespējams, Mardžori neviens nedarīs pāri. Viņa taču nepārkāpa nekādus likumus, bet tikai bēga prom no šāvieniem. Iespējams, viņu aizturēs personības noskaidrošanai, bet kas tad tur īpašs - viņa ir zinātniece, valstī uzturas legāli. Par ko gan viņu varētu apsūdzēt?

Es devos tālāk uz ziemeļiem. Es piekusu un sasmērējos, manu kuņģi savilka bads un muguru lauza sāpes. Kādas divas stundas es gāju, neskatīdamies ne pa labi, ne pa kreisi, ne par ko nedomādams un nevienu nesastapis.

Piepeši uz nogāzes, kas nogriezās lejā, pa labi, es izdzirdēju skrejošu soļu dipoņu. Es pamiru un ieklausījos. Klusums. Koki šeit bija augstāki, tie aizēnoja zemi, un pamežs nebija pārāk biezs, tā ka mežs kādu piecdesmit metru attālumā bija gluži pārskatāms. Es nesaskatīju nekādas kustības. Cenzdamies virzīties pēc iespējas klusāk, es aizslēpos aiz koku pudura, kas auga netālu no liela laukakmens. Priekšā bija redzamas trīs klintis. Es pagāju garām divām no tām, un, kad biju ticis līdz trešajai, aiz manis brīkšķēdams salūza zars. Es lēnām pagriezos.

Pie vienas no klintīm stāvēja resnais bārdainis, kuru es biju ievērojis Džensena fermā. Viņa acīs atspoguļojās neprātīgas bailes. Viņš trīcošām rokām, tieši man vēderā tēmēja automātu. Man šķita, ka viņš varētu mani atcerēties.

,,Nešaujiet!" es ar grūtībām dabūju pār lūpām, ,,es esmu Džensena paziņa."

Viņš, vērīgi mani nopētīdams, nolaida ieroci. Aizmugurē, no meža atskanēja soļi. Bārdainis, vienā rokā turot ieroci, metās skriet man garām, uz ziemeļiem. Es bez domāšanas skrēju viņam līdzi. Mēs skrējām, cik spēka, aizķerdamies aiz zariem, paklupdami pret akmeņiem un, laiku pa laika, atskatīdamies.

Viņš pēc pāris minūtēm paklupa, un es izrāvos priekšā. Ieraudzījis aizu, es metos turp, lai atelpotos un apskatītos visapkārt. Es ieraudzīju zaldātu, kurš tēmēja uz resno bārdaini, kas cēlās augšā no zemes. Es

gribēju iekliegties un brīdināt viņu, taču nepaspēju. Norībēja šāviens. Lodes caururba bārdaiņa krūtis, un mani sasniedza asins šļakatas. Kalnos bija dzirdama skaļa atbalss.

Kādu brīdi viņš stāvēja klusēdams, vērdamies stiklainām acīm, un tad saļima. Nejuzdams zem sevis kājas, es metos bēgt, cik jaudas, prom no zaldāta, kurš turēja rokās automātu, cerot, ka koki pasargās mani no lodes. Ceļš kļuva aizvien stāvāks un aizvijās aizvien augstāk kalnos, apkārtne kļuva arvien akmeņaināka un klinšaināka.

Es mēģināju izspraukties starp klintīm, trīcēdams aiz bailēm un noguruma. Kādā brīdī, kad es paklupu, es nolēmu pamest acis lejup. Zaldāts gāja klāt pie saļimušā stāva. Man izdevās noslēpties aiz akmeņaina izciļņa, pirms viņš pacēla acis, raudzīdamies uz manu pusi. Es piespiedos zemei un tālāk devos rāpus, līzdams pa klinšaino bezceļu. Tālāk apvidus kļuva līdzenāks, tur vajātājs nevarēja mani ieraudzīt, un es atkal pielēcu kājās un metos skriet. Mana galva bija pilnīgi tukša, tajā nebija nevienas domas. Es izjutu tikai vienu vēlēšanos - aizbēgt un noslēpties. Es baidījos atskatīties. Man ausīs zvanīja, un es biju pārliecināts, ka dzirdu aiz manis skrienošā zaldāta soļus.

Priekšā atkal bija stāva nogāze. Es uzrāpos augšā, juzdams, ka mani spēki ir gandrīz izsīkuši. Tālāk atkal bija līdzens, bieza pameža klāts klajums, un pēc tam manā priekšā parādījās sasvērusies klints. Pieturoties pie izciļņiem un liekot kājas padziļinājumos, es uzmanīgi uzkāpu klintī, un mana dūša izbailēs sašļuka - es savā priekšā ieraudzīju stāvu, kādus trīsdesmit metrus dziļu krauju. Tālāk nebija, kur iet.

Tās bija beigas. Es dzirdēju, kā ripoja akmeņi zem mana vajātāja kājām. Viņš tuvojās. Es nokritu uz ceļiem. Man vairs nebija spēka. Es dziļi nopūtos, atsacīdamies no tālākās cīņas. Man nekas cits neatlika, kā vien samierināties ar likteni un gaidīt šāvienu. Lai cik tas nebūtu dīvaini, nāve, kas nozīmētu visu šo šausmu beigas, tagad man šķita vēlamais iznākums. Es gaidīju, un galvā man pazibēja bērnības un svētdienas dievkalpojuma ainas. Cik patiesi es ticēju Dievam tais dienās! Kāda tā būs, nāve? Es centos sagatavoties pēdējam pārbaudījumam.

Gāja laiks. Nezinu, cik ilgi es tā gaidīju, līdz sapratu, ka nekas ļauns nenotiek. Es paraudzījos visapkārt un tikai tagad ievēroju, ka atrodos pašā kalna virsotnē. Abas kalnu grēdas stiepās daudz zemāk, un manam skatam pavērās skats uz visu apkaimi.

Es pamanīju lejā kādu kustību. Tur, tālu leja, pa nogāzi devās prom zaldāts, uz pleca turēdams nogalinātā bārdaiņa automātu.

Man kļuva karsti. Es kratījos neskanīgos smieklos. Es esmu dzīvs un dzīvošu! Es nosēdos uz zemes, sakrustoju kājas un izbaudīju reibinošo brīvības un drošības sajūtu. Bija brīnišķa, skaidra diena, un zilajās debesīs visā savā spožumā spīdēja saule.

Es pievērsu uzmanību tālumā zilojošiem pakalniem. Man nez kādēļ šķita, ka tie ir gluži blakus. Virs galvas slīdēja balti, vatei līdzīgi mākoņi, un man likās, ka es teju - teju varu tos aizsniegt.

Es pacēlu roku. Es tagad jutos pilnīgi citādi, mani bija pārņēmušas neparastas izjūtas. Roka pacēlās it kā pati no sevis, neparasti, pārsteidzoši brīvi un viegli. Es turēju pilnīgi taisnu muguru, kaklu un galvu, un tas man nesagādāja ne mazāko piepūli. Man sagribējās piecelties, un es uzreiz piecēlos, bez jebkādas piepūles un neatbalstoties ar rokām pret zemi. Man šķita, ka mans ķermenis ir pilnīgi bez svara.

Skatoties tālumā, es ieraudzīju bālu, aiz kalnu grēdas rietošu dienas mēnesi, kas karājās virs horizonta kā otrādi apgāzta bļoda. Es uzreiz sapratu, kāpēc tam bija šāda forma. Saule, kas atradās miljoniem jūdžu attālumā no manis, apspīdēja tikai pašu rietošā mēness galotni. Es varēju sajust taisnu līniju, kas savienoja sauli ar mēness virsmu, un tas ļāva manai apkārtnes apziņai kļūt vēl plašākai.

Es iedomājos aiz horizonta norietējušā mēness formu, kādu to redzēs tie cilvēki, kuri dzīvo tālāk uz rietumiem un varēs saskatīt mēnesi, kad tas šeit jau būs norietējis. Pēc tam es iedomājos, ka mēness atrodas otrā zemes pusē, tieši iepretim tai vietai, kur es patreiz stāvu. Turienes iedzīvotājiem šķitīs, ka ir pilnmēness, ja virs manas galvas esošā saule to apgaismos pilnībā.

Man pār muguru pārskrēja sajūsmas vilnis, un es iepletu plecus vēl platāk. Es sapratu, nē, es sajutu, ka debesu telpa, kādu es biju pieradis vērot virs savas galvas, izplešas, un ka tā ir arī man zem kājām, zemeslodes otrā pusē. Es pirmoreiz dzīvē ne tikai teorētiski zināju, ka zeme ir apaļa, bet arī fiziski sajutu to.

Es izjutu uzbudinājumu un sajūsmu, un, tai pat laikā, šīs jaunās izjūtas man šķita absolūti dabiskas, es vēlējos tikai vienu - pilnībā ļauties lidojumam neierobežotajā telpā, kas turpinājās un stiepās visos iespējamos virzienos. Man jau vairs nešķita, ka es stāvu uz zemes un pretojos zemes pievilkšanas spēkam - nē, es skaidri jutu, ka kāds nezināms spēks ceļ mani augšup kā gaisa balonu, pilnu ar hēliju, un es lidoju, ar kājām tikko skardams zemi. Sportists, kurš ir teicamā sportiskajā formā pēc gadu ilgiem, mokošiem treniņiem, neizjūt tādu vieglumu un visu kustību saskaņotību, kādu tobrīd izjutu es.

Es atsēdos uz akmens. Man vēl aizvien viss likās esam apbrīnojami tuvu, sākot ar kalna roboto malu, lielajiem kokiem, kas zaļoja uz klints, un beidzot ar augstienēm, kas bija redzamas zilojam tālumā, aiz horizonta. Skatoties uz vēja šūpotajiem koka zariem, es tos ne tikai redzēju, es tos izjutu kā piederošus pie sava ķermeņa, es jutu to kustības tā, it kā vējš nejauktu lapotni, bet gan manus matus.

Visu apkārtni es uztvēru kā daļu no sevis. Es sēdēju pašā kalna galā, raudzījos tālienē, un tas, ko es biju pieradis uzskatīt par savu ķermeni, tagad man šķita esam tikai kāda cita, milzīga, visu redzamo pasauli saturoša ķermeņa galva. Es jutu, ka visa nebeidzamā, bezgalīgā Pasaule raugās uz sevi manām acīm.

Šī sajūta lika uzvirmot atmiņām. Atmiņā uzpeldēja senas, vēl pirms mana brauciena uz Peru, pirms manas bērnības un dzimšanas notikušas ainas. Es apzinājos, ka mana dzīve nesākās dzimšanas brīdī un pat ne ieņemšanas brīdī - nē, tā sākās daudz senāk. Tā sākās brīdī, kad radās mans ķermenis, mans patiesas ķermenis - visa pasaule.

Kad man vajadzēja skolas laikā apgūt evolūcijas teoriju, man tā šķita visai garlaicīga, bet tagad, kad atmiņā bija atsaukta mana iepriekšējā dzīve, es pēkšņi atcerējos visu, ko es jebkad biju lasījis par šo tēmu. Es atminējos arī sarunas ar savu draugu, draugu, kuru man tik ļoti atgādināja Rēno. Tad, lūk, par ko mēs ar viņu spriedām - par evolūciju.

Tas, ko es biju lasījis grāmatās, tagad sajaucās ar manis paša atmiņām, un šīs atmiņas man ļāva skatīt evolūciju gluži jaunā gaismā.

Tātad, notika sākotnējais sprādziens, kā rezultātā radās pasaule. Es spilgti izjutu Trešās atklāsmes atbilstību patiesībai - nav neizdibināmas, cietas, necaurredzamas matērijas. Matērija - tā ir, vienkārši, enerģija ar noteiktu svārstību līmeni, un sākotnēji tā pastāvēja tikai vienkāršākajā svārstību līmenī, elementa veidā, ko mēs pazīstam kā ūdeņradi. Tobrīd visumā nebija nekā cita kā vien ūdeņradis.

Tālāk es vēroju, kā sāka savstarpēji pievilkties ūdeņraža atomi, tie virzījās tā, it kā matēriju vadītu tieksme iegūt jaunu, sarežģītāku formu, un, kad uzkrātā ūdeņraža sakopojums bija sasniedzis pietiekami lielu blīvumu, tas uzliesmoja, un radās tas, ko mēs tagad saucam par zvaigzni. Zvaigžņu dzīlēs, ūdeņraža atomi uguns liesmās izkusa, un radās jauni elementi ar augstāku svārstību līmeni.

Es redzēju, kā zvaigznes pamazām novecoja un, beigu beigās, uzsprāga, ūdeņraža pārpalikumi un jaunie elementi aizlidoja kur kurais, izplatoties pa visu telpu, un viss sākās no jauna. Atkal pulcējās atomi, uzkrāto atomu sakopojums uzkarsa un, kad temperatūra sasniedza pietiekami augstu līmeni, dzima jauna zvaigzne. Tajā sakusa jauni, sarežģītāki elementi un radīja vielas ar augstāku vibrācijas līmeni.

Un tā tas turpinājās. Katrā jaunā zvaigžņu paaudzē parādījās tādi atomi, kādu agrāk nebija, un tā tas notika līdz brīdim, kad radās visu elementu kopums, kas neizklīda pa visu kosmosu. Matērija savā attīstībā veica ceļu no ūdeņraža - visvienkāršākās formas vielas ar viszemākajām svārstībām - līdz ogļūdeņradim, elementam ar daudz augstāku svārstību līmeni. Viss bija gatavs nākamajam evolūcijas posmam.

Kad radās mūsu Saule, daži vielas sakopojumi sāka griezties ap šo jauno zvaigzni. Vienam no tiem, mūsu Zemei, bija visu jaunradīto elementu kopums, tai skaitā ogļūdeņradis. Zemei atdziestot, pusšķidrajā magmā izšķīdušās gāzes cēlās uz augšu, uz Zemes virsmu un, apvienojoties sakopojumos, veidoja mākoņus, no kuriem sāka līt spēcīgas lietusgāzes. Tā radās okeāni, un, kad ūdens pārklāja lielāko daļu mūsu planētas virsmas, debesis noskaidrojās, un spoži spīdošā Saule sniedza jaunradītajai planētai savas gaismas, siltuma un radiācijas straumi.

Tad ne pārāk dziļajās ūdenstilpnēs, saules staru un daudzo, biežo, I planētas debesīs plosošos negaisu ietekmē, viela no svārstīgā ūdeņraža līmeņa pārgāja augstākā līmenī, un tā radās aminoskābes. Tā kā jaunā matērijas forma bija ārkārtīgi sarežģīta, tā nebija spējīga sevi patstāvīgi uzturēt - šāda situācija pasaules pastāvēšanas vēsturē radās pirmo reizi. Jaunai matērijai, lai tā uzturētu savu svārstību līmeni, bija pastāvīgi jāaprij citu matēriju. Citiem vārdiem sakot, tai bija jābarojas. Tā jaunais evolūcijas grūdiens radīja dzīvību.

Es redzēju, kā dzīvība, kas tobrīd pastāvēja tikai ūdens vidē, sadalījās divās dzīvības formās. Viena no šīm formām - tā, ko mēs saucam par augiem, barojās ar neorganisku matēriju, pārveidojot tās elementus sev pieņemamā barībā ar ogļūdeņraža dioksīda palīdzību, kas nāca no atmosfēras, kuras sastāvs tajos laikos bija stipri atšķirīgs no šodienas atmosfēras sastāva. Šī procesa blakusprodukts bija brīvais ūdeņradis, ar kuru augi sāka piesātināt atmosfēru. Augu valsts pamazām izplatījās okeānos, bet pēc tam nonāca arī uz sauszemes.

Otrai dzīvības formai - dzīvniekiem, lai tie varētu saglabāt un uzturēt savas svārstības, bija nepieciešama organiska barība. Es redzēju, kā dzīvnieki vairojas okeānos. Tā bija zivju ēra. Pēc tam, kad augi bija atmosfēru pietiekami bagātinājuši ar ūdeņradi, dzīvnieki sāka parādīties arī uz sauszemes.

Sākumā tās bija amfībijas - pa daļai zivis, pa daļai kas jauns. Pametušas ūdeni, šīs būtnes sāka elpot gaisu ar jauna orgāna - plaušu palīdzību. Pēc tam radās jauna dzīvības forma: parādījās rāpuļi, kas strauji izplatījās pa visu Zemi. Sākās dinozauru ēra. Vēl pēc kāda laika sāka parādīties aizvien vairāk siltasiņu dzīvnieku, un katrai jaunai dzīvības formai, salīdzinājumā ar iepriekšējo dzīvības formu, piemita augstāks svārstību līmenis. Visbeidzot, kā evolūcijas augstākā dzīvības forma parādās cilvēks.

Cilvēks… Šajā vietā mana vīzija beidzās. īsā laika sprīdī manu acu priekšā bija paskrējusi visa dižā evolūcijas vēsture - matērijas rašanās, tās attīstība saskaņā ar kādu visaptverošu plānu, tās svārstību līmeņa paaugstināšanās, kas ievadīja ceļu uz cilvēka, katra no mums, rašanos.

Sēdēdams šeit, kalna virsotnē, es gandrīz izpratu arī tālāko evolūcijas gaitu, kam tagad bija pakļauta katra cilvēka dzīve. Par šībrīža evolūcijas ieročiem kļuva ar cilvēkiem notiekošās zīmīgās sakritības, kas dod mums ierosmi un rada jaunu svārstību līmeni. Evolūcija turpinās, taču, lai kā es centos iedomāties, kā tas īsti notiek, man tas tā arī neizdevās.

Es ilgi sēdēju uz akmens, dziļi izjuzdams garīgās pasaules un dzīvības spēku pilnību, un tikai pēc brīža pamanīju, ka saule jau virzās uz rietumiem. Vēl es ievēroju, ka kādu jūdzi uz ziemeļaustrumiem atrodas kāda pilsēta. Es varēju izšķirt jumtu aprises. Ceļš, kas stiepās pa blakus kalnu grēdu, pēc pāris pagriezieniem veda tieši uz šo pilsētu.

Es sāku laisties lejā, rāpdamies starp asajām kalnu klintīm. Mani pārņēma smieklu vilnis. Es vēl aizvien izjutu radnieciskas saites ar ainavu, it kā liktu soļus pa savu paša ķermeni, mēģinādams izpētīt to. Šī sajūta radīja manī prieka uzplūdu.

Nokāpis no krants, es iegāju mežā. Garas koku ēnas liecināja par to, ka drīz vien iestāsies vakars. Kāpdams lejup, es pusceļā nonācu biezā, augstu koku meža biezoknī. Viegluma un kustību brīvības sajūta kļuva vēl spēcīgāka. Es apstājos un pārlaidu skatienu pār kokiem un krūmiem, izbaudot to skaistumu. Es saskatīju iesārtu mirdzumu, kurā ik pa brīdim uzliesmoja baltas gaismas strāvas, kas iekļāva katru augu.

Es devos tālāk. Manu ceļu šķērsoja upīte, no kuras plūda gaiši zils mirdzums, kas piepildīja mani ar neizskaidrojamu mieru. Es pat jutos nedaudz miegains. Beidzot es šķērsoju ieleju un uzkāpu blakus kalnu grēdā. Pa to stiepās grantēts ceļš. Es devos uz ziemeļiem.

Priekšā, pie pagrieziena, es pamanīju kādu cilvēku garīdznieka tērpā. Prieka pārņemts, nejuzdams nekādas bailes, es pieliku soli, nolēmis ar viņu aprunāties. Es vēl nezināju, ko viņam teikšu, bet nešaubījos, ka vajadzīgie vārdi atnāks pie manis paši. Es jutos vienkārši lieliski. Pēkšņi, man par lielu pārsteigumu, garīdznieks pazuda skatam. Šajā vietā bija ceļa atzarojums, kas veda lejup, uz ieleju, es paskatījos trup, bet nevienu neredzēju. Es metos skriet pa galveno ceļu. Priekšā neviena nebija. Es padomāju, vai man tomēr nevajadzētu atgriezties un pameklēt viņu uz ceļa, kas veda lejup, taču, tā kā šis ceļš veda tieši uz pilsētu, es nolēmu iet pa galveno ceļu, tomēr manu prātu vēl aizvien nodarbināja ceļš uz ieleju.

Kad biju nogājis kādus simt soļus un ticis līdz nākamajam pagriezienam, es izdzirdēju motoru rūkoņu. Aiz kokiem parādījās armijas automašīnu kolonna. Tās ātri tuvojās. Es brīdi svārstījos - man šķita, ka spēšu tikt galā ar jebkuru situāciju. Tad es atcerējos šausmas, ko vēl pirms brīža pārdzīvoju tur, uz nogāzes.

Bija tieši tik daudz laika, lai varētu paspēt noripot no ceļa un palikt nekustīgi guļam. Garām lielā ātrumā patraucās ne mazāk kā desmit džipi. Es gulēju atklātā vietā - atlika tikai cerēt, ka neviens nepaskatīsies uz šo pusi, citādi mani uzreiz pamanītu. Mani sasniedza smacējošs izplūdes gāžu vilnis - automašīnas pabrauca garām kādu sešu - septiņu metru attālumā no manis, un es varēju skaidri sadzirdēt zaldātu balsis.

Par laimi, neviens mani nepamanīja. Kad automašīnu kolonna nozuda skatam, es rāpus aizlīdu aiz kāda resna koka. Rokas trīcēja. No iekšējās pasaules un dabas tuvības izjūtas nekas vairs nebija palicis pāri, mani atkal bija pārņēmušas agrākās bailes.

Beidzot es atkal uzlīdu uz ceļa. Atkal atskanēja braucošu automašīnu troksnis, un es atkal metos lejā no ceļa. Šoreiz garām pabrauca divi džipi- Man bija nelaba dūša.

Uz galvenā ceļa es vairs neatgriežos. Tā vietā, es uzmanīgi norāpos lejā, uz aizmugurē palikušo ceļu, kas veda uz ieleju, taču arī uz tā es baidījos iziet. Es vērīgi ieklausījos un nolēmu doties uz ieleju caur mežu, gar ceļa malu. Manu ķermeni atkal bija pārņēmis smagums, kustības bija sasaistītas. Uz ko gan es cerēju, es sev jautāju, kas man uz tā ceļa bija meklējams? Droši vien, mani bija pārņēmusi eiforija, kas sekoja pārdzīvotajam šokam un negaidītajam glābiņam. Atjēdzies, atgriezies realitātē, es sev pavēlēju. Piesardzība ir svarīgāka par visu citu! Jebkura kļūda var tev maksāt dzīvību.

Šajā mirklī es sastingu un paliku stāvam uz vietas. Priekšā, pāris desmitu metru attālumā no sevis, es ieraudzīju to pašu garīdznieku, kuru es jau biju redzējis. Viņš sēdēja zem liela, skalu ietverta koka paēnā. Es sastindzis skatījos uz viņu. Viņš atvēra acis, un mūsu skatieni satikās. Es notrīcēju. Viņš pasmaidīja un ar rokas mājienu aicināja mani tuvāk.

Es nedroši piegāju viņam klāt. Viņš sēdēja nekustīgi - vājš, liela auguma, gadus piecdesmit vecs vīrs ar īsi apgrieztiem, tumšiem matiem un brūnām acīm.

,,Man šķiet, jums ir vajadzīga palīdzība," viņš ieteicās. Viņa angļu valoda bija vienkārši lieliska.

,,Kas jūs esat?" es jautāju.

,,Mani sauc tēvs Sančess. Un jūs?"

Es nosaucu savu vārdu, pateicu, kas es tāds esmu un no kurienes. Es nevarēju nostāvēt kājās. Es notupos uz viena ceļgala un pēc tam apsēdos.

,,Vai jums ir kāds sakars ar to, kas notika Kūlā?"

,,Un kas jums par to ir zināms?" es nolēmu būt piesardzīgs. Vai viņam var uzticēties? Es nezināju.

,,Es zinu, ka viens otrs no augstāko varas orgānu pārstāvjiem ir ļoti saniknots. Viņi negrib, lai ļaudis uzzinātu par Rokrakstu."

,,Bet kāpēc?"

Viņš piecēlās, noskatīdamies uz mani no augšas uz leju. ,,Varbūt nāksiet man līdzi? Līdz mūsu misijai ir kāda pusjūdze. Tur jums nekas nedraudēs."

Es sapratu, ka man nav izvēles. Es ar grūtībām piecēlos kājās un piekrītoši pamāju.

Mēs sākām lēnām virzīties pa ceļu. Viņš runāja pieklājīgi un lēni, apdomādams katru vārdu.

,,Vai zaldāti jūs vēl meklē?" viņš, cita starpā, jautāja.

,,Nezinu."

Pēc neilga klusuma brīža, viņš uzdeva vēl vienu jautājumu:

,,Vai jūs meklējat Rokrakstu?"

„Vairs ne. Tagad man ir tikai viens uzdevums - palikt dzīvam atgriezties mājās."

Viņš līdzjūtīgi pamāja. Viņš sāka iegūt manu uzticību. Mani piesaistīja viņa rūpes un labsirdība. Viņš man atgādināja Viļu.

Misija sastāvēja no vairākām nelielām mājelēm, kas bija vērstas pret necilas baznīcas pagalmu. Tā bija izvietota ļoti skaistā vietā. Pagalmā rosījās vairāki talāros tērpti cilvēki. Tēvs Sančess viņiem kaut ko spāniski pateica, un viņi nekavējoties pazuda. Man nebija spēka pat noskatīties viņiem pakaļ, es aiz noguruma, burtiski, kritu no kājām. Garīdznieks ieveda mani vienā no mājiņām.

Iekšā atradās neliela viesistaba un divas guļamistabas. Krāsnī dega uguns. Pēc neilga laika otrs garīdznieks atnesa paplāti ar maizi un zupu. Es noguris strēbu zupu, bet tēvs Sančess, sēdēdams blakām, pieklājīgi gaidīja, kad es būšu paēdis. Pēc tam viņš piedāvāja man iekārtoties vienā no gultām.

Pirmais, kas man iekrita acīs, kad es no rīta iznācu pagalmā, bija nevainojamā kārtība un tīrība. Grantētos celiņus ieskāva taisnas krūmu rindas. To dabiskās aprises nebija cilvēka izbojātas.

Es iztaisnoju muguru un sajutu sastērķelētā krekla pieskārienu. Tas bija darināts no parupja kokvilnas auduma, apkaklīte nedaudz berzēja kaklu, toties krekls bija tīrs un tikko gludināts. Kad es pamodos, divi nepazīstami garīdznieki sanesa baļļā ūdeni un iedeva man tīru drēbju kārtu. Nomazgājies un apģērbies, es iznācu viesistabā un ieraudzīju uz galda stāvam karstas pankūkas un žāvētus augļus. Es alkatīgi metos virsū ēdienam, bet garīdznieki stāvēja un gaidīja, kad būšu beidzis ēst. Kad es paēdu, viņi aizgāja, bet es iznācu pagalmā, un tagad te stāvēju un skatījos apkārt.

Es apsēdos uz akmens soliņa. Saule stāvēja sprīdi virs koku galotnēm un sildīja man seju.

,,Ka gulējāt?" atskanēja balss man aiz muguras. Es pagriezos un ieraudzīju tēvu Sančesu. Viņš stāvēja, iztaisnojis muguru, un smaidīja-

,,Paldies, brīnišķīgi."

,,Vai drīkstu piesēst pie jums?"

,,Protams!"

Pāris minūtes mēs klusējām, un man kļuva pat nedaudz neērti. Es ar acs kaktiņu lūkojos uz viņu un pāris reizes gribēju ko bilst, bet viņš, atgāzis galvu un piemiedzis acis, tikai skatījās uz sauli.

Beidzot viņš ierunājās pirmais:

,,Esat gan jūs izvēlējies jauku vietiņu."

Es ne uzreiz sapratu, ka viņš ar to domāja soliņu.

,,Klausieties," es iesāku, ,,man vajadzīgs padoms. Vai jūs zināt kādu drošu veidu, kā es varētu atgriezties Savienotajās Valstīs?"

Viņš nopietni paraudzījās uz mani.

,,Nezinu. Tas atkarīgs no tā, par cik bīstamu jūs uzskata mūsu varas orgāni. Pastāstiet, kā jūs gadījāties Kūlā?"

Es viņam izstāstīju visu, kas ar mani bija noticis, sākot no tās dienas, kad es pirmoreiz no Čarlīnas izdzirdēju par Rokrakstu. Ticis līdz priekpilnajai atmodai, kas mani pārņēma kalna virsotnē, es saīsināju savu stāstu, teju izlaizdams šo daļu, jo uzskatīju tur notikušo par savas iedomības un fantāzijas augli, bet Sančesu ļoti ieinteresēja tieši šī epizode, un viņš apbēra mani ar dažādiem jautājumiem.

,,Ko jūs darījāt pēc tam, kad zaldāts, jūs nepamanījis, bija aizgājis?"

,,Pāris stundas tur uzkavējos, neko nedarīdams. Es izjutu atvieglojumu un gribēju nedaudz atvilkt elpu."

,,Bet ko jūs vēl, bez atvieglojuma, jutāt?"

Man negribējās stāstīt, bet es tomēr mēģināju to darīt.

,,To ir grūti aprakstīt. Es izjutu prieku un radniecību ar visu apkārtējo pasauli, drošību un pašpārliecību. Nogurums bija pazudis."

Viņš pasmaidīja.

,,Jūs piedzīvojāt mistisku pārdzīvojumu. Daudzi cilvēki sakās ko tādu piedzīvojuši tajā kalna virsotnē."

Es nedroši pamāju.

Viņš, nepieceldamies no sola, pagriezās pret mani. Tagad viņš skatījās man tieši acīs.

,,Līdzīgus pārdzīvojumus apraksta visu reliģiju mistiķi. Vai esat kādreiz ko lasījis par to?"

,,Esmu gan, taču sen. Pirms dažiem gadiem."

,,Bet pašam izbaudīt ko tādu līdz vakardienai jums nebija nācies?"

,,Šķiet, ka ne."

Pie soliņa pienāca pavisam jauns garīdznieks, sasveicinājās ar mani un kaut ko pačukstēja Sančesam. Viņš pamāja, un jaunais garīdznieks uzreiz pameta mūs. Sančess pavadīja viņu ar skatienu. Jauneklis šķērsoja pagalmu un iegāja tālāk esošajā parkā. Es tikai tagad pievērsu šim parkam uzmanību. Tas bija ļoti tīrs, sakopts, zaļojošs, dažādu augu pilns. Jaunais garīdznieks staigāja pa parku, laiku pa laikam apstādamies, it kā ko meklēdams. Beidzot viņš apsēdās. Izskatījās, ka viņš ir pievērsies kādam vingrinājumam.

Sančess apmierināti pasmaidīja un atkal pievērsās man.

,,Es domāju, ka jums pagaidām nevajadzētu mēģināt tikt laukā no valsts, tas būtu pārāk bīstami. Es mēģināšu uzzināt, kāda tagad te ir atmosfēra un vai kāds nav ko dzirdējis par jūsu draugiem." Viņš piecēlās no soliņa. ,,Man tagad ir šis tas darāms. Nebaidieties, mēs jums palīdzēsim, cik vien tas būs mūsu spēkos. Ceru, ka jums te patiks. Pagaidām atpūšaties, uzkrājat spēkus."

Es pamāju.

Viņš izvilka no kabatas papīrus un padeva tos man.

,,Lūk, Piektās atklāsmes teksts. Šeit ir aprakstīts kas līdzīgs tam, ko jūs piedzīvojāt kalna virsotnē. Domāju, jums būs interesanti to palasīt."

Es negribīgi paņēmu papīrus.

,,Kā jūs saprotat pēdējo no jūsu apgūtajām atklāsmēm?" viņš vaicāja.

Es atbildēju ne uzreiz. Man tagad negribējās domāt ne par kādiem rokrakstiem vai atklāsmēm.

,,Cilvēki pastāvīgi iesaistās cīņā par enerģiju," es beidzot sacīju. ,,Kad kādam no mums izdodas uzspiest savu viedokli otram cilvēkam, un viņš pakļaujas mums, mēs uzlādējamies ar viņa enerģiju un jūtam spēku pieplūdumu."

Viņš pasmaidīja.

,,Tātad ļaunums slēpjas tajā apstāklī, ka ir par maz enerģijas, lai pietiktu visiem? Mēs taču medījam svešu enerģiju, tāpēc ka izjūtam savas enerģijas trūkumu, vai ne tā?"

,,Tieši tā."

,,Tātad, lietu var labot, pievēršoties citiem enerģijas avotiem, pareizi?"

,,Tā tur ir rakstīts."

Viņš pamāja un nesteidzīgā solī devās uz baznīcas pusi.

Es sēdēju, nolaidis galvu, un, atbalstījis elkoņus uz ceļiem, nesteidzos sākt izskatīt papīrus. Man vienkārši negribējās lasīt. Pēdējo dienu notikumi bija atvēsinājuši manu degsmi. Tagad mani interesēja ne tik daudz Rokraksts, cik atgriešanās mājās.

Pa to laiku jaunais garīdznieks piecēlās kājās, nesteidzīgi aizgāja uz otru parka stūrīti un atkal apsēdās, tāpat kā iepriekšējo reizi, ar seju uz manu pusi.

Mani pārņēma ziņkārība: ar ko gan viņš tur nodarbojas? Es nodomāju, ka, iespējams, par to ir kas rakstīts Rokrakstā. Es paņēmu pirmo no man iedotajām lapām un sāku lasīt.

Tur tika sniegts jauns skaidrojums fenomenam, kas kopš seniem laikiem ir bijis pazīstams kā mistiskā atklāsme. Tur tika teikts, ka divdesmitā gadsimta pēdējā desmitgadē šādas atklāsmes, kas līdz šim tika sasniegtas daudzu reliģiju ezotēriskās prakses rezultātā, piedzīvos daudz plašāks cilvēku loks. Vairumam cilvēku šīs atklāsmes kļūs tikai par garīgo priekšstatu, proti, sarunu un diskusiju tēmu, taču būs arī aizvien vairāk cilvēku, kuri šīs atklāsmes sāks piedzīvot uz savas ādas. Viņiem šīs atklāsmes būs reāli piedzīvojami īpašas apziņas uzplaiksnījumi. Rokrakstā tika apgalvots, ka šīs atklāsmes palīdzēs uz visiem laikiem atbrīvoties no visiem cilvēku konfliktiem, jo cilvēkiem apgaismības laikā kļūs pieejams cits enerģijas avots, un viņi pamazām iemācīsies izmantot šo enerģijas avotu pēc saviem ieskatiem jebkurā laikā.

Es pacēlu acis un atkal paraudzījos uz jauno garīdznieku. Viņa acis bija atvērtas un, kā man šķita, vērstas manā virzienā. Es nevarēju saskatīt viņa sejas izteiksmi, taču es, katram gadījumam, pamāju. Man par pārsteigumu, viņš atbildēja ar galvas mājienu un pasmaidīja. Tad viņš piecēlās un, neskatoties uz mani, izgāja no parka, šķērsoja pagalmu un nozuda kādā no mājelēm.

Aiz muguras bija dzirdami soļi. Es pagriezos un ieraudzīju no baznīcas iznākošo Sančesu. Viņš smaidīdams pienāca man klāt.

,,Ātri tiku vaļā," viņš bilda. ,,Vai nevēlaties mazliet pastaigāties?"

,,Labprāt," es atbildēju. ,,Izstāstiet man, kas tas par parku," es norādīju uz vietu, kur pirms tam sēdēja jaunais garīdznieks.

,,Iesim, paraudzīsimies," Sančess ierosināja.

Kamēr mēs gājām pāri pagalmam, Sančess man paspēja pavēstīt, ka šai misijai ir vairāk nekā četrsimt gadu. To nodibināja kāds izcils spāņu misionārs. Viņš bija vienīgais, kurš uzskatīja, ka indiāņus katoļticībai ir jāpievērš nevis ar ieročiem, bet gan pārliecinot vietējos iedzīvotājus, vēršoties pie viņu sirdīm. Spriežot pēc Sančesa teiktā, viņa darbība bija diezgan veiksmīga, un, daļēji viņa panākumu dēļ, daļēji tāpēc, ka viņš savai sludināšanai bija izvēlējies tik nomaļu nostūri, viņi visi lika mierā un ļāva rīkoties tā, kā viņš pats gribēja.

,,Mēs sekojam viņa iedibinātajai tradīcijai un meklējam patiesību sirdī," Sančess sacīja.

Parks bija uzturēts nevainojamā kārtībā. Apmēram pushektārs meža bija iztīrīts, un tajā bija iestādīti ziedi un krūmi, un izveidoti upes oļiem klāti celiņi. Augi nebija blīvi sastādīti, katram bija sava telpa, kurā varēja saskatīt katra auga neatkārtojamo formu.

,,Kur jūs gribētu apsēsties?" Sančess ievaicājās.

Es apskatījos visapkārt. Šeit bija vairāki omulīgi nostūri, un katrs no tiem bija nevainojami pilnīgs un skaists. Katrā bija gan atklāts laukums, gan ziedi, gan akmeņi, gan lieli visdažādāko formu koki. Nostūrī pa kreisi, tur, kur sēdēja jaunais garīdznieks, bija vairāk akmeņu.

,,Šķiet, šeit," es izlēmu.

Sančess piekrītoši pamāja. Mēs devāmies turp un apsēdāmies. Viņš dažas minūtes klusēja, dziļi un vienmērīgi elpodams, un tad palūkojās uz mani:

,,Pastāstiet man vēlreiz par saviem pārdzīvojumiem uz kalna," viņš palūdza.

Man negribējās par to runāt.

,,Šķiet, es jau visu izstāstīju. Tas ilgi neturpinājās."

Garīdznieks bargi paskatījās uz mani.

,,Tas, ka pārdzīvojums izzuda, līdzko jūs atkal izbijāties, taču nebūt nenozīmē, ka tas ir zaudējis savu nozīmi. Iespējams, šī izjūta vēl atgriezīsies pie jums."

,,Iespējams," es atbildēju, ,,taču, man ir grūti saglabāt kosmisko apziņu laikā, kad mani mēģina nogalināt."

Viņš iesmējās un uzmeta man līdzjūtīgu skatienu.

,,Un kā ir ar jums? Vai jūs šeit, misijā, studējat Rokrakstu?" es jautāju.

,,Jā. Mēs mācām cilvēkiem sasniegt tādu stāvokli, kādā jūs atrādāties, stāvot kalna virsotnē. Jums taču gribētos atkal izbaudīt ko tādu, vai ne?"

Mūsu saruna aprāvās - kāds no pagalma sauca Sančesu. Viņš, atvainojoties, piecēlās un aizgāja aprunāties ar garīdznieku, kurš viņu bija pasaucis. Tai laikā es, nedaudz atmetis galvu un atbrīvojis skatienu, nodevos apkārt esošos augu un akmeņu izpētei. Man izdevās saskatīt vieglu mirdzumu ap tuvāk augošo krūmu, taču, kad es pārnesu skatienu uz akmeņiem, mirdzošais lauks pazuda.

Atgriezās Sančess.

,,Man uz mirkli ir jāaiziet," viņš sacīja. ,,Es pilsētā satikšos ar kādu cilvēku, pie viena mēģināšu noskaidrot, kas noticis ar jūsu draugiem. Katrā gadījumā, es uzzināšu, cik droši jums tagad būtu pārvietoties."

,,Paldies. Vai jūs šodien atgriezīsieties?"

,,Diezin vai. Visticamākais, rīt no rīta."

Manā sejā, droši vien, atspoguļojās nemiers, ko es izjutu, jo viņš pienāca tuvāk un uzlika man uz pleca roku.

,,Neuztraucieties. Šeit jūs esat pilnīgā drošībā, un, lūdzu, jūtaties kā mājās. Pastaigājiet, apskatiet apkārtni. Aprunājieties ar garīdzniekiem. Tikai ņemiet vērā, ka ne visi viņi zina tikpat daudz, cik jūs. Daļa garīdznieku varēs jūs saprast labāk nekā citi."

Es pamāju.

Viņš apsmaidīja un, aizgājis aiz baznīcas, iekāpa vecā kravas automašīnā, kuru es agrāk pat nebiju pamanījis. Pēc pāris neveiksmīgiem mēģinājumiem Sančess beidzot iedarbināja motoru un izbrauca gar baznīcu uz ceļa, kas veda kalnu grēdas virzienā.

Es pavadīju parkā vairākas stundas, cenzdamies savest kārtībā savas domas. Es domāju par Mardžori - kā viņai iet? Vai viss kārtībā?. Es Prātoju arī par Viļu - Vai viņam izdevās atrauties no vajātājiem? Man acu priekšā vairākas reizes parādījās nošautā bārdaiņa tēls, taču es cīnījos ar šīm atmiņām, mēģinādams saglabāt garīgo līdzsvaru.

Ap pusdienlaiku es pamanīju, ka garīdznieki ir novietojuši pagalma vidū garu galdu un liek uz tā bļodas ar ēdienu. Kad galds bija saklāts, viņiem pievienojās vēl vairāki, talāros tērpti cilvēki. Viņi lika sev traukos porcijas un, piesēduši uz sola, ēda. Garīdznieki vēlīgi sasmaidījās, taču gandrīz nesarunājās. Viens no viņiem pamanīja mani un aicinoši pamāja, norādīdams uz ēdienu.

Es piegāju klāt un uzliku sev uz šķīvja vārītu kukurūzu un pupas. Es jutu, ka garīdznieki uz mani pētoši skatās, taču neviens no viņiem nemēģināja sākt ar mani runāt. Beigu beigās, es pats mēģināju uzsākt sarunu, izteikdams vairākas piezīmes par ēdienu, taču par atbildi saņēmu tikai smaidus un pieklājīgus galvas mājienus.

Es vienatnē apsēdos uz viena no soliem un ķēros pie ēšanas. Dārzeņi un pupas bija nesālītas, tā vietā to garšu papildināja dažādas zālītes. Kad, beidzoties pusdienām, visi uz galda lika savus tukšos traukus, no baznīcas iznāca vēl viens garīdznieks, viņš pienāca pie galda un steidzīgi piepildīja savu šķīvi. Pēc tam viņš palūkojās apkārt, meklēdams, kur piesēst, un mūsu acis satikās. Viņš pasmaidīja. Es pazinu to pašu jaunekli, kuru no rīta redzēju meditējam parkā. Es atbildēju viņam ar smaidu. Viņš pienāca klāt un lauzītā angļu valodā ierunājās:

,,Vai drīkst apsēsties jums līdzās?"

,,Jā, lūdzu!"

Viņš apsēdās un sāka ēst, ļoti lēnām, rūpīgi visu sakošļādams un laiku pa laikam uzsmaidīdams man. Viņš bija neliela auguma cilvēks ar tievu, lokanu augumu un ogļu melniem matiem. Viņa acis bija gaiši brūnā krāsā.

,,Kā jums patika pusdienas?" viņš apjautājās.

Man uz ceļiem stāvēja šķīvis, kurā bija atlicis nedaudz kukurūzas

,,Paldies, bija ļoti garšīgi," es atbildēju un ieliku mutē vēl vienu gabaliņu. Ievērojis, cik lēnām un rūpīgi viņš sakošļā katru kumosu, es mēģināju ēst tāpat un sapratu, kā tā ēda viņi visi.

,,Vai jūs šeit, misijā, paši audzējat dārzeņus?" es vaicāju.

Viņš neatbildēja uzreiz. Kad jauneklis bija beidzis košļāt kumosu viņš teica: ,,Jā, audzējam gan, jo ir taču ļoti svarīgi, kas tiek ēsts."

,,Vai jūs meditējat ar augiem?" . Viņš ar izbrīnu paraudzījās manī.

,,Vai jūs esat lasījis Rokrakstu?"

,,Jā, pirmās četras atklāsmes."

,,Vai jūs arī audzējat dārzeņus?"

,,Nē, nē. Es vienkārši interesējos par to."

,,Bet vai jūs redzat enerģētiskos laukus?"

,,Reizēm."

Mēs mirkli klusējām. Viņš apēda vēl dažus kumosus.

,,Enerģija tiek uzņemta, pirmkārt, ar ēdienu," viņš atzīmēja./

Es piekrītoši pamāju.

,,Taču, lai uzņemtu enerģiju, ēdiens ir jāciena un…"

Viņš, acīmredzot, mēģināja atrast vajadzīgo angļu vārdu.

,,Jāizbauda tā garša," viņš beidzot sacīja. ,,Ir jāciena ēdiena garša, tā ir atslēga uz visu pārējo, šim mērķim tad arī kalpo pirms ēšanas teiktā lūgšana. Mēs nevis vienkārši pateicamies par mums dāvāto ēdienu, bet gan padarām svētu pašu ēšanas procesu, un mūsu ķermeni piepilda enerģija."

Viņš vērīgi paraudzījās, lai saprastu, vai esmu izpratis viņa vārdus.

Es klusēdams pamāju. Viņš aizdomājās.

Arī es domāju par viņa teikto. Tātad, paraža pirms ēdienreizes skaitīt pateicības lūgšanu kalpo tam, lai tiktu labāk uzņemta ēdienā esošā enerģija.

,,Enerģijas gūšana no ēdiena," jauneklis atkal ierunājās, ,,ir tikai pirmais solis. Pēc tam, kad esam uzkrājuši nedaudz enerģijas, mēs sākam to ievērot it visur…un tad to var uzņemt arī citādi, bez ēdiena starpniecības."

Es atkal pamāju.

,,Viss, kas ir mums apkārt, " viņš turpināja, ,,ir enerģijas piepildīts, tikai katrs savā veidā, tāpēc vienā vietā var uzlādēties labāk nekā tas iespējams citā vietā. Viss ir atkarīgs no tā, cik mēs esam radniecīgi šai vietai."

Ko tieši jūs no rīta parkā darījāt?" es jautāju. ,,Uzlādējāt enerģiju?"

Viņš pamāja, izskatīdamies ļoti apmierināts ar sevi.

,,Jā.

,,Un kā tas tiek darīts?"

,,Vajag atvērties, sajust radniecību ar apkārtni, novērtēt skaistumu, vienu vārdu sakot, tas ir līdzīgi kā ar enerģētisko lauku vērošanu, tikai ir jāsper vēl viens solis - ir jājūt, kā mūs piepilda enerģija."

,,Es jūs līdz galam nesaprotu."

Viņš, manas nesapratnes apbēdināts, sabožas.

,,Vai gribat, iesim kopā uz parku? Es jums parādīšu."

,,Ejam!" es piekritu.

Un es sekoju viņam uz parku. Nonācis parkā, viņš apstājās un, it kā kaut ko meklēdams, palūkojās visapkārt.

,,Dosimies turp," viņš sacīja, norādīdams uz laukumu netālu no vietas, kur parks satikās ar biezo mežu.

Mēs gājām pa koku un krūmu starpā līkumojošu taciņu. Mans pavadonis izvēlējās vietu, kas atradās zem augsta koka, kura grubuļainais stumbrs bija laukakmeņu kaudzes ieskauts. Koka saknes vijās ap laukakmeņiem un, caururbjot tos, iesliecās zemes dzīlēs. Priekšā, puslokā auga krūmi, kurus klāja dzelteni ziedi, un mani sasniedza nezināms, salds ziedu aromāts, bet tālāk kā zaļa siena slējās biezs mežs.

Jauneklis piedāvāja man apsēsties meža klajumā, starp krūmiem, ar seju pret koku, bet pats apsēdās man līdzās.

,,Vai jums šķiet, vai šis koks ir skaists?" viņš vaicāja.

,,Tad sajūtiet…," viņš atkal nevarēja atrast vajadzīgo vārdu. Mirkli padomājis, viņš teica: ,,Tēvs Sančess stāstīja, ka jūs tur, kalna virsotnē, sasniedzāt apgaismību. Vai atminaties, ko jūs tobrīd izjutāt?"

,,Vieglumu. Drošību. Līdzdalību."

,,Līdzdalību kur?"

,,To ir ļoti grūti aprakstīt. Es jutos tā, it kā daba būtu daļa no manis paša."

,,Jā, bet ko tieši jūs jutāt?"

Es aizdomājos. Ko gan es jutu? Pēc tam es atradu īsto vārdu:

,,Es mīlēju!" es iesaucos. ,,Es izjutu visaptverošu mīlestību."

,,Tieši tā. Mīlestību. Iemīliet šo koku!"

,,Bet kā?" es izbrīnījos. ,,Mīlestība taču atnāk pati no sevis. Kā var iemīlēt pēc pavēles? Es nevaru piespiest sevi mīlēt."

,,Nevajag sevi piespiest. Ļaujiet mīlestībai ienākt jūsos. Lai tas tā notiktu, jums ir jāatceras, kā tas bija toreiz un jācenšas atgriezt šo sajūtu."

Es raudzījos uz koku un cents atcerēties to, ko pārdzīvoju kalna virsotnē. Mani pamazām pārņēma koka skaistums un saasināta šī skaistuma izjūta. Es apbrīnoju šo koku un, patiesi, iemīlēju to. Es mīlēju to tā, kā bērnībā biju mīlējis savu māti, bet vēlāk, pusaudzis būdams, kādu meiteni. Es skatījos uz koku un mīlēju to, šī sajūta pārpildīja manu sirdi un izpletās pa visu apkārtni.

Jauneklis atgāja paris soļus malā un, acis neatraudams, skatījās uz mani.

,,Labi," viņš nočukstēja. ,,Jūs piepilda enerģija."

Es ievēroju, ka viņa skatiens ir atslābināts.

,,Kā jūs to zināt?"

,,Es redzu, kā paplašinās jūsu enerģētiskais lauks."

Es aizvēru acis, cenzdamies sasniegt tādu pašu jūtu spēku un dziļumu, kādu es piedzīvoju tur, augstienē, taču tās dienas pārdzīvojumu man neizdevās atkārtot. Viss bija līdzīgi, taču ne tuvu tik spēcīgi. Neveiksme man lika sākt šaubīties par savām spējām.

,,Kas notika?" mans pavadonis izbrīnījās. ,,Jūsu lauks kļūst vājāks."

,,Pats nezinu," es atbildēju. ,,Manas izjūtas ir vājākas nekā tās bija toreiz. Es nevaru tās pastiprināt."

Šķiet, viņu tas uzjautrināja. Viņš, nedaudz aizkaitināts, bilda:

,,Tas, ko jūs izbaudījāt uz kalna, bija velte, izrāviens, norāde uz jaunu ceļu. Tagad jums ir jāiemācās šādu stāvokli sasniegt pašam. Tas nevar izdoties uzreiz."

Viņš atkāpās soli atpakaļ.

,,Mēģiniet vēlreiz."

Es aizvēru acis, cenzdamies pēc iespējas dziļāk izjust savu stāvokli. Beidzot mani atkal pārņēma agrākās izjūtas. Es tās nelaidu prom un, neatraudams skatienu no koka, centos šīs izjūtas pastiprināt.

,,Lūk, tagad jau jums padodas gluži labi," garīdznieks piepeši teica. ,,Jūs gan gūstat enerģiju, gan atdodat to kokam."

Es, pilnīgā neizpratnē, paraudzījos uz viņu.

,,Atdodu kokam?"

,,Kad jūs apbrīnojat kaut kā skaistumu un neatkārtojamību, " viņš paskaidroja, ,,jūs gūstat enerģiju, bet, kad jūsu izjūtas pastiprinās un pieaug, kļūstot par patiesu mīlestību, jūs, ja vēlaties, varat enerģiju atgriezt."

Es ilgi nosēdēju pie koka. Jo uzmanīgāk es to aplūkoju un jo tas mani vairāk sajūsmināja, jo lielāku mīlestību es izjutu pret visu apkārtējo pasauli. Tā bija apbrīnojama sajūta. Es iedomājos, kā mana enerģija piepeld pie koka un piepilda to, taču tā arī nespēju to ieraudzīt. Es ar acs kaktiņu pamanīju, ka jauneklis ir piecēlies un grib doties prom.

,,Bet kā izskatās manas enerģijas pāriešana pie koka?" es vaicāju.

Viņš sīki aprakstīja visus, ko redzēja, un es uzzināju, ka tā ir tā pati parādība, kādu es novēroju, kad Sara Visjente nodeva savu enerģiju filodendronam. Sārai tas izdevās neskatoties uz to, ka viņa nezināja, ka, lai nodotu enerģiju, ir jājūt mīlestība. Acīmredzot, viņai mīlestības jūtas bija tik dabiskas, ka viņa pat neapzinājās to esamību.

Garīdznieks devās mājiņu virzienā un pazuda manam skatam. Es pats paliku parkā, līdz iestājās tumsa.

Es iegāju mājā, un divi garīdznieki man pieklājīgi pamāja. Vakars bija vēss, bet krāsnī dega uguns un istabu apgaismoja pāris eļļas lampu. Smaržoja pēc dārzeņu vai, varbūt, kartupeļu zupas. Uz galda stāvēja māla bļodiņa, šķīvis, uz kura bija četri maizes gabali, un dažas karotes.

Viens no garīdzniekiem pagriezās un, uz mani neskatīdamies, izgāja no istabas. Cits, acis nolaidis, ar galvu pamāja uz čuguna podiņa pusi, kas stāvēja uz krāsns, netālu no uguns. No vāka apakšas rēgojās kausa rokturis.

,,Vai jums ir vēl kas vajadzīgs?" garīdznieks apjautājās.

,,Šķiet, ka ne," es atbildēju, ,,paldies."

Ar galvas mājienu atvadījies, arī viņš devās prom. Es paliku viens. Es pacēlu čuguna podiņa vāku - tur bija kartupeļu zupa. Cik brīnišķīgi tā smaržoja! Es piepildīju bļodiņu, apsēdos pie galda un izvilku Rokraksta piekto nodaļu, ko man bija iedevis Sančess, noliku to sev blakus, grasīdamies vienlaikus paēst un palasīt, taču zupa izrādījās tik garšīga, ka es visu uzmanību veltīju tikai ēdienam. Kad biju beidzis ēst zupu, es saliku netīros traukus bļodā un ilgi, kā apburts skatījos ugunī, līdz uguns krāsnī nodzisa. Tad es nogriezu lampu degļus un devos pie miera.

Es pamodos rītausmā un biju lieliski izgulējies. Aiz loga bija redzama rīta migla. Es ieliku krāsnī ogles, pieliku skaliņus, uzpūtu uguni un taisījos pašiverēt pa virtuvi, cerēdams sameklēt tur ko ēdamu, bet šajā brīdī es izdzirdēju pazīstamo Sančesa kravas automašīnas grabēšanu.

Es izgāju pagalmā un ieraudzīju Sančesu iznākam no baznīcas, vienā rokā turot maisu un otrā - vairākus sainīšus.

,,Man jums ir jaunumi," viņš sacīja, ieiedams mājā. Es viņam sekoju pa pēdām.

Šajā brīdī parādījās vairāki svētie tēvi ar kukurūzas plāceņiem, auzu putru un žāvētiem augļiem. Viņi visu izlika uz galda un klusēdami izgāja no istabas. Mēs ar Sančesu apsēdāmies.

,,Es satiku pāris cilvēku no Dienvidu baznīcu padomes," viņš sāka stāstīt. ,,Mēs sanācām kopā, lai parunātu par Rokrakstu, pareizāk sakot, par varas orgānu naidīgo, agresīvo attieksmi pret to. Šī bija pirmā reize, kad garīdznieku grupa atklāti sapulcējās, lai paustu savu atbalstu šim dokumentam. Līdzko mēs bijām sākuši pārrunas, parādījās kāda amatpersona un pieprasīja, lai viņam ļautu piedalīties sanāksmē."

Viņš uzlika uz šķīvja mazliet ēdiena un uz mirkli apklusa, kā vienmēr, kārtīgi sakošļādams pāris kumosu.

,,Šis kungs," viņš turpināja, ,,mūs visādi centās pārliecināt, ka vienīgais valdības mērķis ir nepieļaut svešu elementu spekulācijas ar Rokrakstu. Peru pilsoņiem ir jāsaņem atļaujas legālai Rokraksta kopiju . uzglabāšanai. Viņš teica, ka saprot mūsu rūpes, bet vienlaikus pieprasa, lai mēs pakļautos likuma prasībām un nodotu savas kopijas, kā vietā valdība mums īsā laikā piešķiršot oficiāli izgatavotus Rokraksta eksemplārus.

,,Vai jūs darījāt, kā viņš lika?" es viņu pārtraucu.

,,Ko vēl ne!"

Dažas minūtes mēs ēdām klusēdami. Es centos kārtīgi sakošļāt kumosus un izbaudīt ēdiena garšu.

,,Mēs ierunājāmies par Kulā notikušo apšaudi," Sančess turpināja. ,,Viņš atbildēja, ka šī akcija bija nepieciešama. Tā bija vērsta pret cilvēku vārdā Džensens. Viņš sacīja, ka daži viņa cilvēki bija bruņoti ārvalstu aģenti, kuri centās iegūt savā īpašumā līdz šim neatrasto Rokraksta nodaļu un izvest to no Peru, tāpēc varas orgāniem nebija citas izejas, kā vien viņus nekavējoties arestēt. Ne jūs, ne jūsu draugus viņš nepieminēja."

,,Un jūs viņam noticējāt?"

,,Protams, ka ne. Kad viņš bija aizgājis, mēs turpinājām apspriedi. Visi bija vienisprātis, ka ir jācīnās ar nevardarbīgas pretošanās metodēm. Mēs arī turpmāk veiksim norakstus un, ievērojot visstingrāko piesardzību, izplatīsim tos."

,,Bet kā uz to raudzīsies jūsu baznīcas vadība?"

,,Grūti pateikt. Kopumā ņemot, viņi ir noskaņoti pret Rokrakstu, taču pagaidām pret cilvēkiem, kuri ar to nodarbojas, vēl nav pieņemtas nekādas sankcijas. Mūs galvenokārt uztrauc kāds kardināls, kura eparhi-ja atrodas tālāk uz ziemeļiem,- kardināls Sebastians. Viņam ir liela ietekme uz baznīcu, un viņš uzstājas pret Rokrakstu skaļāk par visiem citiem. Ja viņa ietekmē baznīcas vadība pieņems kādus nopietnus, izšķirošus mērus, mums būs krietni vien jāpalauza galva par to, kā rīkoties tālāk."

,,Bet kāpēc viņš ir noskaņots pret Rokrakstu?"

,,Viņš baidās."

,,Bet no kā gan?"

,,Es sen neesmu ar viņu ticies, un par Rokrakstu mēs vispār nekad neesam runājuši. Šķiet, viņš uzskata, ka cilvēkam ir jādzīvo saskaņā ar vienu ticību un ka viņam nav nepieciešamas garīgas zināšanas. Viņš baidās, ka iepazīšanās ar Rokrakstu satricinās ticības pamatus un mazinās baznīcas autoritāti."

«Kādā veidā?"

Sančess pielieca galvu un tikko manāmi pasmaidīja.

,,Tas, kurš zina patiesību, ir iemantojis brīvību."

Es lūkojos uz viņu, ēzdams maizi un augļus, un centos saprast viņa teikto. Viņš apēda vēl pāris kumosu un, atbīdījis krēslu, piecēlās no galda.

,,Bet, jūs, šķiet, esat atguvis spēkus," viņš ievēroja. ,,Vai jūs te bez manis ar kādu aprunājāties?"

,,Jā. Kāds garīdznieks iemācīja man, kā pieslēgties pie enerģijas,-nezinu, kā šo garīdznieku sauc. Vakar, kad mēs sēdējām uz sola un runājāmies, viņš meditēja parkā, vai atceraties? Vēlāk mēs ar viņu aprunājāmies, un viņš man iemācīja uzņemt un atdot enerģiju."

,,Tas ir Džons," Sančess bilda un pamāja man, lai es turpinu.

,,Tas bija neparasts pārdzīvojums. Es izsaucu sevī mīlestības jūtas un atvēros pasaulei. Es nosēdēju tur visu dienu, izbaudīdams šo brīnišķīgo sajūtu. Tas nebija tāpat, kā pirms tam, uz kalna, bet ļoti tuvu tam."

Sančess kļuva nopietns.

,,Mīlestības jēga ilgu laiku tika pārprasta. Bija pieņemts uzskatīt, ka mums ir jātiecas uz mīlestību, lai mēs kļūtu labāki paši vai lai kļūtu labāka pasaule, ka mūs ir jāvada kādam abstraktam morālam pienākumam pret pasauli vai vēlmei atbrīvoties no egoistiskas tieksmes pēc baudas. Kad mēs pieslēdzamies enerģētiskajam laukam, mēs izjūtam uzbudinājumu, priekpilnu sajūsmu un, visbeidzot, mīlestību. Ja mūsos būs pietiekami daudz enerģijas, lai saglabātu šīs mīlestības jūtas, tad arī pasaule, protams, kļūs labāka, bet, pirmām kārtām, tas būs ieguvums mums pašiem. Tā tad arī ir augstākā bauda."

Es ar viņu biju vienisprātis. Šajā brīdī es ievēroju, ka viņš ir par vairākiem soļiem atbīdījis krēslu un raugās uz mani ar atbrīvotu skatienu.

,,Nu, un kā tad izskatās mans lauks?"

,,Tas paplašinās. Jūs, droši vien, labi jūtaties?"

,,Jā, ļoti labi."

,,Lieliski! Tas ir tieši tas, ar ko mēs šeit nodarbojamies."

,,Pastāstiet man, lūdzu!"

,,Mēs apmācām garīdzniekus, kuri nākotnē nodarbosies ar sludināšanu kalnos dzīvojošiem indiāņiem. Tur viņiem nākas paļauties tikai pašiem uz saviem spēkiem, un tas nav viegli. Mēs rūpīgi atlasām cilvēkus, kuri mums šķiet piemēroti šim darbam, un viņus visus vieno tas, ka katrs no viņiem ir pieredzējis mistisko atklāsmi."

,,Es nodarbojos ar mistiskās pieredzes izpēti jau daudzus gadus," viņš turpināja. ,,Kad es sāku pie tā strādāt, Rokraksts vēl nebija atklāts. Esmu pārliecināts, ka cilvēkam, kurš ir piedzīvojis mistiskus pārdzīvojumus, ir daudz vieglāk sasniegt stāvokli, kas ir vajadzīgs, lai cilvēks varētu pieslēgties enerģijai. Arī pārējie to var izdarīt, taču viņiem tas būs daudz grūtāk izdarāms un prasīs ilgāku laiku. Jūs, droši vien, izbaudījāt uz sevis, ka atmiņas par pārdzīvoto atvieglo vajadzīgā noskaņojuma sasniegšanu. Tas nenotiek uzreiz, bet tomēr pēc brīža šis noskaņojums atgriežas."

,,Un kas notiek ar cilvēka paša lauku?"

,,Tas paplašinās un maina krāsu."

,,Parasti, blāvi balto mirdzumu nomaina zaļš un zils mirdzums, bet galvenā enerģijas uzņemšanas pazīme ir lauka paplašināšanās. Piemēram, jūsu lauks jūsu pirmās atklāsmes laikā, kalna virsotnē paplašinājās tiktāl, ka tas aptvēra visu pasauli. Jūs uzņēmāt sevī bezgalīgā kosmosa enerģiju un atdevāt to atpakaļ visam izplatījumam. Vai atminaties, ko jūs tobrīd izbaudījāt?"

,,Jā. Es izjutu visu pasauli kā paša ķermeni, bet pats biju pasaules galva jeb, pareizāk sakot, tās acis."

,,Tieši tā. Jūs tobrīd apvienojāt savu lauku ar pasaules lauku, un pasaule patiesi kļuva par jūsu ķermeni."

,,Arī ar manu atmiņu notika kas dīvains, " es piebildu. ,,Es skaidri atcerējos, kā attīstījās mans milzīgais ķermenis, pasaule. Es redzēju, kā no ūdeņraža sakopojumiem radās pirmās zvaigznes, kā vēlāk nomainījās zvaigžņu paaudzes un radās sarežģītāka matērija. Tiesa, es neredzēju nekādu matēriju, tikai enerģijas svārstības. Šī enerģija attīstījās un kļuva sarežģītāka, pārejot pie aizvien augstāka svārstību līmeņa. Un tad… tad radās dzīvība, un dzīvības evolūcijas rezultātā, galu galā, radās cilvēks."

Es piepeši apklusu. Mans garastāvoklis mainījās, un Sančess to pamanīja.

,,Kas ar jums notika?"

,,Šajā vietā manu atmiņu plūsma aprāvās," es paskaidroju. ,,Es jutu, ka evolūcijai ir jāturpinās, tai ir jāvirzās tālāk, bet kā īsti - to es nespēju izjust."

,,Jā," garīdznieks apstiprināja, ,,evolūcija patiesi turpinās, un ļaudis ir tie, kas to turpina. Tieši cilvēku uzdevums ir pacelt pasauli līdz augstākajam svārstību līmenim."

,,Kādā veidā?"

Viņš apsmaidīja, bet atstāja manu jautājumu neatbildētu.

,,Parunāsim par to vēlāk. Tagad man ir šis tas darāms. Redzēsimies pēc pāris stundām."

Es pamāju. Viņš aizgāja, līdzi paņemdams ābolu. Es gribēju sekot viņam, izgāju pagalmā, bet atcerējos, ka esmu aizmirsis guļamistabā Rokraksta piekto nodaļu, un atgriezos pēc tās. Es atcerējos mežu, kur pirmoreiz ieraudzīju Sančesu. Lai cik arī es tobrīd biju nomocījies un izbiedēts, es nevarēju nepamanīt šī savrupā nostūra neparasto skaistumu, un tagad es biju nolēmis atgriezties šajā vietā. Uz rietumiem ejošais ceļš mani aizveda tieši līdz tai vietai, kur toreiz sēdēja Sančess. Tur es arī iekārtojos lasīšanai.

Es atspiedos pret koku un kādu laiku, ne par ko nedomādams, vienkārši vēros apkārt. Rīs bija skaidrs un vējains, un es, dziļi ieelpodams tīro, dzestro gaisu, lūkojos uz koku galotnēm, kas virs manas galvas šūpojās vējā. Vējam čabinot koku lapas, es izvilku līdzpaņemtos papīrus un sāku meklēt vietu, kur varētu apsēsties, taču, pirms es to atradu, atskanēja braucošas automašīnas troksnis.

Es nogūlos zemē, koka pakājē, un centos noteikt, no kuras puses automašīna tuvojās. Skaņa nāca no misijas puses. Pēc tam uz ceļa parādījās mašīna, un es atpazinu Sančesa braucamo. Viņš pats ari sēdēja pie stūres.

,,Es tā arī domāju, ka jūs šeit sastapšu," viņš, piebraukdams man klāt, sacīja. ,,Sēdieties, ir jābrauc prom."

,,Kas ir noticis?" es vaicāju, ierāpdamies mašīnā.

Viņš izbrauca uz galvenā ceļa.

,,Viens no mūsu garīdzniekiem man pastāstīja par sarunu, ko viņš nejauši izdzirdēja ciematā. Tur bija ieradušās kādas oficiālas amatpersonas, kuri uzdeva cilvēkiem jautājumus par mani un mūsu misiju."

,,Un kā jūs domājat, kas viņiem ir vajadzīgs?"

Sančesa skatienā nebija ne satraukuma, ne baiļu.

,,Nezinu, bet es neesmu pārliecināts, ka viņi liks mūs mierā. Domāju, ka mums ir jāievēro piesardzība un jāpārceļas augstāk kalnos. Tur, netālu no Maču - Pikču, dzīvo viens no mūsu garīdzniekiem, tēvs Karls. Viņa namā jūs būsiet drošībā, bet mēs pa tam lāgam centīsimies pēc iespējas vairāk ko uzzināt." Viņš pasmaidīja. ,,Maču - Pikču apskatīt jums ir vērts jebkurā gadījumā."

Piepeši mani pārņēma baismas aizdomas,- ja nu Sančess ir vienojies ar varas orgāniem un grasās nodot mani viņu rokās, ko tad? Es nolēmu būt ļoti piesardzīgs un saglabāt modrību, kamēr nebūšu pārliecinājies, ka manām aizdomām nav pamata.

,,Vai jūs jau izlasījāt tulkojumu?" Sančess vaicāja.

,,Palika pavisam nedaudz."

,,Jūs interesēja cilvēka evolūcija. Vai izlasījāt vietu, kur par to tiek runāts?"

,,Nē."

Viņš nolaida acis no ceļa un pētoši paraudzījās uz mani. Es izlikos, ka neko nemanīju.

,,Kas ar jums?" viņš jautāja.

,,Nekas, viss kārtībā. Cik ilgi ir jābrauc līdz Maču - Pikču?"

,,Kādas četras stundas."

Es dotu priekšroku klusēšanai - lai Sančess runā. Es cerēju, ka gan jau viņš izpļāpāsies, un es uzzināšu, kādi ir viņa nodomi, tomēr mana ziņkārība bija lielāka par piesardzību, un es vaicāju:

,,Kā tad cilvēki īsti evolucionē?"

Viņš uzmeta man žiglu skatienu.

,,Un ko jūs pats par to domājat?"

,,Nezinu," es atbildēju, ,,taču tur, kalna virsotnē, man prātā ienāca doma, ka tam ir kāds sakars ar zīmīgajām sakritībām, par kurām ir runāts Pirmajā atklāsmē."

,,Tā tas arī ir, jo tas saskan ar nākamajām atklāsmēm, vai ne tā?"

Es apjuku. Es gandrīz sapratu, par ko viņš runāja, taču nevarētu teikt, ka sapratu pilnībā, tāpēc es neko neteicu.

,,Padomājiet par to, cik dabiski atklāsmes izriet viena no otras," Sančess turpināja. ,,Pirmā atklāsme stāsta par sakritībām, par to, ka mums ir pret tām jāizturas nopietni. Šīs sakritības liek mums apzināties, ka aiz mūsu dzīves notikumiem slēpjas kāds augstāks garīgais spēks."

,,Otrā atklāsme piešķir šai apziņai reālu saturu. Mēs saprotam, ka visa mūsu uzmanība līdz šim bija vērsta uz materiālo izdzīvošanu. Mēs izzinājām pasauli tiktāl, cik tas bija nepieciešams, lai mēs varētu justies droši. Tagad, kad mēs apzināmies garīgo spēku līdzdalību notiekošajā, mēs tuvojamies patiesai pasaules izpratnei."

,,Trešā atklāsme ļauj mums paraudzīties uz dzīvi pilnīgi citā veidā. Mēs uzzinām, ka materiālā pasaule sastāv no tīras enerģijas, kas ir spējīga atsaukties uz mūsu domām un jūtām."

,,Ceturtā atklāsme izskaidro cilvēkiem viņu tieksmi atņemt citiem cilvēkiem enerģiju, pakļaujot tos un paverdzinot citu cilvēku saprātu. Tas ir noziegums, uz ko mūs pamudina pašu enerģijas trūkums, ko mēs izjūtam kā dzīves spēka samazināšanos, taču šo enerģijas trūkumu var kompensēt, pieslēdzoties citiem enerģijas avotiem. Pasaule dos mums visu, kas mums ir nepieciešams, ja vien mēs tai iemācīsimies atvērties. Šī spēja atvērties pasaulei tad arī ir aprakstīta Piektajā atklāsmē."

,,Ņemsim, par piemēru, jūs," garīdznieks turpināja. ,,Jūs piedzīvojāt mistisku atklāsmi, kas jums ļāva saprast, cik milzīgi enerģijas krājumi var būt pieejami cilvēkiem, ja vien viņi to vēlas. Var teikt, ka jūs veicāt sava veida izrāvienu, lēcienu nākotnē, ka jūs apsteidzāt citus cilvēkus. Tās pārdzīvojums nekad nav ilgstošs. Līdzko mēs nonākam saskarē ar kādu, kurš ir parastā apziņas stāvoklī, līdzko mēs atgriežamies pasaulē, kur vēl aizvien notiek konflikti un sadursmes, mēs uzreiz atgriežamies agrākajā stāvoklī."

,,Un tagad jūsu uzdevums ir lēna un pakāpeniska visa tā apgūšana, kas jums parādījās spēja zibšņa veidā. Jums priekšā ir lēns un smags

kāpiens augstākās apziņas kalna, taču, lai to veiktu, jums ir jāiemācās apzināti uzņemt enerģiju, jo tieši enerģijas krājumi ir tie, kas palielina zīmīgo sakritību skaitu, tādu dzīves notikumu skaitu, kas jums palīdzēs ilgstoši saglabāt šo jauno apziņas stāvokli."

Es, droši vien, izskatījos visai apjucis, jo Sančess piebilda:

,,Padomājiet par to un centieties izprast. Kad dzīvē notiek kāds mazticams atgadījums, kas cilvēka dzīvi ievirza jaunā gultnē, cilvēks it kā atrod, realizē sevi. Viņš jūt, ka veic savu misiju, un viņam šķiet dabisks šis enerģētiskais līmenis, kas ļauj notikt šādiem izšķirošiem notikumiem. Protams, cilvēks var pazaudēt šo līmeni, izbaiļu gadījumā nokrist uz zemāku enerģētisko līmeni, taču tas nebūs uz ilgu laiku. Viņam nebūs grūti atgriezties iepriekš sasniegtajā augstākajā līmenī, jo viņš jau ir gluži cits, augstākā enerģijas līmenī pastāvošs cilvēks. Saprotiet to! Viņš ir pārgājis jaunā svārstību līmenī."

„ Vai jūs uztvērāt lietas būtību? Mēs uzņemam enerģiju, augam, atkal uzņemam enerģiju un atkal augam. Tieši tādā veidā, pārejot pie aizvien augstākiem svārstību līmeņiem, mēs, cilvēki, arī turpinām pasaules evolūciju."

Sančess apklusa, bet tad it kā kaut ko atcerējās un piebilda:

,,Šis process ir turpinājies visas cilvēces vēstures pastāvēšanas gaitā, tikai mēs to neapzinājāmies. Tas arī izskaidro civilizācijas progresu un to, ka laika gaitā cilvēki kļuva garāki un pagarinājās viņu mūža ilgums. Tagad mēs to sākam saprast, un tas ir tas, par ko tiek runāts Rokrakstā. Garīgā apziņa izplatās pa visu pasauli."

Es uzmanīgi klausījos. Sančesa teiktais atstāja uz mani lielu ietekmi.

,,Tātad mūsu galvenais uzdevums ir uzņemt pēc iespējas vairāk enerģijas? Tā, kā man mācīja Džons? Un tad zīmīgās sakritības notiks aizvien biežāk?"

,,Kopumā ņemot, tā tas arī ir, tikai nav tik vienkārši, kā jums liekas. Pirms mēs varēsim pāriet jaunā enerģētiskajā līmenī, ne uz īsu laiku, bet pastāvīgi paliekot tajā, mums nāksies pārvarēt ne vienu vien šķērsli. Par to tiek runāts Sestajā atklāsmē."

,,Kas tie par šķēršļiem?"

Garīdznieks ieskatījās man acīs.

,,Katrs no mums pakļauj sev citus savā, atšķirīgā veidā. Jums nāksies", izzināt sevi, lai saprastu, kādā veidā jūs pats to pārsvarā darāt. Vai atceraties, Ceturtajā atklāsmē tika teikts, ka cilvēki, pastāvīgi izjūtot enerģijas trūkumu, cenšas uzstiept citiem savu gribu un viedokli, tādējādi atņemot viņiem enerģiju? Piektā atklāsme mums māca iegūt trūkstošo enerģiju no cita avota, taču mēs nevarēsim pastāvīgi papildināt enerģiju no šī avota tikmēr, kamēr neatbrīvosimies no paraduma pakļaut sev citus cilvēkus tā, kā esam pieraduši to darīt. Līdzko mēs atsāksim šo individuālo cīņu par varu, mēs nekavējoties atslēgsimies no šī alternatīvā enerģijas avota."

,, Šo paradumu ir grūti pārvarēt tā iemesla dēļ, ka mums, pirmkārt, ir jāsaprot tas, ka mēs pastāvīgi tiecamies pakļaut sev savus tuvākos cilvēkus, un, otrkārt, mums ir jāapzinās tas, ka katrs no mums to dara savā veidā, tā, kā rīkojāmies bērnībā, lai pievērstu sev uzmanību un uzlādētu enerģiju. Apguvuši savu rīcības veidu, mēs rīkojamies saskaņā ar to atkal un atkal. Es šo stereotipu saucu par mūsu neapzināto scenāriju cīņā par varu."

,,Es izvēlējos vārdu ,,scenārijs", jo šis process patiesi atgādina kino, kur atkārtojas viena un tā pati situācija, kurā mēs rīkojamies, vadoties pēc scenārija, kuru mēs esam paši uzrakstījuši savas dzīves sākumā. Mēs, neapzinoties to, izspēlējam šo scenāriju atkal un atkal. Mēs apzināmies tikai to, ka mūsu dzīvē pastāvīgi atkārtojas līdzīgas situācijas. Mūsu problēma ir tā, ka mēs atkārtojam vienas un tās pašas dzīves ainas, mūsu dzīves kinofilma nevar turpināties, un mūsu dzīvē vienkārši neatliek vietas satraucošiem piedzīvojumiem, kas varētu notikt zīmīgo sakritību rezultātā. Mēs paši apstādinām kinolenti, jo esam sava scenārija, sava stereotipa cīņā par varu, gūstekņi."

Sančess samazināja ātrumu, lai varētu uzmanīgi apbraukt uz ceļa esošās dziļās bedres. Es izjutu nogurumu un skumjas. Viņa pārdomas par dzīves scenāriju man bija nesaprotamas. Es gribēju viņam to pateikt, bet nespēju. Mani kavēja neuzticība, ko es pret viņu izjutu, un es negribēju ļaut viņam ieskatīties manā dvēselē."

,,Vai jūs mani sapratāt?" viņš vaicāja.

,,Nezinu," es īsi atbildēju, ,,man šķiet, ka manai dzīvei nav nekāda scenārija."

Viņš līdzjūtīgi paraudzījās uz mani un uzjautrināts iespurdzās.

,,Patiesi?" viņš teica. ,,Tad kāpēc jūs vienmēr esat tik noslēgts?"

PAGĀTNES IZZINĀŠANA

Priekšā, vietā, kur ceļš meta līkumu akmeņainam kalna izcilnim, tas kļuva šaurāks. Kravas automašīna uzmanīgi pagriezās, palekdamās uz lielākajiem akmens oļiem. Mūs iekļaujošie Andi slēja savas varenās pelēkās, sniegbalto mākoņu iekļautās virsotnes.

Es pavēros uz Sančesu. Viņš uzmanīgi, pārliecies pār stūri, vadīja automašīnu. Jau vairākas stundas mēs braucām pa grūti izbraucamu, stāviem kāpumiem pārpilnu ceļu. Vietām jau tā šauro ceļu aizsprostoja akmeņu nogruvumi. Es gribēju atsākt sarunu par scenārijiem, taču man šķita, ka tagad tam nav īstais brīdis - visa Sančesa uzmanība bija pievērsta ceļam, un, patiesību sakot, es arī īsti nezināju, ko gribu vaicāt. Es līdz galam izlasīju Piekto atklāsmi, un izlasītais sasaucās ar garīdznieka stāstīto. Protams, nebūtu slikti tikt vaļā no scenārija cīņā par varu, it īpaši, ja tas paātrinātu manu evolūciju, bet es tā arī nesapratu, kas tas īsti ir par scenāriju un kā tas darbojas. ,,Par ko jūs aizdomājāties?" Sančess negaidīti apvaicājās. ,,Es izlasīju Piekto atklāsmi," es atbildēju, ,,un visu laiku domāju par scenārijiem, par kuriem jūs stāstījāt. Šķiet, jūs domājat, ka mans scenārijs kaut kādā veidā traucē man būt atbrīvotam?"

Viņš neatbildēja. Sančesa acis bija piekaltas ceļam. Kādas simt pēdas no mums, aizšķērsojusi ceļu, atradās- liela izmēra apvidus automašīna. Netālu no spēkrata, klinšainās kraujas malā, stāvēja vīrietis un sieviete. Arī viņi bija mūs pamanījuši.

Sančess, apturējis kravas automašīnu, vērīgi ieskatījās uz ceļa stāvošajos cilvēkos un pasmaidīja.

,,Es viņu pazīstu," viņš sacīja, ,,tā ir Hūlija. Viss kārtībā. Vajag ar viņiem aprunāties."

Viņi abi bija melnīgsnēji cilvēki ar tumšiem matiem, acīmredzot, peruieši. Sieviete bija vecāka, kādus piecdesmit gadus veca, bet vīrietim, spriežot pēc izskata, varēja būt kādi trīsdesmit gadi.

,,Tēvs Sančess!" viņa iesaucās, nākdama mums klāt.

,,Sveika, Hūlija!"

Viņi apkampās. Mēs iepazināmies. Vīrieti sauca Rolando.

Hūlija un Sančess klusēdami pagriezās un piegāja pie kraujas malas, kur viņa pirms tam stāvēja kopā ar Rolando. Rolando vērīgi mani aplūkoja. Man kļuva neērti, un es atgāju malā, pietuvodamies Sančesam un Hūlijai. Rolando sekoja man, izskatīdamies tā, it kā viņam no manis būtu kas vajadzīgs. Neskatoties uz viņa jaunību, Rolando seja bija raupja un vēja radītu grumbu izvagota. Es izjutu nepamatotu, neparastu satraukumu.

Kamēr mēs gājām līdz kraujai, viņš vairākas reizes gribēja sākt ar mani runāt, bet es novērsu acis un pieliku soli, un viņš tā arī nebilda ne vārda. Kad bijām nonākuši pie kraujas, es apsēdos uz šaura klints izciļņa tā, lai viņš nevarētu iekārtoties man blakus. Hūlija un Sančess iekārtojās mazliet tālāk, augstāk uz kraujas, apsēzdamies viens otram blakus uz liela laukakmens.

Rolando apsēdās tik tuvu man, cik vien tas bija iespējams. Es jutos nelāgi, jo viņš neatrāva no manis acis, taču viņa manāmā interese par mani vienlaikus modināja manī arī ziņkārību.

Beidzot noķēris manu skatienu, viņš vaicāja:

,,Jūs taču esat šeit Rokraksta dēļ, vai ne tā?"

Es nesteidzos ar atbildi.

,,Esmu par to dzirdējis."

Viņš, šķiet, bija izbrīnīts.

,,Bet vai jūs to redzējāt?"

,,Tikai fragmentus," es piesardzīgi atbildēju, ,,bet kāds jums ar to visu sakars?"

,,Es par to interesējos," viņš sacīja ,,taču līdz šim manās rokās vēl nav nonācis neviens noraksts."

Mēs abi klusējām.

,,Vai jūs esat no Savienotajām Valstīm?"

Šis jautājums man nepatika, un es nolēmu neko neteikt. Es atbildēju ar pretjautājumu:

,,Vai Maču - Pikču esošās tempļu drupas ir kā saistītas ar Rokrakstu?"

,,Nedomāju gan. Tiesa, Rokraksts ir radies apmēram tai pat laikā, kad tika celti šie tempļi."

Es apklusu, tīksminādamies par kalnu vareno skaistumu. Es nospriedu, ka, ja es klusēšu, viņš agri vai vēlu pats izstāstīs, ko viņi ar Hū-liju šeit dara un kāds tam visam ir sakars ar Rokrakstu. Tā mēs noklusējām kādas divdesmit minūtes. Beidzot Rolando piecēlās un lēni devās uz to pusi, kur sēdēja Sančess un Hūlija.

Es nezināju, ko darīt. Man negribējās iet pie viņiem, jo Sančess ar Hūliju, acīmredzami, vēlējās aprunāties divatā, tā, lai viņus neviens netraucētu. Tā es vēl kādu pusstundu nosēdēju viens pats, nekustēdamies ne no vietas, vērodams klinšainos kalnus un neveiksmīgi cenzdamies sasprindzināt dzirdi tiktāl, lai sadzirdētu, par ko viņi tur runāja. Beidzot es nolēmu viņiem piebiedroties, bet, pirms es paspēju piecelties, viņi visi trīs nokāpa no klints un devās Hūlijas automašīnas virzienā. Es pārlīdu pāri nogruvušajiem akmeņiem un devos pie viņiem.

,,Mums jābrauc," Sančess paziņoja, kad biju pienācis viņam klāt.

,,Žēl gan, mēs tā arī nepaspējām aprunāties," Hūlija vērsās pie manis. ,,Ceru, ka mēs vēl redzēsimies." Viņa raudzījās manī ar norūpējušos skatienu, tādu pašu, kādu es bieži biju ievērojis Sančesa acīs. Es pamāju, un viņa, pieliekusi galvu, piemetināja: ,,Esmu pārliecināta, ka nepaies ilgs laiks, kad mēs atkal redzēsimies."

Es jutu, ka man viņai vajadzētu kaut ko atbildēt, taču man nekas sakarīgs neienāca prātā. Aizgājusi līdz automašīnai, Hūlija pamāja ar galvu un ātri nobēra atvadu sveicienu. Viņa apsēdās pie stūres, Rolando - blakus, un viņi aizbrauca ziemeļu virzienā, turp, no kurienes bijām atbraukuši mēs ar Sančesu. Visa šī epizode manī radīja neizpratni, un šī sajūta vēl aizvien nepameta mani.

Kad mēs atkal iekāpām savā automašīnā, Sančess apvaicājās:

,,Vai Rolando tev pastāstīja par Viļu?"

,,Nē! Vai viņi viņu satika?"

Sančess, šķiet, samulsa.

,,Jā, viņi viņu satika kādā ciematiņā, kādas četrdesmit jūdzes uz austrumiem no šejienes."

,,Vai Vils viņiem par mani kaut ko stāstīja?"

,,Spriežot pēc Hūlijas teiktā, viņš tikai sacīja, ka viņam ar jums nācās šķirties. Viņa stāstīja, ka Vils vairāk ir kontaktējies ar Rolando. Vai jūs viņam par sevi ko stāstījāt?"

,,Nē. Es nezināju, vai viņam var uzticēties."

Sančess skatījās uz mani, neslēpdams savu apjukumu.

,,Es taču jums teicu, ka viss ir kārtībā. Es pazīstu Hūliju daudzus gadus. Viņa ir no Limas, viņai tur ir savs bizness, bet, kopš kļuva zināms par Rokrakstu, viņa nodarbojas ar Devītās atklāsmes meklējumiem. Vai jūs tiešām domājat, ka viņa dotos ceļā kopā ar cilvēku, kuram nevar uzticēties? Nekādu briesmu nebija, jūs vienīgi palaidāt garām iespēju iegūt vērtīgu informāciju."

Sančess skatījās uz mani ar ļoti nopietnu sejas izteiksmi.

,,Lūk, lielisks piemērs tam, kā jūsu dzīvē iejaucas jūsu paša radītais scenārijs," viņš turpināja. ,,Jūsu noslēgtības un neieinteresētības dēļ nenotika sakritība, kam, iespējams, bija lemts notikt."

Pēc manas sejas izteiksmes sapratis, ka es grasos taisnoties, viņš piemetināja:

,,Nu, labi, neko darīt! Katram ir savs scenārijs. Nav ļaunuma bez labuma —jūs vismaz sapratāt, kā darbojas jūsu scenārijs."

,,Neko es nesapratu!" es iesaucos. ,,Kā tas darbojas?"

,,Veids, kā jūs izmantojat cilvēkus un apstākļus ar mērķi uzlādēt enerģiju, ir tāds, ka jūs, saskaņā ar sevis paša uzrakstīto scenāriju, noslēdzaties sevī, izturaties noslēpumaini, nekad neesat atklāts," Sančess sāka skaidrot. ,,Jūs sevi pārliecināt, ka tā ir saprātīga, nepieciešama piesardzība, bet patiesībā jūs cerat, ka kāds iesaistīsies jūsu scenārijā un mēģinās atklāt jūsu noslēpumus. Kad tas tā arī notiek, jūs, neko nepaskaidrodams, cenšaties šo cilvēku piespiest jūs iztaujāt, izsakot dažādus minējumus par jūsu patiesajām jūtām."

,,Tādējādi jūs pilnībā piesaistāt šī cilvēka uzmanību, un pie jums pāriet viņa enerģija. Jo ilgāk jūs uzturat šo neapmierināmo interesi par sevi, jo vairāk enerģijas saņemat. Vienīgais ļaunums ir tajā, ka, tēlojot nesabiedriskumu, jūs mākslīgi palēnināt savas dzīves gaitu, jo tajā nepārtraukti atkārtojas viena un tā pati situācija. Ja jūs ar Rolando būtu bijis nedaudz atklātāks, jūsu dzīve jau šodien būtu ieguvusi jaunu, jums svarīgu virzību.

Man kļuva žēl notikušā, jo arī Vils, kad viņš ievēroja, ka man negribas dalīties savās zināšanās ar Rēno, teica man ko līdzīgu. Tā bija tīra patiesība - es patiesi labprāt neizteicu savas domas. Es paskatījos pa logu - ceļš veda kalnup, apkārt slējās stāvas klintis. Sančess visu uzmanību pievērsa ceļam, lai spēkrats nenoripotu no kraujas. Kad mēs izbraucām līdzenākā vietā, viņš pagriezās pret mani un bilda:

,,Lai neitralizētu scenāriju, katram no mums tas ir, pirmkārt, pilnībā jāizprot. Nekāds progress nav iespējams, pirms mēs nebūsim pilnībā noskaidrojuši mūsu personīgos paņēmienus, ar kādiem mēs gūstam sveļ-šu enerģiju, kā tas tikko notika ar jums."

,,Bet ko darīt pēc tam?"

,,Pēc tam jums ir jāatsauc atmiņā sava pagātne, līdz pat agrai bērnībai, un jāsaprot, kā tieši ir veidojušies jūsu paradumi. Kad mēs noskaidrosim šo paradumu cēloni, sapratīsim, kā ir veidojies mūsu scenārijs, mēs vairs nevarēsim neapzināti rīkoties saskaņā ar šo scenāriju. Ņemiet vērā, ka mūsu tuvinieki, kad mēs bijām bērni, centās iegūt mūsu enerģiju, vadoties pēc sava scenārija, un mūsu scenārijs veidojās kā atbilde uz viņu rīcību. Mums taču bija nepieciešama tieši šāda stratēģija, lai atgūtu mums atņemto enerģiju. Mēs rakstām savus scenārijus, vadoties pēc mūsu tuvinieku rīcības, bet, kad mēs sākam apzināties, ka tā visa pamatā nav nekas cits kā vien cīņa par enerģiju, mums šis scenārijs vairs nav nepieciešams, jo mēs redzam lietas būtību."

«Kādu būtību?"

,,Cilvēkam ir jāatceras sava bērnība un jāizprot tā no evolūcijas, garīgās realitātes, viedokļa. Tad cilvēks sapratīs, kas viņš ir patiesībā. Kad tas notiek, mēs atmetam sevis radīto scenāriju un dzīvojam paši savu, īsto dzīvi."

,,Ar ko man ir jāsāk?"

,,Jums ir jāsaprot, kā ir veidojies jūsu scenārijs. Pastāstiet man par savu tēvu!"

,,Viņš ir labs cilvēks. Viņš mīl pajokot. Spējīgs, bet…" Es mirkli svārstījos. Man negribējās izskatīties kā nepateicīgam dēlam.

,,Bet?"

,,Viņš mani vienmēr kritizēja. Viņam nekas nebija pa prātam, lai ko arī es darītu."

,,Kā tieši viņš jūs kritizēja?"

Es atcerējos savu tēvu, kāds viņš bija jaunībā.

,,Viņš mani izprašņāja, un viņam nekad nepatika tas, ko es atbildēju."

,,Un kas notika ar jūsu enerģiju?"

,,Droši vien es to zaudēju, tādēļ arī es centos viņam neko nestāstīt."

,,Ja es pareizi saprotu, jūs centāties izvairīties no tiešas atbildes, lai tādējādi piesaistītu viņa uzmanību un tai pat laikā neatvērtos un nedotu viņam iespēju jūs kritizēt. Viņš bija ,,izmeklētājs", bet jūs mēģinājāt izvairīties no nopratināšanas. Tā jūs kultivējāt savu noslēgtību."

,,Jā, jums droši vien taisnība… Ko nozīmē ,,būt izmeklētājam"?"

,,,,Būt izmeklētājam" - tas ir īpašs scenārijs. Cilvēki, kuri izmanto šo enerģijas gūšanas scenāriju, vienmēr izjautā cilvēku, lai iekļūtu viņu iekšējā pasaulē, tikai viena mērķa vadīti, proti, lai atrastu viņa kļūdas un trūkumus. Kad tas izdodas, viņi norāda uz šīm kļūdām un kritizē sarunu biedru. Ja stratēģija ir bijusi veiksmīga, kritizējamie tiek iesaistīti šajā scenārijā. Viņi, atveroties ,,izmeklētāja" klātbūtni, zaudē patstāvību un pārliecību par sevi, un domā tikai par to, kā neizdarīt kļūdas un novērst tām sekojošo kritiku. Viņu psiholoģiskā atkarība tad arī ir tā, kas izmeklētajam" dod viņam nepieciešamo enerģiju."

,,Atceraties, kā jūs izturējāties šādu ,,izmeklētāju" klātbūtnē? Vai tad jūs neiesaistījāties viņu piedāvātajā scenārijā un nerīkojāties tā, lai izvairītos no kritikas? Šie cilvēki jums lika uz sevi raudzīties viņu acīm un laupīja jūsu enerģiju. Jūsu kļūda bija tā, ka jūs sākāt sevi vērtēt pēc tā, ko viņi pārjums domāja."

Es atcerējos epizodi ar Džensenu. Viss notika tieši tā, kā garīdznieks to aprakstīja.

,,Tātad mans tēvs bija ,,izmeklētājs"?" es pārvaicāju.

,,Tā man šķiet."

Es uz mirkli aizdomājos par savu māti. Kāds bija viņas scenārijs?

Sančess apvaicājās, par ko es prātoju.

,,Par savas mātes scenāriju. Cik scenāriju paveidu, kopumā, pastāv?"

,,Es jums varu pastāstīt, kāda scenāriju klasifikācija tiek sniegta Rokrakstā. Enerģiju var iegūt agresīvā veidā, pakļaujot sev cilvēkus ar varu, vai pasīvā veidā, izraisot citu cilvēku līdzjūtību vai ziņkārību ar mērķi piesaistīt sev uzmanību. Piemēram, ja jums kāds draud, vārdiski vai ar savu rīcību, jūs neapzināti, piesardzības vai baiļu vadīts, pievērsīsiet šim cilvēkam uzmanību un, līdz ar to, atdosiet savu enerģiju. Cilvēks, kurš jums draud, iesaista jūs visagresīvākajā iespējamajā scenārijā. Rokrakstā šādi cilvēki tiek dēvēti par ,,iebiedētājiem"."

,,No otras puses, ja kāds jums nepārtraukti stāsta par savām nelaimēm, gaidot nojums sapratni un atsaucību, liekot saprast, ka, ja jūs viņam nepalīdzēsiet, viņš kļūs vēl nelaimīgāks, tas nozīmē, ka šis cilvēks sasniedz savus mērķus, darbojoties vispasīvākajā iespējamajā līmēm!, kas Rokrakstā tiek saukts par ,,nabadziņa" scenāriju. Mēģiniet atcerēties, vai jūs kādreiz neesat sastapis kādu cilvēku, kura klātbūtnē jūs jutāties ,,bez vainas vainīgs"?"

,,Ir gadījies."

,,Tad, lūk, tas nozīmēja, ka jūs bijāt iesaistīts šādā ,,nabadziņa" scenārijā. Lai ko jūs darījāt, lai ko jūs teicāt, jums vienmēr nācās taisnoties un klausīties pārmetumus, ka jūs maz ko darāt šī cilvēka labā. Beigu beigās, jau viņa klātbūtne vien lika jums justies vainīgam."

Es pamāju.

,,Visi pārējie scenāriji," Sančess turpināja, ,,atrodas uz agresivitātes skalas starp šiem diviem visekstrēmākajiem scenārijiem. Ja cilvēkam piemīt smalkāka agresija nekā ,,iebiedēšanas" gadījumā, ja viņš ielaužas jūsu dzīvē pamazām, sagraujot to ar savu kritiku, kā to darīja jūsu tēvs, šis cilvēks ir klasificējams kā ,,izmeklētājs". Jums raksturīgais ,,no-slēgtā tipa" scenārijs ir nedaudz aktīvāks par ,,nabadziņa" scenāriju. Citiem vārdiem sakot, scenāriju secība, vadoties pēc agresivitātes samazināšanās pakāpes, ir sekojoša: ,,iebiedētājs", ,,izmeklētājs", ,,noslēgtais tips" un ,,nabadziņš". Vai jūs saskatāt tajā kādu jēgu?"

,,Šķiet, ka jā. Tātad katrs cilvēks rīkojas saskaņā ar kādu no šiem scenārijiem?"

,,Tieši tā. Tiesa, daži cilvēki, vadoties pēc apstākļiem, mēģina izmantot vairākus scenārijus, taču vairumam no mums ir viens scenārijs, ko mēs izspēlējam atkal un atkal, no reizes uz reizi. Mēs izvēlamies to scenāriju, kāds mums palīdzēja bērnībā, sadursmēs un konfliktos ar sev tuvajiem cilvēkiem."

Šajā brīdī man kļuva skaidrs, ka mana māte rīkojās tieši tāpat kā mans tēvs. Es palūkojos uz Sančesu.

,,Mana māte… Es zinu, kas viņa bija. Arī viņa bija ,,izmeklētājs"."

,,Tātad jums no viņiem abiem nācās izciest vienu un to pašu. Nav brīnums, ka esat tik sasaistīts. Priecājaties, ka viņi jūs neiebiedēja. Jums vismaz nevajadzēja baiļoties par savu drošību."

,,Bet kas notiktu tādā gadījumā?"

,,Tad jums būtu raksturīgs ,,nabadziņa" scenārijs. Vai tagad saprotat, kā tas notiek? Pieņemsim, ka jūs esat bērns, no kura enerģija tiek izpumpēta ar iebiedēšanas metodi, piemēram, draudot ar izrēķināšanos. Šajā gadījumā jums nekāda noslēgtība nepalīdzēs. Nevienu neuztrauc, vai jūs esat atbrīvots vai, tieši otrādi, kautrīgs, nevienam vispār nerūp, kas notiek jūsu dvēselē. Jūsu apspiedēji ir pārāk agresīvi. Šajā gadījumā jūsu vienīgā izeja ir izvēlēties pašu pasīvāko lomu, ,,nabadziņa" lomu, cerot, ka tas izsauks jūsu apspiedējos žēlumu un vainas apziņu, taču, ja jūsu cerības izrādās veltīgas, tas ir, ja ,,nabadziņa" scenārijs nenes gaidīto, jūs, kad izaugsiet, arī pats būsiet vardarbīgs un uz agresiju atbildēsiet ar agresiju." Sančess brīdi klusēja. ,,Kā tā peruiešu meitene, par kuru jūs man stāstījāt, vai atceraties?"

,,Bērns dara visu iespējamo, lai pievērstu sev ģimenes locekļu uzmanību un saņemtu vajadzīgo enerģiju, un scenārijs, kas bērnam palīdz viņa mērķu sasniegšanā, pavada viņu visu turpmāko dzīvi. Cilvēks izspēlē šo scenāriju ikreiz, kad ir vajadzīga enerģija un kad viņš cenšas no kāda to iegūt."

,,Es sapratu, kā veidojas ,,iebiedētāja" scenārijs, bet kā rodas ,,izmeklētāja" scenārijs?"

,,Iedomājaties bērnu, kura vecāki viņu neievēro, nepievērš viņam nekādu uzmanību, piemēram, tāpēc ka ir aizņemti ar savu karjeru vai ko citu. Ko jūs šāda bērna vietā darītu?"

,,Nezinu."

,,Padomāsim par to. Noslēgtība šeit nelīdzēs - viņi to vienkārši nepamanīs. Arī vecāki ir noslēgti un bērnam nepieejami. Jūs, droši vien, mēģinātu uzzināt ko vairāk par šiem aukstajiem, atsvešinātajiem cilvēkiem, meklētu, kur viņiem varētu piekasīties, censtos atrast viņos kādus trūkumus, lai tādējādi pievērstu sev uzmanību un iegūtu enerģiju, tā jūs kļūtu par ,,izmeklētāju"."

Tagad man viss kļuva skaidrs.

,,Tātad ,,noslēgtais tips" rada «izmeklētājus"?"

,,Tieši tā."

,,Bet ,,izmeklētāji" liek saviem bērniem kļūt par ,,noslēgto tipu". ,,Iebiedētājs" bērnus padara par ,,nabadziņiem", bet, ja šis scenārijs nepalīdz, bērni var izaugt par ,,iebiedētājiem"."

,,Pilnīgi pareizi. Tā scenārijs cīņā par varu pāriet no paaudzes paaudzē, pie kam ir jāņem vērā, ka ir iespējama situācija, ka jūs skaidri saskatāt citu cilvēku scenārijus, bet pats sev šķietat brīvs no jebkādiem stereotipiem. Ja mes gribam virzīties uz priekšu, šo ilūziju ir nepieciešams pārvarēt. Gandrīz visi cilvēki, vismaz vairumā gadījumu, rīkojas saskaņā ar kādu noteiktu scenāriju, un, lai noteiktu savu scenāriju, jums ir jāatsauc atmiņā pagātnes noteikumi un vērīgi jāieskatās sevī." Es ilgi klusēju, tad pagriezos pret Sančesu un jautāju: ,,Bet kā rīkoties, kad esam noteikuši savu scenāriju?" Sančess speciāli nobremzēja, lai varētu ieskatīties man acīs. ,,Mums ir izvēle. Mēs varam pacelties pāri lomai, ko neapzināti esam sākuši spēlēt. Kā es jau teicu, mēs varam atrast augstāku savas dzīves jēgu un patieso, garīgo iemeslu tam, ka esam piedzimuši tieši tādās un ne citādās ģimenēs. Mēs varam saprast, kas mēs esam."

,,Esam gandrīz atbraukuši," Sančess paziņoja. Ceļš, līkumodams starp smailajām kalnu virsotnēm, sasniedza savu augstāko punktu. Kad mēs pabraucām garām augstai smailei, es priekšā ieraudzīju nelielu, citai kalna smailei piespiedušos mājiņu.

,,Es neredzu viņa kravas automašīnu," Sančess domīgi teica.

Mēs izkāpām no spēkrata un piegājām pie mājas. Sančess nepieklauvējis atvēra durvis un iegāja mājā, bet es paliku viņu gaidām ārā, dziļi ieelpodams dzestro, retināto kalnu gaisu. Debesis klāja tumši pelēki mākoņi. Kuru katru mirkli varēja sākt līt lietus.

Sančess iznāca no mājas.

,,Neviena nav. Droši vien, viņš ir devies uz tempļu drupām."

,,Bet kā tur var nokļūt?"

Šajā mirklī es pamanīju, ka garīdznieks no noguruma knapi turas kājās.

,,Tas ir kādas pusjūdzes attālumā no šejienes, braucot pa šo pašu ceļu," viņš bilda, pastiepjot man mašīnas atslēgas. ,,Tas ir nedaudz aiz nākamās kalnu pārejas. Drupas atrodas mazliet zem ceļa līmeņa, jūs tās uzreiz pamanīsiet. Sēdieties manā automašīnā un brauciet, bet es palikšu tepat. Gribu mazliet pievērsties meditācijai."

,,Labi!" Un es devos uz automašīnu.

Es šķērsoju nelielu ieleju un nonācu pie kalnu pārejas, cerot uz kārtējo satriecošo ainavu. Man nenācās vilties. No kalnu pārejas pavērās skats uz Maču - Pikšu drupām visā to skaistumā. Es saskatīju tempļu ansambli, kas bija veidots no masīviem, rūpīgi apstrādātiem, vairākas tonnas smagiem akmens bluķiem. Pat šādā pelēkā, mākoņainā dienā šīs drupas bija tik brīnumaini skaistas, ka no tām nevarēja atraut ne acu.

Es apturēju mašīnu un kādas desmit - piecpadsmit minūtes mierīgi pasēdēju, cenzdamies uzņemt enerģiju. Lejā, starp drupām, varēja redzēt staigājam cilvēkus. Es pamanīju cilvēku ar augsto garīdznieka apkaklīti. Viņš iznāca no vienas no sagruvušajām ēkām un devās uz netālu stāvošo kravas automašīnu, taču viņš bija tik tālu un arī nebija tērpts talārā, bet gan ādas jakā un biksēs, ka man nebija nekādas pārliecības par to, ka tas arī ir tēvs Karls.

Es atkal iedarbināju dzinēju un piebraucu tuvāk.

Izdzirdējis motora rūkoņu, viņš pacēla acis un pasmaidīja, acīmredzot pazinis Sančesa kravas automašīnu. Viņš ieraudzīja mani, ieinteresējās un pienāca tuvāk. Viņš bija neliela auguma vīrs ar pelēcīgi brūniem matiem, apaļīgu seju un spilgti zilām acīm. Viņš varēja būt kādus trīsdesmit gadus vecs.

,,Es esmu tēva Sančesa draugs," es teicu, kāpdams laukā no automašīnas. ,,Viņš palika gaidām jūsu mājā."

Viņš pastiepa man roku.

,,Tēvs Karls."

Es pavēros uz drupām. Tuvumā tās izskatījās vēl iespaidīgākas.

,,Vai esat šeit pirmoreiz?" tēvs Karls apvaicājās.

,,Jā. Esmu daudz dzirdējis par šo vietu, bet nevarēju iedomāties, ka šeit ir tik skaisti."

,,Tā ir viena no enerģijas bagātākajām vietām pasaulē."

Es vērīgi paraudzījos uz garīdznieku. Acīmredzot, viņš runāja par enerģiju tādā nozīmē, kādā tā bija skatīta Rokrakstā. Es apstiprinoši pamāju un sacīju:

,,Es esmu jau sasniedzis to līmeni, ka es cenšos apzināti uzņemt enerģiju un tikt skaidrībā ar savu scenāriju."

To sacīdams, es sajutos nedaudz neveikli, ka esmu pret viņu tik atklāts, taču vienlaikus es izjutu arī baudu par to, ka es to teicu no sirds.

,,Jūs nemaz nešķietat pārāk noslēgts," viņš atzīmēja.

Es izbrīnījos.

,,Kā jūs zināt, kāds ir mans scenārijs?"

,,Man ir attīstīta ,,oža" uz tādām lietām, tāpēc jau es esmu šeit."

,,Vai jūs palīdzat cilvēkiem noteikt viņu scenārijus?"

,,Jā, un arī uzzināt savu patieso dabu."

Viņa acīs bija redzama sirsnība un neliekuļotība. Viņš atvērās pirmajam pretimnācējam, nejuzdams nekādu neveiklību vai apmulsumu.

Es klusēju. Viņš vaicāja:

„ Vai jūs esat apguvis pirmās piecas atklāsmes?"

,,Esmu tās izlasījis gandrīz pilnībā," es atbildēju, ,,un, bez tam, man tās ir skaidrojuši daudzi cilvēki."

Līdzko es to biju apteicis, es sapratu, ka mana atbilde atkal ir bijusi pārāk izvairīga.

,,Domāju, ka esmu apguvis pirmās piecas atklāsmes," es sevi palaboju, ,,bet sestā atklāsme man nav līdz galam skaidra."

Viņš pamāja un sacīja:

,,Vairums cilvēku, ar kuriem es tiekos, pat nav neko dzirdējuši par Rokrakstu. Viņi brauc šurp un krīt sajūsmā no izjustā enerģijas pieplūduma, un jau tas vien liek viņiem pārdomāt visu savu dzīvi un tās jēgu-"

,,Bet kā jūs viņus satiekat?"

Viņš daudznozīmīgi pavērās uz mani un teica:

,,Viņi paši mani kaut kā atrod."

,,Un jūs sakāt, ka palīdzat viņiem uzzināt savu patieso dabu? Bet kā gan?"

Viņš dziļi nopūtās.

,,Ir tikai viens veids, kā to var izdarīt, proti, ir jāatgriežas savas dzīves sākumā, bērnībā, un ir no jauna jāizdzīvo šis dzīves posms. Kad mēs apzināmies savu scenāriju cīņā par enerģiju, mums ir jāaizdomājas par mūsu ģimenes augstāko patiesību, jo bez cīniņiem par enerģiju tajā taču bija ari kas cits, labs un skaists. Kad mēs apgūstam šo patiesību, mūsu dzīvi piepilda enerģija, jo tagad mēs zinām, kas mēs esam, pa kādu ceļu ejam un kāda ir mūsu misija."

,,Arī Sančess tā teica," es atbildēju. ,,Es gribētu zināt, kā pie šīs patiesības var nonākt."

Tuvojās vakars un kļuva vēsi. Tēvs Karls aizvilka savas jakas rāvējslēdzēju.

,,Cerams, mums būs iespēja parunāt par to," viņš sacīja, ,,bet tagad es nevaru vien sagaidīt, kad ieraudzīšu tēvu Sančesu."

Es atkal pametu skatienu uz tempļu drupām, un viņš piemetināja:

,,Lūdzu, staigājat šeit, cik vien jums tīk. Redzēsimies vēlāk, pie manis mājās."

Es vēl pastaigāju pa senajām drupām kādu pusotru stundu. Dažās vietās, kur es izjutu īpašu spēku pieplūdumu, es aizkavējos mazliet ilgāk. Es centos iedomāties civilizāciju, kas radīja šādus tempļus. Kā viņiem izdevās uzvelt šos akmeņus tādā augstumā un uzlikt tos vienu uz otra? Man šķita, ka tas ir pāri cilvēka spēkiem.

Mana interese par drupām pakāpeniski mazinājās, un es atkal aizdomājos par savu stāvokli. Lai arī situācija pēdējo stundu laikā nebija būtiski mainījusies, es vairs nejutu agrākās bailes. Es atkal pilnībā uzticējos Sančesam. Cik gan muļķīgi no manas puses bija šaubīties par viņa atklātumu un patiesumu! Arī tēvs Karls bija uzreiz iemantojis manas simpātijas.

Iestājoties tumsai, es atgriezos pie kravas automašīnas un devos tēva Kārla mājas virzienā. Piebraucis pie mājas, es ieraudzīju logā abus garīdzniekus - viņi stāvēja viens otram blakus. Stāvēdams uz mājas sliekšņa, es izdzirdēju smieklu šaltis. Šķiet, viņi bija virtuvē un divatā gatavoja vakariņas. Tēvs Karls sasveicinājās ar mani un aicināja apsēsties. Es slinki iekārtojos pie kamīna, kur košām liesmām sprēgāja uguns, un paraudzījos visapkārt.

Istaba bija plaša, tās sienas bija apšūtas ar viegli krāsotiem koka dēļiem. Pa atvērtajām durvīm es varēju saskatīt vēl divas istabas, acīmredzot, guļamistabas, starp kurām atradās šaurs gaitenītis. Māju apgaismoja ne pārāk stipras elektriskās lampiņas, - es varēju sadzirdēt ģeneratora dūkoņu.

Kad vakariņas bija gatavas, mani aicināja pie liela, rupji tēsta galda. Sančess noskaitīja īsu lūgšanu, un mēs paēdām. Garīdznieki vakariņu laikā turpināja iesākto sarunu. Pēc tam mēs visi trīs ērti iekārtojāmies pie uguns.

,,Tēvs Karls runāja ar Viļu," Sančess paziņoja.

,,Kad?" es uztraukti iesaucos.

,,Mēs tikāmies pirms pāris dienām," Karls atbildēja. ,,Es ar viņu iepazinos pagājušajā gadā, bet tagad viņš speciāli bija iebraucis pie manis, lai pastāstītu jaunumus. Vils teica, ka viņš, šķiet, ir noskaidrojis, kurš varas orgānus sakūda pret Rokrakstu."

,,Kurš gan tas ir?"

,,Kardināls Sebastians," bilda Sančess.

,,Kādā veidā?"

,,Man ir radies tāds priekšstats," Sančess atbildēja, ,,ka viņš izmanto savu ietekmi uz valdību, lai uzrīdītu uz mums armiju. Viņš vienmēr ir devis priekšroku patstāvīgai darbībai valdības koridoros, neko neapspriežot baznīcas padomēs, lai tādējādi neizraisītu šķelšanos. Tagad viņš ir pārgājis pie radikālākām darbībām. Diemžēl, viņa centieniem var būt panākumi."

,,Kā jūs to domājat?"

,,Ne pie viena vairs nav Rokraksta kopiju, izņemot dažus draudzes ganus no Ziemeļu baznīcas padomes un kādus trīs - četrus tādus cilvēkus kā Hūlija un Vils."

,,Bet kā tad ir ar Visjente strādājošajiem zinātniekiem?"

Iestājās klusums. Beidzot Karls atbildēja:

,,Vils izstāstīja, ka Visjente ir slēgta. Zinātnieki ir arestēti un izmēģinājumu materiāli tika konfiscēti."

,,Vai tiešām citi zinātnieki to pieļauj?"

,,Bet ko gan viņi tur var darīt?" Sančess retoriski jautāja. ,,Galu galā, lielākā daļa zinātnieku taču tā arī neatzina šos izmēģinājumus. Saskaņā ar oficiālo versiju, Visjente strādājošie zinātnieki pārkāpa likumu."

,,Nevar būt, ka tā tas arī tika atstāts."

,,Šķiet, ka tā arī ir," tēvs Karls atzīmēja. ,,Es zvanīju uz pāris vietām, un visi man stāstīja vienu un to pašu. Šķiet, ka varas orgāni ir nolēmuši pieņemt visbargākos mērus dumpinieku apspiešanai."

,,Un kas tagad notiks?"

Karls tikai paraustīja plecus, bet Sančess teica:

,,Es nezinu, kas notiks, bet nav izslēgts, ka iznākums būs atkarīgs no tā, vai Vils atradīs to, ko viņš meklē."

,,Kāds tam ar to visu sakars?"

,,Vils taču meklē trūkstošo Rokraksta nodaļu, Devīto atklāsmi. Interese par šo atradumu var būt tik spēcīga, ka, iespējams, šajā lietā iesaistīsies vispasaules zinātnes sabiedrība."

,,Bet vai Vils teica, kurp viņš dodas?" es vaicāju tēvam Karlam.

,,Viņš pats to nezināja, tikai teica, ka intuīcija viņam liek virzīties uz ziemeļiem, uz Gvatemalas pusi."

,,Intuīcija?"

„ Jā. Jums tas kļūs skaidrs, kad jūs tiksiet ar sevi galā un iepazīsieties ar Septīto atklāsmi."

Mani pārsteidza manu sarunu biedru nesatricināmais miers.

,,Kā jūs varat tik mierīgi to pārspriest?" es neizturēju. ,,Bet ja nu tagad šeit ielauztos zaldāti un mūs visus arestētu?"

Viņi palūkojās uz mani, saglabājot iepriekšējo mieru un pacietību. Tēvs Sančess atbildēja:

,,Miers nenozīmē bezrūpību. Cilvēks ir tieši tik mierīgs un nesatricināms, cik lielā mērā viņš ir pieslēgts enerģijai. Mēs saglabājam savu saikni ar enerģijas avotu, jo, neatkarīgi no esošajiem apstākļiem, tas ir labākais uzvedības veids. Jūs taču to saprotat, vai ne?"

,,Jā, protams. Vienīgā problēma ir tā, ka man pašam tas, laikam, ne pārāk labi padodas."

Garīdznieki pasmaidīja.

,,Jums būs daudz vieglāk saglabāt saikni ar avotu, kad būsiet ticis pats ar sevi galā," tēvs Karls paskaidroja.

Tēvs Sančess piecēlās un devās uz virtuvi, kā viņš pats teica, mazgāt traukus.

Es palūkojos uz tēvu Kārlu.

,,Kā tad man ar sevi tikt galā? Ar ko ir jāsāk?"

,,Tēvs Sančess saka, ka jūs jau esat sapratis, kādi bijājušu vecāku scenāriji, vai tiesa?"

,,Jā. Viņi abi bija ,,izmeklētāji", un tāpēc es arī kļuvu par ,,noslēgto tipu"."

,,Paturiet to prātā, bet tagad, atmetot uz mirkli malā cīņu par enerģiju, mēģiniet saprast patieso iemeslu tam, ka jūs parādījāties pasaulē tieši sājā ģimenē."

Es viņam veltīju neizpratnes pilnu skatienu.

,,Lai apjaustu savu patieso, garīgo personību, jums ir jāsaprot savas dzīves sižets un jānoskaidro tās jēga un nozīme. Jums ir jāsāk ar jautājumu: kāpēc es piedzimu tieši šajā ģimenē, tieši šiem vecākiem? Kāpēc es parādījos pasaulē?"

,,Nezinu!"

,,Nu, labi, lai paliek. Jūsu tēvs bija ,,izmeklētājs". Kas vēl viņš bija? Kā jūs viņu raksturotu?"

,,Vai jūs domājat viņa uzskatus?"

Es aizdomājos.

,,Nu, viņš uzskata, ka ir jāpriecājas par dzīvi, ka ir jādzīvo godīgi, bet tā, lai gūtu no tās baudu. Vienu vārdu sakot, ir jādzīvo pilnvērtīga dzīve."

,,Vai viņam tas izdevās?"

,,Vairāk vai mazāk. Tiesa, veiksme no viņa vienmēr novērsās pēdējā brīdī, kad viņš domāja, ka visas grūtības ir jau aiz muguras un tagad ir tikai jādzīvo un jāpriecājas par dzīvi."

Tēvs Karls domīgi piemiedza acis.

,,Tātad, viņš uzskata, ka dzīve ir domāta priekiem un baudām, bet patiesībā viņam to neizdevās nodzīvot tā, kā viņš to būtu gribējis?"

,,Tā iznāk."

,,Bet kāpēc tā notika? Vai esat kādreiz par to aizdomājies?"

,,Nezinu. Es parasti domāju, ka viņam vienkārši nepaveicās."

„Varbūt viņš vienkārši nezināja, kā cerēto sasniegt?"

,,Varbūt."

,,Bet ko jūs varat teikt par savu māti?"

,,Viņa ir jau mirusi."

,,Kā jūs varētu aprakstīt viņas dzīvi?"

,,Viņas dzīve bija veltīta baznīcai. Viņa bija pārliecināta kristiete."

,,Kā tas izpaudās?"

„ Viņa uzskatīja, ka ir jākalpo saviem tuvākajiem un jāievēro baušļi."

,,Vai viņa tos ievēroja?"

,,Jā, un ļoti stingri. Vismaz tā, kā viņai tas bija mācīts baznīcā."

,,Bet vai viņa pārliecināja jūsu tēvu, kā arī viņam tā būtu jādzīvo?"

Es pat iesmējos.

,,Nu, nē! Māte gribēja, lai viņš katru svētdienu ietu baznīcā un piedalītos dažādos labdarības pasākumos, bet viņš bija pārāk liels brīvdomātājs, lai to visu darītu."

,,Un kā tas atspoguļojās uz jums?"

Es izbrīnījos.

,,Nekad neesmu par to aizdomājies."

,,Katrs no viņiem taču, droši vien, centās jūs padarīt par savu sabiedroto? Varbūt tieši tāpēc viņi jūs ,,pratināja"? Neviens no viņiem negribēja, lai jūs pieņemtu otra vecāka vērtības, tiesa? Katrs no viņiem gribēja jūs redzēt savā pusē, vai ne tā?"

,,Jums, droši vien, ir taisnība."

,,Un kā jūs uz to reaģējāt?"

,,Es negribēju nostāties nevienā pusē."

,,Katrs no viņiem jūs vilka uz savu pusi, un, tā rezultātā, jūs kļuvāt par ,,noslēgto tipu"."

,,Šķiet, ka tā."

,,Kas notika ar jūsu māti?"

,,Viņa cieta no Parkinsona slimības un ilgi slimoja."

,,Bet vai viņa saglabāja savu ticību?"

,,O, jā! Līdz pašām beigām."

,,Un kādu jēgu viņa piešķīra jūsu dzīvei?"

,,Ko jūs ar to gribat teikt?"

,,Jums ir jāsaprot, kāda bija viņas dzīves jēga un kā tas iespaidoja jūsu mūžu. Jums ir jāsaprot, kāpēc jūs piedzimāt tieši viņai, ko jums no viņas bija jāiemācās. Jebkurš no mums, neatkarīgi no tā, vai mēs to saprotam vai nē, ar savu dzīvi parāda savu personisko izpratni par to, kādai būtu jābūt cilvēka dzīvei. Jums ir jāsaprot, ko jums māca jūsu mātes dzīve, un tai pat laikā priekš sevis jānoskaidro, ko viņas dzīvē varēja mainīt. Tā ir neatņemama jūsu dzīves uzdevuma sastāvdaļa."

,,Kāpēc tikai sastāvdaļa, bet ne vienīgais uzdevums?"

,,Tāpēc, ka jums bija arī tēvs. Otra dzīves uzdevuma sastāvdaļa ir saprast, ko varēja mainīt jūsu tēva dzīvē."

Es vēl aizvien neko nesapratu.

Viņš uzlika roku man uz pleca.

,,Mūsu vecāki taču mūs rada ne tikai fiziskā nozīmē. Mēs esam viņu radības arī garīgā ziņā. Jūs piedzimāt šim vīrietim un šai sievietei. Viņu dzīve ir atstājusi jūsu personībā neizdzēšamas pēdas. Lai uzzinātu savu patieso būtību, jums vispirms ir jānoskaidro tas, ka šīs būtības, jūsu patiesā ,,es", pirmsākumi ir meklējami kaut kur starp to, ko par pareizu uzskatīja jūsu tēvs, un to, kas šķita pareizs jūsu mātei. Jūs viņiem piedzimāt tādēļ, lai paceltos pāri viņiem un skatītu to, kam ticēja jūsu vecāki, plašākā perspektīvā. Jūsu dzīves mērķis ir atrast ceļu, kas apvienotu viņu abu atšķirīgās ticības, paceļot tās augstākā līmenī."

Es pamāju.

,,Tad ka jūs formulētu to, ko jums mācīja jūsu vecāki?"

,,To nav viegli noformulēt."

,,Bet jūs mēģiniet!"

,,Tēvs uzskatīja, ka ir jādzīvo ,,ar pilniem apgriezieniem", ir jābūt sev pašam un jāpriecājas par to, kāds tu esi. Katrā gadījumā, viņš vismaz tiecās uz šādu dzīvi. Māte uzskatīja, ka ir jāziedo sevi un jādzīvo saviem tuvākajiem, ka ir jānovēršas no sevis. Tā viņa izprata Svētos rakstus."

,,Bet ko jūs pats jūtat?"

,,Es nezinu."

,,Kuram viedoklim jūs dodat priekšroku, tēva vai mātes?"

,,Ne vienam, ne otram. Es uzskatu, ka viss nav tik vienkārši, kā viņiem tas šķita."

Karls iesmējās.

„Atkal cenšaties izvairīties no atbildes!"

,,Nē, es vienkārši nezinu, ko atbildēt."

,,Bet ja jums nāktos izvēlēties kādu no šīm divām pieejām, ko jūs izvēlētos?"

Es mirkli svārstījos, cenzdamies atrast visgodīgāko atbildi. Beidzot es sapratu:

,,Viņiem abiem bija taisnība," es sacīju, ,,un, tai pat laikā, viņiem nebija taisnība."

Garīdznieka acis iemirdzējās.

,,Kādā ziņā?"

,,Es pat nezinu, bet pareizā dzīvē ir jābūt abām šīm pieejām."

,,Tieši tā. Jūsu uzdevums ir saprast, kā šīs pieejas var apvienot. No jūsu mātes jūs esat mantojis pārliecību, ka dzīves jēga ir meklējama garīgumā. No tēva jūs uzzinājāt, ka dzīve ir pašizpausme, prieks un piedzīvojums."

,,Tas nozīmē, ka manai dzīvei ir jāapvieno sevī abas šīs pieejas?"

,,Jā. Jums dzīvē galvenais ir garīgums. Jūsu dzīves uzdevums garīguma iemantošanā, kurā jūs varētu padziļināt un izteikt savu personību. Jūsu vecākiem šo uzdevumu neizdevās atrisināt, un viņi to nodeva tālāk jums. Tas tad arī ir jūsu dzīves ceļa, jūsu personīgās evolūcijas uzdevums."

Es iegrimu dziļās pārdomās. Tēvs Karls vēl kaut ko stāstīja, bet es vairs nevarēju sakoncentrēties uz viņa teikto. Kamīnā beidza degt malka. Es sapratu, ka esmu ļoti noguris.

Tēvs Karls iztaisnoja muguru un teica:

,,Šķiet, jūs esat izlietojis savus šīsdienas enerģijas krājumus. Ļaujiet man jums uz atvadām vēl pateikt tikai vienu lietu: Jūs varat iet gulēt un nekad vairs nedomāt par mūsu šīvakara sarunu. Jūs varat atgriezties pie sava scenārija vai, tieši otrādi, rīt no rīta pamosties ar jaunu izpratni par savu būtību un savu dzīves uzdevumu, un, ja tas tā notiks, jūs, iespējams, spersiet vēl vienu soli uz priekšu, proti, jūs atcerēsieties visu, kas ar jums ir noticis kopš pašas dzimšanas. Ja jūs apskatīsiet savu dzīvi, sākot no dzimšanas līdz pašreizējam momentam, kā vienota sižeta attīstību, jūs pamanīsiet, ka tieši šis dzīves uzdevums ir bijis tas, kas jūs ir visu laiku nodarbinājis. Jūs sapratīsiet, kāpēc jūs nonācāt Peru un ko jums tālāk darīt."

Es piekrītoši pamāju un palūkojos uz viņu. Kārla acīs es pamanīju rūpes un ieinteresētību, tādu pašu sejas izteiksmi, kādu es bieži redzēju Vila un Sančesa sejās.

,,Ar labunakti!" Tēvs Karls devās uz guļamistabu, cieši aizvērdams aiz sevis durvis.

Es izklāju uz grīdas līdzpaņemto guļammaisu, ielīdu tajā un uzreiz aizmigu.

Kad es pamodos, es uzreiz iedomājos par Viļu. Es gribēju sīkāk iztaujāt tēvu Kārlu par viņa plāniem. Kamēr es, vēl neizlīdis no guļammaisa, tā gulēju un prātoju, istabā klusiņām ienāca tēvs Karls un sāka kurināt kamīnu.

Es attaisīju guļammaisa rāvējslēdzēju, un viņš, izdzirdējis šo skaņu, pagriezās pret mani:

,,Labrīt!" viņš sacīja. ,,Kā gulējāt?"

,,Normāli!" es moži atbildēju un piecēlos.

Viņš sakārtoja kamīnā skaliņus, un uz tiem nolika malkas pagales.

,,Vai Vils jums teica, ko viņš tagad domā darīt?" es vaicāju.

Karls iztaisnoja muguru un palūkojās uz mani.

,,Viņš teica, ka iebrauks pie kāda sava drauga un uzkavēsies tur, līdz saņems kādas ziņas, acīmredzot, ziņas par to, kur varētu atrasties Devītā atklāsme."

,,Ko vēl viņš jums stāstīja?"

,,Viņš uzskata, ka kardināls Sebastians pats grib atrast šo atklāsmi.

Šķiet, ka viņš jau ir tuvu mērķim. Vils domā, ka no tā, kāda cilvēka rokās nonāks pēdējā atklāsme, ir atkarīgs arī visa Rokraksta liktenis -vai tas tiks izplatīts un vai cilvēki to sapratīs."

,,Kāpēc viņš tā domā?"

,,Es īsti nezinu. Vils bija viens no pirmajiem cilvēkiem, kuriem izdevās atrast un izlasīt visas atklāsmes. Iespējams, viņš saprot tās labāk nekā jebkurš cits cilvēks. Manuprāt, viņam šķiet, ka, iepazīstoties ar pēdējo atklāsmi, kļūs saprotamākas visas iepriekšējās Rokraksta nodaļas un tās būs vieglāk apgūstamas."

,,Kā jūs domājat, vai viņam ir taisnība?"

,,Nezinu. Viņš tajā orientējas labāk par mani. Es esmu apguvis tikai to, kas ietilpst manā dzīves uzdevumā."

,,Un tas būtu?"

Viņš mirkli klusēja.

,,Kā es jau teicu, mans uzdevums ir palīdzēt cilvēkiem noskaidrot savu patieso būtību. Man tas kļuva skaidrs, kad es izlasīju Rokrakstu. Mana nozīmīgākā šī Rokraksta atklāsme ir Sestā atklāsme. Mans dzīves uzdevums ir palīdzēt cilvēkiem apgūt tieši šo atklāsmi, un man tas izdodas, jo es pats esmu eju pa pašizziņas ceļu."

,,Kāds tad bijājušu scenārijs?" es painteresējos.

Viņa acis jautri iedzirkstījās.

,,Es biju ,,izmeklētājs"."

,,Vai jūs pakļāvāt sev cilvēkus, atrodot viņu dzīvē kļūdas un trūkumus?" es izbrīnījos.

,,Tieši tā. Mans tēvs bija ,,nabadziņš", bet māte bija ,,noslēgtais tips". Man viņi nepievērsa nekādu uzmanību. Vienīgais veids, kā es varēju iegūt enerģiju, bija izdarīt kritiskas piezīmes attiecībā uz viņu rīcību un meklēt viņu trūkumus."

,,Un cik sen jūs tikāt vaļā no šī paraduma?"

,,Pirms kāda pusotra gada. Es satiku tēvu Sančesu un sāku studēt Rokrakstu. Kad es nopietni aizdomājos par saviem vecākiem, es sapratu, kam ir jākalpo pieredzei, kuru es guvu saskarsmē ar viņiem. Saprotat, mans tēvs uzskatīja, ka ir nepieciešams sasniegt panākumus visā, pie kā cilvēks ir ķēries. Viņš bija ļoti mērķtiecīgs cilvēks. Viņš līdz pat minūtei saplānoja savu laiku un vērtēja sevi pēc tā, ko viņam bija izdevies sasniegt, savukārt, mana māte interesējās par mistiskām lietām un paļāvās uz intuīciju. Viņa uzskatīja, ka katru no mums vada kāda augstāka vara, un galvenais dzīves uzdevums ir rīkoties saskaņā ar šo augstāko varu."

,,Bet ko par to domāja jūsu tēvs?"

,,Viņš to visu uzskatīja par tīrām blēņām."

Es pasmaidīju, bet neko nebildu.

,,Vai jūs saprotat, kādu ietekmi tas atstāja uz mani?" tēvs Karls vaicāja.

Es pakratīju galvu - es to īsti nesapratu.

«Pateicoties tēva," garīdznieks turpināja, ,,es iegaumēju to, ka dzīvē katram ir jācenšas sasniegt kādu iepriekš nospraustu mērķi, jāizvirza sev uzdevumi, un cilvēks nedrīkst rimties, pirms šie uzdevumi nav izpildīti. Māte, savukārt, man iemācīja paļauties uz garīgiem spēkiem, iekšējo balsi. Es sapratu, ka manā dzīvē ir jābūt apvienotiem abiem šiem viedokļiem. Es centos izprast, kādā veidā garīgie spēki virza cilvēku pretim mērķim, ko ir lemts sasniegt tieši viņam un nevienam citam. Es apzinājos, ka svarīgākais dzīvē ir tiekšanās uz šo mērķi, un, ka tikai tiecoties uz tā sasniegšanu, ir iespējama laimes un dzīves piepildījuma sajūta."

Es pamāju.

,,Tāpēc, kā jūs pats saprotat, tieši Sestā atklāsme bija tā, kas uz mani atstāja visspēcīgāko iespaidu. Līdzko es iepazinos ar šo Rokraksta nodaļu, es uzreiz sapratu, ka mana dzīves misija ir nekas cits kā palīdzēt cilvēkiem tikt ar sevi skaidrībā un atrast savu mērķi, savu dzīves uzdevumu."

,,Bet vai jūs zināt, kā Vils nonāca pie tā, ar ko viņš patreiz nodarbojas?"

,,Jā, viņš man šo to pastāstīja. Viņš, tāpat kā jūs, bija ,,noslēgtais tips", un viņa vecāki bija «izmeklētāji", gluži tāpat kā jūsu vecāki. Katram no viņiem bija savi uzskati, kurus viņi abi vēlējās iemācīt savam bērnam, lai viņš tos pieņemtu kā savus. Viņa tēvs bija vācu tautības rakstnieks. Viņš uzskatīja, ka cilvēkiem ir patstāvīgi jāpilnveidojas. Viņš bija humānists, bet nacisti uztvēra šo pilnveidošanās ideju, lai varētu rast attaisnojumu tā saucamo zemāko rasu pārstāvju iznīcināšanai."

,,Šāds viņa ideju traktējums un izmantošana savā labā Vila tēvam bija smags trieciens. Viņš kopā ar sievu un dēlu emigrēja uz Dienvidameriku. Viņa sieva bija peruiete, taču viņa bija izaugusi un ieguvusi izglītību Savienotajās Valstīs. Viņa uzskatīja, ka galvenais dzīvē ir sasniegt iekšējo apskaidrību, augstāko apziņu, kuru raksturo izkopta garīgā pasaule un atsacīšanās no visa pasaulīgā. Pēc viņas domām, dzīves mērķis nebija vis pilnveidošanās, bet gan jebkādas pilnveidošanās nepieciešamības, jebkādas dzīves virzības novēršana… Kādu, jūsuprāt, iespaidu tam vajadzēja atstāt uz Viļu?"

Es tikai nošūpoju galvu.

,,Viņš bija nonācis sarežģītā stāvoklī," tēvs Karls turpināja. ,,Viņa tēvs bija rietumu progresa idejas piekritējs, bet māte bija austrumu principu piekritēja, no kā izriet, ka mūsu dzīve mums ir dota garīgā miera sasniegšanai."

,,Vecāku uzskati deva pamatu Vila tieksmei apvienot austrumu un rietumu kultūru galvenās iezīmes, lai gan viņš to saprata ne tuvu ne uzreiz. Sākumā viņš kļuva par inženieri un strādāja progresa labā, bet pēc tam - par parastu ceļvedi, kurš izrāda cilvēkiem brīnišķīgas, dvēseli aizgrābjošas šīs valsts vietas, pats šajā procesā iemantojot dvēseles mieru."

«Rokraksts palīdzēja viņam sevi saprast. Atklāsmēs viņš atrada atbildi uz savu galveno jautājumu un saprata, ka rietumu un austrumu domāšanu patiesi ir iespējams apvienot kādā augstākā patiesībā no atklāsmēm izrietēja, ka rietumiem ir taisnība tai ziņā, kā dzīvē patiesi ir nepieciešams progress, pilnveidošanās un tiekšanās uz augstāko un labāko, bet sava taisnība ir arī austrumiem, jo, lai cilvēks pilnveidotos, viņam ir jāatsakās no sava egoisma. Pilnveidošanās nav iespējama, ja dzīve norit tikai loģikas līmenī. Ir jāpanāk apziņas pilnība, iekšējā saikne ar Dievu, jo tikai tad mūsu personības labākās, pozitīvākās iezīmes būs tās, kas virzīs uz priekšu evolūciju."

,,Kad Vils sāka apgūt atklāsmes, viņa dzīvē sāka biežāk gadīties dažādi svarīgi, dzīves ritumu ietekmējoši notikumi. Viņš sastapa Hosē -garīdznieku, kurš pirmais atklāja Rokrakstu un sameklēja teksta tulkotājus. Drīz pēc tam viņš iepazinās ar Visjente īpašnieku un uzsāka pētījumus, kas tika veikti šajā muižā vēl līdz nesenam laikam. Ap to pašu laiku viņš sastapa Hūliju, kas, papildus savam biznesam, tāpat kā Vils, arī strādāja par ceļvedi, izrādīdama tūristiem cilvēku neskartos mežus. Viņiem abiem bija daudz kā kopīga. Kopīgie mērķi viņus satuvināja, un Vils ar Hūliju ātri kļuva labi draugi. Hūlijas tēvam ļoti patika patērzēt par garīguma tēmām, bet viņš to darīja savā, stipri vien dīvainā veidā Savukārt, viņas māte pasniedza koledžā retoriku, bija kaislīga, nelabojama strīdniece un augstāk par visu vērtēja domas skaidrību. Tā rezultātā, Hūlija izjuta tieksmi uz garīgumu, taču vienlaikus ciest nevarēja neskaidrus un miglainus izteicienus."

,,Vils meklēja rietumu un austrumu garīguma izpratnes sintēzi, bet Hūlija centās izteikt šo sintēzi pēc iespējas precīzākā un skaidrākā veidā. Katrs no viņiem Rokrakstā atrada tieši to, ko meklēja."

,,Brokastis ir gatavas!" no virtuves atskanēja Sančesa balss.

Es izbrīnīts pagriezos pret durvīm - es biju domājis, ka viņš vēl guļ. Atlikuši iesākto sarunu uz vēlāku laiku, mēs ar tēvu Kārlu devāmies Uz virtuvi, kur mūs jau gaidīja augļi un auzu putra. Pēc brokastīm tēvs Karls man piedāvāja kopā ar viņu aizstaigāt līdz tempļu drupām. Es ar prieku piekritu - mani kaut kas šai vietā spēcīgi pievilka. Mēs abi vienlaikus aicinoši palūkojāmies uz tēvu Sančesu, bet viņš pieklājīgi atteicās. Viņš paskaidroja, ka viņam ir jānokļūst ielejā un no turienes kādam jāpiezvana.

Debesis laistījās spilgti zilā krāsā, un saule zeltīja kalnu virsotnes. Mēs ātrā solī devāmies drupu virzienā.

,,Interesanti, vai ir iespējams kaut kā satikt Viļu?" es vaicāju.

,,Diez vai. Es pat nezinu, pie kādiem draugiem viņš aizbrauca. Kaut ko par viņu uzzināt varbūt varētu tikai Ikitosā - tā ir pierobežas pilsētiņa valsts ziemeļos, bet man šķiet, ka doties turp būtu visai bīstami."

,,Bet kāpēc tieši Ikitosā?"

,,Viņš teica, ka, viņš savos meklējums, iespējams, varētu tur nonākt. Šīs pilsētiņas apkārtnē ir daudz drupu, un arī kardināla Sebastiana misija atrodas turpat."

,,Kā jūs domājat, vai Vils atradīs Devīto atklāsmi?"

,,Nezinu."

Kādu laiku mēs gājām klusēdami, bet pēc tam tēvs Karls atkal ierunājās:

,,Kā tad ir, vai esat izvēlējies savu ceļu?"

,,Ko jūs ar to domājat?"

,,Tēvs Sančess man stāstīja, ka sākumā jūs nespējāt domāt ne par ko citu, kā vien par atgriešanos Štatos, bet pēc tam jūs ieinteresēja atklāsmes. Ko jūs izjūtat tagad?"

,,Šaubas un bailes," es godīgi atbildēju, ,,bet, neskatoties uz visu, man kaut kas liek šeit uzkavēties."

,,Es dzirdēju, ka jūsu acu priekšā tika nošauts cilvēks?"

,Jā."

,,Un jūs tomēr gribat šeit palikt?"

,,Nē! Es gribu aizbēgt, paglābcies, bet tomēr to nedarīšu… Es palikšu."

,,Bet kā jūs domājat, kāpēc?"

Viņš ieskatījās man acīs.

,,Es pats nezinu, bet vai jūs zināt?"

,,Vai atceraties, par ko mēs vakar vakarā runājām?"

To nu gan es nevarēju aizmirst.

,,Mēs apspriedām dzīves uzdevumu, ko es saņēmu no saviem vecākiem, proti, atrast tādu garīgumu, kas palīdzēs man pašizpausties, ļaus man izbaudīt savas dzīves notikumus un dzīves pilnību, un vēl jūs teicāt, ka man sava dzīve ir jāskata, vadoties no šīs manas personīgās evolūcijas viedokļa, un tad man kļūs skaidrs viss, kas patlaban ar mani notiek."

Viņš noslēpumaini pasmaidīja.

,,Jā, ja var ticēt Rokrakstam, tā tas arī notiks."

,,Kā tas ir, notiks?"

,,Katram no mums ir jāatsauc atmiņā pagrieziena punkti savā dzīvē un jāsaprot, kāda ir to saistība ar mūsu evolūcijas uzdevumu."

Es, neko nesaprazdams, pakratīju galvu.

,,Vai atceraties, par ko jūs nopietni interesējāties, ar ko draudzējāties, kādas zīmīgas sakritības notika jūsu dzīvē! Vai tas viss nenoveda jūs pie tā, kas jūs tagad esat?"

Es padomāju par to, kas ar mani ir noticis kopš manas bērnības. Nē, es nesaskatīju šajā raibajā notikumu virknē nekādas noteiktas likumsakarības.

,,Ar ko jūs nodarbojāties pusaudža gados?"

,,Kā lai jums pasaka? Visumā ņemot, es biju parasts puisēns. Man ļoti patika lasīt."

,,Kādas grāmatas jūs interesēja?"

,,Pārsvarā detektīvi, arī zinātniskā fantastika, kaut kādi spoku stāsti…tādā garā."

,,Kas ar jums šajā laikā notika?"

Es atcerējos, kādu ietekmi uz mani atstāja mans vecaistēvs, un pastāstīju tēvam Karlam par mūsu ezeru un kalniem."

Viņš saprotoši pamāja.

,,Bet kas notika pēc tam, kad jūs izaugāt?"

,,Es iestājos koledžā. Manis nebija mājās, kad nomira mans vecaistēvs."

,,Ko jūs koledžā mācījāties?"

,,Socioloģiju."

,,Kāpēc tieši socioloģiju?"

,,Es nejauši iepazinos ar kādu pasniedzēju, un man ļoti iepatikās, kā viņš izprata cilvēka dabu. Man tas šķita interesanti, un es nolēmu pie viņa mācīties."

,,Kas notika tālāk?"

,,Pēc tam es saņēmu diplomu un iestājos darbā."

,,Vai jums patika jūsu darbs?"

,,Jā, un, pie tam, diezgan ilgu laiku."

,,Un kas notika pēc tam?"

,,Tad es sapratu, ka mans darbs nenes gandrīz nekādus augļus. Es strādāju ar grūti audzināmiem pusaudžiem - vardarbības upuriem. Viņiem bija dažādi emocionālie traucējumi, upura komplekss, novirzes uzvedībā. Es cerēju, ka varēšu viņiem palīdzēt pārvarēt pagātnes šausmas un veidot dzīvi no jauna, bet tad es pārliecinājos, ka mana pieeja ir nepilnīga, ka tajā ir savi trūkumi."

,,Un kas notika?"

,,Es aizgāju no darba."

,,Bet pēc tam?"

,,Tad man piezvanīja kāda sena draudzene un izstāstīja par Rokrakstu."

,,Un jūs nolēmāt doties uz Peru?"

Jā."

,,Ko jūs domājat par šeit pārdzīvoto?"

,,Man šķiet, ka esmu zaudējis prātu, sagaidīšu vēl, ka kāds mani te nošaus."

,,Es gribēju vaicāt, kā jūs vērtējat savu personīgo evolūciju, kas notikusi laikā, ko jūs esat šeit pavadījis?"

,,Es nesaprotu, ko jūs ar to gribat teikt."

Kad tēvs Sančess man izstāstīja par jūsu piedzīvojumiem Peru, mani pārsteidza secība, kādā viena otrai sekoja zīmīgās sakritības. Šīs sakritības notika tādā secībā, lai jūs varētu iepazīties ar kārtējo Rokraksta atklāsmi tieši tad, kad jums šī atklāsme bija nepieciešama."

,,Un ko tas varētu nozīmēt?"

Viņš apstājās un vērīgi palūkojās uz mani.

,,Tas nozīmē, ka jūs esat gatavs. Jūs esat turpat, kur mēs. Citiem vārdiem sakot, jūs esat nonācis pie robežas, kur, lai jūsu evolūcija varētu turpināties, jums būs nepieciešams Rokraksts. Padomājiet par to, kā ir savstarpēji saistīti visi jūsu dzīves notikumi! Jau kopš bērnības jūs interesēja viss mistiskais un noslēpumainais, un, tā rezultātā, jūs nonācāt pie cilvēka dabas izpētes. Kā jūs domājat, kāpēc jūs satikāt tieši šo pasniedzēju? Pateicoties viņam, jūs savu interesi par noslēpumiem sakoncentrējāt uz vislielāko un nozīmīgāko noslēpumu: cilvēka dabu, viņa vietu pasaulē un dzīves jēgu. Pie kam, jūs jau tolaik zināmā mērā sapratāt to, ka, lai apzinātos dzīves jēgu, ir jāpārdomā sava pagātne, jāatbrīvojas no laika gaitā iemantoto stereotipu sloga un jāvirzās uz priekšu. Tieši tāpēc jūs arī strādājāt ar grūti audzināmiem bērniem, taču, kā jūs tagad saprotat, jums bija nepieciešamas atklāsmes, lai jūs varētu noskaidrot, kā īsti pietrūka jūsu darbā ar bērniem. Lai bērni ar emocionāliem traucējumiem varētu attīstīties, viņiem bija nepieciešams tieši tas pats, kas ir nepieciešams mums visiem: piekļūšana enerģijai, bez kā viņi nevarēja izprast savus scenārijus un, kā jūs sakāt, pārvarēt pagātnes šausmas, lai varētu tālāk turpināt savu garīgo izaugsmi - procesu, kuru jūs visu laiku cenšaties saprast."

,,Apskatiet šos procesus pareizajā perspektīvā. Visas intereses, kas noteica jūsu uzvedību, visas attīstības fāzes jūs sagatavoja tam, ka jūs parādījāties šeit un uzsākāt atklāsmju izpēti. Jūs meklējāt ceļu uz garīgumu, kas pilnveido un nosaka jūsu personību, visu jūsu dzīvi. Enerģija, kuru jūs saņēmāt dabas stūrītī, kur jūs uzaugāt, enerģija, kuru jums centās parādīt jūsu vectēvs, deva jums drosmi doties uz Peru. Jūs esat šeit, jo jums šeit bija jānonāk, lai varētu tālāk evolucionēt. Visa jūsu dzīve bija viens vienīgs ceļš uz šejieni."

Viņš pasmaidīja.

,,Kad jūs pilnībā apgūsiet šādu skatu uz savu dzīvi, jūs iemantosiet to, kas Rokrakstā ir saukts par skaidru sava garīgā ceļa izpratni. Jūs nedrīkstat steigties - Rokraksts māca mums veltīt savas pagātnes izzināšanai tik daudz laika, cik tas būs nepieciešams. Vairums no mums rīkojas saskaņā ar savu scenāriju cīņā par enerģiju, un šis scenārijs ir jāatmet. Kad tas ir izdarīts, mēs varam saprast augstāko jēgu tam, kāpēc mēs piedzimām tieši saviem vecākiem, un apzināsimies visu savas dzīves notikumu nozīmi. Katram no mums ir savs garīgais mērķis, sava misija, ko mēs cenšamies izpildīt pat tad, ja to pilnībā neapzināmies, bet, līdzko mēs šo savu misiju pilnībā izprotam, mūsu dzīve sāk strauji virzīties uz priekšu."

,,Jūs jau esat sapratis savu misiju. Tagad jums ir jādodas uz priekšu, ļaujot zīmīgajām sakritībām jūs virzīt. Tās jums norādīs, kas jums šeit, Peru, ir tālāk jādara. Līdz šim jūs izmantojāt Vila un tēva Sančesa enerģiju. Tagad ir pienācis laiks jums iemācīties attīstīties pašam, patstāvīgi un apzināti."

Viņš vēl gribēja ko piebilst, taču mēs pārtraucām sarunu, jo pamanījām uz ceļa Sančesa kravas automašīnu. Kad spēkrats apstājās un Sančess nolaida loga stiklu, Karls vaicāja:

,,Kas ir noticis?"

,,Man nekavējoties jāatgriežas misijā," Sančess atbildēja. ,,Tur ir zaldāti… un kardināls Sebastians."

Mēs ielecām kravas automašīnā, un Sančess aizveda mūs atpakaļ, uz tēva Kārla māju. Pa ceļam viņš izstāstīja, ka zaldāti ir ielauzušies misijā, lai atsavinātu visas tur esošās Rokraksta kopijas. Nav arī izslēgta iespēja, ka misija tiks slēgta.

Piebraukuši pie mājas, mēs steidzīgi metamies iekšā Kārla mītnē. Tēvs Sančess uzreiz sāka savākt savas mantas. Es stāvēju maliņā, nezinādams, ko man tagad darīt. Tēvs Karls piegāja pie ticības brāļa un paziņoja:

,,Domāju, man vajadzētu doties jums līdzi."

,,Vai esat pārliecināts?" Sančess vaicāja.

,,Jā. Tas ir mans pienākums."

,,Bet kā gan jūs varat mums palīdzēt?"

,,Vēl nezinu."

Sančess ieskatījās viņa acīs un atsāka kārot savas mantas, bilzdams:

,,Nu, ko, ja jūs domājat, ka tā būs labāk…"

Es stāvēju, piespiedies pie durvju stenderes.

,,Bet ko man tagad darīt?" es vaicāju.

Abi garīdznieki atskatījās:

,,Tas ir jāizlemj jums pašam," tēvs Karls sacīja.

Es klusēju.

,,Jums pašam ir jāpieņem lēmums," kā atbalss izskanēja Sančesa teiktais.

Es nespēju noticēt savām ausīm. Vai tiešām viņiem ir pilnīgi vienalga, ko es tagad darīšu? Ja es braukšu viņiem līdzi, zaldāti mani arestēs, par to šaubu nav, taču arī šeit es nevarēju palikt.

«Paklausieties," es iebildu, ,,es vienkārši nezinu, kā man rīkoties. Jums man ir jāpalīdz. Vai šeit ir kāds, pie kā es uz laiku varētu rast patvērumu?"

Garīdznieki saskatījās.

,,Man šķiet, ka ne," Karls atbildēja.

Es bezpalīdzīgi viņos noraudzījos. Mani plosīja mulsums un bailes.

Tēvs Karls pasmaidīja.

«Saņemieties!" viņš teica. «Atcerieties, kas jūs esat!"

Sančess no ceļasomas izņēma papīra lapu vīstokli.

,,Te jums būs Sestās atklāsmes noraksts. Iespējams, tas jums pateiks priekšā, kādu lēmumu jums vajadzētu pieņemt."

Es paņēmu papīrus. Sančess Karlam jautāja:

,,Kad jūs būsiet gatavs doties ceļā?"

,,Man ir vajadzīga vēl stunda laika, man ar kādu ir jāsazinās."

Sančess paraudzījās uz mani.

«Palasiet, ko es jums iedevu, padomājiet par to. Pēc tam aprunāsimies."

Viņi atkal ķērās pie sagatavošanās darbiem, bet es izgāju no mājas, apsēdos uz laukakmens un ķēros pie lasīšanas. Tas, ko es izlasīju, man jau bija zināms no sarunām ar Sančesu un Kārlu. Lai apjaustu savu individuālo veidu atņemt svešu enerģiju, ir jāizzina sava pagātne. Šo enerģijas atņemšanas paņēmienu mēs apgūstam agrā bērnībā. Kad būsim pārvarējuši šo stereotipu, mēs varēsim atrast savu augstāko ,,es" un pakāpties augstāk pa evolūcijas kāpnēm.

Iepazīšanās ar šo atklāsmi man prasīja mazāk par pusstundu. Es sapratu galveno šajā atklāsmē ietverto domu: lai mēs varētu pilnībā iemantot šo īpašo apziņas stāvokli, kas daudziem ir pazīstams pēc īslaicīgiem emociju uzplaiksnījumiem, kura laikā mēs skaidri redzam, ka soļojam pa dzīvi, dažādu noslēpumainu sakritību vadīti, mums no sākuma ir jāizprot sava patiesā būtība.

Kad biju beidzis lasīt, aiz mājas stūra parādījās tēvs Karls, ieraudzīja mani un pienāca man klāt.

,,Vai izlasījāt?"

Viņa balss, kā vienmēr, skanēja silti un draudzīgi.

,,Jā."

„ Vai neiebilstat, ka es uz mirkli šeit uzkavējos un aprunājos ar jums?"

,,Es to ļoti vēlētos."

Viņš apsēdās uz laukakmens, man pie labajiem sāniem, un, mirkli klusējis, vaicāja:

„ Vai jūs saprotat, ka patreiz stāvat uz izziņas ceļa?"

,,Jā, šķiet, ka saprotu, bet ko man tagad darīt?"

,,Jums no sākuma tam ir pilnībā jānotic."

,,Es nevaru, man ir ļoti bail."

,,Saprotiet taču, cik svarīgi ir pieņemt pareizo lēmumu, jo patiesība, kuru jūs meklējat, ir tikpat svarīga kā visas pasaules evolūcija, tāpēc ka šo evolūciju neveido neviens cits kā vien mēs paši. Vai jūs tiešām to nesaprotat? Tēvs Sančess man pastāstīja par atklāsmi, ko jūs piedzīvojāt kalna virsotnē. Jūs redzējāt matērijas attīstību, sākot no ūdeņraža, kam raksturīgas visvienkāršākās svārstības, un beidzot ar cilvēku. Tad jūs vēl nezinājāt, ka cilvēki ir tie, kas turpina evolūciju. Tagad jūs to zināt."

,,Cilvēki dzimst - katrs savā vietā, savā laikā un savā vēsturiskajā situācijā. Viņi veido attiecības ar citiem cilvēkiem, kas ir atraduši savu dzīves mērķi. Bērns, kurš ir piedzimis šādu attiecību rezultātā, samierina savu vecāku dzīves uzskatus, apvienojot tos kādā augstākā sintēzē. Bērnam šajā procesā palīdz zīmīgās sakritības. Es nešaubos, ka jūs esat sapratis Piekto atklāsmi: ikreiz, kad mēs, uzņēmuši enerģiju un saskārušies ar vajadzīgo zīmīgo sakritību, virzāmies uz priekšu, mēs paaugstinām savu enerģētisko līmeni un paliekam šajā augstākajā svārstību līmenī. Mūsu bērni mantos mūsu svārstību līmeni un turpinās to tālāk paaugstināt savas dzīves laikā. Mēs, cilvēki, esam tie, kas veido evolūciju."

,,Mūsu paaudze šajā procesā ir ieviesusi ko jaunu, proti, mēs esam gatavi apzināties evolūcijas procesu un, tādējādi, paātrināt tā norisi. Vai jums ir vai nav bail - tam nav nozīmes, jo jums nav izvēles. Ja reiz jūs esat sapratis, kāda ir jūsu dzīves jēga, jūs šis zināšanas vairs nevarat zaudēt. Ja jūs mēģināsiet virzīt savu dzīvi citā virzienā, jūs nomāks zaudējuma un dzīves nepilnības sajūta. Jūs būsiet zaudējis pašu galveno."

,,Bet kā man tagad būtu jārīkojas?"

,,Nezinu. Tas ir zināms tikai jums. Es varu jums vienīgi ieteikt uzņemt pēc iespējas vairāk enerģijas."

Mums pievienojās tēvs Sančess. Viņš pienāca pie mums pēc iespējas klusāk un nemanāmāk, neskatīdamies uz mums, it kā baidīdamies mūs iztraucēt. Es mēģināju sakoncentrēties, visu uzmanību pievēršot māju ieskaujošajām klintīm. Es dziļi ieelpoju un sapratu, ka kopš mirkļa, kad es iznācu no mājas, es esmu bijis pilnībā pārņemts pats ar sevi un neievēroju neko no apkārt notiekošā. Es pats esmu sevi nošķīris no dabas skaistuma un kalnu varenības.

Raugoties visapkārt un cenšoties dziļi ielūkoties ap mani esošajā skaistumā, es atkal, tāpat kā iepriekš, izjutu savu saistību ar visu, ko redzēju. Viss apkārtējais tapa tuvs un reāls, un viss iemirdzējās. Es atkal izjutu, ka mans ķermenis ir neparasti viegls un spēkpilns.

Es paskatījos uz tēvu Sančesu un pēc tam uz tēvu Kārlu. Abi vērīgi manī noraudzījās, un es sapratu, ka viņi redz manu enerģētisko lauku.

,,Kā es izskatos?" es jautāju.

,,Šķiet, ka labāk," Sančess atbildēja. ,,Uzkavējieties šeit, uzņemiet pēc iespējas vairāk enerģijas. Mēs būsim gatavi pēc kādām divdesmit minūtēm."

Sančess mazliet viltīgi pasmaidīja.

,,Un jūs," viņš piebilda, ,,būsiet gatavs sākt."

ĻAUŠANĀS STRAUMEI

Garīdznieki aizgāja atpakaļ uz māju, bet es vēl dažas minūtes pavadīju, izbaudīdams kalnu skaistumu un cenzdamies uzņemt pēc iespējas vairāk enerģijas. Tad es zaudēju koncentrēšanās spējas un aizdomājos par Viļu. Kur viņš šobrīd atrodas? Vai viņam izdosies atrast Devīto atklāsmi?

Es iedomājos viņu skrienam caur cilvēku neskartu mežu ar atklāsmi rokās, glābjoties no viņu vajājošajiem zaldātiem. Es padomāju par kardinālu, kurš ir sūtījis šos zaldātus, lai viņi sagūstītu manu draugu. Šajā nomoda sapnī man bija skaidrs, ka Sebastianam, neskatoties uz viņa varu un autoritāti, nav taisnība, ka viņam ir nepareizs priekšstats par atklāsmju ietekmi uz cilvēku dvēselēm. Man šķita, ka viņu būtu iespējams pārliecināt par pretējo, ja tikai mēs zinātu, kura tieši bija tā Rokraksta daļa, kas viņu izbiedēja.

Šo pārdomu laikā es piepeši atcerējos Mardžori. Kur viņa atrodas, kas ar viņu noticis? Es iedomājos mūsu tikšanos. Kur un kad tā notiks?

Noklaudzēja ārdurvis, un es atgriezos īstenībā. Es atkal sajutu savu vājumu un bailes. Sančess apgāja apkārt mājai un ātrā, drošā solī pienāca pie manis.

Viņš apsēdās blakus un pavaicāja:

,,Vai esat pieņēmis lēmumu?"

Es noliedzoši pašūpoju galvu.

,,Spriežot pēc jūsu izskata, jūs vēl neesat uzņēmis pietiekami daudz spēka."

,,Nē, es jūtos vājš."

,,Man šķiet, jūs neesat izstrādājis pareizu enerģijas uzņemšanas darbību secību."

,,Kā tā?"

,,Ļaujiet, es jums izskaidrošu savu personīgo enerģijas uzņemšanas paņēmienu. Varbūt tas jums palīdzēs atrast savu metodi."

Es ar galvas mājienu lūdzu viņu turpināt.

,,Pirmkārt," viņš iesāka, ,,es cenšos sakoncentrēties uz to, kas ir man apkārt. Domāju, arī jūs sākat ar to pašu. Pēc tam es cenšos atsaukt atmiņā, kā tas viss izskatās tad, kad es esmu enerģijas pārpilns. Es atceros visu priekšmetu dzīvās klātbūtnes izjūtas un katra objekta, it īpaši x augu, neatkārtojamā skaistuma un formas izjūtu. Es atminos, kā visas krāsas kļūst spilgtākas, kā viss sāk mirdzēt un izstarot gaismu. Vai tiktāl jums viss ir saprotams?"

,,Jā, es daru tieši tāpat."

,,Pēc tam es cenšos atgriezt sevī tuvības un līdzdalības sajūtu, kad man šķiet, ka es varu pieskarties pat pašiem tālākajiem priekšmetiem. Tad es dziļi ieelpoju un uzsūcu to visu sevī."

,,Kā tas ir, uzsūcat?"

,,Vai tad tēvs Džons jums to neizskaidroja?"

Sančess samulsa.

,,Viņš droši vien gribēja atgriezties un izstāstīt jums par to vēlāk. Viņam ir raksturīga tieksme uz skatuviskiem efektiem. Viņš mēdz aiziet stundas vidū, dodot mācekļiem laiku pārdomām par to, ko viņš ir runāj is. Pēc tam viņš atkal parādās tieši tad, kad ir nepieciešams, lai papildinātu savus norādījumus. Viņš noteikti gribēja pie jums atgriezties, bet nepaspēja, jo mēs pārāk ātri un negaidīti aizbraucām." /-

,,Vai jūs man varētu par to pastāstīt?" es palūdzu.

,,Vai atceraties priekpilno jūsmu, ko jūs izbaudījāt tur augšā, kalna virsotnē?"

,,Kā gan to var aizmirst!"

,,Lai atgrieztu šo sajūtu, es, izdarot dziļu ieelpu, uzsūcu sevī enerģiju, pie kuras es esmu pieslēdzies."

Klausoties Sančesa stāstā, es centos izdarīt to, par ko viņš runāja. Dzirdot viņa izjūtu aprakstu, es sajutu, kā palielinās mana saistība ar apkārtējo pasauli. Visa apkārtne it kā iznira no miglas, un viss ieguva brīnišķīgus apveidus. Pat akmeņi izstaroja baltu gaismu. Sančesa enerģētiskais lauks paplašinājās un ieguva debeszilu nokrāsu. Viņš dziļi, mierīgi elpoja, pēc katras ieelpas ieturēdams kādas piecas sekundes garu pauzi. Es sekoju viņa piemēram.

,,Iedomājieties," viņš bilda, ,,ka katra ieelpa jūs piepilda ar enerģiju, ka mēs it kā piepūšamies no šīs enerģijas līdzīgi gaisa balonam, un jūs redzēsiet, ka tādējādi mēs patiesi uzņemam vairāk enerģijas. Mēs izjutīsim vieglumu un sajūsmu."

Izdarījis pāris ieelpu, es pamanīju, ka viņam ir taisnība.

,,Kad esmu piepildījis sevi ar enerģiju," Sančess turpināja, ,,es sāku vērot savas emocijas. Kā es jau teicu, pēc tā, ko es jūtu, es spriežu par to, vai esmu pareizi, īsteni pieslēdzies enerģijai."

,,Vai jūs runājat par mīlestību?"

,,Jā, par mīlestību. Vai atceraties mūsu sarunu, kas notika misijā? Mīlestība nav abstrakts jēdziens, un tā nav arī morālais pienākums. Mīlestība ir emocijas, kas mūs pārņem laikā, kad esam pieslēgušies pasaules enerģijai, bet tā, protams, ir Dieva enerģija."

Tēvs Sančess lūkojās uz mani ar atbrīvotu skatienu.

„Tagad jums tas izdodas," viņš sacīja. ,,Šis ir tas enerģijas līmenis, kas jums ir vajadzīgs. Tagad es jums nedaudz palīdzēju, bet turpmāk jūs varēsiet sasniegt šo enerģijas līmeni patstāvīgi."

,,Kā tieši jūs man palīdzējāt?

Garīdznieks atmeta ar roku.

,,Tas tagad nav svarīgi. Jūs par to uzzināsiet vēlāk, kad būsiet ticis līdz Astotajai atklāsmei."

No pagalma iznāca tēvs Karls. Viņš palūkojās uz mums, un šķita, ka ir apmierināts ar redzēto. Viņš pienāca klāt un vērsās pie manis ar jautājumu:

,,Kā ir, vai esat pieņēmis kādu lēmumu?"

Man šis jautājums jau bija apnicis. Es sajutu vieglu aizkaitinājumu un gandrīz sāku zaudēt enerģiju.

,,Jūs atkal atgriežaties pie sava scenārija," tēvs Karls ievēroja, ,,taču jums neizdosies izvairīties no lēmuma pieņemšanas. Kā, pēc jūsu domām, jums vajadzētu rīkoties?"

,,Bet man nav nekādu domu par to!" es atzinos. ,,Tur jau ir tā problēma."

,,Vai esat pārliecināts, ka nav? Kad cilvēks pieslēdzas pie enerģijas, viņam dažkārt parādās pavisam negaidītas domas."

Es uzmetu viņam neizpratnes pilnu skatienu.

,,Ja mēs cenšamies vadīt notikumu norisi ar loģikas palīdzību," viņš paskaidroja, ,,mums galvā griežas vienas un tās pašas pierastās domas, bet, ja mēs atbrīvojamies no saviem stereotipiem, šīs domas pamet mūs. Kad jūs piepildāt sevi ar enerģiju, jūsu galvā parādās jaunas, jūsu ,,es" augstākās, labākās daļas iedvesmotas domas. Tā ir jūsu intuīcija, ko nav iespējams ne ar ko citu sajaukt. Šīs domas vienkārši rodas jūsu galvā pašas no sevis, reizēm šķietot kā nomoda sapnis vai vīzija. Šīs domas apciemo jūs, lai norādītu pareizo virzienu, pareizo ceļu."

Es vēl aizvien nesapratu, ko viņš gribēja ar to teikt.

,,Pastāstiet, par ko jūs domājāt, kad viens pats šeit sēdējāt!"

,,Kas gan to var atcerēties!"

,,Bet jūs pamēģiniet."

Es sāku atcerēties.

,,Es domāju par Viļu, par to, vai viņam izdosies atrast Devīto atklāsmi. Par Sebastianu, kurš iedvesmo pārējos cīņai pret Rokrakstu."

,,Par ko vēl?"

,,Pēc tam es atcerējos Mardžori un sāku prātot, kur viņa tagad ir un kas ar viņu ir noticis,… bet es nesaprotu, kā gan tas varētu palīdzēt man saprast, kā tālāk rīkoties?"

,,Ļaujiet, es jums paskaidrošu," tēvs Sančess sacīja. ,,Pēc tam, kad ir uzņemts pietiekams enerģijas daudzums, jūs uzsākat apzinātu virzību pa evolūcijas ceļu. Jūsu ietekmē biežāk parādās zīmīgās sakritības, kas palīdz jums pavirzīties tālāk uz priekšu. Jūs ejat pats pa savu, tikai jums un nevienam citam domātu ceļu. Sākumā, kā es jau teicu, jūs uzņemat enerģiju, pēc tam atceraties galveno uzdevumu, dzīves mērķi, ar ko jūs ir apveltījuši jūsu vecāki. Jūs varat evolucionēt tikai ejot uz šo dzīves mērķi. Tad jums ir jāizvēlas pareizais ceļš, ko var izdarīt, atbildot uz tajā brīdī jūsu priekšā esošajiem jautājumiem. Šie jautājumi vienmēr ir saistīti ar jūsu galveno dzīves uzdevumu, un tie nosaka, cik tālu jūs esat ticis šī uzdevuma izpildes procesā."

,,Kad būsiet precīzi noformulējuši šos jautājumus, jūsu intuīcija noteikti norādīs uz to, ko jums darīt un kurā virzienā doties. Jūs to uzreiz sapratīsiet, citādi nemaz nevar būt. Saprotiet, grūtākais dzīvē jau nav saņemt atbildi, bet gan prast uzdot pareizo jautājumu. Ja ir pareizi noformulēts jautājumus, uz atbildi nebūs ilgi jāgaida, bet kad būs saņemta atbilde un jūs uzzināsiet, kas ir jādara," viņš turpināja, ,,nākamais jūsu uzdevums būs vienmēr saglabāt modrību un nepalaist garām sakritības, kas agrāk vai vēlāk noteikti parādīsies jūsu ceļā un palīdzēs jums virzīties pa intuīcijas norādīto dzīves ceļu. Vai tas jums ir saprotams?"

,,Šķiet, kā jā."

,,Bet vai jums nešķiet, ka jūs ne velti iedomājāties par Viļu un Mar-džori? Lai saprastu, kā jūs nonācāt pie tādām domām, jums ir atkal jāatceras tas, kādi apstākļi noteica jūsu dzīves ritumu. Jūs atceraties, ka piedzimāt saviem vecākiem tādēļ, lai iemantotu garīgumu, kas attīstīs un nostiprinās jūsu personību un kļūs par priekpilnu piedzīvojumu. Vai tas tā ir?"

,,Jā."

„Tāpēc jūs, bērns būdams, interesējāties par dažnedažādiem noslēpumiem, bet, kad izaugāt, studējāt socioloģiju un strādājāt ar grūti audzināmiem bērniem. To darot, jūs neapzinājāties savas rīcības iemeslus. Kad jūs sākāt mosties, jūs izdzirdējāt par Rokrakstu un devāties uz Peru. Šeit jūs sākāt vienu pēc otras apgūt Rokrakstā ietvertās atklāsmes, un katra no tām jums sniedza ziņas par garīgumu, kuru jūs vienmēr bijāt meklējis. Tagad, kad jūs jau daudz esat noskaidrojis, jūs varat nostāties uz apzinātas evolūcijas takas, bet lai to izdarītu, jums ir jānoformulē jūsu priekšā stāvošie jautājumi un jāsaņem atbildes, kas jums tiks sniegtas."

Es klusēdams noraudzījos runātājā.

,,Kādi ir jūsu pašreizējie jautājumi?" viņš vaicāja.

,,Šķiet, es gribu iepazīties ar pārējām atklāsmēm, īpaši es vēlos uzzināt to, vai Vils atradīs Devīto atklāsmi. Gribu uzzināt visu par Mardžo-ri,… vēl arī par Sebastianu."

,,Un ko jums saka priekšā jūsu intuīcija?"

,,Nezinu. Es iedomājos tikšanos ar Mardžori. Iedomājos Viļu bēgam no zaldātiem, kuri viņu vajā. Ko tas varētu nozīmēt?"

,,Bet kur jūs savās vīzijās redzējāt Viļu?"

,,Džungļos."

,,Iespējams, tas norāda uz to, kurp jums ir jādodas. Ikitosa, kā reiz, ir džungļu ieskauta. Bet kādā situācijā jūs redzējāt Mardžori?"

,,Es vienkārši iedomājos mūsu tikšanos."

,,Un kāds sakars ar to visu ir Sabastianam?"

,,Man ienāca prātā, ka viņš cīnās pret Rokrakstu, jo viņš ir nepareizi to izpratis, un viņu varētu pārliecināt par pretējo, ja vien izdotos saprast, no kā tieši viņš baidās."

Garīdznieki saskatījās, uzmezdami viens otram izbrīna pilnu skatienu.

,,Ko tas viss nozīmē?" es vaicāju.

Tēvs Sančess atbildēja ar pretjautājumu:

,,Bet kā jūs domājat?"

Pirmoreiz kopš neaizmirstamā piedzīvojuma kalna virsotnē es atkal jutos enerģijas piepildīts, stiprs un par sevi pārliecināts. Es pacēlu acis un stingri, ar pārliecību noteicu:

,,Domāju, tas nozīmē, ka man ir jādodas uz džungļiem un jāmēģina uzzināt, kas tieši Rokrakstā tik ļoti baida baznīcas vadību."

Tēvs Karls pasmaidīja.

,,Brīnišķīgi! Varat paņemt manu kravas automašīnu."

Es pamāju. Mēs aizgājām aiz mājas un devāmies pie mašīnām. Visas manas mantas un pārtikas krājumi jau bija sanesti tēva Kārla kravas automašīnā. Savas mantas garīdznieki sakrāva Sančesa spēkratā.

,,Uz atvadām es jums vēlos novēlēt, lūk, ko," Sančess teica, ,,neatmirs-tiet pēc iespējas biežāk apstāties un papildināt savus enerģijas krājumus. Izjūtiet pilnību, izjūtiet mīlestību! Atcerieties, ka, ja jūs izjūtat mīlestību, nekas un neviens jums nespēs atņemt enerģiju. Ja jūs kādam atdodat savu enerģiju, jūs to varēsiet atkal atjaunot. Patiesībā, jūsu atdotās enerģijas plūsma tajā pašā mirklī rada uz jums virzītu pretplūsmu, kas nekad neļauj jūsu enerģijai izsīkt. Viss, kas ir nepieciešams, - tā ir pilnīga abu plūsmu esamības apzināšanās. īpaši svarīgi tas ir attiecībās ar citiem cilvēkiem."

Viņš apklusa, un tai pat mirklī, it kā būtu saņēmis kādu noteiktu zīmi, pie mums pienāca tēvs Karls. Viņš ierunājās:

,,Jūs esat apguvis gandrīz visas atklāsmes, atlikušas ir tikai divas -Septītā un Astotā. Septītā atklāsme māca mums to, kā nodrošināt apzinātu evolūciju - vienmēr ir jābūt modram un jāievēro katra zīmīgā sakritība, katra pasaules sūtītā atbilde."

Viņš pastiepa man nelielu mapi.

,,Šeit būs Septītā atklāsme. Tā nav gara un tai ir vispārējs raksturs. Šī atklāsme māca atcerēties, ka lietas, kas iekrīt mums acīs, un galvā ienākošās domas var būt sūtītas mums kā atbildes uz mūsu uzdotajiem jautājumiem. Kas attiecas uz Astoto atklāsmi, jūs ar to iepazīsieties tad, kad būs pienācis īstais laiks. Tā māca mums sniegt cilvēkiem vajadzīgās atbildes, un turpinājumā apraksta cilvēku attiecību ētiku. Mēs uzzinām, kā cilvēkiem vajadzētu vienam pret otru attiekties, lai tiktu sekmēta tālākā evolūcija."

,,Bet kāpēc jūs nevarat Astoto atklāsmi iedot tagad?"

Tēvs Karls pasmaidīja un uzlika roku man uz pleca.

,,Tāpēc, ka mēs jūtam, ka tas pagaidām vēl nav jādara. Arī mums taču ir jāieklausās savā intuīcijā. Nebaidieties, jūs saņemsiet arī Astoto atklāsmi,- tas notiks tad, kad jūs uzdosiet vajadzīgo jautājumu."

Es teicu, ka esmu visu sapratis. Garīdznieki mani apskāva un novēlē-ja man veiksmi. Tēvs Karls vēlreiz apliecināja, ka mēs drīz atkal tiksimies un ka es noteikti uzzināšu visu, kādēļ es esmu ieradies šajā valstī."

Mēs jau gatavojāmies sēsties automašīnās, kad tēvs Sančess pēkšņi atkal pagriezās pret mani un teica:

,,Intuīcija man liek jums pateikt vēl vienu lietu, ko jūs gan sapratīsiet nedaudz vēlāk. Nosakiet savu ceļu, vadoties pēc skaistuma un zaigojoša mirdzuma. Vietas un ļaudis, kas sniegs jums atbildes, zaigos un ar savu skaistumu priecēs acis."

Es pamāju un iekāpu tēva Kārla kravas automašīnā. Mēs devāmies ceļā - garīdznieki pa priekšu, es aiz viņiem. Tā mēs braucām vairākas jūdzes, līdz nonācām krustcelēs. Tēvs Sančess nolaida loga stiklu, pamāja man ar roku un nogriezās austrumu virzienā. Es pavadīju viņus ar skatienu un pagriezu veco kravas automašīnu uz ziemeļiem, Amazones baseina virzienā.

Es sāku zaudēt pacietību. Pēc trīs stundu ilga brauciena diezgan pieklājīgā ātrumā, es tagad atrados krustcelēs un nezināju, kurā virzienā man būtu jādodas.

Varētu nogriezties pa labi. Spriežot pēc kartes, šis ceļš, kas gāja paralēli kalnu grēdai, vēl kādas simt jūdzes veda uz ziemeļiem, bet pēc tam strauji nogriezās uz austrumiem- Ikitosas virzienā. Ceļš, kas nogriezās pa labi, uzreiz stiepās uz austrumiem, uz džungļiem, un veda tieši uz Ikitosu.

Es dziļi ieelpoju, cerot šādā veidā nomierināties un sakoncentrēties. Es pametu skatienu atpakaļskata spogulī - ceļš bija tukšs. Jau vairāk nekā stundu manā ceļā nebija bijušas ne automašīnas, ne parasti pa ceļa malu ejošie vietējie iedzīvotāji. Es centos atbrīvoties no nemiera sajūtas, saprazdams, ka pareiza lēmuma pieņemšanai ir nepieciešams pieslēgties pie enerģijas.

Es sakoncentrēju visu uzmanību uz apkārtni. Ceļš, kas nogriezās pa labi, gāja gar augstu koku puduri un iestiepās mežā. Koku pakājē, kuplu tropisko krūmu ielenkti, blīvējās laukakmeņi. Otrs ceļš stiepās cauri kailām klintīm, starp kurām varēja redzēt nabadzīgu augu valsti. Tiesa gan, arī šajā pusē slējās viens vientuļš koks.

Es paraudzījos pa labi un centos atmodināt sevī mīlestību pret to, ko es šeit redzēju. Pēc tam es paskatījos pa kreisi un mēģināju iemīlēt arī šeit redzamo ainavu. Es uzreiz ievēroju gar ceļa malu esošo, ziediem klāto zāles joslu. Zāle bija panīkusi un izkaltusi, ar nespodriem stiebriem, taču baltie ziedi uz tālumā stiepjošās bāli zaļās strēmeles fona veidoja neatkārtojami skaistu rakstu. Es izbrīnījos, kā uzreiz nebiju pamanījis šo skaistumu. Es centos ar skatienu aptvert visu, kas bija redzams šajā virzienā, un mani pārsteidza tas, cik krāsaini un izteiksmīgi ir šeit gulošie pelēkie akmeņi un brūnie grants plankumi, kas mirdzēja dzintarainās, violetās un tumšsarkanās nokrāsās.

Es atkal pagriezos pa labi, pievēršot skatu krūmiem un kokiem. Lai cik arī tie bija brīnišķīgi, to skaistums nobālēja tā priekšā, ko es redzēju, raugoties uz otro ceļu. Es nevarēju saprast, kāpēc tas tā ir noticis, jo sākumā man daudz skaistāka šķita tieši pa labi ejošā ceļa puse. Intuīcija nepārprotami vilināja mani doties pa kreisi, valdzinot ar tur redzamo krāsas un formas skaistumu.

Manas šaubas bija zudušas - tagad es zināju, kurp doties. Es iedarbināju dzinēju, un automašīna, palekdamās uz akmeņiem un ceļa dangām, pagriezās pa kreisi. Es, sēdēdams trīcošajā spēkrata sēdeklī, jutu sevī ieplūstam vieglumu un spēku. Kakls un mugura bez jebkādas piepūles iztaisnojās, rokas stingri turēja stūri, neatbalstīdamas uz tās.

Kad biju mierīgi nobraucis kādas divas stundas un šajā laikā nebija atgadījies nekas ievērības cienīgs, es apturēju automašīnu, patukšoju tēva Kārla sarūpētos, groziņā esošos pārtikas krājumus un devos tālāk ceļā. Ceļš vēl aizvien bija tukšs, tas meta līkumu līkumus, te vedot kalnup, te lejā no kalna. Piepeši es kāda pakalna galā pamanīju divus diezgan vecus spēkratus. Tie stāvēja zem kokiem, paša ceļa mala. Cilvēkus nekur neredzēja, un es nospriedu, ka kāds šīs mašīnas šeit ir vienkārši pametis. Priekšā ceļš strauji nogriezās un, apmetis slaidu loku, aizstiepās lejā, ielejā. No vietas, kur es patreiz atrados, varēja pārredzēt apkaimi vairāku jūdžu attālumā.

Es spēji nobremzēju. Lejā, ielejā, abās ceļa malās stāvēja armijas džipi. Netālu no tiem staigāja vairāki zaldāti. Man pār muguru pārskrēja šermuļi - ceļš bija slēgts. Es pabraucu atpakaļ, paslēpdams savu kravas automašīnu aiz divām milzīgām klintīm. Izkāpis no mašīnas, es atgriezos pakalna galā, lai paraudzītos, kas tur, lejā, īsti notiek. Viens no džipiem lēni devās prom.

Piepeši es aiz muguras izdzirdēju soļus. Spēji apgriezies, es ieraudzīju Filu - ekologu, kuru es biju saticis Visjente.

Viņu šī negaidītā tikšanās pārsteidza ne mazāk kā mani.

,,Ko jūs šeit darāt?" viņš iesaucās, pieskriedams man klāt.

,,Cenšos nonākt Ikitosā."

Viņš tramīgi skatījās visapkārt.

,,Mēs tāpat. Varas orgāni ir vienkārši traki palikuši Rokraksta dēļ, nekur vairs nav miera. Mēs te prātojam, vai ir vērts mēģināt izlauzties šeit cauri. Mēs esam četri."

Viņš pamāja pa kreisi. Es ieraudzīju aiz koka stāvam vairākus cilvēkus.

,,Bet kas jums ir meklējams Ikitosā?'" viņš apvaicājās.

,,Es meklēju Viļu. Kūlā mums nācās šķirties, bet es dzirdēju, ka viņš, iespējams, dosies uz Ikitosu. Viņš taču meklē Rokraksta nobeigumu."

Fils izbijās.

,,Kāpēc gan viņš to dara? Armija konfiscē visas Rokraksta kopijas! Vai tad jūs nezināt, kas notika Visjente?"

,,Es dzirdēju, kas tur notika, bet nezinu visus sīkumus."

,,Manis tajā laikā tur nebija. Runā, ka viņi ielauzās muižā un arestēja visus, pie kuriem tika atrastas kopijas, bet pārējos uz laiku aizturēja un nopratināja. Heinss un vēl daži cilvēki kaut kur tika aizvesti, un neviens nezina, kas ar viņiem tālāk ir noticis."

,,Bet vai jūs nezināt, kāpēc varas orgāni ap Rokrakstu ir sacēluši tādu traci?" es vaicāju.

,,Nav ne jausmas! Bet, kad es sapratu, kādām briesmām esmu pakļauts, es nolēmu atgriezties Ikitosā, paņemt savus materiālus un ātri doties prom no šīs valsts."

Es viņam izstāstīju visu, kas ar mani un Viļu notika pēc tam, kad bijām pametuši Visjente, un sīki aprakstīju kalnos redzēto slepkavību.

,,Ārprāts!" viņš iesaucās. ,,Vai tiešām jūs pēc visa notikušā neesat atteicies no šīs bīstamās spēles?"

Viņa vārdi manu pārliecību atkal nedaudz satricināja, bet es, neskatoties uz to, iebildu:

«Paklausieties, jamēs samierināsimies arnotiekošo, Rokraksts vienkārši tiks iznīcināts. Pasaule par to neko neuzzinās, bet es uzskatu, ka šīs atklāsmes cilvēkiem ir ļoti vajadzīgas."

,,Bet vai tās ir tā vērtas, lai par tām mirtu?"

Es nepaguvu atbildēt - atskanēja automašīnu dzinēju troksnis. Ielejā esošās automašīnas brauca mūsu virzienā.

,,Ak, tu, velns!" Fils iekliedzās. ,,Viņi brauc uz mūsu pusi!"

Viņš nepaspēja savu sakāmo pateikt līdz galam, kad mēs izdzirdējām automašīnas tuvojamies arī no otras puses.

,,Mēs esam aplekti!" Fils pamira šausmās.

Es pieskrēju pie savas kravas automašīnas, steidzīgi ieliku somā pārtikas groziņu un turpat iebāzu arī atklāsmes norakstu, bet tad pārdomāju un pabāzu papīra lapas zem sēdekļa.

Mašīnas tuvojās. Es pārskrēju pāri ceļam un sekoju Filam. Es pamanīju viņu un vēl dažus cilvēkus slēpjamies aiz akmeņu grēdas. Es pievienojos viņiem. Es vēl cerēju, ka automašīnas pabrauks garām, tā arī neapstājoties. Mana kravas automašīna no ceļa nebija redzama. Kas attiecas uz vecajām mašīnām, es cerēju, ka viņi, tāpat kā es, nodomās, ka tās šeit ir vienkārši pamestas stāvam.

No sākuma parādījās no dienvidiem braucošie džipi ar zaldātiem un, man par šausmām, apstājās netālu no pamestajām automašīnām. Atskanēja balss:

,,Ne no vietas! Policija!"

Mēs šausmās sastingām. Uz nogāzes parādījās vairāki, līdz zobiem apbruņoti zaldāti. Viņi pārvietojās, uzmanīgi vērodami apkārtni, un, Protams, pamanīja mūs. Pienākuši klāt, viņi mūs pārmeklēja, atņēma visu, kas mums bija kabatās, un veda mūs uz ceļa pusi. Tur jau bija sapulcējušies vairāki desmiti zaldātu. Viņi pārmeklēja mašīnas. Filu un viņa ceļabiedrus sadzina vienā no džipiem, kas uzreiz aizbrauca. Es vēl paspēju uzmest Filam skatienu - viņš bija šausmās nobālējis.

Mani uzveda pakalna galā un lika apsēsties zemē. Apkārt pulcējās zaldāti, un katram no viņiem uz pleca karājās automāts. Beidzot parādījās virsnieks. Viņš nometa man pie kājām mapi, kur atradās Rokraksta septītā nodaļa. Pēc tam viņš nometa zemē arī tēva Kārla kravas automašīnas atslēgas.

,,Vai tie ir jūsu papīri?" virsnieks jautāja.

Es klusēdams paskatījos uz viņu.

,,Šīs atslēgas tika atņemtas jums," viņš turpināja, ,,papīri tika atrasti jūsu automašīnā. Es vēlreiz jautāju: vai tie ir jūsu papīri?"

,,Es runāšu tikai advokāta klātbūtnē," es nomurmināju. Virsnieks uz šo sakramentālo frāzi atbildēja ar sarkastiskiem smiekliem. Zaldāti pieveda mani pie džipa un apsēdināja priekšējā sēdeklī, blakus šoferim. Divi no viņiem apsēdās aizmugurē, turot gatavībā ieročus. Otrā džipā iesēdās vairāki citi cilvēki. Dažas minūtes nogaidījušas, abas automašīnas devās ziemeļu virzienā, lejup uz ieleju.

Manā galvā šaudījās nemiera pilnas domas. Kurp mani ved? Kā es nonācu šajā situācijā? Garīdznieki tik ļoti centās mani sagatavot, un paskat, kas no tā ir sanācis - es neizturēju pat vienu dienu. Tur, krustcelēs, es biju pilnīgi pārliecināts, ka esmu izvēlējies pareizo ceļu. Tieši šis ceļš bija tas, kas ,,mirdzēja un priecēja acis", un man nebija nekādu šaubu par savas izvēles pareizību. Kur gan es biju kļūdījies?

Es, cenzdamies nomierināties, izdarīju dziļu ieelpu. Kas ar mani notiks? Es nolēmu tēlot nevainīgu, neko nesaprotošu tūristu. Teikšu, ka neko neesmu redzējis, neko nezinu, kaut kādi cilvēki man sastāstīja visādas blēņas, es apmaldījos kalnos un ļoti gribu mājās.

Es iespiedu plaukstas starp ceļiem, cenzdamies mazināt baiļu trīsas. Viens no aizmugurē sēdošajiem zaldātiem pastiepa man ūdens blašķi. Es paņēmu to, lai arī nemaz negribēju dzert. Šis zaldātiņš bija pavisam jauns, un kad es pastiepu viņam atpakaļ blašķi, viņš atklāti un draudzīgi man uzsmaidīja. Es atcerējos Fila sejā redzētās šausmas. Ko ar viņu izdarīs?

Šajā mirklī man ienāca prātā, ka satikšanās ar Filu pakalna galā, droši vien, bija zīmīgā sakritība. Kāda ir tās nozīme? Par ko mēs būtu runājuši, ja mūs neiztraucētu? Es paspēju paust savu pārliecību par Rokraksta svarīgumu, bet viņš paspēja mani brīdināt par draudošajam briesmām un ieteica ātrā pazust no valsts, kamēr mani vēl nav notvēruši. Diemžēl, viņa padoms nāca par vēlu.

Vairākas stundas mēs braucām, nebilzdami ne vārda. Mēs šķērsojām līdzenu apvidu, retināto kalnu gaisu nomainīja siltais ielejas gaiss. Kādā brīdī jaunais zaldāts man pastiepa vaļēju konservu bundžu ar zaldātu pārtiku, šķiet, sautētu liellopu gaļu, bet es aiz uztraukuma nebiju spējīgs neko ieēst. Kad norietēja saule, vienā mirklī iestājās tumsa.

Es ne par ko nedomāju un truli skatījos uz priekšu, uz automašīnas lukturu apgaismoto ceļa laukumiņu. Tad mani uzveica nemierpilns snaudiens. Es sapņoju, ka mani kāds vajāja. Es skrēju, cik spēka, un man apkārt dega ugunskuri, simtiem ugunskuru. Es zināju, ka kaut kur ir jābūt atslēgai, kas atvērs man durvis uz zināšanām, un es būšu glābts. Un, lūk, liesmojoša ugunskura vidū ir ieraudzīju guļam šo atslēgu! Es metos pie tās…

Es nodrebēju un pamodos. Es biju vienos sviedros. Zaldāti neizpratnē skatījās uz mani. Es noskurinājos un piespiedu galvu mašīnas durvīm. Skatīdamies pa logu uz nenosakāmajām melnajām ainavas aprisēm, es cīnījos ar aizvien pieaugošo baiļu sajūtu. Es biju vienatnē ar saviem apsargiem, mani veda nezināmā virzienā, un nevienu neinteresēja mani pārņēmušās izbailes un šausmas.

Ap pusnakti mēs piebraucām pie lielas, no tēstiem akmeņiem celtas divstāvu ēkas. Ēka bija slikti apgaismota. Mani aizveda garām galvenajai ieejai un ieveda ēkā pa sānu durvīm, aiz kurām bija kāpnes, kas iestiepās šaurā gaitenītī. Arī ēkas iekšsienas bija veidotas no akmeņiem, bet grīda bija no koka - resnām grīdas sijām un rupji tēstiem dēļiem. Mūsu ceļu izgaismoja pie augstajiem griestiem redzamās kailās elektriskās lampiņas. Mēs izgājām caur vēl vienām durvīm. Aiz tām atradās vairākās šaurās kamerās sadalīta, nemājīga telpa. Zaldāts, kurš visu šo laiku bija gājis mums nopakaļ, tagad panāca mūs, atvēra vienu no kamerām un ar rokas mājienu pavēlēja man iet iekšā.

Kamerā atradās trīs lāviņas un koka galds, uz kura stāvēja vāze ar ziediem. Man par izbrīnu, šeit bija ļoti tīrs. Iegājis iekšā, es pamanīju kādus deviņpadsmit - divdesmit gadus jaunu peruieti. Viņš izskatījās rāms un mierīgs. Zaldāts aizslēdza durvis un devās prom. Es apsēdos uz vienas no lāviņām. Jauneklis pagrieza eļļas lampiņas degli tā, lai būtu spožāka gaisma. Kad uz viņa sejas uzkrita gaismas strēle, es ievēroju, ka viņš ir indiānis.

,,Vai jūs runājat angliski?" es pajautāju.

,,Jā, nedaudz."

,,Kur mēs atrodamies?"

,,Netālu no Pulkupas," viņš atteica.

,,Vai Šis ir cietums?"

,,Nē. Šeit viņi tur tos, kuri ir atvesti uz nopratināšanu par Rokrakstu."

,,Vai jūs šeit jau sen?"

Viņš uzmeta man savu brūno acu maigo skatienu.

,,Divus mēnešus."

,,Kā šeit ar jums apietas?"

,,Cenšas pārliecināt neticēt tam, kas ir teikts Rokrakstā, un pateikt, pie kā vēl ir Rokraksta kopijas."

,,Kā tieši viņi cenšas pārliecināt?"

,,Vienkārši mēģina pierunāt neticēt. Ar vārdiem."

,,Vai viņi nedraud?"

,,Nē."

Es apklusu. Indiānis jautājoši mani vēroja.

,,Vai pie jums atrada Rokraksta kopiju?" viņš beidzot vaicāja.

,,Jā. Un kā ar jums?"

,,Ar mani notika tieši tāpat. Es mitu tepat netālu, bāreņu patversmē. Mūsu direktors mums skaidroja Rokrakstā teikto. Viņš lāva man par to stāstīt arī bērniem. Direktoram izdevās aizbēgt, bet mani noķēra."

,,Cik atklāsmes jums ir zināmas?'

,,Visas, kas tika atrastas. Un jums?"

,,Es… Es redzēju visas, izņemot Septīto un Astoto. Septītā atklāsme man bija līdzi brīdī, kad mani saņēma ciet zaldāti, bet es to nepaspēju izlasīt."

Jauneklis nožāvājās.

,,Nu, ko, liksimies uz auss?"

,,Jā," es izklaidīgi atteicu, ,,protams."

Es apgūlos uz lāviņas un aizvēru acis. Galvā valdīja pilnīgs juceklis. Ko man tagad darīt? Kā es pieļāvu, ka mani notver'? Vai no šejienes u iespējams aizbēgt? Man paspēja iešauties prātā vairāki notikumu attīstības varianti, un tad es aizmigu.

Es redzēju spilgtu, krāsainu sapni. Es vēl aizvien meklēju to pašu atslēgu, tikai tagad maldīdamies pa meža biezokni. Es šaudījos uz visām pusēm, cerēdams saņemt kādu zīmi, kas norādītu uz pareizo ceļu. Pēc tam mani pārsteidza negaiss ar spēcīgām lietusgāzēm/Milzīgā, straujā ūdens straume saķēra manu ķermeni un iznesa mežonīgā upē. Spēcīgie viļņi gandrīz pasvieda mani zem ūdens. Es visiem spēkiem cīnījos pret straumi, mēģinādams noturēt galvu virs ūdens. Beidzot man izdevās izpeldēt klinšainā krastā. Es izrāpos no ūdens uz krasta akmeņiem un, turēdamies pie klinšu izciļņiem, centos uzrāpties augšā. Pacēlums kļuva aizvien stāvāks un bīstamāks. Es sakopoju visus spēkus un virzījos uz augšu, taču, beigu beigās, bezpalīdzīgi piespiedos akmeņainajai nogāzei un paliku guļam, baidīdamies pakustēties. Es pavēros lejā un izmisis ieraudzīju, ka upe, no kuras es ar tādām mokām izrāpos, pakļaudams sevi nāves briesmām, gabaliņu tālāk pārgāja mierīgā plūdumā, tecēdama lēzenu, zaļojošu krastu ieskauta. Un tur, ziedošā pļavā, zālē gulēja mana atslēga. Šajā mirklī es, nespēdams ilgāk noturēties, palaidu vaļā rokas, ar kliedzienu iekritu ūdenī un sāku strauji grimt…

Es šausmās pamodos, piesliedamies sēdus un kāri kampdams gaisu. Jaunais indiānis, kurš, acīmredzot, jau bija pamodies, pienāca man klāt.

,,Kas ar jums?" viņš vaicāja.

Nedaudz atelpojies, es paraudzījos apkārt un atcerējos, kur es atrodos. Tikai tagad es ievēroju, ka kamerā ir logs, tiesa gan, ar restēm. Ārā jau bija gaišs.

,,Man bija slikts sapnis," es paskaidroju.

Viņš pasmaidīja, it kā viņu tas iepriecinātu.

„Slikti sapņi atnes svarīgas ziņas," viņš atzīmēja.

,,Kādas vēl ziņas?" es jautāju, pieceldamies kājās un uzģērbdams kreklu.

Viņš brīdi klusēja, meklēdams pareizos vārdus.

,,Sapņi tiek izskaidroti Septītajā atklāsmē," viņš beidzot sacīja.

,,Kas tad tur par to ir teikts?"

,,Atklāsme māca, ka…kā to labāk pateikt…"

,,Kā iztulkot sapņus?"

,,Tieši tā! Iztulkot sapņus."

,,Un kā to darīt?"

,,Tur ir teikts, ka sapni redzētais ir jāsalīdzina ar to, kas ar jums ir noticis īstenībā, dzīvē."

Es aizdomājos, nebūdams pārliecināts, ka esmu viņu pareizi sapratis.

,,Ko nozīmē ,,salīdzināt"?"

Jauneklis it kā neiedrošinājās palūkoties man acīs.

,,Gribat, es iztulkošu jūsu sapni?"

Es pamāju un pastāstīju viņam visu, ko nupat redzēju.

Viņš ļoti uzmanīgi klausījās.

,,Bet tagad salīdziniet to ar savu dzīvi."

Es neziņā palūkojos uz jaunekli.

,,Kā?Arkojāsāk?"

,,Sāciet no paša sākuma. Ko jūs darījāt sapņa sākumā?"

,,Klīdu pa mežu un meklēju atslēgu."

,,Kā jūs jutāties?"

,,Apmaldījies. Es apmaldījos un nezināju, uz kuru pusi doties."

,,Salīdzināsim to ar lietām, kas ar jums notika nomodā."

,,Varbūt tur patiesi ir kāda saistība. Es meklēju atbildes uz dažiem, ar Rokrakstu saistītiem jautājumiem, un, savā ziņā, patiešām esmu apmaldījies."

,,Kas vēl ar jums notiek?"

,,Nu, lūk, mani notvēra. Lai kā arī es centos aizbēgt, tomēr mani noķēra, un tagad es te ieslēgts sēžu un runājos ar jums. Mana vienīgā cerība ir uz to, ka varbūt tomēr izdosies viņus pierunāt mani palaist vaļā."

,,Bet vai jūs mēģinājāt izvairīties no aresta?"

,,Protams!"

,,Kas notika tālāk jūsu sapnī?"

,,Es cīnījos pret straumi."

,,Kāpēc?"

Es pamazām sāku saprast, uz ko viņš velk.

,,Tāpēc ka baidījos noslīkt."

,,Bet kas būtu noticis, ja jūs nebūtu cīnījies pret straumi?"

,,Upe mani iznestu mierīgā klajumā, un tur es atrastu savu atslēgu. Vai jūs ar to gribat teikt, ka, ja es bez ierunām pakļautos visam, kas ar mani notiek, es jau būtu saņēmis visas atbildes?"

Viņš atkal kautrīgi nodūra acis.

,,To taču nesaku es, jūsu sapnis ir tas, kas to tā izskaidro."

Es aizdomājos. ,,Vai mes patiešām pareizi iztulkojam manu sapni?"

Jauneklis paraudzījās uz mani un vaicāja:

,,Ja sapnis atkārtotos, kā jūs šoreiz rīkotos?"

,,Es nepretotos straumei un nebaidītos noslīkt. Es saprastu, ka straume iznesīs mani tieši tur, kur man ir jānokļūst."

,,Bet no kā jūs tagad baidāties?"

,,No zaldātiem. Baidos, ka mani neizlaidīs no šejienes."

,,Tā, tā… Un kādu padomu jums deva jūsu sapnis?"

,,Vai jūs domājat, ka sapnis deva mājienu uz to, ka mans arests ir tikai uz labu?"

Jauneklis klusēdams pasmaidīja.

Es sēdēju uz lāviņas, ar muguru atbalstījies pret sienu. Sapņa tulkojums bija padarījis mani možu un bezrūpīgu. Ja šis skaidrojums bija pareizs, tas nozīmē, ka tur, krustcelēs, es tomēr nepieļāvu kļūdu, tātad viss notika tieši tā, kā tam bija jānotiek.

,,Kā jūs sauc?" es jautāju.

,,Pablo."

Es jauneklim uzsmaidīju un nosaucu savu vārdu. Pēc tam es viņam īsumā pastāstīju to, kā es nonācu Peru, un visu, kas notika pēc manas ierašanās valstī. Pablo sēdēja, atbalstījies ar elkoņiem uz ceļiem. Viņš bija neliela auguma, melniem matiem un smalku miesas uzbūvi.

,,Bet kādēļ jūs devāties uz šo pusi?"

,,Rokraksta dēļ."

,,Bet precīzāk?"

,,Lai uzzinātu Septīto atklāsmi. Bez tam, man vajadzēja uzzināt, kas ir noticis ar maniem draugiem, Viļu un Mardžori, un vēl… es gribu saprast, kāpēc baznīca ir noskaņota pret Rokrakstu."

,,Šeit ir daudz garīdznieku, varēsiet ar viņiem aprunāties."

Es brīdi klusēju, pārdomādams visu, un tad teicu:

,,Kas vēl Septītajā atklāsmē ir teikts par sapņiem?"

Pablo sāka stāstīt, ka sapņi mūs apciemo, lai vērstu mūsu uzmanību uz iespējām, kuras mēs palaižam garām neizmantotas. Viņš runāja vēl par kaut ko, bet es viņā vairs neklausījos. Es aizdomājos par Mardžori, skaidri iedomājos viņas seju. Kur viņa patlaban atrodas? Pēc tam es iedomājos, kā viņa smaidīdama pieskrien man klāt.

Piepeši es pamanīju, ka Pablo ir apklusis.

,,Atvainojiet, es aizdomājos," es sacīju.

,,Nekas," viņš atbildēja. ,,Par ko jūs aizdomājāties?"

,,Par kādu savu draudzeni. Nav vērts par to runāt."

Viņš, šķiet, gribēja vēl ko jautāt, taču šajā mirklī mēs izdzirdējām pa gaiteni, mūsu durvīm tuvojošos soļus. Caur durvju lodziņa režģiem mēs ieraudzījām zaldātu, kurš taisīja vaļā durvju aizbīdni.

,,Laiks brokastot," Pablo sacīja.

Zaldāts atvēra durvis un ar galvas mājienu lika mums pamest kameru. Es sekoju Pablo pa akmeņiem bruģēto gaiteni. Kad bijām tikuši līdz kāpnēm, mēs uzkāpām pusstāvu augstāk un nonācām nelielā ēdnīcā. Telpas stūros stāvēja zaldāti. Rindā, pēc porcijām stāvēja divi vīrieši un viena sieviete.

Es izbrīnā sastingu, neticēdams savām acīm - tā bija Mardžori! Tai pašā mirklī ari viņa mani pamanīja. Viņas acis izbrīnā plati iepletās, un viņa ar roku piesedza muti, cenšoties aizturēt teju uz āru izlauzušos izsaucienu.

Es atskatījos uz zaldātu, kurš bija mūs šurp atvedis. Viņš, bezrūpīgi smaidīdams un kaut ko spāniski sacīdams, devās pie saviem biedriem, kuri bija iekārtojušies zāles stūrī. Mardžori vairākas reizes ar mani saskatījās, cīnīdamās ar vēlmi man kaut ko pateikt. Pablo uzreiz noprata, ka mēs esam pazīstami, un uzmeta man jautājošu skatienu.

Mardžori apsēdās pie brīvā galdiņa. Mēs ar Pablo, saņēmuši savas porcijas, pievienojāmies viņai. Zaldāti, aizņemti ar savām sarunām, nepievērsa mums nekādu uzmanību.

,,Ak, Dievs, kā es priecājos tevi redzēt!" viņa iesaucās. ,,Kā tu šeit gadījies?"

,,Es kādu laiku slēpos pie garīdzniekiem," es sacīju, ,,pēc tam devos meklēt Viļu. Vakar mani arestēja. Vai tu jau sen šeit?"

,,Kopš tā laika, kad mani tur, uz nogāzes, notvēra."

Pablo nenovērsa no mums ne acu. Es viņu iepazīstināju ar Mardžori.

,,Es tā arī zināju, ka tā esat jūs," viņš sacīja.

Viņi pārmija dažus vārdus, bet pēc tam es pavaicāju:

,,Kas notika pēc tam, kad tevi saņēma ciet?"

,,Nekas īpašs. Es, patiesībā, nesaprotu, kāpēc viņi mani nelaiž vaļā. Katru dienu mani ved uz nopratināšanu, te pie viena no garīdzniekiem, te pie kāda virsnieka. Viņi grib zināt, ar ko es tikos Visjente un kur esmu paslēpusi pārējos Rokraksta eksemplārus. Katru reizi vieni un tie paši jautājumi!"

Mardžori pasmaidīja. Viņa šķita tik trausla un neaizsargāta! Mani, burtiski, vilka pie viņas. Viņa uzmeta man ātru skatienu, un mēs klusiņām iesmējāmies. Pēc tam mēs ķērāmies pie ēdiena.

Atvērās durvis, un ēdnīcā ienāca dievvārdu turētājs pilnā garīdznieka tērpā. Viņu pavadīja kāda, spriežot pēc izskata, augsta armijas amatpersona.

,,Viņš te ir tas galvenais," Pablo nočukstēja.

Armijnieks kaut ko pavēlēja zaldātiem, kas, viņam ienākot telpā, uzreiz nostājās goda stājā, un kopā ar garīdznieku devās virtuves virzienā. Garīdznieks uzmeta man skatienu, mūsu acis satikās, un man šis mirklis šķita ilgstam veselu mūžību. Es nolaidu acis un, nevēlēdamies pievērst sev uzmanību, nokodu gabaliņu maizes. Viņi abi izgāja šķērsoja virtuvi un izgāja laukā pa otrām durvīm.

,,Vai viņš ir viens no tiem, kuri tevi pratināja?" es jautāju.

,,Nē," Mardžori atbildēja. ,,Es viņu redzu pirmoreiz."

,,Es zinu, kas viņš ir," Pablo sacīja. ,,Viņš atbrauca vakar. Tas ir kardināls Sebastians."

Es biju pārsteigts.

,,Tad tas arī ir kardināls Sebastians?"

,,Vai tad tu par viņu esi ko dzirdējis?" Mardžori izbrīnījās.

,,O, jā! Tas ir viņš, kurš visus aicina vajāt tos, kas interesējas par Rokrakstu, bet es biju domājis, ka viņš patlaban ir tēva Sančesa misijā."

,,Kas ir tēvs Sančess?"

Es jau gribēju sākt stāstīt, bet šajā mirklī pie mums pienāca zaldāts un pavēlēja mums ar Pablo sekot viņam.

,,Laiks apstaigai," Pablo paskaidroja.

Mēs ar Mardžori ielūkojāmies viens otram acīs. Viņas skatienā es pamanīju nemieru.

,,Neuztraucies!" es sacīju. ,,Tiksimies pie pusdienām. Viss būs labi!"

Tiesa, es pats īsti neticēju tam, ko es sacīju. Šie ļaudis varēja rīkoties ar mums, kā vien viņiem tīk. Kurš varēja būt drošs, ka mēs vienkārši ne-pazudīsim, un neviens gailis mums pakaļ nedziedās?

Zaldāts izveda mūs cauri garam gaitenim, uz kāpnēm, kas veda laukā, augstas akmens sienas ielenktā pagalmā. Mēs ar Pablo sākām iet

apkārt pagalmam, bet zaldāts tai pat laikā stāvēja pie durvīm un vēroja mūs. Pastaigas laikā Pablo vairākas reizes pieliecās, lai noplūktu kādu puķudobē augošu ziediņu.

,,Par ko vēl tiek runāts Septītajā atklāsmē?" es jautāju.

Pablo atkal pieliecās, lai noplūktu kādu ziediņu.

,,Tur ir teikts, ka ne tikai sapņi ir tie, kas mūs virza, bet arī ainas, kuras mēs iedomājamies, nomodā esot."

,,Jā, tēvs Karls arī tā teica. Pastāstiet sīkāk!"

,,Mēs iedomājamies kādu ainu, kādu notikumu, un tas norāda uz to, ka šī aina vai notikums patiesi var atgadīties mūsu dzīvē. Ja mēs nepalaidīsim garām šo norādi, tad, kad šis notikums patiesi notiks, mēs jau būsim tam gatavi."

Es paraudzījos uz jaunekli.

,,Bet, vai zināt, Pablo, es taču patiesi iedomājos, ka mēs ar Mardžori atkal satiksimies, un tagad tas arī notika."

Viņš pasmaidīja.

Man pār muguru pārskrēja šermuļi. Tātad tas nozīmē, ka es patiesi nokļuvu tieši tur, kur man bija jānonāk! Mana intuīcija mani nepievīla! Es vairākas reizes prātoju, kā varētu atrast Mardžori, un tagad es viņu esmu atradis, tātad atkal ir notikusi vajadzīgā zīmīgā sakritība. Man kļuva viegli ap sirdi.

,,Bet mani nemaz tik bieži neapciemo pravietiskas domas," es atzīmēju.

Pablo novērsa acis, kā viņš to bija paradis darīt.

,,Septītajā atklāsmē ir teikts, ka mēs vienkārši bieži vien neievērojam šādas domas. Lai tās nepalaistu garām, mums ir jāieņem novērotāja pozīcija. Kad jums prātā ienāk kāda doma, vienmēr sev ir jājautā: kādēļ man radās šāda doma? Kāpēc šī doma mani apciemoja tieši šajā mirklī? Kāda saistība tai ir ar manu dzīves uzdevumu? Novērotāja pozīcija ļauj mums kontrolēt notikumu gaitu. Tā iekļauj mūs evolūcijas ritumā."

,,Bet kā tad ar sliktajām domām?" es jautāju. ,,Domām par priekšā stāvošajām nelaimēm un neveiksmēm? Teiksim, ja es iedomājos, ka kas slikts notiek ar kādu, kuru es mīlu, vai ka man neizdodas panākt to, kas ir man ļoti nozīmīgs un svarīgs?"

,,Tas ir ļoti vienkārši," Pablo atteica. ,,Septītā atklāsme māca, ka sliktas domas ir jāaptur un jāapslāpē jau to parādīšanās brīdī, bet, kad jūs iedomājaties par kaut ko labu, šis notikums ir jāievada sava apziņā ļ ar gribasspēka palīdzību. Tad mēs pārstāsim domāt negatīvas domas. Mūsu intuīcijai ir jābūt vērstai uz pozitīvām lietām, taču, ja negatīvie iedomu tēli un situācijas neatlaidīgi atgriežas, tad pret tām ir jāattiecas ļoti nopietni un ir jāizdara vajadzīgie secinājumi. Piemēram, ja jūs neatlaidīgi vajā doma par autokatastrofu, bet kāds piedāvājas jūs aizvest, no brauciena ir jāatsakās."

Mēs bijām apgājuši pilnu riņķi un patreiz tuvojāmies zaldātam, tāpēc uz mirkli apklusām. Pablo pieliecās pēc ziediņa, bet es izdarīju dziļu ieelpu. Gaiss bija silts un mitrs. Aiz mūsu cietuma sienas kupli zaļoja dažādi tropiskie augi. Es ievēroju virs manas galvas lidojošos moskītus.

,,Ejam!" zaldāts negaidīti nokliedzās.

Viņš aizveda mūs līdz kameras durvīm. Pablo iegāja pirmais, es gatavojos viņam sekot, bet zaldāts aizšķērsoja man ceļu.

,,Jums jāiet citur!" viņš sacīja un ar rokas mājienu lika sev sekot. Mēs izgājām cauri gaitenim, uzkāpām pa kāpnēm un izgājām pa tām pašām sānu durvīm, pa kurām vakar nonācām ēkā. Autostāvvietā es pamanīju kardinālu Sebastianu. Viņš iesēdās kāda gara automobiļa aizmugurējā sēdeklī. Vadītājs aiz viņa aizvēra durvis. Pēdējā mirklī, pirms aizbraukšanas, kardināls atkal ieskatījās man acīs, pēc tam aizgriezās un kaut ko pateica vadītājam. Automašīna lielā ātrumā aizbrauca.

Zaldāts pagrūda mani uz galvenās ieejas pusi, un mēs atkal iegājām ēkā. Tur viņš mani aizveda uz kādu kabinetu. Man tika pavēlēts apsēsties uz krēsla, kas stāvēja iepretim baltā krāsā krāsotam metāla galdam. Pēc dažām minūtēm istabā ienāca liela auguma, gadus trīsdesmit vecs garīdznieks ar gaišiem matiem, viņš apsēdās pie galda, izlikdamies mani neievērojam. Kādu laiku viņš klusēdams šķirstīja papīrus un pēc tam, beidzot pacēla uz mani acis. Viņa seja man šķita gudra, iespējams, tāpēc, ka viņa degumu rotāja apaļas brilles zelta rāmjos.

,,Jūs tikāt arestēts par nelikumīgu valstiski svarīga dokumenta glabāšanu," viņš mierīgi noteica. ,,Mans uzdevums ir izlemt, vai jums tiks uzrādīta oficiāla apsūdzība. Es ceru uz jūsu sadarbību."

Es pamāju.

,,Kas jums iedeva šo tulkojumu?"

,,Es nesaprotu, kāpēc ir ar likumu aizliegts glabāt šo dokumentu," es bildu.

,,Peru valdībai ir savi iemesli-tā noteikt," viņš sacīja. ,,Ludzu, atbildiet uz manu jautājumu."

,,Bet kāpēc šajā lietā ir iesaistīta baznīca?" es atkal jautāju.

,,Tāpēc ka Rokraksts grauj mūsu reliģiozās tradīcijas. Tā sniedz sagrozītu priekšstatu par cilvēka garīgo dabu. Kas jums iedeva…"

,,Paklausieties!" es viņu pārtraucu. ,,Es vienkārši cenšos saprast, kas šeit notiek. Es esmu tūrists un ieinteresējos par Rokrakstu, taču es nevienam neesmu bīstams. Es vienkārši gribu zināt, ko jūs tik bīstamu saskatāt šajā dokumentā."

Viņš, šķiet, samulsa un ne uzreiz saprata, kā ar mani tālāk runāt. Kas attiecas uz mani, es tīšām iespītējos, cenzdamies noorientēties notiekošajā.

,,Baznīca uzskata, ka Rokraksts var maldināt mūsu tautu." Viņš acīmredzami mēģināja rūpīgi noformulēt katru savu apgalvojumu. ,,Tā cilvēkiem māca patstāvīgi valdīt pār savu dzīvi, nevadoties pēc Svētajiem rakstiem."

,,Bet kur jūs saskatāt pretrunas starp Rokrakstu un Svētajiem rakstiem?"

,,Nu, piemēram, Rokraksts ir pretrunā bauslim ,,Godā savu tēvu un māti"."

,,Kur tad ir šī pretruna?"

,,Rokraksts vaino vecākus grūtībās, ar kurām bērni saskaras. Tas nonicina ģimenes attiecības."

,,Bet es to sapratu tieši otrādi, proti, ka Rokraksts palīdz nogludināt senus aizvainojumus un saskatīt visu labo, kas bērnībā ir bijis."

,,Nē," viņš spītīgi atkārtoja, ,,Rokraksts maldina. Nekādu aizvainojumu vispār nedrīkstētu būt."

,,Bet vai tad vecāki nevar kļūdīties?"

,,Vecāki vienmēr bērnam vēl tikai labu. Bērniem ir viņiem jāpiedod."

,,Bet par to jau Rokrakstā arī tiek runāts! Vai tad mēs viņiem nepiedosim, ja novērtēsim, ka mums ir bijusi laimīga bērnība?"

,,Bet kā vārdā runā šis jūsu Rokraksts?" viņa balss trīcēja dusmās. ,,Kādēļ mums ir tam jāuzticas?"

Viņš pielēca kājās un noliecās pār manu krēslu, naidīgi lūkodamies man acīs.

,,Jūs nesaprotat to, par ko ņematies spriest! Vai jus esat studējis teoloģiju? Protams, ka nē! Jūsu acu priekšā ir šķelšanās un nekārtību piemēri, ko radīja šis Rokraksts! Vai tad jūs nesaprotat, ka tikai likums un vara ir tas, kas uztur kārtību šai pasaulē? Kā jūs iedrošināties apšaubīt varas iestāžu taisnību tik svarīgā lietā!"

Es klusēju, un tas viņu nokaitināja vēl vairāk.

,,Jūsu zināšanai," viņš turpināja, ,,par jūsu izdarīto noziegumu jums draud vairāku gadu cietumsods. Vai jūs kādreiz esat bijis Peru cietumā? Es zinu, ka visi jeņķi ir šausmīgi ziņkārīgi,- vai jums būtu interesanti tur pabūt? Varu to nokārtot! Vai sapratāt? Es varu jums nokarot ilgu, ilgu ekskursiju pa mūsu cietumu!"

Viņš aizlika acīm priekšā roku un, dziļi elpodams, brīdi klusēja, acīmredzot, mēģinādams nomierināties.

,,Man ir jāzina, no kurienes pie jums ir šī kopija, kas tās izplata. Jautāju jums pēdējo reizi: Kurš jums iedeva šo tulkojumu?"

Viņa dusmu uzliesmojums iedvesa manī bailes. Iznāk, ka es ar saviem spītīgajiem jautājumiem esmu nodarījis sev tikai ļaunu. Ko viņš darīs, ja es neatbildēšu uz viņajautājumiem? Es taču nevaru nodot Viļu un tēvu Sančesu!

,,Man ir jāpadomā, pirms es jums kaut ko atbildu."

Uz mirkli man šķita, ka viņam atkal uznāks dusmu lēkme, taču garīdzniekam izdevās tikt galā ar savu aizkaitinājumu. Piepeši es sapratu, ka manā priekšā ir bezgala noguris cilvēks.

,,Es jums došu laiku līdz rītdienas rītam," viņš noteica un deva zīmi pie durvīm stāvošajam zaldātam aizvest mani atpakaļ uz kameru.

Es klusēdams apgūlos uz lāviņas, arī mani bija pārņēmis nogurums un bezspēks. Pablo stāvēja pie aizrestotā loga.

,,Vai jūs pratināja kardināls Sebastians?" viņš jautāja.

,,Nē, cits garīdznieks. Viņš mani tincināja, kurš man iedeva tulkojumu, kas pie manis tika atrasts."

,,Un ko jūs viņam teicāt?"

,,Neko! Teicu, ka man ir jāpadomā. Viņš man deva laiku līdz rītdienai."

,,Vai par Rokrakstu arī jūs runājāt?"

Es paraudzījos uz jaunekli, un viņš atkal nodūra acis.

,,Jā, viņš teica, ka Rokraksts gāž tradicionālās autoritātes, bet tad viņš saniknojās un sāka man draudēt."

Pablo bija ļoti izbrīnīts.

,,Vai viņš bija gaišmatis? Ar apaļām brillēm?"

"Jā."

,,Tas bija tēvs Kostoss. Ko vēl viņš sacīja?"

,,Es sāku iebilst un teicu, ka Rokraksts negrauj nekādas tradīcijas, bet viņš draudēja ietupināt mani cietumā. Kā jūs domājat, vai viņš to teica nopietni?"

,,Nezinu."

Pablo apsēdās uz savas lāviņas, kas stāvēja iepretim manai guļvietai. Es jutu, ka viņš ir par kaut ko aizdomājies, taču nogurums un bailes pieveica mani un es, neko nepajautājis, aizvēru acis un iemigu.

Mani pamodināja Pablo, kurš kratīja mani aiz pleca.

,,Laiks pusdienot!"

Cits zaldāts aizveda mūs līdz ēdnīcai, kur mēs saņēmām pa šķīvim skrimšļainas gaļas un kartupeļu. Divi vīrieši, kurus mēs redzējām vakar brokastu laikā, ienāca ēdnīcā tieši aiz mums, bet Mardžori nekur nebija redzama.

,,Bet kur Mardžori?" es viņiem vaicāju, cenzdamies runāt pēc iespējas klusāk. Šķiet, ka mans jautājums viņus sabaidīja ne pa jokam, un zaldāti vēroja mani ar aizdomām.

,,Viņi droši vien nesaprot angliski," Pablo sacīja.

,,Kur viņa palikusi?" es atkārtoju.

Pablo kaut ko runāja, bet es viņā vairs neklausījos. Es iedomājos, ka es bēgu. Manu acu priekšā parādījās iela, pa kuru es skrēju, iemetos kādās durvīs un biju brīvs!

,,Par ko jūs aizdomājāties?" Pablo vaicāja.

,,Tā, ziniet, fantazēju. Iedomājos, ka bēgu prom. Par ko jūs runājāt?"

,,Pagaidiet!" viņš sacīja. ,,Pakavējieties pie šīs domas! Nav izslēgts, ka tā ir ļoti svarīga. Kā jūs aizbēgāt?"

,,Es vienkārši iedomājos sevi skrienam pa kādu ielu vai šķērsielu, un pēc tam ietraucoties pa kādām durvīm, un man radās iespaids, ka man ir izdevies tikt brīvībā."

,,Un ko jūs domājat par to?"

,,Nezinu. Tam, katrā gadījumā, nav nekāda sakara ar to, par ko mēs runājām."

,,Bet vai jūs atceraties, par ko mēs runājām?"

,,Ja. Es jautāju, kur palikusi Mardžori."

,,Bet vai, jūsuprāt, tam, ko jūs iedomājāties, ir kāds sakars ar Mardžori?"

,,Nē, neredzu šeit nekādu saikni. Kāds tam ar viņu sakars? Vai arī jūs domājat, ka viņa aizbēga?"

Viņš aizdomājās.

,,Jūs, tātad, iedomājāties, ka jūs bēgat…"

,,Jā! Varbūt bēgu viens pats…," es paskatījos uz viņu, un piepeši man viss kļuva skaidrs, ,,bet varbūt es bēgu kopā ar viņu!"

,,Ari man tā šķiet."

,,Bet kur gan viņa ir?"

,,Nezinu."

Atlikušo pusdienu laiku mēs pavadījām klusēdami. Man gribējās ēst, bet gaļa šķita pārāk smags ēdiens. Es nez kādēļ izjutu nogurumu un vājumu. Apetīte ātri pazuda kā nebijusi.

Es ievēroju, ka arī Pablo slikti ēd.

,,Iesim atpakaļ, uz kameru!" viņš ieteicās.

Es piekritu. Mēs padevām zaldātam zīmi, ka vēlamies, lai viņš mūs vestu atpakaļ, uz kameru. Kamerā es uzreiz atgūlos uz lāviņas, bet Pablo apsēdās man blakus.

,,Šķiet, jūs esat zaudējis enerģiju," viņš atzīmēja.

,,Jā, šķiet gan, ka tā. Nesaprotu, kas te vainojams."

,,Bet vai jūs mēģinājāt atkal uzlādēties?"

,,Nē, protams, ka ne. Vai tad tas te ir iespējams? Arī pārtika tam galīgi nav piemērota."

,,Bet jums nebūs nepieciešams daudz pārtikas, ja jūs uzlādēsiet enerģiju no šejienes," viņš novilka ar roku pa gaisu.

,,Es zinu. Man vienīgi, sēžot šeit, kamerā, ir grūti izjust mīlestību pret visu apkārtni."

Viņš pārsteigts palūkojās uz mani.

,,Bet, ja jūs neuzņemsiet enerģiju, jūs nodarīsiet sev lielu ļaunumu!"

,,Kā jūs to domājat?"

,,Jūsu ķermenim piemīt noteikts svārstību līmenis. Ja jūsu enerģijas krājumi jūtami samazinās, ķermenis no tā cietīs, tieši tāpēc stress izraisa slimības. Izjūtot mīlestību, mēs paaugstinām savu svārstību līmeni. Tas padara mūs veselākus. Tas ir ļoti svarīgi."

,,Uzgaidiet pāris minūtes," es palūdzu.

Es sāku darīt tā, ka man mācīja tēvs Sančess. Es uzreiz sajutos labāk. Ap mani esošās lietas ieguva noteiktu, izteiksmīgu formu, krāsu un skaistumu. Es aizvēru acis un sakoncentrējos uz mīlestības jūtām.

,,Labi!" Pablo sacīja.

Atvēris acis, es ieraudzīju, ka jauneklis smaida. Viņa augums vēl aizvien bija trausls un seja zēniska, bet viņa acīs mirdzēja viedums.

,,Es redzu, kā jūs uzņemat enerģiju," viņš teica.

Viņu pašu iekļāva zaļgans mirdzums. Arī ziedi, kurus viņš bija atnesis no vakardienas pastaigas un ielicis vāzē, izstaroja gaismu.

,,Lai apgūtu Septīto atklāsmi un stingri nostātos uz evolūcijas ceļa," viņš piemetināja, ,,ir jāpārvērš visas iepriekšējās atklāsmes par dzīvesveidu."

Es neko neatbildēju.

,,Pastāstiet, kā jūsu pasaules uztvere izmainījās pēc tam, kad jūs iepazināties ar atklāsmēm."

Es mirkli padomāju.

,,Es it kā pamodos un ieraudzīju, ka pasaule ir kā noslēpums, ka tā sniegs mums visu, kas mums ir vajadzīgs, ja vien mēs padarīsim skaidru savu apziņu un nostāsimies uz pareizā ceļa."

,,Un kas notiek tālāk?"

,,Tālāk mēs ļaujamies evolūcijas straumei."

,,Kā tieši?"

Es vēl mirkli padomāju.

,,Mums vienmēr ir skaidri jāsaprot noteiktajā dzīves brīdī mūsu priekšā stāvošie jautājumi, un ir svarīgi nepalaist garām norādes, kas mums tiek sūtītas sapņos, intuitīvo nojausmu veidā vai kā apkārtnē esošās detaļas, kas pievērš sev mūsu uzmanību."

Es atkal apklusu, cenzdamies apkopot vienā veselumā visu, ko es

biju apguvis, iepazīstoties ar atklāsmēm. Tad es piebildu:

,,Mums ir jāuzņem enerģija un jāsakoncentrējas uz saviem jautājumiem - un tad atbilde nāks pati no sevis. Mēs iemantosim garīgo apgaismību un zināsim, kurp doties un ko darīt. Notiks zīmīgā sakritība, kas novirzīs mūs uz pareizā ceļa."

,,Jā, jā!" Pablo priecīgi apstiprināja. ,,Tieši tā!" Un ikreiz, kad sakritība ļauj mums spert soli uz priekšu, mēs augam, pilnveidojam savu personību, paaugstinām svārstību līmeni."

Viņš pieliecās man klāt. Viņa lauks neticami paplašinājās, un viņš izstaroja gaismu. Viņā nekas vairs nebija atlicis no agrākā klusā, kautrīgā jaunekļa, tagad viņš bija spēka pārpilns.

,,Pablo, kas ar jums notika?" es, dziļi pārsteigts, vaicāju. ,,Kad es jūs pirmoreiz ieraudzīju, jūs bijāt pilnīgi citāds. Tagad jūs esat tik drošs, pārliecināts, vieds! Vai jūs esat sasniedzis pilnību?"

Viņš iesmējās.

,,Kad jūs šeit parādījāties, es ar nolūku ļāvu savai enerģijai izklīst-es cerēju, ka jūs palīdzēsiet novirzīt uz mani pretējo plūsmu, bet tad es sapratu, ka jūs to vēl neprotat. Tas taču tiek mācīts tikai Astotajā atklāsmē."

Es nesapratu, par ko viņš runā.

,,Ko, jūs teicāt, es nepratu izdarīt?"

,,Jums ir jāsaprot, ka visas atbildes, kas jums tiek mistiskā kārtai sūtītas, izriet no citiem cilvēkiem. Atsauciet atmiņā visu, ko jūs šeit, Peru, esat uzzinājis, -jūs taču to uzzinājāt no cilvēkiem, kurus, pateico-; ties zīmīgajām sakritībām, jūs sastapāt savā ceļā."

Es pārdomāju viņa teikto. Viņam bija taisnība. Es ,,nejauši" satiku vajadzīgos cilvēkus vajadzīgajā mirklī. Čarlīnu, Dobsonu, Viļu, Heinsu, Mardžori, Filu, Rēno, tēvu Sančesu un tēvu Kārlu. Tagad, lūk, es satiku Pablo.

,,Arīpašu Rokrakstu taču ir sarakstījis kāds cilvēks," viņš turpina-ļ ja, ,,taču ne tuvu visiem jūsu sastaptajiem cilvēkiem ir pietiekami lieli enerģijas krājumi un apziņas skaidrība, lai varētu likt jums saprast, kas viņiem ir sakāms. Jums ir viņiem jāpalīdz, izmantojot pašam savu enerģiju." Viņš brīdi klusēja. ,,Vai atceraties, jūs man stāstījāt, ka iemācījāties nosūtīt savu enerģiju augiem, sakoncentrējoties uz to skaistuma?"

"Jā"

,,Tieši tāpat ir jārīkojas arī ar cilvēkiem. Saņēmuši nojums enerģijas lādiņu, viņi ieraudzīs savu patiesību un varēs jums to pastāstīt."

,,Ņemsim, par piemēru, tēvu Karlosu. Viņam bija jums kas svarīgs sakāms, bet jūs viņam nepalīdzējāt un tāpēc neko neuzzinājāt. Jūs apbērāt viņu ar jautājumiem, un jūsu saruna pārvērtās par cīņu par enerģiju. Viņš to sajuta un pievērsās savam ,,iebiedētāja" scenārijam."

,,Bet kas man viņam bija jāsaka?"

Pablo nepaguva atbildēt. Gaiteni atskanēja soļi. Kamerā ienāca tēvs Kostoss.

Viņš, tikko manāmi pasmaidījis, pamāja Pablo. Arī Pablo viņam priecīgi uzsmaidīja. Izskatījās, ka viņš patiesi priecājas par garīdznieka ierašanos. Tēvs Kostoss pagriezās pret mani, un viņa sejas izteiksme uzreiz izmainījās, iegūdama skarbus apveidus. Mana sirds sarāvās izbailēs un sliktās priekšnojautās.

,,Jūs vēlas redzēt kardināls Sebastians," garīdznieks paziņoja, pēcpusdienā jūs pārvedīs uz Ikitosu. Es jums ieteiktu atbildēt uz visiem viņa jautājumiem."

,,Kāpēc viņš grib ar mani tikties?"

,,Kravas automašīna, ar kuru jūs braucāt, pieder vienam no mūsu garīdzniekiem. Mums ir aizdomas, ka viņš arī bija tas, kurš jums iedeva Rokraksta kopiju. Ja likumu pārkāpj priesteris, tad tas jau ir ļoti nopietni." Tēva Kostosa skatiens bija bargs un nepielūdzams. Es palūkojos uz Pablo. Viņš man pamāja, lai klusēju. ,,Vai jūs patiesi domājat, ka Rokraksts grauj jūsu reliģijas pamatus?" es mierīgā tonī vaicāju.

Garīdznieks veltīja man labvēlīgi iecietīgu skatienu. ,,Ne tikai mūsu, bet arī jebkuras citas reliģijas pamatus. Vai jūs domājat, ka pasaule radās pati no sevis? Pār visu valda Dievs, Viņš ir tas, kurš lemj mūsu likteņus. Mūsu pienākums ir pakļauties Viņa likumiem. Evolūcija - tas ir mīts. Vienīgi Dievs lemj par to, kas notiks nākotnē, bet, ja cilvēki ir spējīgi paši veidot savu evolūciju, tad iznāk, ka Dievs vispār nav vajadzīgs! Tādi priekšstati padara cilvēkus par savrupiem egoistiem. Viņi sāk domāt, ka viņu evolūcija ir svarīgāka par Dieva tā Kunga nodomiem. Viņi sāks izturēties viens pret otru vēl sliktāk nekā tagad."

Es nezināju, ko vēl viņam varētu pajautāt. Garīdznieks, uzmetis man skatienu, gandrīz maigā balsī piebilda:

,,Es ceru, ka jūs ar kardinālu Sebastianu atradīsiet kopīgu valodu." Viņš pagriezās pret Pablo, acīmredzami apmierināts ar to, kā bija atbildējis uz manu jautājumu. Pablo tikai smaidīja un atkal pamāja. Garīdznieks pameta kameru. Zaldāts aiztaisīja aizbīdni un aizslēdza durvis. Pablo, vēl aizvien mirdzuma iekļauts, pārvērties un varens, pieliecās man klāt.

Es nevarēju viņam neuzsmaidīt.

,,Kā jums šķiet, kas tikko notika?" viņš vaicāja.

Man gribējās pajokot.

,,Es uzzināju, ka mans stāvoklis ir vēl ļaunāks, nekā es domāju."

Viņš iesmējās.

,,Un kas vēl?"

,,Nesaprotu, uz ko jūs tēmējat!"

,,Kādi bijājušu uzdevumi, kad jūs šeit parādījāties?"

,,Es gribēju atrast Viļu un Mardžori?"

,,Nu, ko, Mardžori jūs jau atradāt. Un vēl?"

,,Vēl es izteicu minējumu, ka baznīcas vadība cīnās pret Rokrakstu ne ļaunu nodomu vadīti, bet gan tāpēc, ka vienkārši nesaprot Rokrakstā teikto. Es gribēju uzzināt viņu argumentus. Man pašam šķita, ka viņus ir iespējams pārliecināt par pretējo."

Šajā mirklī es piepeši sapratu, ko ar to visu Pablo gribēja teikt. Es taču tikko no Kostosa dabūju zināt, kāpēc viņš cīnās pret Rokraksta ietekmi!

,,Kādu vēsti jūs saņēmāt?" viņš turpināja.

,,Vēsti?"

,,Jā, vēsti!"

Es veltīju viņam neizpratnes pilnu skatienu.

,,Viņus visvairāk mulsina ideja par evolūciju, vai ne tā? Vai jūs par to runājat?"

,,Jā," viņš vienkārši atbildēja.

,,Jā, šķiet, ka tā ari ir. Viņiem jau bija grūti pieņemt ideju par fizisko evolūciju, bet tagad evolūcijas jēdziens tiek attiecināts uz mūsu ikdienas dzīvi, personiskajiem lēmumiem, vēsturi, un tas viņiem šķiet kaut kas neiedomājams! Garīdzniecība domā, ka ļaudis tā aizrausies ar evolūciju, ka tas sagraus cilvēku savstarpējās attiecības… Nav nekāds brīnums, ka viņi nolēma rīkoties, lai novērstu tālāku Rokraksta izplatību!"

,,Vai jūs varētu viņus pārliecināt, ka viņiem nav taisnība?"

,,Nē… Nedomāju vis, es pats vēl tik maz par to zinu!"

,,Bet kas ir vajadzīgs, lai viņus varētu pārliecināt?"

,,Lai to izdarītu, ir jāzina patiesība. Ir jāzina, kādas kļūtu cilvēku attiecības, ja visi cilvēki apgūtu atklāsmes un nostātos uz evolūcijas ceļa."

Pablo izskatījās ļoti apmierināts ar dzirdēto.

,,Par ko jūs priecājaties?" es jautāju, arī neviļus pasmaidījis.

,,Lieta tāda, ka Astotajā atklāsmē tiek skatītas tieši cilvēku attiecības. Skatieties: jūs saņēmāt atbildi uz jautājumu, kāpēc baznīca cīnās pret Rokrakstu, un šī atbilde uzreiz radīja jaunu jautājumu."

,,Jums taisnība," es domīgi atteicu, ,,man ir nepieciešams iepazīties ar Astoto atklāsmi. Man ir jātiek prom no šejienes."

,,Tikai nesteidzieties!" Pablo mani brīdināja. ,,Nesteidzieties virzīties tālāk, pirms neesat pilnībā apguvis Septīto atklāsmi."

,,Bet kā jūs domājat, vai es esmu to apguvis? Vai es jau esmu iekjā-vies,evolūcijas straumē?"

,,Jūs tajā iekļausieties, ja vienmēr atcerēsieties savus uzdevumus. Atbildes var atrast pat tie, kuri vēl nav sasnieguši apziņas pilnību, precīzāk sakot, viņi var nejauši uzgrūsties tām virsū. Vienīgā atšķirība ir tāda, ka viņi pamana zīmīgās sakritības tikai pēc tam, kad tās jau ir notikušas. Apgūt Septīto atklāsmi nozīmē tajā pašā mirklī pamanīt, kā sakritības sniedz atbildes uz mūsu jautājumiem. Kad tas tā notiek, viss, kas atgadās ar cilvēku, iegūst dziļu jēgu."

Viņam bija taisnība, bet, ja es saņemu atbildes un pāreju jaunā, augstākā līmenī, tas nozīmē, ka ar Pablo notiek tieši tas pats.

Pēkšņi gaitenī atskanēja soļi. Pablo nopietni ielūkojās man acīs.

,,Klausieties," viņš sacīja, ,,un atcerieties manus vārdus. Astotā atklāsme gaida jūs. Tajā ir runāts par cilvēku attiecību ētiku, par to, kā cilvēkiem ir jāattiecas vienam pret otru, lai tiktu saņemtas un nodotas vēstis. Nesteidzieties! Skaidri apzinieties, kur jūs kurā mirklī atrodaties. Kādi tagad ir jūsu uzdevumi?"

,,Man ir jāuzzina, kur atrodas Vils. Jāatrod Astotā atklāsme. Jāatrod Mardžori."

,,Un ko attiecībā uz Mardžori saka jūsu intuīcija?"

Es padomāju.

,,Ka es aizbēgšu…Nē, ka mēs aizbēgsim kopā."

Kāds pienāca pie kameras durvīm.

,,Bet vai es jums atnesu kādu vēsti?" es jautāju.

,,Kā gan ne! Līdz jūsu atnākšanai es nezināju, kādēļ šeit atrodos. Es sapratu, ka tam ir kāds sakars ar Septītās atklāsmes nodošanu, taču šaubījos par savām spējām iemācīt atklāsmē teikto. Es domāju, ka man tam nepietiek zināšanu, bet, pateicoties jums, es sapratu, ka esmu spējīgs to izdarīt. Tā ir viena no vēstīm, ko jūs man atnesāt."

,,Vai tad bija vēl kāda?"

,,Jā. Jūsu intuitīvā nojausma, ka baznīcas kalpus ir iespējams pārliecināt, pierādīt, ka viņi nepareizi skaidro Rokrakstu - arī tā bija man domāta vēsts. Tagad es domāju, ka mans uzdevums ir pārliecināt par to tēvu Kostosu."

Līdzko viņš bija izteicis šos vārdus, durvis atvērās, telpā ienāca zaldāts un ar zīmi lika man viņam sekot.

Es palūkojos uz Pablo.

,,Es gribu jums teikt vēl vienu lietu. Arī par to ir runāts Astotajā atklāsmē…"

Zaldāts sagrāba mani aiz rokas, izdeva no kameras un aiztaisīja durvju aizbīdni. Viņš jau veda mani prom, kad restotajā durvju lodziņā parādījās Pablo seja, un viņš teica:

,,Astotā atklāsmē brīdina, ka jūsu izaugsme var apstāties. Tas notiks, ja jūs kļūsiet no kāda pārāk atkarīgs."

CILVĒKU ATTIECĪBU ĒTIKA

Zaldāts aizveda mani pa kāpnēm uz ēkas ieeju. Diena bija skaidra un saulaina. Man galvā kā atbalss skanēja Pablo brīdinājums. Būt no kāda pārāk atkarīgam? Ko viņš ar to gribēja teikt? Kādā ziņā būt atkarīgam?

Autostāvvietā mūs gaidīja vēl divi zaldāti, kas stāvēja pie armijas džipa. Viņi vērīgi skatījās, kā mēs tuvojāmies. Pieejot tuvāk džipam, es ievēroju, ka automašīnas aizmugurējā sēdeklī jau kāds sēž. Mardžori! Viņa izskatījās bāla un satraukta. Pirms es paspēju noķert viņas skatienu, zaldāts, kurš mani pavadīja, saķēra mani aiz rokas un iegrūda džipā. Tagad es atrados tieši viņai blakus. Divi zaldāti sēdēja spēkrata priekšējā sēdeklī. Tas, kurš aizņēma vadītāja vietu, pagriezās un uzmeta mums ātru skatienu. Automašīna izkustējās. Mēs devāmies ziemeļu virzienā.

„Vai jūs runājat angliski?" es zaldātiem jautāju.

Blakus vadītājam sēdošais druknais zaldāts vienaldzīgi uz mani paskatījās, kaut ko spāniski nomurmināja un uzreiz atkal aizgriezās.

Tagad man neviens netraucēja sarunāties ar Mardžori.

,,Nu, kā tu jūties?" es nočukstēju.

,,Es…," viņas balss ietrīcējās, un pār vaigiem sāka līt asaras.

,,Viss būs labi!" es, viņu apskaudams, sacīju. Viņa pacēla acis, ar grūtībām pasmaidīja un nolika galvu man uz pleca. Es sēdēju nekustēdamies, viņas pieskāriena satraukts.

Kādu stundu mēs kratījāmies pa nebruģētu ceļu. Ceļa malās redzamie augi kļuva aizvien kuplāki un mežonīgāki. Beidzot, aiz nākamā pagrieziena džungļi atkāpās, un mēs iebraucām nelielā pilsētiņā. Abās ceļa malās cieši, viena pie otras, bija saslietas nelielas koka mājiņas.

Kādus simt metrus no mūsu džipa, aizšķērsodama ceļu, stāvēja milzīga, zaldātu ielenkta kravas automašīna. Zaldāti pavēlēja mums apstāties. Tālāk uz ceļa bija redzamas vēl citas automašīnas, dažas no tām ar dzeltenām, mirgojošām signālgaismām. Es noskurinājos. Mēs apstājāmies, pie mušu automašīnas pienāca zaldāts un kaut ko spāniski nokliedzās. Es no viņa teiktā uztvēru tikai vārdu ,,benzīns". Mūs uzmanošie zaldāti izkāpa no mašīnas un uzsāka ar patruļniekiem dzīvu sarunu, neaizmirsdami laiku pa laikam paskatīties, vai mēs neesam izkustējušies no vietas. Viņi visi bija apbruņoti.

Es ievēroju šauru ieliņu, kas nogriezās pa kreisi no galvenā ceļa. Aplūkodams māju durvis un necilo veikaliņu vitrīnas, es pamanīju, kā pēkšņi mainījās mana uztvere. Māju formas un krāsas kļuva skaidrākas, viss bija ar izteiktu reljefu un piesaistīja manu skatienu.

Es čukstus pasaucu Mardžori. Viņa pacēla acis, bet neko nepaspēja pateikt - šajā brīdī mūsu automašīnu ar briesmīgu spēku satricināja sprādziens. Mūsu priekšā uzvijās uguns stabs, un zaldāti nokrita uz zemes. Ielu ieskāva dūmi un pelni.

,,Skrienam!" es iekliedzos un ar spēku izrāvu Mardžori no mašīnas. Vispārējā juceklī neviena nepamanīti, mēs aizskrējām pa šauro ieliņu, kuru es vēl pirms mirkļa biju vērīgi aplūkojis. Mums aiz muguras atskanēja kliedzieni un vaidi. Mēs, dūmu ieskauti, noskrējām kādus piecdesmit soļus, un man piepeši acīs iekrita kādas durvis ieliņas kreisajā pusē.

,,Šurp!" es iekliedzos. Durvis nebija aizslēgtas, un mēs ieskrējām mājā. Es piespiedos pie durvīm un cieši aizvēru tās. Apgriezies, es ieraudzīju pusmūža sievieti, kas mūs vērīgi aplūkoja. Mēs bijām ielauzušies svešā mājā.

Es centos izspiest smaidu. Man par izbrīnu, sieviete nešķita ne izbiedēta, ne saniknota, lai gan viņas mājā pēc sprādziena bija iemetušies divi pilnīgi sveši cilvēki. Mūsu parādīšanās viņā drīzāk izsauca smaidu un vieglu nopūtu, it kā viņa būtu mūs gaidījusi, un tagad viņai būs jāpamet visi ikdienas darbi un jānodarbojas ar mums. Blakus sievietei uz krēsla sēdēja gadus četrus vecs meitēns.

,,Ātrāk!" sieviete angliski noteica. ,,Jūs meklēs."

Viņa izveda mūs cauri pieticīgi iekārtotai dzīvojamai istabai, ieveda gaitenī un no turienes, pa koka kāpnēm noveda garā, šaurā pagrabā. Meitenīte gāja viņai blakus. Ātri šķērsojuši pagrabu, mēs pa citām kāpnēm uzkāpām līdz durvīm, kas veda atpakaļ uz šķērsielu. '

Tur stāvēja maza mašīnīte. Sieviete atslēdza automašīnu un lika mums žigli apgulties uz aizmugurējā sēdekļa. Uzmetusi mums segu, viņa apsēdās pie stūres un saka braukt, cik es varēju par to spriest, ziemeļu virzienā. Visu šo laiku es neizdvesu ne skaņas un tikai klausīju viņas pavēlēm. Kad es beidzot sapratu, kas noticis, mani pāršalca spējš prieka vilnis. Manas intuitīvās nojausmas izrādījās pareizas - mums izdevās aizbēgt!

Mardžori, aizvērtām acīm, gulēja man blakus. ,,Kā ar tevi, vai viss kārtībā?" es nočukstēju. Viņa palūkojās uz mani un pamāja. Viņas acis bija asaru pilnas. Pēc kādām piecpadsmit minūtēm sieviete sacīja: ,,Tagad varat apsēsties."

Es nometu segu un paraudzījos pa logu. Mēs, šķiet, bijām uz tā paša ceļa, pa kuru braucām, pirms atskanēja sprādziens, tikai tagad bijām pavirzījušies tālāk uz ziemeļiem.

,,Kas jūs esat?" es vaicāju.

Viņa pagriezās, skatīdamās uz mani ar vieglu smaidu. Viņa bija gadus četrdesmit veca sieviete ar labu miesas uzbūvi un melniem, līdz pleciem gariem matiem.

,,Mani sauc Kārla Dieza, bet šī ir mana meita Mareta."

Meitēns uzsmaidīja, skatīdamies uz mums milzīgām, ziņkāres pilnām acīm. Arī viņai bija gari, ogļu melni mati.

Es stādījos priekšā, iepazīstināju arī ar Mardžori, un tad apvaicājos:

,,Kā jūs uzminējāt, ka mums vajadzīga palīdzība?"

Kārla plati pasmaidīja.

„ Jūs taču aizmukāt no zaldātiem. Tas viss ir Rokraksta dēļ, vai tiesa?"

,,Jā, bet kā jūs to visu zināt?"

,,Es taču arī esmu izlasījusi Rokrakstu."

,,Kurp jūs mūs vedat?"

,,To es vēl nezinu. Jūs pats man to pateiksiet."

Es paraudzījos uz Mardžori. Kamēr es runāju, viņa ne uz brīdi neatrāva no manis acis.

,,Es šobrīd nezinu, kur man jānokļūst," es noteicu. ,,Kad mani arestēja, es plānoju doties uz Ikitosu."

,,Kāpēc tieši uz turieni?"

,,Man ir jāatrod kāds mans draugs. Viņš meklē Devīto atklāsmi."

,,Tas gan ir bīstami!"

,,Zinu."

,,Tad turp mēs jūs arī aizvedīsim. Tiesa, Mareta?"

Meitenīte iespurdzās smieklos un atbildēja bērnam neraksturīgi nopietnā tonī:

,,Noteikti."

,,Bet kas tas bija par sprādzienu?" es vaicāju.

,,Droši vien, tā kravas automašīna veda gāzes balonus. Te jau nesen bija viens nelaimes gadījums gāzes noplūdes dēļ."

Mani vēl aizvien pārsteidza tas, ka Kārla bija nekavējoties gatava sniegt mums palīdzību, un es nolēmu viņu par to sīkāk iztaujāt.

,,Kā jūs zinājāt, ka mēs bēgam no zaldātiem?"

Viņa dziļi nopūtās.

,,Vakar uz ziemeļiem devās daudzas automašīnas, pilnas ar zaldātiem. Nekas tāds te bieži nenotiek. Pirms diviem mēnešiem viņi saņēma ciet manus draugus, kopā ar kuriem es studēju Rokrakstu. Kad es ieraudzīju jūs, uzreiz viņus atcerējos. Mēs bijām vienīgie mūsu ciemā, kuriem bija visas astoņas atklāsmes. Ieradās zaldāti un aizveda viņus, un kopš tā brīža es vairs neko par saviem draugiem neesmu dzirdējusi, bet vakar, kad es skatījos uz garām braucošajām mašīnām, es sapratu, ka dzīšanās pēc Rokraksta kopijām turpinās, ka kaut kur ir maniem draugiem līdzīgi cilvēki, kuriem ir vajadzīga palīdzība. Es sāku sapņot par to, kā es šādiem cilvēkiem palīdzētu, ja vien man tiktu dota tāda iespēja. Protams, man uzreiz radās aizdomas, ka nejau velti šādas domas parādījās manā galvā tieši tajā un ne citā dienā, tāpēc, kad jūs iemetāties manā mājā, es nebūt nebiju pārsteigta."

Brīdi klusējusi, viņa apvaicājās:

,,Bet vai ar jums ir kas tāds kādreiz noticis?"

,,Jā."

Kārla piebremzēja. Mēs bijām nonākuši krustcelēs.

,,Droši vien būs jānogriežas pa labi," viņa sacīja. ,,Šeit gan būs tālāk, bet drošāk."

Automašīna spēji nogriezās pa labi, un Mareta, nenoturējusies sēdeklī, apķērās ar rokām ap māti. Tas viņu sasmīdināja. Mardžori uzmeta meitenītei maigu skatienu.

,,Cik Maretei ir gadu?" viņa jautāja Karlai.

Karlai jautājums acīmredzami nepatika, taču viņa atbildēja maigā tonī:

,,Lūdzu, nerunājiet par meiteni tā, it ka viņas šeit vispār nebūtu, jo, ja viņa būtu pieaugusi, jūs taču vērstos pie viņas, vai ne tā?"

,,Protams, atvainojiet!"

,,Man jau ir pieci gadi," Marete lepni paziņoja.

,,Vai jūs esat studējusi Astoto atklāsmi?" Kārla vaicāja.

,,Nē, es esmu lasījusi tikai Trešo," Mardžori atbildēja.

,,Es esmu ticis līdz Astotajai. Vai jums ir noraksts?" es jautāju.

,,Nē, zaldāti atņēma visus norakstus."

,,Vai tad Astotajā atklāsmē ir runāts par bērniem?"

,,Jā, tur ir stāstīts par to kā cilvēki, beigu beigās, iemācīsies pareizi izturēties viens pret otru. Tur ir runāts arī par daudz ko citu, piemēram, par to, kā dalīties enerģijā un kā izvairīties no pārliekas atkarības no citiem cilvēkiem."

Jau atkal šis brīdinājums! Es gribēju Kārlu par to iztaujāt sīkāk, bet šajā mirklī atkal ierunājās Mardžori:

,,Pastāstiet mums par Astoto atklāsmi!"

,,Tajā ir stāstīts par to, kā pielietot enerģiju attiecībās ar cilvēkiem - visiem cilvēkiem, bet sākums tam visam ir bērni, proti, attiecības ar bērniem."

,,Kā tad pret viņiem ir jāattiecas?" es vaicāju.

,,Mums ir vispirms jāsaprot, ka bērni ir kā bultiņas, kas norāda evolūcijas virzienu, bet, lai bērni varētu attīstīties, mums ir pastāvīgi jāatdod viņiem sava enerģija, neprasot par to neko pretī. Sliktākais, ko bērniem var nodarīt, ir, aizbildinoties ar audzināšanu, izsūknēt no viņiem enerģiju. Šī iemesla dēļ viņi, kā jūs jau to zināt, nonāk savu scenāriju varā, bet, ja vecāki vienmēr un jebkuros apstākļos atdos bērniem savu enerģiju, scenārijs neveidosies. Tāpēc bērniem ir vienmēr jāpiedalās sarunā, īpaši tad, ja tiek runāts par viņiem. Un jums ir jābūt tieši tik daudz bērnu, cik bērniem jūs varat pastāvīgi veltīt savu uzmanību un rūpes, un nekādā gadījumā ne vairāk."

,,Un tas viss ir teikts Rokrakstā?" es izbrīnījos.

,,Jā, pie kam jautājumam par bērnu skaitu tur ir piešķirta ļoti liela nozīme."

,,Bet kāpēc tas ir tik svarīgi?"

Viņa uz mirkli atrāva acis no ceļa un paraudzījās uz mani.

,,Tāpēc ka neviens pieaugušais nevar vienlaikus veltīt uzmanību vairākiem bērniem, bet gan tikai vienam. Ja bērnu ir vairāk nekā pieaugušo, pieaugušie nogurst un vairs nespēj viņiem dot tik daudz enerģijas, cik ir nepieciešams. Bērni sāk sacensties pieaugušo uzmanības dēļ, tas, ir, enerģijas dēļ."

,,Brāļi - sāncenši," es teicu.

,,Jā, vienīgi Rokraksts māca, ka šī problēma ir daudz lielāka un svarīgāka, nekā mēs esam pieraduši domāt. Mums patīk iedomāties lielas saimes, kur bērni kopā aug un gūst viens no otra, taču bērniem ir jāgūst zināšanas no vecākiem un nevis vienam no otra. Bērni nedrīkst apvienoties bariņos, kā tas diemžēl daudzās valstīs tagad notiek. Ļaudis pamazām sapratīs, ka nedrīkst dzemdēt bērnus, ja ģimenē nav vismaz viena pieaugušā, kurš katram bērnam, katru minūti varēs veltīt pilnu, nedalītu uzmanību." ^

„ Atvainojiet," es iebildu, ,,bet bieži taču mēdz būt tā, ka mātei un tēvam ir jāstrādā, lai ģimenei nopelnītu iztiku. Vai tad viņiem nedrīkst būt bērnu?"

,,Ne obligāti," Kārla atbildēja. ,,Rokrakstā ir teikts, ka nākotnē būs izplatītas lielas saimes, kas nesastāvēs tikai no asinsradiniekiem, un, ja vecāki būs aizņemti, par bērniem tajā brīdī gādās kāds cits saimes loceklis, jo bērnam taču nav noteikti vajadzīga tieši vecāku enerģija. Varbūt pat ir labāk, ja tā tiek saņemta no citiem cilvēkiem, taču, neatkarīgi no tā, kurš par bērniem rūpējas, vienmēr ir jāsaglabā šī attiecība: viens pieaugušais - viens bērns."

,,Nu, jums ar šo lietu viss ir kārtībā," es sacīju. ,,Mareta ir ļoti attīstīta meitene."

Kārla sapīka.

,,Nesakiet to man, bet gan viņai pašai!"

,,Ak, jā! Atvainojiet, piemirsu!" Es pagriezos pret meiteni. ,,Mareta, tu uzvedies kā pieaudzis cilvēks."

Meitene kautrīgi novērsās, taču tika galā ar savu samulsumu un atteica:

,,Paldies!"

Kārla ar mīlestību apskāva meitu un lepni vērsās pie manis:

,,Nu jau pagājuši divi gadi, kopš mums ar Maretu visa dzīve veidojas, vadoties pēc Rokraksta mācībām, vai tiesa, Mareta?"

Meitene smaidīdama pamāja.

,,Es atdodu viņai enerģiju un vienmēr saku tikai patiesību, neatkarīgi no tā, par ko mēs runājam. Protams, es ar viņu runāju tā, lai viņa būtu spējīga manis teikto saprast. Viņa, kā visi bērni, uzdod daudz jautājumu, un es pret visiem viņas jautājumiem izturos ļoti nopietni, nekad nemēģinu izvairīties no atbildes ar dažādu jociņu palīdzību, kā to ir paraduši darīt daži pieaugušie."

Es pasmaidīju.

„ Vai tas nozīmē, ka jūs viņai nestāstāt, ka bērnus atnes stārķi?"

,,Nē, nestāstu gan, lai gan tas stāsts par stārķiem nav nekas slikts. Tas ir vecs, sen zināms joks, un bērni ļoti ātri saprot, kas ir taisnība un kas ne. Daudz ļaunāki ir tie stāsti, kurus vecāki izdomā uz vietas, attiecīgajā situācijā, lai pasmietos vai tāpēc, ka viņi domā, ka patiesība būs bērnam nesaprotama, taču tas nebūt tā nav: jebkuru patiesību var pastāstīt tā, lai tā būtu bērnam saprotama, vajag tikai nedaudz padomāt."

,,Bet kas Rokrakstā ir teikts šajā sakarā ?"

,,Tā arī ir teikts: atrast vārdus, lai pateiktu bērnam patiesību."

Man ļoti negribējās viņai piekrist. Es kā reiz esmu viens no tiem cilvēkiem, kuriem patīk ar bērniem dzīt jokus.

,,Bet vai tad bērni nesaprot, ka pieaugušie vienkārši joko? Nedrīkst taču būt vienmēr nopietniem, citādi bērni pārāk agri kļūs pieauguši. Kāpēc laupīt viņiem bērnību?"

Kārla bargi paraudzījās uz mani.

,,Mareta ir ļoti dzīvespriecīga meitene. Mēs ar viņu skraidām, spēlējam paslēpes, cik tik uziet fantazējam. Vienīgā atšķirība ir tāda, ka viņa atšķir fantāzijas no patiesības."

Es piekrītoši pamāju - uz to man nebija ko iebilst.

,,Mareta ir tik pārliecināta par sevi, tāpēc ka es vienmēr esmu viņai blakus," Kārla turpināja. „ Viņai tiek veltīta visa mana uzmanība, bet, ja man ir kur jāiziet, ar viņu paliek mana māsa, kas dzīvo blakus mājā. Kopā ar viņu vienmēr ir kāds pieaugušais, kas atbildēs uz jebkuru viņas jautājumu, un tā kā viņa vienmēr jūt, ka ir uzmanības centrā, Maretai ne prātā neienāk kašķēties vai kaut ko tēlot. Viņa nekad nav izjutusi enerģijas trūkumu un tāpēc tic, ka tā būs vienmēr, bet ar tādu pārliecību ir nesalīdzināmi vieglāk iemācīties uzņemt pasaules enerģiju. Mēs jau sākam ar viņu to pārrunāt."

Es paskatījos pa logu. Mūs ieskāva džungļi. Es nevarēju saskatīt sauli, bet es zināju, ka tuvojas saulriets.

,,Vai mēs paspēsim šodien nokļūt līdz Ikitosai?" es apjautājos.

,,Nē," Kārla atbildēja, ,,bet es zinu kādu māju, kur mēs varēsim pārnakšņot."

,,Vai tas ir netālu?"

,,Jā. Tur dzīvo kāds mans draugs. Viņš strādā dabas aizsardzības organizācijā."

,,Vai tā ir valsts organizācija?"

,,Jā, daļa Amazones baseina ir aizsargājamā teritorija. Mans draugs ir šī dienesta vietējais pārstāvis, viņš šajā apvidū ir diezgan ietekmīgs cilvēks. Viņu sauc Huans Hintons. Un nebaidieties, viņš arī studē Rokrakstu, lai arī viņu šī iemesla dēļ līdz šim vēl neviens nav vajājis."

Kad piebraucām pie Hintona mājas, bija jau pavisam satumsis. Ap māju pletās džungļi un varēja saklausīt parastās naksnīgā meža skaņas. Gaiss bija mitrs un smacīgs. Meža stigas galā redzamās koka mājas logos spīdēja gaisma. Blakus mājai slējās divas lielas ēkas, un mājas priekšā stāvēja vairāki džipi. Vēl viena automašīna bija novietota uz estakādes, un divi mehāniķi spilgtas lampas gaismā; krāmējās pa automašīnas apakšu.

Kārla pieklauvēja, un durvis atvēra dārgā tērpā ģērbts, vājš peruietis. Viņš vēlajai viešņai plati uzsmaidīja, bet šajā brīdī viņš ieraudzīja Mardžori, Maretu un mani, un labvēlīgo, laipno sejas izteiksmi nomainīja neapmierināta grimase. Viņš kaut ko spāniski noteica aizkaitinātā balsī. Karlas balss skanēja lūdzoši, bet pēc viņa balss toņa bija skaidrs, ka viņš nevēlas mūs ielaist savā namā.

Durvju ailē es pamanīju kādu vestibilā stāvošu sievieti. Es pakāpos soli malā, lai varētu labāk saskatīt viņas seju. Tā bija Hūlija. Sajutusi manu skatienu, viņa pagriezās un, ieraudzījusi mani, ļoti izbrīnījās un metās uz durvīm. Viņa uzlika roku uz durvīs stāvošā cilvēka pleca un kaut ko klusi viņam pateica. Viņš pamāja un, smagi nopūzdamies, it kā pakļaudamies neizbēgamajam, atvērsa durvis. Kārla mūs iepazīstināja. Hintons aicināja mūs viesistabā.

,,Lūk, mēs arī satikāmies," Hūlija, paskatīdamies uz mani, noteica. Viņa bija tērpta haki krāsas biksēs ar lielām kabatām un spilgti sarkanā krekliņā.

Ceļā uz viesistabu Hintonu apturēja kāds peruiešu tautības kalps, un viņi, pārmijuši dažus vārdus, devās uz citu mājas daļu. Hūlija apsēdās uz krēsla, kas stāvēja blakus kafijas galdiņam, un ar rokas mājienu aicināja mūs apsēsties uz iepretim galdiņam esošā dīvāna.

Mardžori, kuru kaut kas bija stipri izbiedējis, ne uz mirkli nenolaida no manis acis. Arī Kārla pamanīja viņas stāvokli. Viņa piegāja pie meitenes un saņēma viņu aiz rokas.

,,Iesim, iedzersim kaut ko siltu," viņa ierosināja.

Ejot prom, Mardžori uzmeta man apjukušu skatienu. Es viņai uzsmaidīju un ar acīm pavadīju viņu, līdz viņas abas aizgāja līdz gaiteņa galam un nozuda virtuvē. Pēc tam es pagriezos pret Hūliju.

,,Nu, ko, jūsuprāt, tas nozīmā?" viņa jautāja.

,,Kas tieši?" es nesapratu.

,,Tas, ka mēs atkal satikāmies."

,,Ak, tas… Nezinu vis."

,,Kā jūs sastapāt Kārlu un kurp dodaties?"

,,Viņa mūs izglāba. Mani un Mardžori bija sagūstījuši zaldāti. Kad mēs aizbēgām, viņa mūs paslēpa un nogādāja šeit."

Hūlija vērīgi manī noraudzījās.

,,Izstāstiet man, kas ar jums notika."

Es atgāžos krēslā un izstāstīju viņai visu, sākot no manas aizbraukšanas tēva Kārla kravas automašīnā un beidzot ar bēgšanu no zaldātiem.

,,Un Kārla piekrita jūs aizvest uz Ikitosu?" Hūlija noprasīja.

,,Kas jums tur ir vajadzīgs?"

,,Vils tēvam Karlam teica, ka viņš gatavojas doties uz šo pusi. Acīmredzot, viņš cerēja tieši šeit atrast Devīto atklāsmi. Bez tam, šajā pusē ir arī kardināls Sebastians."

Hūlija pamāja.

,,Jā, Sebastiana misija ir tepat netālu. Viņš ir plaši pazīstams kā priesteris, kurš strādā ar indiāņiem."

,,Bet kā ir ar jums?" es vaicāju. ,,Ko jūs šeit darāt?"

Hūlija sāka stāstīt, ka arī viņa meklēja Devīto atklāsmi, taču viņas centieni līdz šim nav vainagojušies panākumiem, bet šajā mājā viņa ieradās tāpēc, ka jau kādu laiku viņa nevarēja pārstāt domāt par Hintonu, kas ir sens viņas draugs."

Es viņā gandrīz neklausījos. Mardžori un Kārla iznāca no virtuves un, stāvot gaitenī un turot abās rokās tases, savā starpā kaut ko pārrunāja. Mardžori uztvēra manu skatienu, bet neko neteica.

,,Vai viņa ir daudz lasījusi no Rokraksta?" Hūlija jautāja, ar rokas mājienu norādīdama uz Mardžori.

,,Tikai Trešo atklāsmi," es atbildēju.

,,Mēs viņu laikam varēsim izvest no Peru, ja vien viņa to vēlēsies."

Es pagriezos pret viņu.

,,Bet kā gan?"

,,Rolando rīt dodas uz Brazīliju. Mums tur ir draugi, kas strādā Amerikas vēstniecībā. Viņi varēs viņu nogādāt Štatos. Šī nebūs pirmā reize, kad mēs palīdzam amerikāņiem nonākt mājās."

Es nedroši pamāju. Viņas piedāvājums manī izsauca dalītas jūtas. Es, protams, sapratu, ka Mardžori būtu labāk pamest Peru, taču tai pat laikā es vēlējos, lai viņa paliek - paliek kopā ar mani. Kad viņa bija manā tuvumā, es izjutu spēku pieplūdumu un jutos možāks.

,,Es ar viņu aprunāšu," es beidzot atbildēju.

,,Jā, protams," Hūlija piekrita. ,,Atgriezīsimies pie mūsu sarunas vēlāk."

Es piecēlos no krēsla. Kārla atgriezās virtuvē. Mardžori, aizgājusi aiz stūra, tagad stāvēja neapgaismotā gaiteņa galā. Es piegāju viņai klāt. Viņa stāvēja, piespiedusies pie sienas.

Es, trīcēdams pie visām miesām, apskāvu viņu.

,,Vai jūti enerģiju?" es iečukstēju viņai ausī.

,,Jā, tas ir vienkārši neticami!" viņa nočukstēja. ,,Ko tas nozīmē?"

,,Nezinu. Mūs kaut kas vieno."

Es atskatījos. Mūs neviens neredzēja. Mēs kaislīgi saskūpstījāmies.

Kad es atrāvos no viņas lūpām un ieskatījos viņai sejā, Mardžori vairs neizskatījās ne apjukusi, ne nobijusies, tieši pretēji,- viņa šķita esam spēka pārpilna, un es atcerējos mūsu pirmo tikšanos Visjente un pusdienas Kūlā. Viņas klātbūtnē un it īpaši tad, kad viņa man pieskārās, es izjutu neticamu enerģijas pieplūdumu.

Viņa apskāva mani.

,,Es gribēju būt kopā ar tevi kopš tā mirkļa, kad pirmoreiz ieraudzīju tevi Visjente. Tad es vienkārši nezināju, ko par to domāt, bet tagad… Enerģijas pieplūdums ir vienkārši neticams. Nekad agrāk ar mani nav nekas tāds noticis."

Ar acs kaktiņu es pamanīju, ka mums, klusi smaidīdama, tuvojas Kārla. Viņa paziņoja, ka vakariņas ir gatavas. Mēs devāmies uz ēdamistabu un ieraudzījām tur lielu zviedru galdu, uz kura atradās svaigi augli, dārzeņi un dažādu veidu maize. Visi staigāja apkārt lielajam galdam un lika sev uz šķīvjiem ēdienu. Mareta noskaitīja lūgšanu, un mēs ķērāmies pie ēdiena un sarunām. Vakariņas ilga kādu pusotru stundu. Hin-tons bija nomierinājies un tagad uzturēja pie galda nepiespiestu sarunu, kas lika mums piemirst šīs dienas nepatikšanas un uztraukumus. Mardžori sēdēja man blakus, jautri pļāpāja un smējās, un manu sirdi sildīja mīlestība pret viņu.

Pēc vakariņām mēs atgriezāmies viesistabā, kur tika atnests deserts un liķieris. Mēs ar Mardžori ērti iekārtojāmies uz dīvāna un iegrimām ilgā sarunā - katrs no mums stāstīja par sevi, par savas dzīves svarīgajiem un nozīmīgajiem notikumiem. Mēs aizvien vairāk satuvinājāmies. Šķita, ka vienīgais, kas mūs šķīra, bija tas, ka viņa dzīvoja rietumu piekrastē, bet es dienvidos, bet arī šis apstāklis, kā Mardžori smiedamās galu galā paziņoja, nav nekāds šķērslis.

,,Nevaru vien sagaidīt, kad mēs beidzot atgriezīsimies Štatos!" viņa iesaucās. ,,Brauksim viens pie otra, visu laiku būsim ceļā!"

Es uzreiz sadrūmu.

,,Hūlija saka, ka viņa var tev palīdzēt atgriezties mājās," es sacīju.

,,Vai tu gribēji teikt, ka mums abiem?"

,,Nē. Redzi…, es patlaban vēl nevaru braukt atpakaļ."

,,Kāpēc? Es bez tevis nekur nebraukšu! Bet arī šeit es vairs nevaru ilgāk palikt, es vienkārši sajukšu prātā!"

,,Tev nāksies braukt vienai. Es arī drīz atgriezīšos."

,,Nē!" viņa iesaucās. ,,Tā tas nenotiks!"

Šajā brīdī viesistabā atgriezās Kārla - viņa bija nolikusi gulēt Maretu. Kārla uzmeta mums ašu skatienu un uzreiz novērsās. Hintons un Hū-lijabija iegrimuši sarunā un, acīmredzot, Mardžori jūtu uzliesmojumam nebija pievērsuši nekādu uzmanību.

,,Nu, lūdzu," viņa turpināja, ,,brauksim kopā!"

Es novērsu acis.

,,Ak, tā? Nu, labi, ja gribi, vari te palikt!" viņa strauji piecēlās un metās laukā no istabas.

Es pavadīju viņu ar skatienu, un mana sirds sarāvās pikucī. Visa enerģija, kas bija iegūta, viņai blakām esot, tagad izgaisa, un es izjutu vājumu un apmulsumu. Es mēģināju sevi pierunāt, ka nekas briesmīgs jau nav noticis. Galu galā, es sev teicu, mēs neesam nemaz tik ilgi pazīstami, taču šajā brīdī man ienāca prātā doma, ka varbūt viņai ir taisnība. Varbūt man patiesi vajadzētu braukt kopā ar viņu mājās? Ko es, šeit paliekot, varēšu panākt? Man būtu lielākas iespējas noorganizēt kādus pasākumus Rokraksta aizstāvībai mājās un nevis šeit, un tas, starp citu, nebūtu arī bīstami. Es jau piecēlos, lai mēģinātu panākt Mardžori, taču kāds nezināms spēks man lika atkal apsēsties uz dīvāna. Es nezināju, ko tālāk darīt.

Piepeši man blakus parādījās Kārla. Es nepamanīju, kā viņa pienāca.

,,Vai drīkstu pasēdēt ar jums?"

,,Protams!"

Viņa apsēdās un paraudzījās uz mani ar norūpējušos skatienu.

,,Es nejauši izdzirdēju jūsu sarunu," viņa sacīja, ,,un es padomāju, ka, pirms jūs pieņemat kādu lēmumu, jums ir vērts uzzināt, kas Astotajā atklāsmē ir teikts par mūsu atkarību no citiem cilvēkiem."

,,Jā, lūdzu, es jau sen gribēju to uzzināt."

,,Gadās, ka cilvēks ar apskaidrotu apziņu nostājas uz evolūcijas ceļa, taču nav spējīgs virzīties pa to uz priekšu. Viņam virzīties traucē atkāriba no cita cilvēka."

,,Vai jūs dodat mājienu uz mani un Mardžori, vai es jūs pareizi saprotu?"

,,Ļaujiet, es jums izstāstīšu, kā tas mēdz notikt, un pēc tam jūs varēsiet pats spriest, vai tas attiecas uz jums."

,,Labi, lai notiek!"

,,Iesākumam, es jums pateikšu, ka man bija ļoti grūti apgūt šo atklāsmes daļu. Iespējams, es tā arī to nebūtu aptvērusi, ja vien nebūtu satikusies ar profesoru Rēno."

,,Reno?" es pārsteigts iesaucos. ,,Es viņu pazīstu! Mēs iepazināmies laikā, kad es apguvu Ceturto atklāsmi."

,,Bet es viņu sastapu, kad mēs abi bijām tikuši līdz Astotajai atklāsmei," viņa turpināja. ,,Viņš vairākas dienas pavadīja manā mājā."

Es vēl aizvien nevarēju atgūties no izbrīna.

,,Un viņš teica, ka Rokrakstā ietvertās idejas par cilvēka atkarību \ no cita cilvēka palīdz izprast, kāpēc cīņas par varu izceļas starp cilvēkiem, kas tajā brīdī pārdzīvo pašas romantiskākās mīlas jūtas. Cilvēki gadsimtiem ilgi ir brīnījušies par to, ka kaismi un mīlas baudu vienā mirklī nomaina strīdi un savstarpēja neapmierinātība un nepatika. Tagad mēs zinām, kāpēc tas tā notiek."

,,Kad divi cilvēki iemīl viens otru, viņi, paši to neapzinoties, dalās enerģijā, tāpēc viņi abi izjūt spēku pieplūdumu un sajūsmu. Šis priekpilnais stāvoklis tad arī tiek saukts par iemīlēšanos, taču diemžēl katrs no viņiem pierod saņemt enerģiju no otra cilvēka, un viņi nošķir sevi no galvenā avota, no pasaules enerģijas. Tad agri vai vēlu pienāk brīdis, kad viņiem sāk pietrūkt enerģijas, un viņi atgriežas pie saviem scenārijiem, cenšoties pakļaut sev mīļoto cilvēku, lai iegūtu viņa enerģiju. Iemīlēšanās pārtop parastā konfliktā - sadursmē, cīņā par enerģiju"

Viņa mirkli klusēja, dodot man laiku pārdomāt dzirdēto.

,,Reno man stāstīja, ka mūsu tieksme kļūt atkarīgam no otra cilvēka ir psiholoģiski izskaidrojama. Iespējams, tas jums palīdzēs labāk saprast notiekošo."

Viņa jautājoši palūkojās uz mani, un es pamāju, lai viņa turpina.

,,Reno uzskata, ka konflikta saknes iesliecas agrīnajā bērnībā. Tā iemesla dēļ, ka cīņa par enerģiju sākas jau šajā agrīnajā vecumā, neviens no mums nespēj veikt kādu svarīgu mūsu attīstības soli - mēs nevaram iekļaut savā personībā pretējā dzimuma komponenti." __,,Ko, ko?"

,,Piemēram, es nevarēju tikt gala ar savu vīrišķo pirmsākumu, bet jūs nevarējāt pakļaut sev savu sievišķo pusi. Mēs kļūstam atkarīgi no pretējā dzimuma cilvēka, jo līdz šim neesam iemācījušies, kā iegūt pretējā dzimuma enerģiju, izmantojot universālo avotu. Vēlāk mēs atradīsim pieeju šim avotam, bet, kamēr mēs esam tikai tikko nostājušies uz evolūcijas ceļa, mums ir jāievēro visstingrākā piesardzība. Personības attīstībai ir vajadzīgs savs laiks. Ja mēs jau pašā sākumā saņemam pretējā dzimuma enerģiju no cilvēka, mēs līdz ar to noslēdzam sev ceļu uz universālo enerģijas avotu."

Es neko nesapratu, un tā arī viņai pateicu.

,,Padomājiet, kā personībai būtu jāattīstās ideālu ģimenes attiecību gadījumā, un jūs sapratīsiet, ko es jums cenšos izskaidrot. Jebkurā ģimenē bērns sākumā enerģiju saņem tikai no pieaugušajiem. Parasti bērns identificē sevi ar sava dzimuma vecāku, tāpēc viņam nesagādā nekādas grūtības iegūt enerģiju no šī vecāka. Enerģijas gūšana no otra vecāka bērnam ir krietni sarežģītāka, tieši dzimuma atšķirības dēļ."

,,Ņemsim par piemēru meiteni. Kad maza meitene cenšas iegūt varu pār savu vīrišķo pirmsākumu, viņa uztver to kā paaugstinātu tieksmi pēc tēva. Viņa visu laiku grib būt kopā ar viņu. Lieta tāda, un arī Rokrakstā tas tā tiek skaidrots, ka viņai ir nepieciešama vīrišķā enerģija, tā meitenei ir vajadzīga, lai viņa varētu savā, veidošanās procesā esošajā personībā, kā papildinājumu sievišķajai komponentei, kas, protams, būs valdošā, iekļaut arī vīrišķo komponenti. Vīrišķā enerģija viņai sniedz priekpilnu personības pilnīguma izjūtu, taču meitenei kļūdaini šķiet, ka viņai, lai iegūtu vīrišķo enerģiju, ir nepieciešama fiziska tuvība ar tēvu, ka tēvam ir jābūt viņas ,,īpašumam", pie kam meitene intuitīvi jūt, ka viņai ir tiesības uz šo enerģiju, un tāpēc sāk izrīkot tēvu tā, it kā viņš pilnībā piederētu viņai. Meitenei viņš šķiet kā tāds labsirdīgs un visuvarens brīnumdaris, kas ir spējīgs izpildīt jebkuru viņas vēlēšanos, un, ja ģimene nav tuvu ģimenes ideālam, starp šo knīpu un viņas tēvu sākas cīņa par varu. Pamazām viņa atklāj sev paņēmienus, kas viņai palīdz manipulēt ar otru cilvēku un ņemt no viņa enerģiju, un tā veidojas meitenes scenārijs."

,,Ideālā ģimenē tēvs neiesaistīsies cīņā ar meitu par enerģiju un, lai arī tēvs nepildīs visas meitas kaprīzes, viņš turpinās labprātīgi viņai atdot savu enerģiju, neko neprasot par to pretim. To darot, tēvs vienmēr būs viņai atvērts un gatavs sarunai. Tas ir ļoti svarīgi. Meitene uzskata viņu par visuvarenu, bet viņš viņai godīgi paskaidro, ko viņš var un ko nevar, kas viņš vispār ir par cilvēku. Kad tas tā notiks, meitene, no vienas puses, sāks skatīt tēvu daudz reālistiskā gaismā, bet, no otras puses, viņa iepazīs tēva rakstura galvenās iezīmes kā savas personības sastāvdaļu. Gala rezultātā, viņa nesaskatīs savā tēvā kādu brīnumainu radījumu, bet gan cilvēku ar savām pozitīvajām īpašībām un saviem trūkumiem, un tad meitenei nebūs grūti iemācīties saņemt vīrišķo enerģiju ne no tēva, ne no universālā avota, kur vīrišķā enerģija ir sajaukta ar sievišķo."

,,Lieta tāda," Kārla turpināja, ,,ka vairums vecāku uzsāk cīņu par enerģiju. Katrā gadījumā, tā tas bija līdz šim, un tas ir atstājis neizdzēšanu nospiedumu uz ikvienu no mums. Mēs neesam iemācījušies saņemt pretējā dzimuma enerģiju no universālā avota, mēs neesam tikuši laukā no stadijas, kurā enerģiju var saņemt tikai no cita cilvēka, no pretējā dzimuma cilvēka, un mēs vēl aizvien uzskatām viņu par visuvareno brīnumdari, un cenšamies pilnībā šo cilvēku sev pakļaut. Vai tagad jūs saprotat, par ko es runāju?"

,,Jā, šķiet, saprotu."

,,Tas ir bīstami un traucē apzinātai evolūcijai. Kā jau es teicu, Astotā atklāsme māca, ka, nostājušies uz evolūcijas ceļa, mēs automātiski saņemam pretējā dzimuma enerģiju kā daļu no kopējās enerģijas plūsmas. Tā ir pasaules enerģija, kuru mēs esam iemācījušies apgūt, bet, ja mūsu ceļā parādās cilvēks, kurš mums labprātīgi atdod savu enerģiju, mēs varam noslēgt savu pieeju pasaules enerģijai, patiesajam avotam…un tad mēs pārstāsim garīgi augt un attīstīties." Viņa iesmējās.

,,Kas jūs tā sasmīdināja?"

,,Reno ir izdomājis tādu analoģiju. Kamēr mēs neiemācīsimies izvairīties no atkarības no otra cilvēka, mēs atgādināsim nepabeigtu apli. Saprotat, mēs līdzināmies ,,C" burtam un tiecamies uz cilvēku, kurš arī izskatās pēc ,,C" burta. Mēs satuvināmies, veidojas pilns aplis, mēs esam laimīgi un enerģijas pārpilni, mēs izjūtam sajūsmu un dzīves pilnīgumu, kādu mēs izjūtam, kad esam pieslēgušies pasaules avotam, taču patiesībā, tā vietā, lai patstāvīgi sasniegtu pilnību, mēs ar savu nepilnīgo, līdz galam neattīstīto personību esam kļuvuši atkarīgi no citas nepilnīgas personības, tieši tāpat kā šī otrā personība ir atkarīga no mums."

,,Reno saka, ka tā ir klasiska savstarpējās atkarības shēma, kas nes sev līdzi nepatikšanas, kas arī nekavējoties parādās."

Kārla uz mirkli apklusa, it kā gaidīdama manu reakciju uz viņas teikto, un es pamāju ar galvu.

,,Vai saprotat, kas slikts ir šajā ,,O", kas ir izveidojies, saplūstot šim mūsu apskatītajam mīlnieku pārim? Viņiem šķiet, ka viņi ir sasnieguši pilnību un pabeigtību, bet tā tas nav. Šī šķietamā pilnība sastāv no divām kopā saliktām pusītēm, diviem cilvēkiem, no kuriem viens dod vīrišķo enerģiju, bet otrs sievišķo enerģiju. Tā ir divdaļīga, divgalvaina personība, pie kam katra pusīte grib iegūt varu pār šo divatā radīto personību, un tā rezultātā katrs no mīlniekiem, gluži tāpat kā bērnībā, cenšas valdīt pār otru cilvēku, it kā tas viņam pilnībā piederētu. Pilnīguma ilūzija izraisa ķīviņus un sadursmes par varu. Katrs no viņiem grib izrīkot otru cilvēku, katrs sagaida, ka otra pusīte sekos viņam, lai kurp arī viņš dotos. Līdz šim ir bijis tā, ka viens no partneriem labprātīgi pakļāvās visā otram partnerim, parasti tā bija sieviete, bet gadījās arī, ka pakļautā puse bija vīrietis, taču tagad mēs beidzot mostamies no nomoda snauda. Neviens vairs negrib pakļauties."

Es atcerējos, ka jau Pirmajā atklāsmē tika aprakstīta cīņa par varu starp tuvākajiem cilvēkiem. Es atminējos sievieti, kuru ievēroju restorānā toreiz, kad pusdienoju kopā ar Čarlīnu.

,,Jā," es sacīju, ,,te nu jums bija romantika!" ļ-ļ

,,Bet romantika nekur nepazudīs," Kārla iebilda. ,,Vienīgi sākumā ļ mums ir pašiem jānoslēdz savs aplis, proti, ir jāizveido pastāvīga, cieša j saikne ar pasaules enerģijas avotu. Lai to paveiktu, būs vajadzīgs zināms laiks, taču, kad šī saikne būs izveidota, mēs varēsim droši dibināt attiecības, augstākās attiecības, kā tās ir dēvētas Rokrakstā. Mūsu pa- i beigtā, pilnību sasniegusī personība savienosies ar otru, līdzvērtīgu personību, un izveidosies augstākā personība… Un tas vairs netraucēs mūsu J tālākajai virzībai pa individuālās evolūcijas ceļu…"

,,Bet kas, pēc jūsu domām, šobrīd notiek starp mani un Mardžori? Vai tiešām katrs no mums mēģina nogrūst otru no ceļa?"

,,Tieši tā."

,,Ko tad man darīt?"

,,Kad jūs saskarieties ar ,,mīlestību no pirmā acu skatiena", tai kādu ļ laiku ir jāpretojas. Ir svarīgi uzturēt platoniskas attiecības ar pretējā dzi- \ muma pārstāvi, un ir jāseko, kā šīs attiecības attīstās. Attiecības ir jāuztur tikai ar tādiem cilvēkiem, kas ir pret mums godīgi un atklāti, kas mums par sevi visu stāsta, gluži tāpat kā tēvs runā ar savu meitu ideālā ģimenē, par kādu es jums stāstīju. Mums ir jākontaktējas ar reālu cilvē- I ku un nevis ar mūsu fantāzijas augli, kurā ir ietilpināti mūsu priekšstati par to, kādu mēs redzam pretējā dzimuma pārstāvi. Tikai tad mēs saglabāsim savu saikni ar pasauli."

,,Jums nebūs viegli, īpaši tad, ja jums nāksies sagraut jau izveidojušās savstarpējās atkarības attiecības. Kad jūs tās sagrausiet, tiks pārtraukta enerģijas plūsma. Tas ir sāpīgi, bet no tā nevar izbēgt. Savstarpējā atkarība - tā nav slimība, ar kuru ir inficējušies tikai atsevišķi cilvēki. Tā ir mūsu kopīgā bēda, mēs visi esam savstarpēji atkarīgi, taču ir pienācis atmodas laiks. Ir nepieciešams kultivēt sevī sajūsmas un pilnīguma sajūtu, kuru mēs izbaudām savstarpējas atkarības pārpilnu attiecību sākumposmā, taču šīs izjūtas ir jāpārdzīvo vienatnē, patstāvīgi, neatkarīgi no otras puses. To, kā jums pietrūkst, lai izjustu pilnību, ir jārada pašam, savā iekšienē. Tikai tā mēs varēsim evolucionēt. Kad šis posms būs noslēdzies, varēs veidot romantiskas attiecības ar tādu cilvēku, kurš arī ir nostājies uz evolūcijas ceļa."

Viņa apklusa.

,,Un kas to zina, ja jūs ar Mardžori pavirzīsieties uz priekšu, katrs pa savu evolūcijas ceļu, jūs varbūt ar laiku sapratīsiet, ka esat radīti viens otram, bet tagad, ticiet man, jūsu attiecības ved uz strupceļu."

Mūsu sarunu pārtrauca pie klāt pienākušais Hintons. Viņš paziņoja, ka iet gulēt un ka arī mums ir sagatavotas guļamistabas. Mēs pateicāmies viņam par viesmīlību, un Hintons aizgāja. Kārla sacīja:

,,Es laikam arī došos gulēt. Vēl jau mums būs laiks visu pārrunāt."

Es pamāju un pavadīju viņu ar skatienu. Kāds uzlika roku man uz pleca. Es pagriezos. Tā bija Hūlija.

,,Es došos pie miera," viņa teica. ,,Vai jūs atradīsiet savu istabu? Varu jūs pavadīt."

,,Jā, lūdzu!" es atteicu un, katram gadījumam, piemetināju: ,,Bet kur ir Mardžori istaba?"

Viņa pasmaidīja, izveda mani gaitenī un norādīja uz vienām no durvīm.

,,Tā ir jūsu istaba," viņa sacīja, ,,bet viņas istaba atrodas tālu no jūsējās. Hintona kungam ir ļoti konservatīvi uzskati."

Es viņai uzsmaidīju un novēlēju ar labunakti. Iegājis istabā, es uzreiz devos gultā, taču vēl ilgi nevarēju iemigt. Mani mocīja kaismīga vēlme pēc Mardžori.

Pamodies, es sajutu brīnišķīgu kafijas aromātu. Es apģērbos un devos uz viesistabu. Pavecs kalps piedāvāja man glāzi svaigi spiestas vīnogu sulas, ko es ar prieku paņēmu un uzreiz izdzēru.

,,Labrīt!" man aiz muguras atskanēja Hūlijas balss.

Es pagriezos.

,,Labrīt!"

Viņa vērīgi ieskatījās man acīs un jautāja:

,,Nu, kā, vai sapratāt, kādēļ mēs vakar atkal satikāmies?"

,,Nē," es atbildēju, ,,man nebija laika to pārdomāt. Es visu laiku prātoju par atkarību."

,,Es ievēroju," viņa atteica.

,,Ko jūs ar to gribat teikt?"

,,Es redzēju, kas ar jums notika, vērojot jūsu enerģētisko lauku."

,,Un kā mans lauks izskatījās?"

,,Jūsu enerģija apvienojās ar Mardžori enerģiju. Kad jūs sēdējāt šeit, bet viņa atradās blakusistabā, jūsu lauks aizstiepās uz blakus telpu un saplūda ar viņas lauku."

Es izbrīnīts neticīgi pakratīju galvu.

Hūlija pasmaidīja un uzlika roku man uz pleca.

,,Jūs esat pazaudējis saikni ar pasauli. Pasaules enerģijas vietā jūs izmantojat Mardžori enerģiju. Tas j au arī ir atkarības pamatā - mēs cenšamies ar kaut ko vai kādu aizstāt saikni ar pasauli. Lai pārvarētu šo atkarību, ir jāsakopo visu savu enerģiju un jāsakoncentrējas uz galveno uzdevumu, kura dēļ jūs vispār esat šeit ieradies." _

Es pamāju un izgāju no mājas, bet viņa palika mani gaidām viesistabā. Kādas desmit minūtes es nodarbojos ar enerģijas uzņemšanu tā, kā mani bija mācījis Sančess. Pamazām visa apkārtne iemirdzējās skaistumā, un es sajutos daudz labāk. Es atgriezos mājā.

,,Redziet, tagad jūs izskatāties ievērojami labāk!" istabā mani sagaidīja Hūlija.

,,Un arī jūtos ievērojami labāk!" es moži atbildēju.

,,Tātad, kādi ir jūsu uzdevumi?"

Es padomāju. Mardžori es jau esmu atradis, tātad, šis uzdevums ir atrisināts, bet man vēl vajadzēja uzmeklēt Vīlu, un es vēl aizvien vēlējos uzzināt, kādas kļūs cilvēku savstarpējās attiecības tad, kad visi cilvēki rīkosies saskaņā ar Rokrakstā mācīto. Ja Rokraksta radītās pārmaiņas būs tikai uz labu, Sebastians un citi baznīcas kalpi beidzot nomierināsies un pārtrauks cilvēku vajāšanu.

Es palūkojos uz Hūliju.

,,Man ir līdz galam jāapgūst Astotā atklāsme un jāatrod Vils. Varbūt viņš ir uzmeklējis Devīto atklāsmi."

,,Es rīt braukšu uz Ikitosu," viņa sacīja. ,,Vai gribat doties man līdzi?"

Es nezināju, ko viņai atbildēt.

,,Esmu pārliecināta, ka Vils ir tur," viņa piemetināja.

,,Kā jūs to zināt?"

,,Es par viņu pagājušonakt domāju."

Es klusēju.

,,Ari pārjums es domāju. Par to, kā mēs divatā braucam uz Ikitosu. Jūs tajā kaut kā piedalāties."

,,Kur es piedalos?"

Viņa veltīja man platu smaidu.

,,Tajā, kas mums ir jāpaveic. Mums ir jāatrod Devītā atklāsme, pirms to paspēj izdarīt Sebastians."

Kamēr viņa runāja, es iedomājos, kā mēs abi kopā iebraucam Iki-tosā, bet tur nez kāpēc nolemjam doties katrs uz savu pusi. Viņai ir kāds savs mērķis, bet kāds tieši - to es nespēju izskaidrot."

Es atkal paraudzījos uz Hūliju. Viņa klusi iesmējās.

,,Kur tad jūs aizlidojāt?"

„Atvainojiet, es aizdomājos."

,,Vai par kaut ko svarīgu?"

,,Nezinu. Man ienāca prātā, ka mēs Ikitosā šķirsimies."

Istabā ienāca Rolando.

,,Es atvedu pārtikas produktus, ko jūs pasūtījāt," viņš Huanai sacīja. Ieraudzījis mani, viņš pieklājīgi padeva man sveicienu.

,,Labi, paldies," Huana atbildēja. ,,Vai ceļā trāpījās daudz zaldātu?"

,,Es nevienu nemanīju."

Istabā ienāca Mardžori, un es pārstāju klausīties viņu sarunā, taču pa ausu galam dzirdēju, kā Hūlija minēja, ka Mardžori droši vien gribēs doties kopā ar viņu uz Brazīliju un no turienes atgriezties Štatos.

Es piegāju pie Mardžori.

,,Kā gulēji?"

Viņa palūkojās tā, it kā nezinādama, vai uz mani dusmoties vai nē.

,,Ne pārāk labi," viņa atbildēja.

Es pamāju uz Rolando pusi.

,,Tas ir Hūlijas draugs. Viņš šodien dosies uz Brazīliju, bet no turienes tu ar viņa palīdzību varēsi atgriezties mājās."

Viņa, šķiet, izbijās.

,,Nebaidies, viss būs labi. Viņi jau agrāk ir palīdzējuši amerikāņiem atgriezties. Viņiem ir paziņas mūsu vēstniecībā Brazīlijā. Tu ne-pagūsi ne attapties, kad jau būsi mājās."

,,Es jau neuztraucos par sevi. Es baiļojos par tevi."

,,Ar mani viss būs kārtībā. Neuztraucies. Tiklīdz atgriezīšos Štatos, uzreiz tev piezvanīšu."

Man aiz muguras atskanēja Hintona balss. Viņš aicināja mūs brokastīs. Mēs devāmies uz ēdamistabu.

Pēc brokastīm Hūlija un Rolando sāka posties ceļam. Hūlija paskaidroja, ka Rolando un Mardžori, lai viņi nokļūtu līdz robežai pirms tumsas iestāšanās, nāksies braukt visu dienu bez apstāšanās.

Mardžori ielika somā dažus apģērba gabalus, ko viņai bija laipni atdevis Hintons. Kad gatavošanās darbi bija galā, un Hūlija ar Rolando stāvēja uz sliekšņa un viens no otra atvadījās, es paaicināju Mardžori maliņā, lai uz mirkli ar viņu aprunātos.

,,Ne par ko neuztraucies," es iedrošinoši sacīju. ,,Esi vērīga, un varbūt tu savā ceļā sastapsies ar jaunām atklāsmēm."

Viņa klusēdama man uzsmaidīja. Hūlija un Rolando palīdzēja viņai automašīnā sanest mantas. Mēs pēdējoreiz saskatījāmies, un automašīna nozuda aiz pagrieziena.

,,Kā jūs domājat, vai viņi laimīgi aizbrauks?" es vaicāju.

Hūlija piemiedza man ar aci.

,,Nu, protams! Bet tagad arī mums ir laiks doties ceļā. Es atnesīšu jums šādu tādu apģērbu."

Viņa pastiepa man saini. Mēs aiznesām šo saini un vēl dažas dārzeņu kastes uz pikapu. Atvadījušies no Hintona, Karlas un Maretas, mēs devāmies uz ziemeļiem, Ikitosas virzienā.

Ceļu ieskaujošais mežs kļuva aizvien biezāks un biezāks, un mēs ceļā neredzējām gandrīz neviena cilvēka. Es aizdomājos par Astoto atklāsmi. Man bija skaidrs, ka šī atklāsme mācīja, kā ir jāveido attiecības ar cilvēkiem, taču man gribējās šos jautājumus izzināt sīkāk. Kārla mums izstāstīja, kā ir jāizturas pret bērniem un par to, cik bīstama ir atkarība no otra cilvēka, taču es atminējos, ka Pablo un Kārla runāja arī par iespēju apzināti sūtīt savu enerģiju citiem cilvēkiem, un tas man nebija īsti saprotams.

Es saskatījos ar Hūliju un bildu:

,,Es tomēr neesmu pilnībā apguvis Astoto atklāsmi."

,,Mūsu attiecības ar cilvēkiem ir atkarīgas no tā, cik ātri mēs evolu-cionējam un cik ātri atrisinām savus dzīves uzdevumus."

,,Kā tas īsti notiek?"

,,Aplūkosim to uz jūsu piemēra. Kā jūs saņēmāt atbildes uz saviem jautājumiem?"

,,Man tās sniedza ceļā sastapties cilvēki."

,,Vai jūs uzreiz uztvērāt šīs vēstis?"

,,Nē. Es biju atsvešinājies un pārāk noslēgts."

,,Bet vai tas, ka jūs uzreiz neuztvērāt viņu teikto, šos cilvēkus aizvainoja? Vai viņi novērsās nojums?"

,,Nē. Viņi visi izturējās pret mani laipni, atklāti un draudzīgi. Viņi…," es nezināju, kā izteikt to, ko es domāju.

,,Vai viņi palīdzēja jums atvērties?" Hūlija turpināja mani iztaujāt. ,,Vai kontaktā ar viņiem jūs izjutāt siltumu un enerģijas pieplūdumu?"

Viņas teiktais manī izsauca atmiņu uzplūdu. Es atcerējos, kā mani Limā mierināja Vils, kad es biju līdz nāvei izbijies, es atcerējos tēva Sančesa viesmīlību, tēva Kārla rūpes, Pablo līdzjūtību un Karlas atsaucību. Es paskatījos uz Hūliju. Viņiem visiem bija viena un tā pati acu izteiksme.

,,Jā," es atbildēju. ,,Jūs visi man palīdzējāt."

,,Pareizi, un mēs jums palīdzējām apzināti - tā, kā to māca Astotā atklāsme. Mēs palīdzējām jums atvērties un, to darot, arī paši atradām savu patiesību, vēsti, kuru jūs mums sniedzāt. Vai saprotat? Dodot jums enerģiju, mēs nebijām tikai devēji, arī mums bija savs ieguvums."

,,Kas tieši par to ir teikts Astotajā atklāsmē?"

,,Tur ir teikts, ka ikvienam cilvēkam, kuru mēs sastopam savā ceļā, noteikti ir kāda vēsts, kuru šis cilvēks mums grib nodot. Nejaušu satikšanos vispār nemēdz būt. Un tikai no mums vien ir atkarīgs, vai mēs spēsim saņemt šo vēsti un saprast to. Ja mēs, aprunājušies ar šo cilvēku, nepamanām nekādu vēsti, kas attiektos uz mūsu tā brīža uzdevumiem, tas nebūt nenozīmē, ka nekādas vēsts vispār nav. Tas nozīmē tikai vienu, proti, ka mēs šo vēsti kāda iemesla dēļ neesam pamanījuši."

Viņa uz mirkli aizdomājās un pēc tam turpināja:

,,Vai jums ir kādreiz gadījies nejauši sastapt kādu senu paziņu vai draugu, pateikt viņam pāris teikumu un doties tālāk, bet pēc tam, tajā pašā vai nākošajā dienā, sastapt viņu atkal?"

,,Protams, ka ir gadījies, un ne reizi vien."

,,Un ko jūs tādos gadījumos teicāt? Droši vien, ,,nevar būt, te nu mēs atkal satiekamies!" vai ko tamlīdzīgu, tad jūs abi pasmējāties un atkal šķīrāties."

,,Uz to pusi."

,,Rokrakstā ir teikts, ka tādos gadījumos mums ir jāatliek malā viss, ar ko mēs tobrīd esam aizņemti, neatkarīgi no tā, cik šīs lietas būru svarīgas, un ir jānoskaidro, kas šim cilvēkam ir mums sakāms, kāda ir viņa vēsts, un kāda ir mūsu vēsts viņam. Rokraksts pareģo, ka, kad visi cilvēki to līdz galam sapratīs, cilvēku attiecības kļūs daudz dziļākas, ne tik virspusējas un nevērīgas steigas pārpilnas, kādas tās ir tagad."

,,Bet tas taču nav tik vienkārši izdarāms, it īpaši, ja cilvēks, kuru mēs esam satikuši, vispār nesaprot, par ko ir runa!"

,,Jā, tā tas ir, bet Rokraksts arī māca, kā šādās situācijās būtu jārīkojas."

„ Vai jūs gribat teikt, ka tur ir sīki aprakstīts, kā ir jārīkojas attiecībās ar cilvēkiem?"

,,Tieši tā."

,,Un kas tur īsti ir teikts?"

,,Vai atceraties Trešo atklāsmi? Tur tika teikts, ka cilvēks ir vienīgā būtne šajā pasaulē, kas ir spējīga apzināti atdot savu enerģiju."

,,Atceros gan."

,,Bet vai atceraties, kā tas ir jādara?"

Es atsaucu atmiņā gados jaunā tēva Džona mācības.

,,Jā. Lai to izdarītu, ir jāapbrīno mūsu priekšā esošā priekšmeta skaistums, sajūsminoties par to tik ilgi, līdz mēs sajutīsim mīlestības jūtu pieplūdumu. Pēc tam mēs varēsim uz priekšmetu novirzīt savu enerģiju."

,,Pareizi. Tieši tāpat ir jārīkojas arī attiecībā uz cilvēkiem. Mums ir jāsakoncentrējas uz cilvēku, jāpamana viņa skaistums, un kad mēs skaidri saskatīsim šo neparasto skaistumu, šī cilvēka izskata un uzvedības neatkārtojamību, mēs varēsim ar viņu dalīties savā enerģijā."

,,Protams, lai tas tā notiktu, ir nepieciešams, lai mums pašiem būtu pietiekami augsts enerģijas līmenis. Tad mēs varēsim novirzīt uz sevi no enerģijas avota nākošo enerģijas plūsmu, un tad, pēc stundas, ar mūsu palīdzību, šī enerģija ielīs citā cilvēkā, kuram mēs to gribēsim sniegt. Jo spilgtāk mēs izjūtam viņa pilnību un iekšējo skaistumu, jo mēs saņemam lielāku enerģijas lādiņu un, līdz ar to, arī viņam tiek vairāk enerģijas."

Viņa iesmējās.

,,To var saukt par veselīgu egoismu. Jo stiprāk mēs mīlam un cienām citus, jo vairāk enerģijas mēs saņemam, tāpēc labākais, ko mēs varam izdarīt savā labā, ir mīlēt savus tuvākos un dot viņiem enerģiju."

,,Esmu jau to dzirdējis," es atzīmēju. ,,Tēvs Sančess to bieži atkārtoja."

Es vērīgi paskatījos uz Hūliju un sajutu, ka šī ir pirmā reize, kad es ieraugu, kāda viņa ir patiesībā, visā viņas pilnībā un dziļumā. Viņa atbildēja man ar tādu pašu dziļu skatienu un atkal visu uzmanību pievērsa ceļam.

,,Šīs enerģijas plūsmas ļoti spēcīgi ietekmē cilvēkus. Piemēram, tagad es jūtu, kā jūs mani piepildāt ar enerģiju. Tas dod man spēku, padara skaidrāku apziņu un palīdz skaidrāk, precīzāk formulēt savas domas."

,,Pateicoties tam, ka jūs paaugstiniet manu enerģētisko līmeni, es labāk saskatu savu patiesību un labprātīgāk dalos tajā ar jums, savukārt, jūs skaidrāk apzināties to, kas slēpjas manos vārdos, tādējādi jūs atskārstat manu augstāko ,,es", sakoncentrējaties uz to, labāk saskatāt tā skaistumu un sniedzat man vēl vairāk enerģijas, un es, tā rezultātā, labāk apjaušu patiesību, un viss atkal atkārtojas, taču tagad jau augstākā līmenī. Tādā veidā cilvēki, atbalstot viens otru, var sasniegt neticami pilnvērtīgas un piepildījumu sniedzošas attiecības. Svarīgi atcerēties, ka šādām attiecībām nav nekā kopīga ar attiecībām, kuras raksturo savstarpēja atkarība, par ko mēs runājām iepriekš. Savstarpējas atkarības gadījumā, sākumā notiek kas līdzīgs, taču enerģijas līmenis jau no paša sākuma ir ierobežots, jo šajā gadījumā cilvēkiem nav pieejas pie pasaules enerģijas avota, un, galu galā, savstarpēja atbalsta vietā notiek cīņa par enerģiju. Kas attiecas uz mums, mēs neesam savstarpēji atkarīgi, neko neprasām viens no otra - tā vietā mēs vienkārši vēlamies saņemt mums paredzēto vēsti."

Šajā brīdī es atcerējos Pablo vārdus. Viņš sacīja, ka es nevarēju saņemt vēsti pirmajā tikšanās reizē ar tēvu Kostosu, tāpēc ka es viņam liku rīkoties saskaņā ar viņa scenāriju.

,,Bet ko darīt," es Hūlijai vaicāju, ,,ja mūsu sarunu biedrs ir iegrimis savā scenārijā un cenšas arī mūs tajā ievilkt?"

Hūlija, ne mirkli nedomādama, atbildēja:

,,Rokraksts māca, ka, ja mēs paši nesāksim izspēlēt mūsu scenāriju, arī sarunu biedram nekas cits neatliks kā vien arī atteikties no sava scenārija." x,

,,Nesaprotu."

Hūlija, raudzīdamās uz ceļu, aizdomājās.

,,Šeit, tālāk, ir jābūt mājai, kur var uzpildīt degvielu."

Es paskatījos uz degvielas indikatoru. Spriežot pēc indikatora rādījuma, bāka vēl bija līdz pusei pilna.

,,Mums vēl ir pusbāka benzīna."

,,Jā, es zinu, bet, tā kā man ienāca prātā doma apstāties un uzpildīt benzīnu, tas, visdrīzāk, nozīmē, ka tā arī ir jāizdara."

,,Ak, jā, nu protams."

,,Tas ir šeit," viņa sacīja, norādīdama uz ceļa atzarojumu, kas nogriezās pa labi.

Mēs nogriezāmies un apmēram jūdzi nobraucām pa džungļainu apvidu. Beidzot ceļa malā parādījās ēka, kas, acīmredzot, kalpoja par zvejnieku un mednieku atpūtas bāzi. Pie mājas tecēja upīte, un netālajā laivu piestātne šūpojās vairākas laivas. Mēs apstājāmies pie sarūsējuša degvielas sūkņa, un Hūlija devās iekšā mājā, lai uzmeklētu saimnieku. Es izkāpu no automašīnas, izstaipījos un, apgājis apkārt mājai, pienācu pie ūdens. Gaiss bija ļoti mitrs. Biezās koku lapotnes aizsedza sauli, bet es nešaubījos, ka tā ir gandrīz zenītā. Es padomāju, ka laiks drīz kļūs neciešami karsts.

Man aiz muguras kāds piepeši spāniski ierunājās, viņa balsī varēja dzirdēt dusmas. Apgriezies, es ieraudzīju druknu, maza auguma peruieti. Viņš nikni noskatījās uz mani un atkal kaut ko noburkšķēja.

,,Es jūs nesaprotu."

Viņš pārgāja uz angļu valodu.

,,Kas tu tāds esi? Ko tu šeit dari?"

Es centos izlikties, ka neesmu pamanījis viņa neiecietību.

,,Mēs tikai gribam uzpildīt degvielu, pēc dažām minūtēm dosimies prom." Es atkal pagriezos pret ūdeni, cerēdams, ka tagad viņš liks mani mierā, bet peruietis, pretēji manām cerībām, pienāca klāt un apstājās tieši man blakus.

,,Ei, tu, jeņķi, tūlīt pat atbildi man, kas tu tāds esi!"

Es palūkojos uz viņu - viņš, manāmi, nejokoja.

,,Es esmu amerikānis," es skaidri, skaļi pateicu. ,,Es pagaidām vēl pats nezinu, kurp es braucu. Es neesmu viens, ar mani kopā ir kāda paziņa."

,,Vai apmaldījies, amerikāni?" viņš man uzrūca.

,,Jā," es īsi atteicu.

,,Bet kas tev šeit ir meklējams? Nu, runā!"

,,Man nekā nojums nevajag," es sacīju, sāniski virzīdamies uz mūsu automašīnas pusi. ,,Es jums neko neesmu nodarījis. Lieciet mani mierā!"

Šajā brīdī es pamanīju pie automašīnas stāvošo Hūliju. Kad es pret viņu pagriezos, arī peruietis izdarīja to pašu un ieraudzīja Hūliju."

,,Laiks braukt," viņa sacīja. ,,Viņi te vairs nepārdod benzīnu."

,,Kas tu tāda esi?" peruietis, aizvien būdams aizkaitināts, viņai jautāja.

,,Bet kāpēc jūs esat tik dusmīgs?" viņa atbildēja ar pretjautājumu.

Viņš mazliet nomierinājās.

,,Tāpēc ka es apsargāju šo vietu. Tas ir mans darbs," viņš noburkšķēja.

,,Jūs ar to labi tiekat galā, tikai ar jums ir grūti sarunāties, jūs pārāk biedējat cilvēkus."

Viņš truli blenza uz Hūliju, cenzdamies saprast, ko viņa tur runā.

,,Mēs braucam uz Ikitosu," Hūlija turpināja, ,,mums ir jāuzmeklē tēvs Sančess un tēvs Karls. Vai jūs viņus pazīstat?"

Viņš papurināja galvu. Abu garīdznieku pieminēšana viņu bija jūtami nomierinājusi. Viņš pamāja mums un iegāja atpakaļ mājā.

,,Braucam!" Hūlija sacīja.

Mēs iekāpām pikapā un izbraucām uz ceļa. Es tikai tagad sapratu, cik ļoti mani bija satraucis šis rupjais sargs. Es centos atbrīvoties no sasprindzinājuma.

,,Nu, vai tur, iekšā, kas notika?"

Hūlija veltīja man neizpratnes pilnu skatienu.

,,Ko jūs ar to gribat teikt?"

,,Es gribu teikt: vai tur, mājā, notika kas tāds, kas izskaidroja, kāpēc jums prātā ienāca doma iebraukt šajā mājā?"

Viņa iesmējās.

,,Nē, viss taču notika ārā!"

Tagad, savukārt, es apmulsu.

,,Vai tad jūs neko nesapratāt?"

,,Nē," es atbildēju.

,,Par ko jūs domājāt mirklī, kad mēs piebraucām pie šīs mājas?"

,,Ka gribu iztaisnot kājas un izstaipīties."

,,Nē taču, vēl pirms tam! Kāds bijājušu pēdējais jautājums?"

Es mēģināju atcerēties. Mēs runājām par scenārijiem. Atcerējos!

,,Man nebija saprotama kāda lieta, proti, jūs teicāt, ka cilvēki nevarēs izspēlēt mūsu priekšā savus scenārijus, ja arī mēs paši nepieturēsimies pie savējiem. Es nesapratu, kāpēc lai tas tā notiktu."

,,Bet vai tagad saprotat?"

,,Nē… Ko jūs ar to gribat teikt?"

,,Pie mājas notikusī ainiņa uzskatāmi parādīja, kas notiek, kad mēs sākam rīkoties saskaņā ar savu scenāriju."

,,Parādīja kādā veidā?"

Viņa uzmeta man ašu skatienu.

,,Kāds ir šī sarga scenārijs?"

,,Droši vien, ,,iebiedētājs"."

,,Pareizi. Un ko tēlojāt jūs?"

,,Es neko netēloju, es vienkārši centos tikt no viņa vaļā."

,,Jā, protams, bet, tomēr, kuru scenāriju jūs izspēlējāt?"

,,Tā, paskatīsimies…," es aizdomājos. ,,Sākumā es, kā parasti, biju noslēgts, bet viņš turpināja man uzbrukt."

,,Un kas notika pēc tam?"

Man nepatika šī saruna, taču es centos iekšēji savākties un saņemt sevi rokās.

,,Šķiet, es sāku pārvērsties par ,,nabadziņu"."

Hūlija pasmaidīja.

,,Pilnīgi pareizi!"

,,Bet jūs gan ar viņu uzreiz tikāt galā," es atzīmēju.

,,Tāpēc ka es nerīkojos saskaņā ar scenārijiem, pie kuriem šis cilvēks ir pieradis. Kā jūs atceraties, mūsu scenāriji veidojas bērnībā, kā atbilde uz vecāku scenārijiem, tādējādi, lai mēs rīkotos saskaņā ar savu scenāriju, mums ir nepieciešams, lai partneris izspēlētu savu, mūsu scenārijam atbilstošu, scenāriju. Vienam scenārijam ir vajadzīgs otrs, atbildes, scenārijs, pretējā gadījumā to ir grūti izspēlēt. ,,Iebiedētājam", lai viņš saņemtu enerģiju, ir nepieciešams ,,nabadziņš" vai cits ,,iebiedētājs"."

,,Bet kā tad rīkojaties jus?" es, vēl aizvien nekā nesaprazdams, vaicāju.

,,Saskaņā ar manu personīgo scenāriju, man vajadzēja tēlot ,,iebiedētāju", cenšoties viņu pārspēt un likt viņam pašam sabīties. Nav izslēgts, ka tas beigtos ar kautiņu, taču es rīkojos tā, kā to māca darīt Rokraksts. Es atklātā tekstā pateicu, kāds ir viņa scenārijs. Ikviens scenārijs ir neapzināts uzvedības stereotips, kas tiek izmantots svešas enerģijas atņemšanai. Viņš, saskaņā ar savu stereotipu, centās jūs iebiedēt, lai, tādējādi, atņemtu jums enerģiju. Kad viņš pamēģināja rīkoties tāpat arī ar mani, es viņam uzreiz pateicu, ko viņš dara."

,,Jūs apvaicājāties, kāpēc viņš ir tik dusmīgs."

,,Tieši tā. Rokrakstā ir teikts, ka neapzinātās viltības, kas tiek izmantotas enerģijas atņemšanai, zaudēs savu jēgu, ja jūs tās uztversiet, norādīsiet uz tām un nosauksiet tās vārdā. Šie paņēmieni darbojas tikai slēptā veidā. Tā ir ļoti vienkārša metode. Cilvēks, kuram jūs pasakāt, pēc kāda scenārija viņš darbojas, ir spiests rīkoties atklātāk un godīgāk."

,,Jā, šķiet, ka tas atbilst patiesībai," es piekritu. ,,Iespējams, ka es esmu tā rīkojies arī agrāk, proti, es ievēroju un nosaucu vārdā svešus scenārijus, vienīgi pats nesapratu, kāpēc es tā daru."

,,Noteikti, ka tā! Katram no mums ir nācies to darīt, taču tikai tagad mēs sākam saprast to, kas tajā brīdī notiek, un pats galvenais ir, atmetot scenāriju, redzēt pašu cilvēku, tādu kāds viņš stāv mūsu priekšā, saskatīt viņa būtību, un, ja tas ir iespējams, ir jānodod viņam pēc iespējas vairāk enerģijas. Tad viņš sapratīs, ka to ir iespējams saņemt arī bez scenārija, un cilvēkam būs vieglāk no tā atteikties."

,,Bet kas bija tas, ko jūs šajā tipā novērtējāt un iemīlējāt?"

,,Es viņā saskatīju iebiedētu bērnu, kurš izmisīgi tiecas pēc viņam nepieciešamās enerģijas, un, bez tam, viņš taču jums atnesa ļoti svarīgu vēsti, vai ne tā?"

Es iepletu acis. Viņa gandrīz sāka smieties.

,,Vai jūs gribat teikt, ka mēs tur apstājāmies tāpēc, lai es iemācītos, kā ir jāapietas ar cilvēku, kurš izspēlē savu scenāriju?"

,,Bet tieši tas taču jūs interesēja!"

Es apsmaidīju. Mans garastāvoklis jūtami uzlabojās, un es atkal jutos labi."

,,Jā," es piekritu, ,,tieši tas mani interesēja."

Mani pamodināja moskīts, kas lidinājās un sīca man virs sejas. Es paraudzījos uz Hūliju. Viņa pasmaidīja, it kā būtu kaut ko smieklīgu atcerējusies. Kopš satikšanās ar dusmīgo sargu jau bija pagājušas vairākas stundas, un mēs visu šo laiku braucām klusēdami, ik pa laikam kaut ko gremodami no Hūlijas līdzpaņemtajiem pārtikas krājumiem.

,,Pamodāties?"

,,Pamodos. Vai līdz Ikitosai vēl tālu?"

,,Līdz pilsētai vēl kādas trīsdesmit jūdzes, bet ,,Stewart Inn" ir tepat netālu. Tā ir neliela viesnīca un mednieku atpūtas vieta. Tās saimnieks ir anglis, un viņš ir Rokraksta atbalstītājs." Viņa atkal pasmaidīja. Mēs ar viņu ne reiz vien tikāmies un labi pavadījām kopā laiku. Ja vien nekas nav noticis, viņam vajadzētu būt uz vietas. Es ceru tur kaut ko uzzināt par Viļu."

Viņa apturēja automašīnu ceļa malā un pagriezās pret mani.

,,Mums abiem ir jāsakoncentrējas uz saviem uzdevumiem. Līdz es satiku jūs, mani māca šaubas - man gribējās meklēt Devīto atklāsmi, bet man nebija ne jausmas, kur tā varētu būt. Pēc tam es ievēroju, ka man visu laiku nāk prātā Hintons. Es aizbraucu pie viņa un, lūk, tur satiku jūs, un izrādījās, ka arī jūs meklējat Viļu, bet viņš, visticamākais, ir Ikitosā. Intuīcija man saka, ka mēs abi būsim iesaistīti Devītās atklāsmes atrašanā, bet jūsu intuīcija saka, ka mēs kādā brīdī šķirsimies, vai tiesa.

,,Lūk, es gribu, lai jūs zinātu, ka pēc tam sāku domāt par Villiju Stjuartu un viņa viesnīcu. Tas nozīmē, ka tur kaut kas notiks."

Es pamāju.

Viņa atgriezās uz ceļa. Kad automašīna apmeta līkumu, Hūlija paziņoja:

,,Lūk, arī viesnīca."

Pārsimt metrus no mums, tur, kur ceļš atkal strauji nogriezās pa labi, atradās viktoriāņu stilā celta divstāvu māja. Es atvēru durvis un taisījos izkāpt no automašīnas. Hūlija pieskārās manam plecam.

,,Atcerieties," viņa teica, ,,nejaušu tikšanos nemēdz būt. Esiet vērīgs un gaidiet vēstis."

Mēs uzkāpām pa kāpnēm uz lieveņa - Hūlija gāja pa priekšu, un es viņai sekoju. Uz lieveņa sēdēja un sarunājās vairāki cienījama izskata vīrieši, visi viņi bija peruieši. Kad mēs ar Hūliju gājām viņiem garam, vīrieši nevērīgi sasveicinājās ar mums. Mēs iegājām lielā hallē. Hūlija, parādījusi man, kur atrodas restorāns, palūdza, lai es aizņemu galdiņu un pagaidu viņu tur, kamēr viņa uzmeklēs viesnīcas saimnieku.

Es uzmetu skatienu restorāna telpai. Tur bija apmēram ducis galdiņu, kas bija izvietoti divās rindās. Es izvēlējos galdiņu zāles vidū, un apsēdos ar skatu pret citiem galdiņiem. Uzreiz pēc manis restorānā ienāca kāds cilvēks, kurš ieņēma vietu pie galdiņa, pāris soļu attālumā. Viņš apsēdās iesāņus pret mani. Spriežot pēc viņa izskata, es nolēmu, ka viņš nav vietējais, un ka, iespējams, viņš ir eiropietis.

Zālē ieslīdēja Hūlija un uzreiz pienāca man klāt. Viņa apsēdās ar seju pret mani.

,,Saimnieka nav, bet portjē par Viļu neko nezina."

,,Ko darīsim?" es jautāju.

Viņa paraustīja plecus.

,,Nezinu. Cerēsim, ka kādam šeit priekš mums ir vēsts."

,,Bet kā jūs domājat, kuram šī vēsts varētu būt?"

,,Nezinu."

,,Kā tad jūs zināt, ka mēs saņemsim šeit kādu vēsti?" es sāku šaubīties. Neskatoties uz to, ka kopš manas ierašanās Peru ar mani pastāvīgi bija notikušas dažādas sakritības, man vēl aizvien bija grūti noticēt, ka tās notiks ikreiz, kad mums tās būs nepieciešamas.

,,Neaizmirstiet Trešo atklāsmi," Hūlija atbildēja. ,,Pasaule sastāv no enerģijas, kas reaģē uz mūsu vēlmēm un vajadzībām, un arī cilvēki taču sastāv no enerģijas. Ja reiz mums ir vajadzīga atbilde uz kādu jautājumu, tas nozīmē, ka noteikti parādīsies kāds, kurš mums šo atbildi sniegs."

Viņa aplūkoja zālē sēdošos cilvēkus.

,,Es nezinu, kas ir šie cilvēki, bet esmu pārliecināta, ka, ja mēs ar viņiem aprunātos, viņi agri vai vēlu sniegtu tieši to patiesību, kas mums šobrīd ir nepieciešama."

Es atbildēju ar neticības pilnu skatienu. Viņa pieliecās man tuvu klāt.

,,Jums ir jāatceras, ka ikviens, kuru mēs satiekam savā ceļā, nes mums kādu vēsti. Ja tas tā nebūtu, mēs ar šo cilvēku nebūtu sastapušies. Ja reiz šie cilvēki šeit atrodas, tas nozīmē, ka tā tam ir jābūt."

Es turpināju klusēdams vērot viņu. Es nespēju noticēt, ka viss var būt tik vienkārši.

,,Grūtākais ir tas," viņa turpināja, ,,ka, lai to uzzinātu, var būt nepieciešama ilga saruna, bet ar visiem pēc kārtas taču mēs nerunāsim. Kādu ir jāizvēlas."

,,Kā?"

,,Rokrakstā ir teikts, ka tiks dotas kādas zīmes."

Turpinādams klausīties, ko Hūlija stāstīja, es nez kāpēc paskatījos pa labi - uz turieni, kur sēdēja cilvēks, kurš ienāca restorānā uzreiz pēc manis. Tajā pašā mirklī ari viņš pagriezās pret mani. Mūsu acis sastapās, bet viņš tūlīt pat atkal pievērsās savam šķīvim. Es arī aizgriežos."

,,Kādas zīmes?" es jautāju.

,,Kā, piemēram, šādas."

,,Kādas?"

,,Tādas, kādas mums pašlaik tiek dotas." Viņa pamāja pa labi. ,,Tas ir?"

Hūlija atkal pieliecās man klāt. .

,,Rokrakstā ir teikts, ka, ja divi cilvēki nejauši saskatās, tā ir droša zīme, ka viņiem ir jāaprunājas."

,,Bet tas taču tā notiek ik uz soļa!"

,,Pareizi. Un abas puses parasti to aizmirst un atgriežas pie tā, ko līdz šim ir darījušas, bet velti." Es pamāju.

,,Kādas zīmes vēl mēdz būt?"

,,Piemēram, jūs droši zināt, ka nekad neesat redzējis kādu cilvēku, un tai pat laikā viņš jums šķiet pazīstams, viņš jums kādu atgādina."

Šajā mirklī es atcerējos Dobsonu un Rēno. Pirmoreiz satiekot šos cilvēkus, viņi uzreiz man šķita pazīstami. <__

,,Bet vai Rokrakstā ir skaidrots, kāpēc šie cilvēki šķiet tik pazīstami?" ,,Tikai īsumā. Tur ir teikts, ka mēdz būt cilvēki ar līdzīgām domām. Tie ir cilvēki, kuru evolūcija plūst vienā un tai pašā virzienā, bet, ja ir līdzīgas domas, arī ārējais izskats un sejas izteiksmes būs stipri vien līdzīgas. Mēs intuitīvi atpazīstam cilvēkus, kuru domas ir līdzīgas mūsu domām, un ļoti bieži izrādās, ka viņiem priekš mums ir vēsts."

Es atkal palūkojos uz vīrieti, kurš sēdēja pie galdiņa pa labi no manis. Viņš man patiesi kādu atgādināja. Sajutis manu skatienu, viņš atkal pagriezās, un mūsu acis sastapās. Dziļi pārsteigts, es ātri paskatījos uz Hūliju.

,,Jums ar viņu ir noteikti jāaprunājas," viņa nolēma.

Es klusēju. Man likās neiespējami tā vienkārši pieiet klāt kādam svešiniekam un sākt ar viņu runāt. Es gribēju ātrāk pamest viesnīcu un doties tālāk uz Ikitosu. Es jau grasījos to pateikt Hūlijai, bet viņa ierunājās pirmā:

,,Pagaidām mūsu vieta ir šeit," viņa sacīja, „ un nevis Ikitosā. Mums ir jānoved iesāktais līdz galam. Vienīgā problēma ir tā, ka jums ir grūti pieiet pie šī cilvēka un sākt ar viņu runāt."

,,Kā jums tas izdevās?" es, dziļi izbrīnīts, jautāju.

,,Kas tieši?"

,,Nolasīt manas domas!"

,,Nekā mistiska tur nav - es vienkārši uzmanīgi vēroju jūsu sejas izteiksmi."

,,Un ko jūs secinājāt?"

,,Kad mēs saskatām cilvēka būtību, mēs ieejam viņā dziļāk, šķērsojot visu to, kas viņa izskatā var būt maldinošs. Cieši sakoncentrējoties uz kādu cilvēku, patiešām ir iespējams lasīt viņa domas, kas ir izdarāms, vērojot vissīkākās izmaiņas viņa sejas izteiksmē. Nekā pārdabiska tur nav!"

,,Man tā izklausās pēc telepātijas," es sacīju.

Viņa iesmējās: ,,Arī telepātijā nav nekā pārdabiska."

Es atkal paskatījos pa labi. Šoreiz cilvēks pie blakus galdiņa nepagriežas.

,,Būtu labāk, ja jūs uzkrātu nedaudz enerģijas un uzrunātu viņu," Hūlija ierosināja, ,,citādi vēl palaidīsiet garām šo iespēju."

Es sakoncentrējos un mēģināju uzņemt enerģiju. Kad man tas izdevās, un es izjutu spēku pieplūdumu, es jautāju:

,,Nu, un ko man viņam teikt?"

,,Taisnību. Pasakiet viņam taisnību tādā veidā, kādā, kā jums šķiet, viņš to spēs uztvert un saprast."

,,Labi, lai tā būtu."

Es piecēlos no krēsla un piegāju pie šī cilvēka. Viņš šķita nervozs un kautrīgs, līdzīgs Pablo, kāds viņš bija pirmajā vakarā, kad es viņu ieraudzīju. Es pamēģināju ieskatīties viņa personības dziļumos, un man izlikās, ka viņa sejā uz mirkli pazibēja bargāka un pašpārliecinātāka sejas izteiksme.

,,Labdien!" es sacīju. ,,Šķiet, jūs neesat peruietis? Vai jūs nevarētu man palīdzēt? Es meklēju kādu savu draugu. Viņu sauc Vils Džeimss." ,,Piesēdiet!" viņš atbildēja, runādams ar izteiktu skandināvu akcentu. ,,Es esmu profesors Edmonds Konors."

Mēs paspiedām viens otram roku, un viņš piemetināja: ,,Taču es, diemžēl, ar jūsu draugu Viļu neesmu pazīstams." Es stādījos priekšā un cerot, ka viņam tas kaut ko izteiks, katram gadījumam paskaidroju, ka Vils atrodas Devītās atklāsmes meklējumos. ,,Es esmu pazīstams ar Rokrakstu," viņš paziņoja, ,,un esmu šeit ieradies, lai pārliecinātos par tā autentiskumu." ,,Vai esat Šeit viens pats?"

,,Man šeit bija jāsatiekas ar kādu profesoru Dobsonu, bet viņš tā arī neparādījās. Nesaprotu, kas gan viņu varēja aizkavēt. Viņš teica, ka noteikti šeit mani sagaidīs."

,,Kā? Jūs pazīstat Dobsonu?"

,,Jā. Viņš ir viens no Rokraksta zinātniskās izpētes pionieriem." ,,Vai ar viņu viss kārtībā? Vai viņš šurp atbrauks?" Profesors uzmeta man izbrīna pilnu skatienu. ,,Tā mēs norunājām, bet vai tad kaut kas ir noticis?" Enerģija spēji mani pameta. Viss skaidrs, Dobsons ir ticies ar Konoru vēl pirms aresta.

,,Es sastapu viņu lidmašīnā," es paskaidroju, ,,pa ceļam uz Peru. Limā viņu arestēja. Man nav ne jausmas, kas ar viņu notika tālāk."

,,Arestēja? Ak, mans Dievs!"

,,Kad jūs pēdējoreiz ar viņu runājāt?"

,,Pirms pāris nedēļām, un toreiz mēs stingri norunājām šeit satikties. Viņš apsolīja piezvanīt gadījumā, ja kas mainītos."

,,Bet kāpēc jūs nolēmāt satikties tieši šeit un nevis Limā?"

„ Viņš sacīja, ka netālu no šejienes ir kādas drupas un ka viņš cer tur sastapt citus zinātniekus."

,,Vai jūs neatceraties, kur tieši tas bija? Kur viņš vēlējās šos zinātniekus sastapt?"

,,Viņš sacīja… ļauj iet man padomāt… Šķiet, ka Sentluisā. Bet kāda tam nozīme?"

,,Tā, ziniet…Es vienkārši apvaicājos."

Un šajā mirklī vienlaikus notika divas svarīgas lietas. Pirmkārt, man ienāca prātā Dobsons, proti, ka es viņu noteikti vēlreiz sastapšu. Es iedomājos, kā mēs satiekamies uz kāda, lielu koku ieskauta ceļa, un tajā pašā brīdī es, paskatoties pa logu, ieraudzīju tēvu Sančesu. Viņš kāpa augšā uz lieveņa. Tēvs Sančess izskatījās noguris, viņa tērps bija netīrs. Autostāvvietā, blakus vecajai kravas automašīnai, stāvēja vēl viens garīdznieks.

,,Kas viņš ir?" Konors vaicāja.

,,Tēvs Sančess!" es atbildēju, nespēdams noslēpt priecīgo satraukumu.

Es pagriezos pret Hūliju, bet viņa jau bija izgājusi no restorāna. Es piecēlos, un šajā brīdī zālē ienāca Sančess. Ieraudzījis mani, viņš izbrīnījās un uz mirkli sastinga uz vietas, taču tūdaļ atguvās un pieskrēja man klāt. Mēs apkampāmies.

,,Nu, kā jums pa šo laiku ir gājis?" viņš jautāja.

,,Viss kārtībā!" es atbildēju. ,,Ko jūs šeit darāt?"

Neskatoties uz acīmredzamo nogurumu, viņš sirsnīgi iesmējās.

,,Man vairs nav, kur doties. Arī līdz šejienei es tā vien tiku. Ceļš ir

pilns ar zaldātiem."

,,Kāpēc armijnieki brauc uz šejieni?" Konors, pienākdams pie mums,

jautāja.

„Atvainojiet," Sančess atbildēja, ,,es nezinu, kas viņiem ir padomā.

Es zinu vienīgi to, ka viņu šeit ir ļoti daudz."

Es viņus iepazīstināju un paskaidroju Sančesam, ko Konors šeit dara. Profesoru tikko dzirdētie jaunumi bija, acīmredzot, stipri izbiedējuši.

,,Man ir nekavējoties jābrauc prom," viņš paziņoja. ,,Tikai man nav

ne automašīnas, ne vadītāja."

,,Tur, pie automašīnas, stāv tēvs Pols," Sančess sacīja. ,,Viņš dodas uz Ļimu. Ja vēlaties, varat braukt viņam līdzi."

,,Protams, ka vēlos!"

,,Nedomāju, ka tēvu Polu kāds aizturēs," Sančess piebilda. ,,Viņu

neviens nepazīst."

Šajā brīdī atgriezās Hūlija, ieraudzīja Sančesu un metās viņam ap kaklu. Es iepazīstināju viņu ar Konoru. Viņa izbailes katru mirkli kļuva aizvien lielākas. Beidzot Sančess apziņoja, ka tēvam Polam ir laiks doties ceļā. Konors aši aizskrēja uz savu istabu pēc mantām. Sančess un Hūlija pavadīja viņu līdz automašīnai, bet es, atvadījies no Konora, paliku gaidīt viņus turpat, pie restorāna galdiņa. Es nešaubījos, ka tikšanās ar Konoru nebija nejauša un ka tēvs Sančess arī ne velti parādījās tieši tagad, taču es nevarēju īsti saprast, ko tas viss nozīmēja.

Drīzumā atgriezās Hūlija.

,,Es taču jums teicu, ka šeit mūs gaida svarīgi notikumi!" viņa sacīja. ,,Ja mēs nebūtu šeit apstājušies, mēs nesatiktu ne Sančesu, ne Konoru. Starp citu, ko jūs no viņa uzzinājāt?"

,,Tas man vēl nav īsti skaidrs," es atbildēju. ,,Kur ir tēvs Sančess?"

,,Viņš noīrēja istabu un aizgāja mazliet nosnausties. Viņš nav gulējis divas diennaktis."

Es paskatījos sāņus. Es sapratu, ka Sančess vai krīt no kājām aiz noguruma, taču mani vienalga apbēdināja tas, ka nevarēju ar viņu nekavējoties aprunāties. Man ļoti gribējās dzirdēt viņa domas par pēdējiem notikumiem, it īpaši par zaldātu uzbrukumiem. Es nejutos labi, un daļai no manis nekas nebūtu bijis pretī aizlaisties no šejienes kopā ar Konoru.

Hūlija uzreiz saprata, kas mani tā nomāc.

,,Neuztraucieties," viņa mani mierināja. ,,Nomierinieties. Labāk pastāstiet man, ko jūs paspējāt apgūt no Astotās atklāsmes."

Es paraudzījos uz viņu un centos sakoncentrēties un savākties.

,,Pat nezinu, ar ko sākt."

,,Vienkārši pastāstiet, kā jūs saprotat to, kas ir mācīts šajā atklāsmē."

Es padomāju.

,,Astotajā atklāsmē tiek runāts par to, kā ir jāizturas pret cilvēkiem - pieaugušajiem un bērniem, par to, ka, saskaroties ar cita cilvēka scenāriju, ir jānosauc to vārdā un jāpārvar. Atklāsmē tiek runāts arī par to, kā, sakoncentrējoties uz cilvēku, var nosūtīt viņam enerģiju."

,,Un par ko vēl?"

Es cieši ieskatījos viņai sejā un uzreiz sapratu, ko Hūlija cenšas panākt.

,,Tur tiek mācīts, ka, ja mēs būsim vērīgi un izvēlēsimies pareizo sarunu biedru, mēs saņemsim vēstis, kas palīdzēs atrisināt mūsu priekšā esošos uzdevumus."

Hūlija plati pasmaidīja.

,,Kā tad ir, vai es esmu apguvis šo atklāsmi?" es jautāju.

,,Gandrīz. Atlikusi vēl tikai viena lieta. Jūs sapratāt, kā viens cilvēks var papildināt otra cilvēka spēkus. Jums vēl ir jāpieredz, kas notiek cilvēku grupā, kur visi cilvēki ir apguvuši šo mācību."

Es izgāju uz lieveņa un apsēdos uz viena no krāsotajiem metāla krēsliem. Pēc dažām minūtēm man pievienojās Hūlija. Pēc lēnām notiesātajām vakariņām, kuru laikā mēs daudz sarunājāmies, mēs nolēmām kādu brīdi uzkavēties svaigā gaisā un ieelpot vakara vēsumu. Kopš brīža, kad Sančess bija devies uz savu istabu, bija pagājušas kādas trīs stundas, un es vairs nezināju, kā tikt galā ar savu nepacietību, tāpēc es jutos ļoti atvieglots, kad viņš beidzot iznāca laukā, uz lieveņa, un apsēdās

man blakus.

,,Vai jums izdevās kaut ko uzzināt par Viļu?" es uzreiz noprasīju. Sančess nolika savu krēslu tā, lai viņa seja būtu vērsta pret mani un Hūliju. Es ievēroju, ka, to darot, viņš ar nolūku centās iekārtoties tā, lai atrastos no mums abiem vienādā attālumā.

,,Jā," viņš beidzot atbildēja. ,,Izdevās gan." Viņš atkal apklusa, un tas padarīja mani vēl nepacietīgāku. ,,Ko tad jūs uzzinājāt?"

,,Ļaujiet, es jums izstāstīšu visu pēc kārtas," viņš iesāka. ,,Kad mēs ar tēvu Kārlu devāmies uz manu misiju, mēs domājām, ka atradīsim tur Sebastianu un armijas cilvēkus. Mēs bijām gatavi tam, ka tiksim pakļauti nopratināšanai, bet, kad mēs tur ieradāmies, izrādījās, ka Sebastians un armijnieki pirms pāris stundām bija saņēmuši kādu vēsti un steidzīgi

devušies prom.

Veselu diennakti mēs pavadījām pilnīgā neziņā, un tad, vakar, mūs beidzot apciemoja tēvs Kostoss, ar kuru, kā es sapratu, jūs bijāt kaut kur ticies. Viņš paziņoja, ka viņam šurp ir ieteicis doties Vils Džeimss. Acīmredzot, Vils bija uzzinājis manas misijas atrašanās vietu, kad pēdējoreiz tikās ar tēvu Kārlu, un intuīcija viņam bija pateikusi priekšā, ka mums būs svarīgi uzzināt, ko par notiekošo domā tēvs Kostoss. Lieta tāda, ka tēvs Kostoss ir nolēmis kļūt par Rokraksta piekritēju."

,,Bet kāpēc Sebastians tik pēkšņi pamētājušu misiju?" es jautāju.

,,Viņš nolēma pēc iespējas ātrāk īstenot savus nodomus. Viņš bija saņēmis vēsti, ka tēvs Kostoss ir gatavs publiski paziņot, ka Sebastians grib iznīcināt Devīto atklāsmi."

,,Vai tiešām Sebastians ir to atradis?"

,,Vēl ne, bet viņš ir tai uz pēdām. Sebastians ir atklājis kādu dokumentu, kur ir sniegta norāde uz to, kur ir meklējama trūkstošā atklāsme."

,,Un kur šis dokuments atrodas?" Hūlija jautāja.

,,Selestīnas drupās."

,,Kur tas ir?" es vaicāju.

Man atbildēja Hūlija:

,,Sešdesmit jūdzes no šejienes. Tur tiek veikti arheoloģiskie izrakumi, taču šajās drupās tiek ielaisti tikai peruiešu zinātnieki, un izrakumu rezultāti tiek turēti pilnīgā slepenībā. Selestīnā atrodas daudz-slāņainas seno tempļu drupas, tur ir gan maiju slānis, gan inku slānis. Acīmredzot, šī vieta bija svēta abām civilizācijām."

Pēkšņi es pamanīju, ka tēvs Sančess ir neparasti sakoncentrējies uz mūsu sarunu. Kad es viņam ko teicu, viņš pagriezās pret mani un, nenovērsdams acis, vērīgi uz mani lūkojās. Kad kaut ko bilda Hūlija, viņš visu savu uzmanību veltīja tikai viņai. Varēja redzēt, ka viņš kārtīgi apdomā un apsver katru izskanējušo vārdu. Es aizdomājos par to, ko gan tas varētu nozīmēt, un tieši šajā mirklī saruna piepeši pārtrūka. Es ieraudzīju, ka viņi abi skatās uz mani, it kā kaut ko gaidīdami.

,,Kas par lietu?"

Sančess pasmaidīja.

,,Jūsu kārta runāt."

,,Vai mēs runājam kādā noteiktā secībā?" es izbrīnījos.

,,Nē," Hūlija atbildēja, ,,bet mēs vedam apzinātu sarunu. Katrs sarunu biedrs runā tad, kad pie viņa nonāk enerģija. Mēs redzam, ka patreiz tā ir pie jums."

Es nezināju, ko atbildēt.

Sančess paraudzījās uz mani ar siltu, iejūtīgu skatienu.

„Astotajā atklāsmē ir runāts par apzinātas sarunas vešanu. Šādā sarunā piedalās vairāki cilvēki. Nevajag samulst, vienkārši centieties izprast, kā tas notiek. Kad sarunājas vairāki cilvēki, jebkurā mirklī kāds no viņiem var pateikt ko tādu, kas tieši tobrīd ir tas svarīgākais. Ja pārej ie sarunu biedri ir sakoncentrējušies uz sarunu, viņi jūt, kuram cilvēkam kurā brīdī ir jārunā, un viņi, sakoncentrējot uzmanību uz šo sarunu biedru, nosūta viņam enerģiju, tādējādi šim cilvēkam palīdzot izteikt savu domu pēc iespējas skaidrāk un saprotamāk."

,,Pēc tam svarīga doma ienāk prātā kādam citam sarunu biedram, un visi pievērš savu uzmanību un enerģiju tieši šim cilvēkam. Un tā tas turpinās. Ja jūs esat sakoncentrējies uz sarunu, jūs jūtat, kad ir jūsu kārta runāt, un tad jums ienāk prātā kāda svarīga doma."

Sančess pagriezās pret Hūliju, un viņa man jautāja:

,,Par ko jūs domājāt brīdī, kad jūs apklusāt?"

Es sāku atminēties.

,,Es brīnījos, kādēļ tēvs Sančess tik vērīgi lūkojas uz to, kurš tajā brīdī runā. Es nesapratu, ko tas nozīmē."

,,Galvenais, kas jums jāiemācās," Sančess sacīja, ,,ir runāt tad, kad ir pienākusi jūsu kārta, un nosūtīt enerģiju tam sarunu biedram, kuram tobrīd ir jārunā."

,,Daudzi sarunājas nepareizi," Hūlija sacīja. ,,Piedalīšanās sarunā izraisa cilvēkos sajūsmu. Viņiem ienāk prātā brīnišķīga doma, viņi to izsaka, un enerģijas pieplūdums ir tik patīkams, ka cilvēki turpina runāt un runāt, neļaujot tikt pie vārda citam cilvēkiem, lai arī viņiem sen bija laiks atdot enerģiju citam sarunu biedram. Tā vietā, lai to izdarītu, cilvēki cenšas iegūt pārsvaru un valdīt pār sarunu."

,,Citi cilvēki, tieši pretēji, ir pārāk sasaistīti. Pat tad, kad viņi jūt, ka viņiem ir ienākusi prātā kāda laba doma, viņi tā arī nesaņemas to izteikt. Tas ir slikti, jo, ja tā notiek, saruna pārtrūkst, un citi sarunu biedri nesaņem viņiem domātās vēstis. Tas pats notiek tad, ja atsevišķi sarunas dalībnieki neieklausās citu teiktajā. Tad viņi nenosūta viņiem enerģiju, un, šī iemesla dēļ, var atkal gadīties, ka sarunu biedri nesaņem kādu viņiem domātu, svarīgu vēsti."

Hūlija apklusa, un mēs abi vienlaikus palūkojāmies uz Sančesu, kurš ievilka elpu un ierunājās:

,,Ir svarīgi zināt, kas notiek, ja mēs neieklausāmies citu teiktajā. Ja kāds cilvēks mums nepatīk vai ja mēs jūtam, ka no viņa nāk kas draudīgs, mēs neviļus sakoncentrējam visu uzmanību uz tām viņa iezīmēm, kas mums šķiet kaitinošas. Diemžēl, tā vietā, lai saskatītu šī cilvēka iekšējo skaistumu un nosūtītu viņam enerģiju, atņemam viņam enerģiju un, tādējādi, nodarām šim cilvēkam tikai ļaunu. Šis cilvēks pats jūt, ka viņš ir piepeši zaudējis domas skaidrību un pārliecību par sevi, un pie tā ir vainojams tikai tas, ka viņam ir atņemta enerģija."

,,Tieši tāpēc ir tik svarīgi vest apzinātu sarunu," ierunājās Hūlija. ,,Cilvēki tik ātri noveco, tāpēc ka viņi dzīves gaitā, būdami nikni sāncenši, zaudē enerģiju."

,,Bet atcerieties," tēvs Sančess piebilda, ,,ka, ja saruna noris tā, kā ļ tai būtu noris, visam ir jābūt pretēji, proti, katra sarunu biedra enerģijai/ ir jāpieaug, pateicoties visu pārējo sarunas dalībnieku devumam, pie i kam visu sarunas dalībnieku individuālās enerģijas sajaucas, veidojot' vienu kopīgu enerģijas krājumu. Rezultātā tiek iegūts kas līdzīgs ķermenim ar vairākām galvām. Pārmaiņus ķermeņa vārdā runā te viena, te otra ļ galva, un katrs sarunu biedrs zina, kad viņam ir jārunā un kas jāsaka. Tādā veidā rodas augstākā personība, par ko Astotajā atklāsmē ir runāts, apskatot vīrieša un sievietes romantiskās attiecības, un šāda personība var rasties arī grupas sarunas laikā."

Tēva Sančesa teiktais lika man atcerēties tēvu Kostosu un Pablo. Vai tikai tas nav Pablo nopelns, ka Kostoss ir mainījis savu nostāju un kļuvis par Rokraksta piekritēju? Varbūt Pablo ir spējis viņu pārliecināt, tieši pateicoties Astotajai atklāsmei?

,,Bet kur tagad ir tēvs Kostoss?" es jautāju. Šķiet, ka šis jautājums manus sarunu biedrus manāmi pārsteidza, taču, neskatoties uz to, tēvs Sančess nekavējoties atbildēja:

„ Viņš kopā ar tēvu Kārlu devās uz Ļimu. Viņi ir nodomājuši parunāt ar baznīcas vadību par kardināla Seabstiana nodomiem."

,,Es domāju, ka tēvs Karls tieši tāpēc arī uzstāja, ka viņam ir jādodas jums līdzi uz jūsu misiju," es teicu. ,,Viņš zināja, ka tur viņu gaida kas svarīgs."

,,Tieši tā," Sančess apstiprināja.

Saruna uz brīdi pārtrūka, un katrs no mums palūkojās uz pārējiem sarunas dalībniekiem, it kā gaidīdams jaunas domas.

,,Tagad mums ir jāizlemj," tēvs Sančess beidzot sacīja, ,,ko mums darīt."

Ierunājās Hūlija.

,,Mani jau sen apciemo domas par Devīto atklāsmi, par to, ka es būšu kaut kādā veidā iesaistīta tās atklāšanā…, bet šīs domas vēl aizvien ir miglā tītas."

Mēs ar Sančesu vērīgi skatījāmies uz viņu.

,,Es iedomājos vietu, kur tas notiks…," viņa turpināja. ,,Pagaidiet! Šī vieta…tā atrodas drupās. Jā, tas notiks Selestīnas drupās, starp tempļu drupām. Es jau gandrīz biju to aizmirsusi!" Viņa svinīgi palūkojās uz mums. ,,Lūk, kurp man ir jādodas! Es braukšu uz Selestīnas drupām!"

Hūlija pateica savu sakāmo, un viņi abi ar tēvu Sančesu apgriezās pret mani.

,,Es nezinu…," es noteicu. ,,Man ļoti interesēja, kāpēc Sebastians un sekotāji ir tik ļoti noskaņoti pret Rokrakstu. Tad es sapratu, ka viņus biedē iekšējās evolūcijas ideja…, bet tagad es pat nezinu, kurp man būtu jādodas. Zaldāti brauc šurp…, un tā vien šķiet, ka Sebastians atradīs Devīto atklāsmi, pirms to paspēsiet izdarīt jūs…, es tiešām nezinu. Man nez kāpēc liekas, ka mans uzdevums ir pierunāt viņu neiznīcināt Rokrakstu."

Es apklusu. Man ienāca prātā Dobsons, un pēc tam - Devītā atklāsme. Piepeši man kļuva skaidrs, ka Devītajā atklāsmē būs izskaidrots evolūcijas mērķis. Iepriekš es visu laiku prātoju, kā cilvēki attieksies viens pret otru pēc tam, kad viņi būs uzzinājuši Rokraksta mācības. Astotā atklāsme bija sniegusi atbildi uz šo jautājumu, bet tas likumsakarīgi radīja jaunu jautājumu, proti, pie kā tas viss novedīs, kādas izmaiņas, šīs evolūcijas rezultātā, notiks cilvēku sabiedrībā? Nākošajai atklāsmei būtu jāsniedz atbilde uz šo jautājumu.

Es sapratu, ak tieši šīm zināšanām ir jāpalīdz izkliedēt kardināla Sebastiana bailes no evolūcijas…, ja vien viņš mani gribēs klausīties…

,,Es vēl aizvien uzskatu, ka kardinālu Sebastianu ir iespējams pārliecināt noticēt Rokraksta mācībām," es cieši noteicu.

,,Vai jūs domājat, ka tieši jūs būsiet tas, kurš viņu par to pārliecinās?" Sančess jautāja.

,,Nē…, nē, ne gluži. Es nebūšu viens. Es būšu kopā ar kādu, kurš var tikt viņam klāt…., kurš viņu pazīst un runā ar viņu vienā valodā."

Kad es biju to pateicis, mēs abi ar Hūliju vienlaikus pagriezām galvas uz tēva Sančesa pusi.

Viņš centās pasmaidīt, bet pēc tam pazemīgi ierunājās:

,,Ilgu laiku mēs ar kardinālu Sebastianu izvairījāmies no runām un strīdiem par Rokrakstu. Es ilgi kalpoju viņa vadībā. Kardināls uzskatīja mani par savu protežē, un es, jāatzīst, skatījos uz viņu no lejas uz augšu, taču, šķiet, es vienmēr zināju, ar ko tas viss beigsies. Līdzko mēs sākām par to runāt, es uzreiz sapratu, ka tieši man nāksies viņu pārliecināt. Visu savu dzīvi es tiku gatavots šī uzdevuma veikšanai."

Viņš vērīgi paraudzījās uz mums un turpināja:

,,Mana māte bija brīvdomīga kristiete. Viņa nevarēja ciest, ka cilvēki tika pievērsti ticībai ar spēku vai draudiem. Viņa uzskatīja, ka cilvēkiem ir jānonāk pie reliģijas mīlas, bet ne baiļu vadītiem, savukārt, mans tēvs bija bargs cilvēks ar stingriem, konservatīviem uzskatiem. Vēlāk viņš kļuva par garīdznieku. Tāpat kā Sebastians, arī viņš ar lielu pārliecību cīnījās par tradīciju ievērošanu un pakļaušanos varas autoritātēm, tāpēc es, būdams viņu abu dēls, gribu darboties tradicionālās baznīcas ietvaros, bet tai pat laikā es arī gribu mazināt baznīcas bardzību un tiekties uz augstāko garīgo pieredzi."

Saruna ar Sebastianu kļūs par manu pēdējo soli uz šo mērķi. Es tam visu laiku pretojos, bet tagad es zinu, ka man ir jādodas uz Ikitosu, uz Sebastiana misiju.

,,Es došos jums līdzi," es sacīju.

JAUNĀ GARĪGĀ KULTŪRA

Ceļš, kas veda uz ziemeļiem, vijas caur bieziem džungļiem, ne reizi vien šķērsodams ūdeņiem bagātas upes - Amazones pietekas, kā man paskaidroja tēvs Sančess. Mēs piecēlāmies agrā rītausmā, steidzīgi atvadījāmies no Hūlijas un devāmies ceļā, braucot ar automašīnu, ko tēvs Sančess bija aizņēmies no kāda drauga. Tā bija jaudīga kravas automašīna - visurgājējs ar milzīgām riepām. Ceļš virzījās mazliet kalnup. Šeit koki auga retāk, tie bija augstāki un tievāki.

,,Šis apvidus ir līdzīgs Visjente," es ieteicos.

Sančess pasmaidīja un atbildēja:

,,Mēs tagad atrodamies īpašā vietā, zemē ar ārkārtīgi augstu enerģijas līmeni. Šis apvidus, kas ir apmēram piecdesmit reiz divdesmit jūdzes liels, stiepjas līdz pašām Selestīnas drupām, un to no visām pusēm ieskauj mežonīgi džungļi."

Tālu priekšā, ceļa labajā pusē, vietā, kur lauki robežojās ar džungļiem, parādījās attīrītas zemes strēmele.

,,Bet kas tas tāds?" es vaicāju.

,,Ak, Tas? Tā mūsu valdība iedomājas mūsu valsts lauksaimniecības attīstību."

Koki bija nogāzti ar buldozeru palīdzību un kā pagadās sakrauti kaudzēs, daļa baļķu bija apdedzināti. Uz atkailinātās zemes, kas bija noaugusi ar mežonīgu savvaļas zāli, ganījās ganāmpulks. Dažas govis, izdzirdējušas motora rūkoņu, pacēla galvas un pavadīja mūs ar vienaldzīgu skatienu. Gabaliņu tālāk es ievēroju zemes gabalu ar pavisam nesen nogāztiem kokiem; un es sapratu, ka, ja tas tā turpināsies, buldozeri pavisam drīz tiks arī līdz skaistajiem, staltajiem kokiem, kuriem mēs tikko pabraucām garām.

,,Kādas šausmas!" es iesaucos.

,,Jā," Sančess atbildēja. ,,Pat kardināls Sebastians to neatbalsta."

Es atcerējos Filu - iespējams, viņš centās aizsargāt tieši šis vietas. Kas ar viņu ir noticis, kur viņš šobrīd atrodas? Un šajā mirklī man atkal, negaidot ienāca prātā Dobsons. Konors teica, ka Dobsons apsolīja ierasties viesnīcā. Es noteikti nesaņēmu no Konora šo vēsti tāpat vien, bez jebkādas dziļākas jēgas. Kur tagad ir Dobsons? Es pamanīju, ka, līdz ko es iedomājos par Filu, man ienāca prātā arī Dobsons, tātad arī šeit bija kāda saistība.

,,Vai līdz Sebastiana misijai vēl tālu?" es jautāju.

,,Tā ir apmēram stundas brauciena attālumā," Sančess atbildēja. ,,Kā jūs jūtaties?"

,,Kādā ziņā?"

,,Cik augsts ir jūsu enerģijas līmenis?"

,,Manuprāt, pietiekami augsts. Kā gan citādi, paskatieties, kāds skaistums visapkārt!"

,,Ko jūs domājat par mūsu vakardienas sarunu?"

,,Tas bija vienkārši apbrīnojami!"

,,Bet vai jūs labi sapratāt, kas sarunas laikā notika?"

,,Vai jūs ar to domājat to, ka mums pēc kārtas parādījās dažādas svarīgas domas?"

,,Tas ir pašsaprotami. Es jums vaicāju, vai izpratāt visa notikušā augstāko jēgu?"

,,Es jūs nesaprotu."

,,Es tikko par to domāju. Manuprāt, šāda apzināta saruna, kuras laikā katrs nemēģina vis pakļaut sev pārējos cilvēkus, bet, tieši pretēji, palīdz pārējiem skaidrāk parādīt, kas viņi ir un ko domā, - tas ir attiecību modelis, kuru ar laiku apgūs visi cilvēki. Padomājiet tikai par to, cik ļoti tas paaugstinās vispārējo enerģijas līmeni un paātrinās evolūciju."

,,Jums taisnība," es turpināju viņa domu, ,,es arī nupat prātoju, pie kā, nonāks mūsu civilizācija, paaugstinoties vispārējam enerģijas līmenim."

Pēc viņa skatiena es sapratu, ka esmu trāpījis tieši mērķī.

,,Arī es to gribētu zināt!"

Mēs saskatījāmies, un es sapratu, ka mēs abi gaidām kādu domu, kurai teju - teju ir jāienāk prātā kādam no mums. Beidzot viņš sacīja:

,,Atbildei uz šo jautājumu ir jābūt atrodamai Devītajā atklāsmē. Tā izskaidros, kurp mūs aizvedīs evolūcija."

,,Arī es ta domāju."

Sančess piebremzēja. Mēs tuvojāmies krustcelēm, un viņš, šķiet, nebija pilnībā pārliecināts, uz kuru pusi mums ir jānogriežas.

,,Bet vai Sentluisa mums nav pa ceļam?" es apvaicājos.

Viņš ieskatījās man tieši acīs.

,,Tikai tad, ja mēs nogriezīsimies pa kreisi. Kāpēc jūs tā jautājat?"

,,Konors stāstīja, ka Dobsons pa ceļam uz viesnīcu taisījās iebraukt Sentluisa. Es padomāju, ka tā varbūt bija man domāta vēsts."

Mēs turpinājām raudzīties viens uz otru.

,,Jūs taču pirms krustcelēm piebremzējāt," es sacīju. ,,Kādēļ jūs tā darījāt?"

Viņš paraustīja plecus.

,,Pats nezinu. Vistaisnākais ceļš uz Ikitosu ir, braucot taisni, bet es pirms krustcelēm vairs nebiju drošs, ka ir jābrauc tieši šajā virzienā."

Man pār muguru pārskrēja šermuļi.

Sančess pacēla uzaci un plati pasmaidīja.

,,Tā vien šķiet, ka nāksies braukt caur Sentluisu, vai ne tā?"

Es pamāju un izjutu enerģijas pieplūdumu. Tagad es redzēju, ka apstāšanās viesnīcā un tikšanās ar Konoru spēji iegūst dziļāku jēgu. Sančess nogriezās pa kreisi un sāka braukt Sentluisas virzienā, bet es skatījos uz ceļu un kaut ko gaidīju. Mēs nobraucām jau kādas trīsdesmit vai četrdesmit jūdzes, bet nekas tā arī nenotika. Tad piepeši atskanēja automašīnas skaņas signāls, un mēs ieraudzījām, ka mūs cenšas panākt kāds sudraba krāsas džips. Automašīnas vadītājs, cik spēka, māja mums ar roku. Man viņš šķita pazīstams.

,,Tas ir Fils!" es iesaucos.

Mēs piestājām ceļa malā. Fils izlēca no džipa, pieskrēja pie mūsu kravas automašīnas un, sagrābis mani aiz rokas, Sančesam uzsauca:

,,Nezinu, uz kurieni un kāda iemesla dēļ jūs turp braucat, bet ceļš uz priekšu ir pilns ar zaldātiem. Labāk būtu, ja jūs atgrieztos un kopā ar mums nogaidītu, līdz viss norimstas."

,,Kā jūs zinājāt, ka mēs brauksim pa šo ceļu?" es jautāju.

,,Es to nezināju! Es nejauši paskatījos uz ceļu un ieraudzīju jūs. Mēs esam apstājušies pusjūdzes attālumā no šejienes." Viņš paraudzījās apkārt un piebilda: ,,Būtu labāk, ja mēs ātrāk nobrauktu no šī ceļa."

,,Mēs brauksim aiz jums," tēvs Sančess sacīja.

Mēs apgriezāmies un devāmies atpakaļ. Fils nogriezās uz cita ceļa, kas veda uz austrumiem, un drīz vien apstājās. No koku pudura mums pretim iznāca kāds cilvēks. Es neticēju savām acīm - tas bija Dobsons!

Es izlecu no kravas automašīnas un steidzos viņam pretim. Viņš bija ne mazāk pārsteigts kā es. Mēs apkampāmies.

,,Cik jauki jūs atkal redzēt!" viņš iesaucās.

,,Arī es priecājos jūs atkal satikt!" es atbildēju. ,,Es domāju, ka viņi jūs nogalināja."

Dobsons pasita man pa muguru un noteica:

,,Nogalināt mani nenogalināja, bet izbiedēja gan pamatīgi. Mani vienkārši arestēja, bet, tā kā kāds no cietuma amatpersonām paslepus lasa Rokrakstu, mani klusiņām, ātri vien palaida vaļā. Kopš tā laika es esmu ārpus likuma." Viņš brīdi klusēja un smaidīdams noraudzījās manī. ,,Priecājos, ka ar jums nekas ļauns nav noticis. Kad Fils man izstāstīja, ka ir saticis jūs Visjente, bet pēc tam jūs, reizē ar viņu apcietināja, es nezināju, ko man domāt, bet man taču vajadzēja zināt, ka mūsu ceļi atkal krustosies. Kurp jūs dodaties?"

,,Gribam sastapt kardinālu Sebastianu. Mums ir aizdomas, ka viņš grasās iznīcināt Devīto atklāsmi."

Dobsons saprotoši pamāja un gribēja ko teikt, bet šajā brīdī pie mums pienāca tēvs Sančess.

Es viņus ātri iepazīstināju.

,,Šķiet, es esmu par jums dzirdējis," Dobsons sacīja. ,,Limā ļaudis runāja par divu garīdznieku arestu."

,,Vai viņi nerunāja par tēvu Kārlu un tēvu Kostosu?" es jautāju.

,,Jā, šķiet, tā viņus sauca."

Sančess tikai nogrozīja galvu. Pēc tam mēs ar Dobsonu sākām dalīties stāstos par mūsu piedzīvojumiem. Viņš palielījās, ka arī apguvis visas astoņas atklāsmes. Viņš gribēja vēl šo to pastāstīt, bet es viņu pārtraucu, jo pēkšņi atcerējos viesnīcā sastapto Konoru. Es izstāstīju, kā ar viņu satikos un kā viņš devās uz Limu.

,,Baidos, ka viņu tur arestēs," Dobsons sacīja. ,,Žēl, ka es tai laikā nebiju viesnīcā, bet man no sākuma vajadzēja iebraukt Sentluisa, lai satiktos tur ar vēl vienu zinātnieku. Tiesa, es viņu tur nesastapu, taču tā vietā es ieraudzīju Filu, un…"

,,Un?" Sančess nepacietīgi viņu pārtrauca.

,,Jūs labāk apsēdieties," Dobsons sacīja. ,,Jūs tam neticēsiet. Fils ir atradis daļu Devītās atklāsmes noraksta!" Mēs sastingām aiz pārsteiguma. ,,Vai tulkojumu?" tēvs Sančess beidzot vaicāja.

Fils, kurš visu šo laiku bija krāmējies pa savu džipu, tagad pienāca mums klāt.

,,Jūs atradāt daļu Devītās atklāsmes?!" es iesaucos.

,,Ne gluži. Es to neatradu pats, man to iedeva. Pēc tam, kad mūs abus arestēja, mani aizveda uz kādu citu pilsētu, es pat nezinu, kā to sauca. Pēc kāda laika šajā pilsētā ieradās kardināls Sebastians. Viņš ilgu laiku iztaujāja mani par Visjente un par manu darbību meža aizsardzības jomā. Es nesapratu, kāpēc viņu tas tā interesē, un pēkšņi cietuma uzraugs atnesa man daļu Devītās atklāsmes! Viņš bija to nočiepis no kāda Sebastiana cilvēka, kurš, acīmredzot, tikko bija beidzis strādāt pie šīs daļas tulkojuma. Tur tiek runāts par veco mežu enerģiju."

,,Kas tieši tur ir teikts?" es jautāju.

Viņš aizdomājās, cenzdamies labāk visu atcerēties, un Dobsons atkal aicināja mūs apsēsties. Viņš mūs aizveda uz burvīgu pļaviņu, kuras vidū bija izklāts brezenta gabals. Tur bija ļoti skaisti. Pļaviņa bija apmēram desmit metrus plata, ieapaļas formas, un to no visām pusēm ieskāva augsti koki. Šeit auga krūmi ar smaržīgiem ziediem un papardes. Es vēl nekad agrāk nebiju redzējis tik spilgti zaļus augus. Mēs apsēdāmies aplī, ar seju viens pret otru.

Fils palūkojās uz Dobsonu. Dobsons pārlaida mums visiem skatienu un sāka stāstīt:

,,Devītā atklāsme stāsta, kā nākošajā tūkstošgadē, apzinātās evolūcijas rezultātā mainīsies cilvēku civilizācija. Tur tiek aprakstīts jaunais dzīvesveids. Piemēram, Rokraksts pareģo, ka mēs labprātīgi samazināsim dzimstību, līdz ar to, samazināsies arī zemes populācija, un visi varēs dzīvot visskaistākajos un visenerģētiskākajos zemes nostūros, pie kam pasaulē tad būs daudz vairāk skaistu vietu, jo mēs pārstāsim izcirst mežus, un tie turpinās augt, uzkrājot sevī lielāku enerģijas daudzumu."

,,Saskaņā ar Devīto atklāsmi, nākošās tūkstošgades vidū visi cilvēki dzīvos piecsimtgadīgos mežos un skaisti iekopts dārzos, bet, tai pat laikā, šīs vietas atradīsies netālu no pilsētām, kas būs pārblīvētas ar neticami sarežģītām tehniskajām iekārtām. Šajā laikā viss, kas cilvēkam nepieciešams - ēdiens, apģērbs, transporta līdzekļi - tiks izgatavots automātiski un tieši tik lielos daudzumos, cik tas būs nepieciešams. Visas mūsu vajadzības tiks apmierinātas, neveicot nekādus naudiskus norēķinus, taču netiks pieļautas nekādas pārmērības vai slinkums."

,,Vadoties pēc intuīcijas, mēs precīzi zināsim, kas un kad ir jādara, un mūsu darbības būs saskaņotas ar citu cilvēku darbībām. Patēriņš nepārsniegs pieļaujamās, veselā saprāta robežas, jo mēs būsim pārdzīvojuši aklo tieksmi pēc tā, lai mums piederēt pēc iespējas vairāk mantu. Arī pārmērīgas rūpes par savu drošību būs kļuvušas par pagātni. Nākošajā tūkstošgadē mums rūpēs pilnīgi cita veida lietas." ,

,,Saskaņā ar Rokrakstu," Dobsons turpināja, ,,visi mūsu centieni būs sakoncentrēti uz mūsu personīgo evolūciju - visiem milzīgu prieku sagādās intuitīvās nojausmas un to īstenošanās dzīvē. Nebūs vairs tagadējās ārprātīgās steigas un skriešanas pa apli, jo mēs visi apzināti gaidīsim parādāmies zīmīgās sakritības. Mēs zināsim, ka šīs sakritības var notikt jebkad un jebkur, piemēram, uz meža taciņas vai uz tilta pār kalnu aizu."

,,Iedomāj ieties, kā cilvēki satiksies, un viņu satikšanās būs jēgpilna un tai būs sava nozīme! Stādieties priekšā divus cilvēkus, kas redz viens otru pirmo reizi! Sākumā katrs no viņiem ieraudzīs otra cilvēka enerģētisko lauku un pārliecināsies par viņa atklātumu un patiesumu. Tad viņi izstāstīs viens otram savu dzīves gājumu, un katrs no viņiem ar prieku saņems vēstis, ko viņam šis otrs cilvēks būs atnesis. Pēc tam abi dosies tālāk, katrs pa savu ceļu, bet šī satikšanās viņos būs radījusi svarīgas pārmaiņas. Būs paaugstinājies viņu svārstību līmenis, un turpmāk, satiekoties ar cilvēkiem, viņi varēs kontaktēties un iepazīt viens otru daudz dziļāk nekā pirms tam."

Dobsons saņēma mūsu enerģiju, un tas viņam ļāva runāt par nākotnes sabiedrību ar aizvien pieaugošu iedvesmu un daiļrunību. Viņa vārdos bija dzirdama patiesība. Es, piemēram, nemaz nešaubījos par šādu sasniegumu iespējamību, bet es arī zināju, ka cilvēces vēsturē ir zināmi daudzi cilvēki, kas pareģoja līdzīgu, laimīgu nākotni, piemēram, Kārlis Markss, taču neviens nezināja, kā šī utopija būtu īstenojama. Komunisms pārvērtās par lielu traģēdiju."

Neskatoties uz to, ka es biju apguvis pirmās astoņas atklāsmes, es nevarēju iedomāties, kā tieši cilvēce sasniegs šīs augstās, Devītajā atklāsmē aprakstītās virsotnes. Sagaidījis, kad Dobsons uz mirkli apklusa, es izteicu savas šaubas.

,,Rokrakstā ir teikts, ka šajā ceļā mums palīdzēs mūžsenā cilvēku tiekšanās uz patiesību," viņš smaidot atbildēja, ,,bet, lai labāk izprastu, kā notiks šīs pārmaiņas, droši vien, ir skaidrāk jāiedomājas, kāda būs dzīve nākošajā tūkstošgadē, gluži tāpat, kā mēs ar jums toreiz, lidmašīnā, iedomājāmies pagātni, vai atceraties? Mums ir jāskata nākotne tā, it kā mēs paši būtu izdzīvojuši šo laiku."

Dobsons īsumā pārējiem izstāstīja, par ko tieši mēs toreiz, lidmašīnā, runājām, un tad turpināja:

,,Padomājiet sākumā par to, kas ir noticis pēdējās tūkstošgades laikā. Viduslaikos mēs dzīvojām vienkāršā un saprotamā pasaulē, kur baznīca mums mācīja, kas ir labais un ļaunais. Renesanses laikā mēs atbrīvojāmies no baznīcas diktāta. Mēs sapratām, ka pasaules uzbūve ir krietni sarežģītāka nekā bija mācījusi baznīca, un mēs gribējām noskaidrot patiesību."

,,Mēs likām zinātnei tiks skaidrībā ar to, kāda tad īsti ir pasaules uzbūve, bet, kad zinātne nesniedza mums vajadzīgās atbildes tieši tad, kad mums tās bija vitāli nepieciešamas, mēs nolēmām nodarboties ar dzīves labiekārtošanu, un tā radās mūsdienu darba ētika, kas radīja rūpes par pasaulīgajām lietām un atbīdīja otrajā plānā visus ar garīgumu saistītos jautājumus. Tagad mēs apjaušam šo rūpju būtību, mēs redzam patieso iemeslu tam, kāpēc piecus gadsimtus esam veltījuši visu savu laiku materiālo ērtību un resursu radīšanai, proti, tas viss bija vajadzīgs, lai radītu labvēlīgus apstākļus citai, jaunai dzīvei - dzīvei, kurā garīgie noslēpumi atgūst savu nozīmi un jēgu."

,,Visas ziņas par pasauli, kuras mēs saņēmām ar zinātniskās metodes palīdzību, norāda uz to, ka cilvēces eksistences jēga ir apzināta evolūcija, un, kad katrs cilvēks sāks savu virzību pa personīgo evolūcijas ceļu, apgūstot vienu patiesību pēc otras, tad, kā vēsta Rokraksts, visa mūsu dzīve pašos pamatos mainīsies."

Viņš uz mirkli apklusa, it kā gaidīdams, ko mēs teiksim, taču visi sēdēja klusēdami. Mēs gribējām dzirdēt, ko viņš teiks tālāk.

,,Līdzko mūsu skaits sasniegs kritisko masu," Dobsons turpināja, ,,un atklāsmes izplatīsies pa visu pasauli, cilvēce pirmoreiz savas pastavēšanas vēsture izdzīvos intensīvas apceres posmu. Mēs beidzot sapratīsim, cik brīnišķīga ir apkārtējā pasaule un cik tā ir garīga. Mēs sapratīsim, ka koki, upes un kalni ir varenas svētnīcas, kas ir pelnījušas apbrīnas pilnu pielūgsmi. Mēs pieprasīsim pārtraukt jebkādu saimniecisko darbību, kurai ir postoša ietekme uz dabu. Cilvēki, kas nodarbojas ar apkārtējās vides piesārņošanas problēmām, atradīs jaunus, iedarbīgus līdzekļus šo problēmu risināšanai, jo, līdzko viņi nostāsies uz evolūcijas ceļa, intuīcija viņiem pateiks priekšā, kā būtu jārīkojas, lai izbeigtu cilvēku postošo darbību."

,,Tas iezīmēs lielo pārmaiņu sākumu. Daudziem no mums tas nebūs viegls laiks, jo, kad intuīcija cilvēkam pateiks priekšā, kas viņš patiesībā ir un ar ko viņam būtu jānodarbojas, daudzi sapratīs, ka nedara to, kas viņiem būtu jādara, ka darbs ir pretrunā ar viņu dzīves aicinājumu un misiju, un gribēs mainīt savu dzīvi. Rokrakstā ir teikts, ka šajā laikā daudzi cilvēki ne reizi vien mainīs savu profesiju un nodarbošanās veidu."

,,Nākamais svarīgais solis šajā procesā būs pāreja uz ražošanas automatizāciju. Cilvēkiem, kuri jau šobrīd pie tā strādā, proti, inženieriem un tehniķiem, automatizācija nozīmē pāreju uz efektīvāku ekonomiku, bet, kad viņu apziņa noskaidrosies, šie cilvēkiem intuitīvi sapratīs, ka ražošanas automatizācija ir tikai līdzeklis tam, lai tiktu atrasts brīvs laiks svarīgāku uzdevumu veikšanai."

,,Pārējie cilvēki pa to laiku sekos savai intuīcijai un nodarbosies tieši ar to, kas viņiem būtu jādara. Tam mums būs nepieciešams aizvien vairāk brīva laika. Mēs sapratīsim, ka mūsu patiesais dzīves aicinājums ir pārāk svarīgs, lai tērētu laiku ikdienas darbu veikšanai. Mēs atradīsim iespēju saīsināt darba laiku, un veltīt izbrīvēto laiku savas patiesības meklējumiem. Divi - trīs cilvēki darbā veiks to, ko pirms tam darīja viens cilvēks, un tāpēc tie, kuriem kādreiz ražošanas automatizācija radīja bezdarba draudus, būs kaut daļēji nodarbināti."

,,Bet kā būs ar naudu?" es jautāju. ,,Vai tiešām kāds piekritīs tam, ka tiek samazināti viņa ienākumi?"

,,Bet ienākumi taču netiks samazināti," Dobsons atteica. ,,Rokrakstā ir teikts, ka mums būs stabili ienākumi, jo cilvēki mums maksās par atklāsmēm."

Es gandrīz sāku smieties.

,,Kas, kas?"

Viņš paskatījās uz mani un pasmaidīja.

,,Rokrakstā ir teikts, ka, kad mēs dziļāk izpratīsim Pasaulē notiekošos enerģētiskos procesus, mēs sapratīsim, kas patiesībā notiek, kad mēs kādam kaut ko atdodam. Patreiz ir tikai viens priekšstats par dāvāšanas garīgo būtību, proti, desmitās tiesas jēdziens."

Viņš pagriezās pret tēvu Sančesu.

,,Kā jūs zināt, desmitās tiesas jēdzienam bieži vien tiek piešķirta ļoti šaura nozīme, proti, tas tiek saprasts kā pienākums atdot baznīcai desmito daļu savu ienākumu. Tiek pieņemts, ka dotais mums reiz tiks atgriezts ar uzviju. Devītajā atklāsmē ir skaidrots, ka dāvināšana ir universāla palīdzība ne tikai baznīcai, bet jebkuram cilvēkam, jebkurai institūcijai. Kad mēs dodam, mēs saņemam doto ar uzviju atpakaļ, jo šis princips ir pasaules enerģijas apmaiņas pamatā. Kad mēs atdodam kādam savu enerģiju, mūsos radusies tukšā telpa tiek nekavējoties aizpildīta ar enerģiju, kas nāk no pasaules enerģijas avota, ja vien mēs esam tam pieslēgušies. Ar naudu ir tieši tāpat. Devītajā atklāsmē ir teikts, ka, kad mēs sāksim pastāvīgi dot, mums taps atdots daudz vairāk - tik daudz, ka mūsu spēkos nebūs to iztērēt."

,,Un mūsu veltes," viņš turpināja, ,,būs domātas tiem cilvēkiem, no kuriem mēs uzzināsim garīgo patiesību. Cilvēkiem, kuri parādīsies mūsu dzīvē tieši tai brīdī, kad tas būs visvairāk nepieciešams, un atnesīs mums kādu vēsti, sniegs atbildi uz kādu ļoti svarīgu jautājumu, mums būs jāatlīdzina par šo vēsti, dodot viņiem naudu. Pateicoties šim principam, mūsu ienākumi nesamazināsies un mēs varēsim atbrīvot daļu laika, kas līdz šim tika patērēts ikdienas darbam, un, jo vairāk cilvēku būs iesaistīti šajā garīgajā ekonomikā, jo mēs ātrāk sasniegsim nākošās tūkstošgades civilizāciju. Laikposmam, kurā katrs cilvēks nostāsies uz personīgās evolūcijas ceļa, sekos nākamais laikposms, kurā katrs saņems naudu par to, ka viņš brīvi evolucionē un sniedz citiem šajā evolūcijas ceļā uzzinātās patiesības."

Es palūkojos uz Sančesu. Viņš vērīgi klausījās un no viņa staroja prieks.

,,Jā," viņš Dobsonam teica, ,,es skaidri redzu, ka tieši tā arī būs. Ja visi piedalīsies šajā procesā, mēs pastāvīgi dosim un gūsim. Šī savstarpējā apmaiņa, savstarpējā informācijas nodošana arī kļūs par mūsu jauno darbu, mūsu jauno ekonomisko orientāciju. Mums maksas cilvēki, kurus mēs būsim garīgi ietekmējuši. Tas ļaus pilnībā automatizēt visu, ka& attiecas uz dzīves materiālajiem resursiem, jo mums vairs nebūs laika ar to nodarboties. Ražošanas vadība kļūs automātiska, līdzīga iekārtu darbības programmai. Iespējams, mēs ieguldīsim tajā naudu, bet paši attīstīsim to, kā dēļ mūsu laiks ir pazīstams kā ,,informācijas laikmets"."

,,Tagad pats galvenais ir saprast, kurp mēs dodamies. Līdz šim mēs nevarējām paglābt no piesārņošanas apkārtējo vidi, nevarējām demokratizēt visu pasauli un pabarot visus izsalkušos, jo, lai to varētu paveikt, mums traucēja bailes no nabadzības un vēlme valdīt pār pasauli. Kamēr valdīja vecie dzīves uzskati, mēs nevarējām atbrīvoties no šīm bailēm un varaskāres, bet tagad mēs to varam!"

Viņš paraudzījās uz Filu.

,,Bet mums taču būs nepieciešami lēti enerģijas avoti?"

„Atomenerģija, augstākā vadītspēja, mākslīgais intelekts," Fils sacīja. ,,Arī pilnīga automatizācija sekos tepat, tuvā nākotnē, ja reiz mēs zinām, kam tā ir vajadzīga."

,,Tā tas ir," Dobsons teica. ,,Galvenais ir saprast jaunā dzīvesveida pareizību un neizbēgamību. Mēs nedzīvojam tādēļ, lai uzkrātu bagātības un palielinātu savu varu, bet gan tādēļ, lai evolucionētu. Pārveides procesu uzsāks tas, ka mēs maksāsim par atklāsmēm, bet vēlāk, pieaugot ražošanas automatizācijai, nauda vispār kļūs lieka un nevajadzīga. Vadoties pēc savām intuitīvajām nojausmām, mēs ņemsim tikai to, kas mums būs patiesi vajadzīgs."

,,Un mēs sapratīsim," Fils, no savas puses, piebilda, ,,ka ir jārūpējas par dabu un jāaizsargā tā, jo daba ir neticami spēcīgs enerģijas avots."

Kad Fils ierunājās, visa mūsu uzmanība tika pievērsta viņam, un Fils, spējā spēka pieplūduma pārsteigts, nekavējās runāt par to, kas viņam šķita svarīgs.

,,Es nepaspēju apgūt visas atklāsmes," viņš pievērsās man. ,,Pēc tam, kad cietuma uzraugs man palīdzēja izbēgt, es, iespējams, pat nebūtu saglabājis šo Devītās atklāsmes daļu, ja vien nebūtu pirms tam saticis jūs. Es atcerējos, ka jūs runājāt par Rokraksta nenovērtējamo nozīmīgumu. Tagad, neskatoties uz to, ka es neesmu iepazinies ar pārējām atklāsmēm, es saprotu, cik svarīgi ir tas, lai automatizācija būtu harmonijā ar pasaules enerģijas apmaiņu."

,,Mani vienmēr ir interesējuši meži un to ekoloģiska loma. Tagad es saprotu, ka šīs intereses saknes iesliecas manā bērnībā. Devītā atklāsme māca, ka, nostājoties uz garīgās evolūcijas ceļa, cilvēki labprātīgi samazinās dzimstību, lai iegūtu tik lielu populāciju, kas nebūtu par slogu mūsu planētai. Mēs dzīvosim līdzsvarā ar dabas energosistēmu. Lauksaimniecība būs automatizēta, izņēmums būs vienīgi ēdamie augi ar augstu enerģijas līmeni, kas tiks audzēti savām vajadzībām. Rūpniecībā nepieciešamais mežs tiks audzēts noteiktās, tieši šim mērķim atvēlētās vietās. Tas ļaus pārējiem mežiem netraucēji augt un uzkrāt enerģiju."

,,Beigu beigās, šie meži būs it visur, un cilvēki dzīvos tiem līdzās, izmantojot to enerģiju. Padomājiet tikai, cik enerģētiska būs šī nākotnes pasaule!"

,,Tas paaugstinās pilnīgi visu cilvēku enerģijas līmeni!" es, no savas puses, piebildu.

,,Jā, protams" izklaidīgi noteica Sančess. Viņš, acīmredzot, jau bija paspējis aizdomāties daudz tālāk, savā iztēlē zīmēdams enerģijas pārpilnības rezultātus.

Visi gaidīja, kas viņam vēl būs sakāms.

,,Tādējādi, paātrināsies mūsu evolūcijas process," viņš beidzot ierunājās. ,,Jo vairāk enerģijas katrs no mums uzņems, jo mistiskākas būs mūsu tikšanās ar cilvēkiem, kurus pasaule mums sūtīs, lai viņi atnestu mums vēstis un atbildes uz mūsu jautājumiem." Viņš atkal uz brīdi aizdomājās. ,,Un mūsu svārstību līmenis paaugstināsies ar katru jaunu intuitīvo nojausmu, ar katru jaunu mistisku tikšanos, kas paātrinās mūsu virzību pa evolūcijas ceļu."

,,Uz priekšu un aizvien augstāk!" viņš nomurmināja, it kā runātu pats ar sevi. ,,Ja vēsture turpināsies…,"

,,Mēs pāriesim aizvien augstākā un augstākā enerģijas un svārstību līmenī," Dabsons pabeidza viņa iesākto domu.

,,Jā," Sančess apstiprināja, ,,tieši tā. Atvainojiet, es pēc brīža atgriezīšos." Viņš piecēlās, aizgāja aiz koku pudura un tur vientulībā apsēdās.

,,Par ko vēl tiek runāts Devītajā atklāsmē?" es Dobsonam jautāju.

,,Tas mums nav zināms," viņš atbildēja. ,,Ar šo tā atklāsmes daļa, kas ir pie manis, beidzas. Vai vēlaties to apskatīt?"

Es teicu, ka labprāt to aplūkotu, un viņš, aizgājis līdz savai kravas automašīnai, atnesa man mapi ar kādām divpadsmit mašīnrakstā nodrukātām lapām. Es ātri izlasīju tās, pabrīnīdamies, ka Dobsonam un Filam izdevās tik neticami dziļi un skaidri izklāstīt mums to, kas bija teikts šajās lapās. Ticis līdz pēdējai lapai, es pārliecinājos, ka tā ir tikai daļa no atklāsmes, - teksts negaidīti aprāvās pusvārdā. Vārdiem par pasaules pārveidošanos, kas iezīmēs jaunas garīgās kultūras sākumu un pacels cilvēkus jaunos svārstību līmeņos, sekoja apgalvojums, ka šis process novedīs arī pie …, bet pie kā - tas tā arī palika nepateikts.

Apmēram pēc stundas Sančess piecēlās un pienāca pie manis. Es visu šo laiku pavadīju augu ielenkumā, vērodams to spēcīgos enerģētiskos laukus. Dobsons un Fils, iegrimuši sarunā, stāvēja pie Fila džipa.

,,Šķiet, mums laiks doties uz Ikitosu," Sančess paziņoja.

,,Bet kā tad būs ar zaldātiem?"

,,Riskēsim! Man tikko iešāvās prātā doma, ka mēs tiksim viņiem garām, ja vien izbrauksim nekavējoties."

Es biju ar mieru paļauties uz viņa intuīciju, un mēs devāmies pie Fila un Dobsona, lai izstāstītu viņiem par mūsu plāniem.

Viņi abi atbalstīja mūsu nodomu doties ceļā. Dabsons sacīja:

,,Mēs arī tikko izlēmām, kas mums ir jādara. Mēs brauksim tieši uz Selestīnas drupām. Varbūt mums izdosies paglābt arī atlikušo Devītās atklāsmes daļu."

Atvadījušies no draugiem, mēs ar tēvu Sančesu devāmies ziemeļu virzienā.

,,Par ko jūs domājat?" es vaicāju Sančesam pēc ilga klusuma brīža.

Tēvs Sančess mazliet piebremzēja un palūkojās uz mani.

,,Par kardinālu Sebastianu un jūsu vārdiem. Jūs teicāt, ka viņš beigs cīnīties pret Rokrakstu, ja vien mēs spēsim viņam to izskaidrot."

Klausoties Sančesa vārdos, es iedomājos tikšanos ar Sebastianu. Mēs atradāmies kādā parādes telpā, un no kardināla dvesa bardzība un augstprātība. Viņam bija iespēja iznīcināt Devīto atklāsmi, bet mēs visiem spēkiem centāmies pārliecināt viņu to nedarīt.

Atjēdzies no šīs vīzijas, es ievēroju, ka Sančess ar smaidu lūkojās uz mani.

,,Ko jūs redzējāt?" viņš painteresējās.

,,Es domāju par Sebastianu."

,,Es skaidri redzēju mūsu tikšanos. Viņš gribēja iznīcināt Devīto atklāsmi, bet mēs centāmies viņu pierunāt to nedarīt."

Sančess smagi nopūtās.

,,Šķiet, ka tikai no mums ir atkarīgs tas, vai cilvēkiem taps zināma atlikusī atklāsmes daļa."

Mana sirds no šīs domas sarāvās.

,,Ko mēs viņam teiksim?"

,,Vēl nezinu. Vajag viņu pārliecināt, ka Rokraksts nav pretrunā mūsu baznīcas patiesībām, ka tas tikai izskaidro tās. Esmu pārliecināts, ka mums nezināmā atklāsmes daļa to vēlreiz apstiprinās."

Kādu stundu mēs klusēdami braucām pa pilnīgi tukšu ceļu. Neredzēja nevienas mašīnas un neviena cilvēka. Es domās pārskatīju visu, kas bija noticis kopš manas ierašanās Peru. Es zināju, ka esmu dziļi apguvis un izpratis visas astoņas Rokraksta atklāsmes. Es ievēroju zīmīgās sakritības, kas, kā bija teikts Pirmajā atklāsmē, mistiskā veidā mainīja manu dzīvi. Es sapratu, ka vairums cilvēku apzinās, ka veidojas jauna attieksme pret dzīvi, kā tas bija teikts Otrajā atklāsmē. Trešā un Ceturtā atklāsme man iemācīja, ka mūsu pasaule ir gigantiska enerģētiskā sistēma un ka cilvēku savstarpējo konfliktu pamatā ir enerģijas trūkums un cīņa par enerģijas iegūšanu.

Piektā atklāsme atklāja, ka mēs varēsim izbeigt visus konfliktus, ja vien pieslēgsimies augstākajam enerģijas avotam. Es iemācījos tam pieslēgties, un tagad tas man ir jau kļuvis par pieradumu. Es pastāvīgi atcerējos arī Sesto atklāsmi - tajā tika runāts par parastajiem scenārijiem, kas tiek izspēlēti cīņā par enerģiju, un šī atklāsme mācīja, kā šos scenārijus pārvarēt. Septītā atklāsme palīdzēja mums atklāt savu patieso ,,es" un nostāties uz evolūcijas ceļa,- lai to izdarītu, bija precīzi jānoformulē svarīgie jautājumi, jāuzticas savām intuitīvajām nojausmām un jāsaņem vajadzīgās atbildes. Tikai ejot pa šo ceļu, cilvēks var būt patiesi laimīgs.

Astotā atklāsme mācīja, kā pareizi ir jāizturas pret cilvēkiem. Ir jāsaskata un jāizceļ cilvēkos tas labākais, kas ir katrā no mums, un tad viņi atnesīs mums vēsti, kas sniegs atbildes uz visiem mums svarīgajiem jautājumiem.

Visas atklāsmes kā viens veselums palīdzēja saglabāt modrību un cerības. Vēl atlika tikai Devītā atklāsme. Tā stāstīja par to, pie kā cilvēci novedīs mūsu evolūcija. Daļa šīs atklāsmes mums jau ir zināma. Kas bija teikts atlikušajā tekstā?

Tēvs Sančess apturēja automašīnu un piestāja ceļa malā.

,,Līdz kardināla Sebastiana misijai ir mazāk par četrām jūdzēm," viņš sacīja. ,,Man šķiet, mums ir jāaprunājas."

,,Labi."

,,Es nezinu, kas notiks, bet domāju, ka mums ir jādodas taisna ceļa uz viņa misiju."

,,Vai misija ir liela?"

,,Liela gan. Kardināls Sebastians strādā pie tās izveides nu jau kādus divdesmit gadus. Viņš izvēlējās šo nomaļo vietu tāpēc, lai būtu tuvāk attālajiem, lauku apvidū esošajiem indiāņu ciematiem, kuriem, pēc viņa domām, tika veltīts pārāk maz uzmanības. Tagad, lai pamācītos pie viņa, šurp brauc ļaudis no visas valsts. Viņš līdzdarbojas baznīcas pārvaldē, tādēļ viņam ir bieži jābūt Limā, bet šī misija viņam ir kā bērns. Sebastians ir uzticīgs tai ar visu savu sirdi."

Sančess ielūkojās man acīs.

,,Esiet modrs! Var pienākt brīdis, kad vienam no mums būs vajadzīga palīdzība."

To pateicis, Sebastians iedarbināja dzinēju, un mēs devāmies tālāk. Pēc pāris jūdzēm mēs ieraudzījām ceļa labajā pusē stāvam divus armijas džipus. Tajos sēdēja zaldāti un pavadīja mūs ar vērīgiem skatieniem.

,,Tā," Sančess noteica, ,,tagad viņi zina, ka mēs esam ieradušies."

Vēl pēc jūdzes mēs nonācām pie misijas galvenās ieejas. Aiz lielajiem čuguna vārtiem stiepās bruģēts piebraucamais ceļš. Vārti bija vaļā, taču džips, kurā sēdēja četri zaldāti, aizšķērsoja ceļu un deva zīmi, lai mēs apstājamies. Viens no zaldātiem kaut ko paziņoja pa rāciju.

Sančess uzsmaidīja klāt pienākušajam zaldātam.

,,Es esmu tēvs Sančess, vēlējos satikt kardinālu Sebastianu."

Zaldāts vērīgi nopētīja Sančesu un tad arī mani. Pēc tam viņš apgriezās un piegāja pie zaldāta, kurš turēja rokās rāciju. Viņi, nenovērzda-mi no mums acis, pārmija dažus vārdus. Pēc pāris minūtēm zaldāts atgriezās un pavēlēja viņiem sekot.

Mēs, kā bija pavēlēts, sekojām džipam, nobraucam pa trisjoslu ceļu vēl pāris jūdžu un tad ieraudzījām misiju. Es nospriedu, ka lielā, no tēsta akmens celtā baznīca varētu ietilpināt vismaz tūkstoš cilvēku. Abās baznīcas pusēs slējās divas četrstāvu celtnes, acīmredzot, skolas ēkas.

,,Izskatās iespaidīgi," es atzīmēju.

,,Jā, bet kur gan palikuši visi cilvēki?" Sančess brīnījās.

Uz celiņiem patiesi neviena neredzēja.

,,Tā ir slavenā Sebastiana skola," Sančess paskaidroja, ,,bet kur gan pazuduši visi mācekļi?"

Armijas džips apstājās pie baznīcas ieejas. Zaldāti pieklājīgi, taču stingrā balsī piedāvāja mums izkāpt no automašīnas un sekot viņiem. Kāpjot pa akmens pakāpieniem, es pamanīju aiz blakus ēkas stāvam vairākas kravas automašīnas un trīsdesmit četrdesmit zaldātus, kas bija nostājušies ierindā. Mūs pieveda pie altāra un ieaicināja nelielā telpā, kuras ieeja atradās tieši blakus altārim. Tur mūs pārmeklēja un lika gaidīt. To pateikuši, zaldāti izgāja, neaizmirsdami aiz sevis aizslēgt durvis.

,,Kur ir Sebastiana kabinets?" es jautāju.

,,Tepat, baznīcas ēkā, tikai nedaudz dziļāk."

Durvis pēkšņi atvērās. Zaldātu ielenkts, uz sliekšņa parādījās kardināls Sebastians. Viņš bija liela auguma un apveltīts ar ļoti staltu stāju.

,,Ko jūs šeit darāt?" viņš vērsās pie tēva Sančesa.

,,Gribu ar jums parunāt."

,,Par ko?"

,,Par Rokraksta Devīto atklāsmi."

,,Tā nekad netiks atrasta. Mums nav par ko runāt."

,,Mēs zinām, ka jūs jau esat to atradis."

Kardināla acis iepletās.

,,Es nepieļaušu šīs atklāsmes izplatīšanu. Tā ir melīga."

,,Kā jūs to zināt?" Sančess iebilda. ,,Jūs varat kļūdīties. Ļaujiet man to izlasīt."

Sebastians palūkojās uz Sančesu, un viņa seja nedaudz atmaiga.

,,Agrāk jūs šādos jautājumos paļāvāties uz manu spriedumu."

,,Jā, jums taisnība. Jūs bijāt mans skolotājs un iedvesmotājs. Es, veidojot savu misiju, centos jums līdzināties."

,,Pirms parādījās šis Rokraksts, jūs izturējāties pret mani ar cieņu!"

Sebastians sacīja. ,,Redziet, kā šis Rokraksts maina cilvēkus? Es ļāvu jums iet manu ceļu. Es neiejaucos pat tad, kad uzzināju, ka jūs mācāt savai draudzei šīs atklāsmes, bet es nepieļaušu, ka šis dokuments sagrauj visu, pie kā tik ilgi ir strādājusi mūsu baznīca."

Sebastianam aiz muguras parādījās zaldāts un pazemīgi vērsās pie viņa. Kardināls uzmeta Sančesam ašu skatienu un izgāja no telpas. Durvis palika atvērtas, un mēs viņu redzējām, taču nevarējām sadzirdēt, par ko viņi runā. Saņemtā ziņa Sebastianu bija manāmi satraukuši. Viņš zaldātiem pamāja, lai tie viņam seko, un devās uz izeju. Pie mums, kā kardināls pavēlēja, palika tikai viens zaldāts.

Ienācis telpā, zaldāts atspiedās pret sienu. Spriežot pēc sejas izteiksmes, viņu kaut kas satrauca. Viņš bija apmēram divdesmit gads vecs.

,,Kas noticis?" Sančess viņam jautāja.

Zaldāts tikai papurināja galvu.

,,Vai tas ir kā saistīts ar Rokrakstu? Ar Devīto atklāsmi?"

Zaldāts izbrīnā iepleta acis.

,,Bet kas jums ir zināms par Devīto atklāsmi?" viņš nedroši ierunājās.

,,Mēs gribam to izglābt."

,,Es arī gribu, lai tā tiktu izglābta," jauneklis sacīja.

,,Vai jūs to esat lasījis?" es vaicāju.

,,Nē, bet es dzirdēju, kas par to tika runāts. Šī atklāsme atdzīvināšot mūsu reliģiju."

Ārā atskanēja šāvienu troksnis.

,,Kas tur notiek?" Sančess iesaucās.

Zaldāts palika nekustīgi stāvam.

Sančess viegli pieskārās viņa rokai.

,,Palīdzi mums!"

Jauneklis piegāja pie durvīm un, paskatījies ārā, gaitenī, sacīja:

,,Kāds ir ielauzies baznīcā un nozadzis Devītās atklāsmes norakstu. Zaglis nevarēja nekur tālu aizbēgt, viņam tepat kaut kur jābūt."

Norībēja vēl vairāki šāvieni.

,,Mums viņiem jāpalīdz," Sančess teica.

Viņa vārdi jauno zaldātu izbiedēja.

,,Mums ir jāpilda savs pienākums," garīdznieks turpināja. ,,Visas pasaules vārdā."

Zaldāts pamāja un aicināja mūs pariet uz citu baznīcas daļu, kur būs mazāk cilvēku. Viņš sacīja, ka darīs, ko varēs. Zaldāts aizveda mūs līdz kāpnēm, un mēs, uzkāpuši divus stāvus augstāk, nonācām garā gaitenī, kas stiepās visas milzīgās ēkas garumā.

,,Kardināla kabinets ir tieši zem mums, divus stāvus zemāk," jauneklis nočukstēja.

Pēkšņi mēs izdzirdējām kāju dipoņu, kas nāca no blakus gaiteņa. Uz mūsu pusi skrēja vairāki cilvēki. Apsteidzis mani, Sančess kopā ar zaldātu ieskrēja kādā telpā, kas atradās gaiteņa labajā pusē. Es nepaspēju tik tālu aizskriet, tāpēc iemetos blakus telpā un cieši aizvēru aiz sevis durvis.

Tā bija mācību telpa. Tur atradās soli, katedra, sienas skapis. Es pieskrēju pie sienas skapja, tas izrādījās neaizslēgts. Es ierāpos tajā un sarāvos starp kaut kādām kārbām un pēc pelējuma smakojošām vējjakām. Es centos aiz tām paslēpties, lai arī sapratu, ka, ja kāds atvērs skapi, mani nekavējoties pamanīs. Es centos nekustēties un pat neelpot.

Durvis ar skaļu čīkstienu atvērās, un, spriežot pēc trokšņa, telpā ienāca vairāki cilvēki. Man šķita, ka viens no viņiem devās skapja virzienā, taču apstājās un aizgāja uz citu pusi. Ienācēji skaļi sarunājās spāņu valodā. Tad iestājās pilnīgs klusums.

Es minūtes desmit nogaidīju, tad lēni un uzmanīgi atvēru durvis un palūkojos ārā. Telpā neviena nebija. Arī gaitenī viss bija kluss. Es ātri piegāju pie durvīm, aiz kurām bija noslēpies Sančess un zaldāts. Man par izbrīnu, aiz durvīm pavērās nevis telpa, bet gan cits gaitenis. Es piespiedos pie sienas un, bailēs trīcēdams, klusu pasaucu Sančesu. Neviens neatbildēja. Es biju pilnīgi viens. Man no bailēm sareiba galva.

Es dziļi ieelpoju un pavēlēju sev nezaudēt galvu un uzlādēt enerģiju. Pēc dažu minūšu pūliņiem gaiteņa sienas ieguva izteiktu formu un krāsu, kļūdamas skaistas un it kā atdzīvodamās. Es izsaucu sevī mīlestības jūtas. Pamazām man kļuva labāk. Es atcerējos Sebastianu. Ja viņš ir savā kabinetā, arī Sančess, protams, būs devies turp.

Gaiteņa galā bija kāpnes. Es nokāpu divus stāvus zemāk. Tagad es atrados ēkas pirmajā stāvā. Caur kāpņu telpas stikla durvīm es saskatīju gaiteņa aprises. Tur neviena nebija. Es atvēru durvis un devos uz priekšu, pats nezinādams, kurp eju.

Tad es izdzirdēju Sančesa balsi - tā nāca no telpas, pie kuras es ka reiz biju apstājies. Sebastians viņam kaut ko skaļi un dusmīgi pateica. Šajā brīdī durvis atvērās, un gaitenī iznāca zaldāts. Viņš ieraudzīja mani un uzreiz pavērsa pret mani savas šautenes stobru. Zaldāts ievilka mani telpā un nolika pie sienas. Sančess paraudzījās uz mani un uzlika roku sev uz saules pinuma. Sebastians nicinoši nošūpoja galvu. Jaunā zaldāta, kurš mums bija palīdzējis, nekur neredzēja.

Es sapratu, ka Sančesa žests kaut ko nozīmēja. Man ienāca prātā, ka viņam, acīmredzot, ir vajadzīga enerģija. Es sakoncentrējos uz viņa seju, cenzdamies ieraudzīt viņa patieso būtību. Viņa lauks uzreiz paplašinājās.

,,Nedrīkst slēpt patiesību," viņš sacīja. ,,Cilvēkiem ir tiesības to uzzināt."

Sebastians augstprātīgi paskatījās uz Sančesu.

,,Šīs atklāsmes ir pretrunā Svētajiem rakstiem. Tās melo."

,,Ja nu tās nenoliedz Svētos rakstus, bet tikai izskaidro to jēgu?"

,,Svēto rakstu jēga mums ir zināma," kardināls atbildēja. ,,Mēs esam to zinājuši jau gadsimtiem ilgi. Bet kā ir ar jums? Vai jūs esat aizmirsis, kas jums tika mācīts?"

,,Nē," Sančess atteica, ,,neesmu vis aizmirsis, taču es pārliecinājos, ka atklāsmes paaugstina mūsu garīgumu, tās…"

,,Saskaņā ar kuru autoritāti?" Sebastians nodārdināja. ,,Kas ir sarakstījis to jūsu Rokrakstu? Kāds maiju pagāns, kas kaut kur ir iemācījies aramiešu valodu? Ko šie cilvēki, šie mežoņi, vispār zināja? Viņi ticēja maģiskām vietām un kādai nezināmai enerģijai. Šīs tempļu drupas, kur tika atrasta Devītā atklāsme, tiek sauktas par Selestīnas tempļiem, tas ir, debesu tempļiem. Ko šie mežoņi vispār varēja zināt par debesīm?"

,,Vai viņu civilizācija ir saglabājusies?" viņš turpināja. ,,Nē! Tā gāja bojā. Neviens nezina, kas ar maijiem notika. Viņi vienkārši pazuda bez pēdām. Un jūs gribat, lai mēs ticētu šim Rokrakstam? Šis dokuments liek domāt, ka no cilvēkiem kaut kas ir atkarīgs, ka viņi var mainīt pasauli. Bet tā tas nav. Viss ir Dieva rokās. Vienīgā izvēle, kas ir cilvēka ziņā, ir ticēt vai neticēt Svētajiem rakstiem, glābt savu dvēseli vai pazudināt to."

,,Bet padomājot, lūk, par ko," Sančess ierunājās. ,,Ko īsti nozīmēticēt Svētajiem rakstiem un glābt savu dvēseli? Kas tajā brīdī notiek?

Vai tad Rokraksts mums sīki neizskaidro to, kā kļūt garīgākiem, nodibināt saikni ar pasauli un glābt savu dvēseli? Vai tad Rokrakstā nav aprakstīts, ko cilvēks tajā brīdī izjūt? Un vai Astotā un Devītā atklāsme mums neparāda, kas notiks, ja visi cilvēki sāks rīkoties līdzīgi?"

Sebastians, nogrozījis galvu, piegāja pie durvīm, taču tūdaļ atgriezās un uzmeta Sančesam caururbjošu skatienu.

,,Jūs taču neesat lasījis Devīto atklāsmi!"

,,Esmu gan. Tiesa, tikai daļu no tās."

,,Kā jūs pie tās tikāt?"

,,Sākuma daļu man pārstāstīja, vēl pirms mēs šeit ieradāmies, bet nākošo daļu es izlasīju pirms dažām minūtēm."

,,Ko? Kādā veidā?"

Sančess paspēra soli uz kardināla pusi.

,,Kardināl, ļoti daudzi grib uzzināt Devīto atklāsmi. Tā parāda pareizajā gaismā visas iepriekšējās atklāsmes. Tā parāda mūsu nākotni un izskaidro garīgās apziņas patieso būtību."

,,Jums par garīgumu jau tāpat viss ir zināms, tēvs Sančes."

,,Vai patiesi? Man gan tā nešķiet. Gadsimtiem ilgi mēs par to runājām, iedomājāmies to, atzināmies savā ticībā, un visu laiku garīgums bija tikai tāds abstrakts, teorētisks jēdziens. Mēs aicinājām cilvēkus ticēt, tikai lai novērstu ļaunumu, bet nekad nepievērsām cilvēkus ticībai, lai viņi iemantotu ko brīnišķīgu un neatkārtojamu! Rokraksts apraksta iedvesmu, kāda mūs pārņem, ka mēs patiesi viens otru mīlam, kad mēs patiesi evolucionējam!"

,,Evolucionējam! Evolucionējam! Ieklausieties, ko jūs runājat! Jūs taču vienmēr esat noliedzis evolūciju! Tēvs Sančes, kas ar jums ir noticis?"

Sančess sakopoja domas.

,,Jā, es cīnījos pret evolūcijas ideju, kad ar to centās, aizstāt Dievu, kad apgalvoja, ka pasaule ir radusies un attīstījusies bez Dieva klātbūtnes, taču tagad es saprotu, ka patiesība sastāv no zinātnes un baznīcas nostājas apkopojuma. Patiesība ir tāda, ka evolūcija ir veids, kādā Dievs ir radījis un turpina radīt pasauli."

,,Nekādas evolūcijas nav!" Sebastians iesaucās. ,,Dievs radīja pasauli, un punkts."

Sančess palūkojās uz mani, bet man nebija, ko teikt.

,,Kardināl," viņš turpināja, ,,Rokraksts apraksta cilvēces progresu kā paaudžu paaudzēs turpinošos sapratnes evolūciju, augstākā garīguma attīstību, svārstību līmeņa paaugstināšanos. Katra paaudze palielina enerģijas krājumus un dziļāk izprot patiesību, nododot savas zināšanas nākamajai paaudzei, un tā tas turpinās."

,,Blēņas!" Sabastians sacīja. ,,Ir tikai viens veids, kā var paaugstināt garīgumu, proti, sekot Svētajos Rakstos dotajiem piemēriem."

,,Tieši tā!" Sančess teica. ,,Bet kas tie ir par piemēriem? Vai tad Svētie raksti nevēsta par to, kā cilvēki centās uzņemt Dieva enerģiju un izjust Dieva varu? Vai tad to neaicināja darīt Vecās derības pravieši? Un vai tad ne Dieva enerģija, kuru uzņēmis sevī kāds galdnieka dēls, liek mums viņu dēvēt par Dieva iemiesojumu?"

,,Vai tad Jaunā derība," viņš turpināja, ,,nerunā par to, kā vairāki cilvēki uzņēma sevī tik daudz enerģijas, ka viņi piedzīvoja pārvērtības? Vai tad Jēzus Kristus neteica, ka mēs varam darīt to, ko dara viņš un vēl vairāk? Tikai tagad mēs sākam saprast, kurp viņš mūs aicināja! Rokraksts izskaidro Jēzus Kristus vārdus! Tas izskaidro, kā mēs varam izpildīt viņa gribu!"

Sebastians aizgriezās. Viņa seja bija sarkana aiz dusmām. Iestājās klusums.

Telpā ieskrēja augsta ranga virsnieks un paziņoja kardinālam, ka noziedznieki ir atrasti.

,,Skatieties!" viņš iesaucās, norādīdams uz logu. ,,Lūk, viņi!"

Pārsimt metru attālumā mēs ieraudzījām divus, meža virzienā bēgošus cilvēkus. Mežmalā stāvēja zaldātu vienība. Izskatījās, ka viņi ir gatavi atklāt uguni.

Virsnieks, turēdams rokā rāciju, pagriezās pret kardinālu.

,,Ja viņi iebēgs mežā," virsnieks sacīja, ,,viņus būs grūti notvert. Vai atļausiet atklāt uguni?"

Es pēkšņi pazinu bēgošos cilvēkus.

,,Tas ir Vils un Hūlija!" es iekliedzos.

Sančess Sebastianam piegāja pavisam tuvu klāt.

,,Dieva vārdā! Jūs taču neizdarīsiet slepkavību!"

,,Kardināl Sebastian, ja jūs gribat, lai Rokraksts paliek pie mums, jums ir jādod pavēle!" virsnieks atkārtoja.

Es stāvēju kā sasalis.

,,Tēvs, ticiet man," Sančess lūdzošā balsī sacīja, ,,Rokraksts neiznīcinās to, pie kā jūs strādājāt, kam jūs ticat. Nenogaliniet šos cilvēkus!"

Sebastians nogrozīja galvu.

,,Ticēt jums?"

Viņš apsēdās pie galda un pagriezās pret virsnieku.

,,Nešaujiet! Pavēliet saviem cilvēkiem saņemt viņus dzīvus."

Virsnieks palocījās un izgāja.

,,Paldies!" Sančess sacīja. ,,Jūs izdarījāt pareizo izvēli."

,,Es negribu nevienu nogalināt," Sebastians atbildēja, ,,bet, kas attiecas uz visu pārējo, es palieku pie savām domām. Šis Rokraksts nesīs mums iznīcību. Tas satricinās garīgās varas struktūru un liks cilvēkiem iedomāties, ka viņi ir sava likteņa valdnieki. Šis Rokraksts radīs sajukumu un graus disciplīnu, cilvēki novērsīsies no baznīcas un pārāk aiz-rausies ar šīm atklāsmēm." Viņš bargi palūkojās uz Sančesu. ,,Šurp dodas tūkstošiem zaldātu. Devītā atklāsme nekad neizies ārpus Peru robežām. Bet tagad - taisieties, ka pazūdat, prom no manas misijas!"

Mēs liela ātrumā braucām prom. Aiz mums varēja dzirdēt kravas automašīnu dārdoņu.

,,Kāpēc viņš mūs palaida vaļā?" es jautāju.

,,Acīmredzot, nolēma, ka mēs tāpat nevaram neko padarīt. Es arī pats nezinu, vai mēs maz varam viņam kā patraucēt sasniegt iecerēto." Mūsu acis sastapās. ,,Mēs taču viņu nepārliecinājām."

Arī es nezināju, ko domāt. Varbūt patiesais mūsu brauciena mērķis nebija pārliecināt Sebastianu, bet gan kas cits? Varbūt viss, kas no mums tika prasīts, bija uz mirkli novērst viņa uzmanību?"

Es paraudzījos uz Sančesu. Viņš uzmanīgi skatījās uz ceļu, cerēdams ieraudzīt Viļu un Hūliju. Mēs uzreiz izlēmām braukt tajā virzienā, kur redzējām viņus nozūdam mežā. Pagaidām nekas ievērības cienīgs nebija redzams.

Mēs braucām, un man galvā šaudījās dažādas domas par Selestī-nas drupām. Es iedomājos, kā tur izskatās: izrakumi, arheologu teltis un fonā - seno piramīdu silueti.

,,Manuprāt, viņu šeit nav," Sančess sacīja. ,,Viņiem noteikti būs bijusi automašīna. Ir jāizlemj, kurp mēs dodamies."

,,Man šķiet, ka ir jādodas uz drupām," es noteicu.

Sančess uzmeta man ieinteresētu skatienu.

,,Varam doties arī turp. Tāpat jau nav, kur citur braukt."

Mēs pagriežamies uz rietumiem.

,,Kas jums par šīm drupām ir zināms?" es apvaicājos.

,,Kā jums jau Hūlija teica, tajās ir skatāmas divu laikmetu pēdas. Pirmkārt, kādreiz plaukstošā maiju civilizācija. Tiesa, lielākā daļa viņu tempļu atrodas tālāk uz ziemeļiem, Jukatanā. Šī civilizācija, noslēpumainā kārtā, bez jebkādiem redzamiem iemesliem, pilnībā izzuda ap sešsimto gadu pirms mūsu ēras. Vēlāk šajā pašā apvidū savu civilizāciju radīja inki."

,,Bet kas, jūsuprāt, ar maijiem notika?"

Sančess paskatījās uz mani.

,,Nezinu."

Vairākas minūtes mēs braucām klusēdami. Tad es pēkšņi atcerējos, ka tēvs Sančess Sebastianam teica, ka ir izlasījis vēl vienu Devītās atklāsmes daļu.

,,Kā jums izdevās tikt pie vēl vienas Devītās atklāsmes daļas?" es jautāju.

,,Jaunais zaldāts, kurš mums palīdzēja, zināja, kur tā ir paslēpta. Kad mēs ar jums izšķīrāmies, viņš mani aizveda uz šo vietu un parādīja tur noslēpto dokumenta daļu. Tur nebija teikts nekas daudz vairāk kā tas, ko mums jau pastāstīja Dobsons un Fils, bet tomēr es no šī teksta varēju smelties dažus argumentus, kurus es izmantoju strīdā ar Sebastianu."

,,Kas tur bija teikts?"

,,Tur bija minēts, ka Rokraksts izskaidro daudzu reliģiju būtību. Pateicoties Rokrakstam, piepildīsies šo reliģiju solījumi. Tur tika teikts, ka visas reliģijas palīdz cilvēkiem nodibināt saikni ar augstāko enerģijas avotu. Ikviena reliģija runā par iekšējo Dieva uztveri, kas piepilda mūs un paceļ nepieredzētos augstumos. Reliģija zaudē savu būtību, ja tās vadītāji tā vietā, lai cilvēkiem mācītu, kā atrast iekšējo ceļu uz Dievu, sāk viņiem stāstīt par Dieva varu pār pasauli. Rokrakstā ir teikts, ka vēsturē laiku pa laikam kāds atrada veidu, kā var nodibināt saikni ar dievišķo enerģijas avotu, un, kad tas tā notika, šo cilvēku gadsimtiem ilgi atcerējās kā liecību, ka kas tāds ir iespējams." Sančess palūkojāsuz mani. ,,Vai tad Jēzus Kristus to neizdarīja? Vai tad viņš nepaaugstināja savu svārstību līmeni līdz tādai pakāpei, ka viņš kļuva tik viegls, ka…"

Sančess, nepabeidzis savu sakāmo, apklusa un iegrima dziļās pārdomās.

,,Par ko jūs domājat?" es vaicāju.

Sančess, šķiet, bija samulsis.

,,Es pats nezinu. Fragments, ko zaldāts man parādīja, beidzās tieši ar šiem vārdiem. Tur bija teikts, ka šāds cilvēks var pavērt ceļu visai cilvēcei. Bet kurp ved šis ceļš? Šajā vietā teksts aprāvās."

Mēs klusēdami nobraucām vēl kādas piecpadsmit minūtes. Es mēģināju sakoncentrēties un saņemt kādu norādi uz to, kas notiks tālāk, taču man nekas nesanāca. Iespējams, es pārāk sasprindzinājos.

,,Lūk, arī drupas," Sančess teica.

Pa kreisi no ceļa stiepās mežs, bet aiz meža es saskatīju trīs augstas, piramīdas formas būves. Kad mēs izkāpām no automašīnas un piegājām tuvāk, es ieraudzīju, ka piramīdas ir veidotas no tēsta akmens un ir izvietotas vienādā, kādu trīssimt metru attālumā viena no otras. Laukums starp piramīdām bija noklāts ar gludām akmens plāksnēm. Piramīdu pakājē melnēja arheoloģisko izrakumu pēdas.

,,Paskatieties turp!" Sančess iesaucās, norādīdams uz pašu tālāko piramīdu.

Milzīgās būves pakājē kāds sēdēja. Es uzreiz sajutu enerģijas pieplūdumu. Kad mēs bijām nogājuši pusi ceļa, enerģijas līmenis neticami paaugstinājās. Es paskatījos uz Sančesu. Viņš pacēla uzaci. Kad mēs piegājām vēl tuvāk, es sēdošajā cilvēkā atpazinu Hūliju. Viņa sēdēja sakrustotām kājām un turēja rokās papīra lapu kaudzīti.

,,Hūlija!" Sančess viņu pasauca.

Viņa pagriezās pret mums un piecēlās. Viņas seja izstaroja brīnumainu gaismu.

,,Bet kur tad Vils?" es apvaicājos.

Hūlija norādīja pa labi. Tur, kādu simt soļu attālumā no mums, stāvēja Vils. Ari viņš burtiski mirdzēja.

,,Ko viņš dara?" es jautāju.

,,Lūk, te būs Devītā atklāsme," atbildes vietā, Hūlija noteica un pastiepa man papīra lapas.

Sančess viņai pateica, ka mēs jau zinām to atklāsmes daļu, kur tiek runāts par cilvēces pārvērtībām, kas radīsies apzinātas evolūcijas rezultātā.

,,Bet pie kā mūs šī evolūcija aizvedīs?" Sančess jautāja.

Hūlija neatbildēja. Viņa vienkārši stāvēja, pacēlusi roku ar papīriem, it kā gaidīdama, ka mēs nolasīsim viņas domas.

,,Runājiet taču!" es iesaucos.

Sančess uzlika roku man uz pleca. Es sapratu, ka viņš liek man sakoncentrēties un gaidīt.

,,Devītā atklāsme atklāj mums mūsu galīgo dzīves uzdevumu," Hūlija beidzot sacīja. ,,Tagad viss ir skaidrs. Mēs, cilvēki, esam evolūcijas virsotne. Matērija aizsākas kā visvienkāršākā un vājākā enerģijas forma, pēc tam tā ar katru elementu, katru sugu, kļūst aizvien sarežģītāka un paceļas aizvien augstākā svārstību līmenī."

,,Kad parādījāmies mēs, cilvēki, mēs, paši to nezinot, turpinājām evolūciju. Mēs iesaistījāmies cīņās, uzvarot ienaidniekus un atņemot viņiem enerģiju, un tad mazliet pavirzījāmies uz priekšu, vai, ja uzvarēja ienaidnieks, mēs savu enerģiju zaudējām. Šie cīniņi turpinājās, līdz mēs izgudrojām demokrātiju - sistēmu, kas, lai arī nenovērsa konfliktus, vismaz pacēla tos no fiziskā līmeņa psiholoģiskajā līmenī, un tagad mēs sākam šo procesu saprast. Mēs redzam, ka vēstures gaita ir mūs sagatavojusi apzinātai evolucionēšanai," Hūlija turpināja. ,,Mēs varam paaugstināt savu enerģijas līmeni un apzināti pieredzēt zīmīgas sakritības. Evolūcija kļūst straujāka, un svārstību līmenis paaugstinās."

Viņa ieturēja pauzi, palūkojās uz mums, un tad atkārtoja, ko viņa tikko bija teikusi:

,,Mūsu galīgais dzīves uzdevums ir enerģijas līmeņa tālāka paaugstināšana. Paaugstinoties enerģijas līmenim, pieaugs arī atomu, no kuriem sastāv mūsu ķermeņi, svārstību līmenis."

Viņa atkal apklusa.

,,Ko tas nozīmē?" es jautāju.

,,Tas nozīmē," Hūlija paskaidroja, ,,ka matērija, no kuras mēs sastāvam, kļūst aizvien vieglāka un aizvien garīgāka."

Es palūkojos uz Sančesu. Viņš vērīgi skatījās uz Hūliju.

,,Devītā atklāsme saka, ka, paaugstinoties svārstību līmenim, sāks notiks apbrīnojamas lietas," Hūlija atkal ierunājās. ,,Veselas cilvēku grupas, kas būs sasniegušas noteiktu svārstību līmeni, pēkšņi kļūs neredzamas tiem cilvēkiem, kuru svārstību līmenis vēl nebūs sasniedzis tik augstu līmeni. Cilvēkiem šķitīs, ka šie cilvēki ir vienkārši pazuduši, bet viņi vēl aizvien paši sevi redzēs un jutīsies tieši tāpat, kā pirms tam, viņi vienīgi būs kļuvuši vieglāki."

Klausoties Hūlijā, es pamanīju, ka viņā notiek zināmas pārmaiņas. Viņas ķermenis sāka atgādināt enerģētisko lauku. Viņas aprises vēl aizvien bija skaidras un labi saskatāmas, bet es vairs neredzēju ne ādu, ne muskuļus. Tā vietā, viņa visa tagad it kā sastāvēja no tīras, mirdzošas gaismas.

Es pagriezos pret Sančesu. Viņš izskatījās tieši tāpat. Man par pārsteigumu, tā izskatījās viss apkārt esošais - piramīdas, akmens plāksne mums zem kājām, drupas ieskaujošais mežs, manas rokas… Apkārt esošais skaistums bija kļuvis neticami spēcīgs un pilnīgs, tas pārspēja visu, ko es jebkad biju pieredzējis, pat to, ko es piedzīvoju toreiz, kalna virsotnē.

,,Kad cilvēki sāks paaugstināt savas svārstības līdz tādam līmenim, ka kļūs citiem neredzami, tā būs zīme, kas norādīs uz to, ka mēs šķērsojam robežu starp šo pasauli un to, no kuras mēs esam nākuši un kur atkal nonāksim pēc nāves. Jēzus Kristus ir šīs robežas apzinātas šķērsošanas piemērs. Viņš atvērās enerģijai, līdz kļuva tik viegls, ka varēja staigāt pa ūdens virsmu. Viņš pārgāja nāves robežu šeit, uz Zemes, viņš bija pirmais, kurš to izdarīja, un tā viņš paplašināja fizisko pasauli līdz garīgās pasaules robežām. Kristus dzīve mums māca darīt to pašu, ko paveica viņš, un, ja mēs savienosimies ar to pašu avotu, mēs, sperot soli pa solim, varēsim atkārtot viņa ceļu. Pienāks diena, kad mēs visi sasniegsim tādu svārstību līmeni, ka mēs varēsim uzkāpt debesīs, nezaudējot savu esošo formu." Es pamanīju, ka Vils lēnām dodas uz mūsu pusi. Viņa kustības bija neiedomājami graciozas, viņš kustējās tā, it kā slīdētu pa ledu.

,,Atklāsme dara zināmu," Hūlija turpināja stāstīt, ,,ka vairums cilvēku sasniegs tādu svārstību līmeni trešās tūkstošgades laikā. Tās būs cilvēku grupas, kuras vienos nesaraujamas saiknes. Vēsturē jau ne vienreiz vien ir gadījies, ka cilvēki ir sasnieguši šādu līmeni. Atklāsmē ir teikts, ka visi maiji vienlaikus šķērsoja šo robežu."

Hūlija pēkšņi apklusa. Mēs aiz muguras izdzirdējām pieklusinātas balsis, kas savā starpā runāja spāņu valodā. Drupu teritorijā parādījās vairāki desmiti zaldātu. Viņi devās uz mūsu pusi. Man par izbrīnu, tas mani nemaz neizbiedēja. Zaldāti nāca uz mušu pusi, bet, lai cik tas nebūtu dīvaini, it kā devās mums garām.

,,Viņi mūs neredz!" Sančess sacīja. ,,Mēs atrodamies pārāk augstā svārstību līmenī."

Es atkal paraudzījos uz zaldātiem. Sančesam bija taisnība. Viņi pagāja garām, desmit soļu attālumā no mums, taču mūs nepamanīja.

Pēkšņi mēs izdzirdējām skaļus izsaucienus spāņu valodā, kas nāca no kreisās puses, no turienes, kur atradās piramīdas. Zaldāti, kas bija pienākuši mums vistuvāk, apstājās un aizskrēja šajā virzienā.

Es sasprindzināju redzi, cenšoties saskatīt, kas gan tur notika. No meža iznāca vairāki citi zaldāti, vilkdami aiz rokām divus cilvēkus. Tie bija Dobsons un Fils! Ieraudzījis, ka viņi ir notverti, es biju tik sarūgtināts, ka uzreiz sajutu enerģijas atplūdu. Ar Sančesu un Hūliju, kuri stāvēja man blakus un, neatraudami skatienu, raudzījās uz gūstekņiem, acīmredzot, notika tas pats.

,,Pagaidiet!" mēs izdzirdējām Vila saucienu. Mums šķita, ka viņš kliedz no tālienes. ,,Pagaidiet! Nezaudējiet enerģiju!"

Es ne tikai dzirdēju viņa vārdus, es tos sajutu ar visu ķermeni. To skanējums šķita dīvains un izkropļots.

Mēs pagriežamies un ieraudzījām Viļu, kurš pieskrēja mums klāt un turpināja runāt, bet tagad viņa vārdi jau šķita pilnīgi nesaklausāmi un nesaprotami. Es jutu, ka man ir grūti sakoncentrēt uz viņu skatienu. Viņa tēls sāka izplūst. Es neticēju savām acīm - viņš pamazām izzuda.

Hūlija pagriezās pret mani un Sančesu. Viņas enerģijas līmenis bija pazeminājies, bet tas viņu nemaz nemulsināja, it kā notiekošais viņai kaut ko izskaidrotu.

,,Mums neizdevās saglabāt sasniegto svārstību līmeni," viņa teica. ,,Bailes to ļoti jūtami pazemina." Viņa paraudzījās uz vietu, kur mēs vēl pirms mirkļa redzējām Viļu.

,,Devītā atklāsme saka, ka, lai arī atsevišķi cilvēki ir spējīgi laiku pa I laikam pārkāpt šo robežu, vispārēja robežas pāreja nenotiks tik ilgi, kamēr mēs neatbrīvosimies no bailēm un neiemācīsimies vienmēr saglabāt augstu svārstību līmeni, neatkarīgi no situācijas."

Viņa runāja aizvien aizrautīgākā balsī.

,,Vai tad jūs nesapratāt? Mēs vēl nespējam šķērsot šo robežu, bet Devītā atklāsme mums dod ticību saviem spēkiem. Šī atklāsme atklāj mums mūsu dzīves uzdevumu un evolūcijas mērķi. Visas pārejās atklāsmes rāda, ka pasaule ir neticama skaistuma un enerģijas pārpilna, un mēs, pieslēdzoties enerģijai, varam uztvert un izjust šo skaistumu."

,,Jo vairāk skaistuma mēs redzam, jo tālāk pavirzāmies pa evolūcijas ceļu. Jo tālākā ceļa posmā mēs esam, jo augstāks mūsu svārstību līmenis. Devītā atklāsme saka, ka, mūsu saasinātā skaistuma uztvere un augstais svārstību līmenis, beigu beigās, pavērs mums ceļu uz Debesīm, kas jau ir mūsu priekšā, tikai mēs tās vēl neredzam."

,,Ja šajā ceļā mūs sāk nākt šaubas vai ja mēs pārstājam redzēt savu virzību uz priekšu, ir nekavējoties jāatceras mūsu galvenais mērķis, kas tad arī ir cilvēka dzīves jēga. Šis mērķis ir debesu iemantošana uz zemes. Tāpēc mēs šeit esam, un tagad mēs zinām, kā to var sasniegt….Kā mēs to sasniegsim."

Viņa uz brīdi apklusa.

,,Devītajā atklāsmē ir pieminēta Desmitās atklāsmes esamība. Es domāju, ka tā mums atklās…"

Pirms viņa paguva pabeigt savu domu, atskanēja automātu šāvienu kārta, un man pie pašām kājām nobira akmeņu lauskas. Mēs, paceltām rokām, metamies zemē. Neviens no mums nebilda ne vārda. Pienāca zaldāti, pārmeklēja mūs, konfiscēja visus papīrus un aizveda mūs katru uz savu pusi.

Pirmās nedēļas pēc aresta bija īsts murgs. Virsnieki, viens pēc otra, neatlaidīgi pratināja mani par Rokrakstu, kā rezultātā, krasi nokritās mans enerģijas līmenis.

Es tēloju pastulbu tūristu un izlikos, ka neko nezinu. Galu galā, es patiesi nezināju, pie kura garīdznieka vēl ir palikušas kādas Rokraksta kopijas vai cik sabiedrībā ir plaši izplatītas Rokraksta idejas. Mana taktika maz pamazām sāka dot rezultātus. Es zaldātiem vienkārši biju stipri vien apnicis, un viņi mani nodeva civilo varas orgānu rīcībā, kas šai lietai piegāja pilnīgi no citas puses.

Šīs amatpersonas sāka mani pārliecināt, ka mans brauciens jau no sākta gala bija viena vienīga kļūda, jo nekāda Rokraksta nekad nav bijis. Viņi apgalvoja, ka visas atklāsmes ir izdomājusi kāda neliela garīdznieku - musinātāju grupa, kas plānoja sacelšanos, bet es, gluži vienkārši, biju apvests ap stūri. Es klausījos un neko neiebildu.

Pēc kāda laika šis sarunas kļuva gandrīz vai draudzīgas. Mani sāka uzskatīt par nevainīgu sazvērestības upuri, lētticīgu un naivu jeņķi, kurš ir salasījies piedzīvojumu grāmatas un tagad apmaldījies svešā valstī.

Tā kā man bija ļoti zems enerģijas līmenis, es neizslēdzu, ka viņi, iespējams, patiešām būtu varējuši izskalot man smadzenes, ja vien mani no kara bāzes, kur es sākumā atrados, nebūtu pārveduši uz valdības kompleksu, kas atradās netālu no Limas lidostas, un neizrādītos, ka šajā kompleksā sēž apcietinātais tēvs Karls. Šī sakritība manī atgrieza daļu jau zaudētās pārliecības.

Pirmoreiz es viņu ieraudzīju pagalmā, kur mūs izveda pastaigā. Viņš sēdēja uz sola un lasīja. Es, pārvarējis vēlēšanos strauji mesties viņam klāt, lēnā solī piegāju pie viņa, cerēdams, ka nepiesaistīšu ēkā strādājošo amatpersonu uzmanību. Kad es apsēdos viņam līdzās, tēvs Karls pacēla acis un plati pasmaidīja.

,,Es jūs gaidīju," viņš sacīja.

«Tiešām?"

Viņš nolika malā grāmatu. Es pamanīju, ka viņa acis staro patiesā priekā.

,,Kad mēs ar tēvu Kostosu ieradāmies Limā," viņš stāstīja, ,,mūs nekavējoties arestēja un izšķīra, un kopš tā laika viņi mani tur šeit - nav skaidrs, kāpēc viņi tā dara, es pat netieku pratināts. Tad es sāku bieži domāt pārjums," viņš daudznozīmīgi uz mani paskatījās, ,,un sapratu, ka jūs noteikti šeit parādīsieties."

,,Kā es priecājos jūs satikt!" es atteicu. ,,Vai jums kāds ir stāstījis, kas notika Selestīnas drupās?"

,,Jā. Man bija izdevība nedaudz parunāt ar tēvu Sančesu. Viņš bija atvests šeit uz vienu dienu, pēc tam viņu atkal aizveda."

,,Vai viņam viss ir kārtībā? Vai viņš nezina, kas notika ar pārējiem? Un kas ar viņu būs? Vai viņu ietupinās cietumā?"

,,Nē, viņš par pārējiem neko nezināja, un nav arī zināms, kas tālāk notiks ar viņu pašu. Varas iestādes metodiski meklē un iznīcina Rokraksta norakstus. Viņi grib interpretēt šo lietu kā liela mēroga mistifikāciju. Mēs tiksim pasludināti par krāpniekiem, bet kas zina, kas ar mums notiks pēc tam."

,,Bet kā tad ar Dobsona kopijām? Cik atceros, viņš paspēja izvest uz Štatiem Pirmo un Otro atklāsmi."

,,Tās jau ir konfiscētas. Tēvs Sančess stāstīja, ka valdības aģenti tas uzmeklēja un nolaupīja. Kā izrādījās, peruiešu aģenti bija mums visapkārt. Viņi jau no paša sākuma zināja par Dobsonu un arī par jūsu draudzeni Čarlīnu."

,,Un jūs domājat, ka nav saglabājusies neviena kopija?"

,,Domāju, ka tas būs brīnums, ja kāds noraksts patiesi būs saglabājies neskarts."

Es aizgriežos. Mana no jauna iegūtā enerģija atkal samazinājās.

,,Bet jūs taču atceraties, ko tas nozīmē?" tēvs Karls jautāja.

Es klusēdams paraudzījos uz viņu.

,,Tas nozīmē," viņš turpināja, ,,ka katram no mums ir pēc iespējas precīzāk jāatceras to, kas bija teikts Rokrakstā. Jums ar Sančesu neizdevās pierunāt kardinālu Sebastianu atļaut nopublicēt Rokrakstu, taču jūs novirzījāt viņa uzmanību, un, pateicoties tam, jums izdevās uzzināt un apgūt Devīto atklāsmi. Tagad tā ir jāizplata, un jums nāksies tajā piedalīties."

Man likās, ka viņš izdara uz mani spiedienu, un šajā mirklī manī atdzīvojās mans ,,noslēgtā tipa" scenārijs. Es atgāžos pret sola atzveltni un sāku skatīties uz citu pusi. Tēvs Karls iesmējās. Šajā brīdī mēs pamanījām, ka pa biroja logu uz mums noraugās vairāki vēstniecības darbinieki.

,,Paklausieties," tēvs Karls ātri noteica, ,,ir pienācis laiks dalīties atklāsmēs ar citiem cilvēkiem. Katram, kurš ir saņēmis vēsti un apjau-tis atklāsmju patiesumu, ir jānodod šī vēsts tam, kurš ir gatavs viņā klausīties. Pievienošanās enerģijas avotam ir tas, uz ko cilvēkiem ir jātiecas, kas ir jāgaida un par ko ir jārunā. Ja tas tā nenotiks, cilvēce var noslīdēt atpakaļ uz stāvokli, kurā mēs izlikāmies, ka dzīvojam, lai valdītu pār cilvēkiem un ekspluatētu mūsu planētu, un, ja tas tā notiks, cilvēce būs lemta bojāejai. Šī ir vēsts, kuru ir jānodod tālāk ikvienam no mums."

Es ievēroju, ka no ēkas iznāca divi ierēdņi un devās mūsu virzienā.

,,Un vēl kas," tēvs Karls klusām piebilda.

,,Kas?"

,,Tēvs Sančess teica, ka Hūlija pieminēja Desmito atklāsmi. Tā vēl nav atrasta, un neviens pat nevar iedomāties, kur tā būtu meklējama."

Ierēdņi bija jau gandrīz blakus.

,,Es domāju," tēvs Karls turpināja, ,,ka viņi jūs palaidīs vaļā. Iespējams, jūs būsiet vienīgais, kurš varēs doties šīs atklāsmes meklējumos."

Mūsu saruna aprāvās. Pienākušie ierēdņi sāka vest mani uz ēku. Tēvs Karls pasmaidīja, pamāja man ar roku un kaut ko pateica, bet es viņā vairs neklausījos. Līdzko tēvs Karls bija pieminējis Desmito atklāsmi, man ienāca prātā Čarlīna, un tagad šī doma no manis vairs neatstājās. Kāpēc es par viņu domāju? Kāda ir viņas saistība ar Desmito atklāsmi?

Man lika savākt tās nedaudzās mantas, kas man bija palikušas, pavadīja mani līdz vārtiem un iesēdināja valsts automašīnā. Mani nekavējoties nogādāja lidostā un aizveda līdz iekāpšanas zonai. Viens no ierēdņiem tikko redzami pasmaidīja un palūkojās uz mani caur savām biezajām brillēm.

Viņa smaids ātri vien pazuda. Viņš pastiepa man manu pasi un biļeti uz Savienotajām Valstīm…un pēc tam, ar briesmīgu peruiešu akcentu ieteica nekad, nekad neatgriezties Peru.

PĒCVĀRDS

Grāmata Selestīnas pareģojums ir pārdota vairāk nekā astoņos miljonos eksemplāru, vairāk nekā trīsdesmit divās valstīs, un tā ir pasaulē pēdējo divu gadu laikā visvairāk pārdotā amerikāņu grāmata ar cietajiem vākiem. Manuprāt, visinteresantākais šīs grāmatas popularitātes aspekts ir tas, ka tas viss ir noticis bez plašas publicitātes masu mēdijos. Jau kopš paša sākuma es centos izvairīties publiski runāt par savu filozofiju un grāmatu saturu, un ļāvu saviem romāniem un grāmatām runāt par sevi pašām. Līdz pat šai dienai es neesmu nodarbojies ar sava darba popularizēšanu pasaules masu mēdijos.

Grāmata ir iemantojusi popularitāti, pateicoties tam, ka cilvēks ir to izlasījis, atzinis garīgo pieredzi, par kuru ir stāstīts šajā grāmatā, ir iedevis to izlasīt kādam draugam vai nopircis vēl dažus eksemplārus, lai izplatītu tās savu draugu vidū. Es ticu, ka tas tā ir noticis, tāpēc ka cilvēkiem ir nepieciešams pārrunāt garīgo pieredzi, kas ir vienlaikus ienākusi prātā vairākiem cilvēkiem.

Visvairāk es priecājos par to, ka dialogs pārkāpj dažādu kultūru un valstu robežas, jo šī ir globāla saruna ne tikai par Selestīnas pareģojumu, bet arī par citām grāmatām, mēs patiesi izmēģinām dažādus ceļus uz mūsu apziņas paplašināšanos. Ievērojot to, es sevi, pirmkārt, uzskatu par sociālo komentētāju, un es cenšos aprakstīt posmus, kas, kā es domāju, šobrīd parādās mūsu apziņā. Šo mērķu sasniegšanai, pēc Selestīnas pareģojuma tika izdots studiju ceļvedis (līdzautore Kerola Adriana), kurā bija sniegts plašāks skaidrojums. Vēlāk tika izdots šīs grāmatas turpinājums Selestīna. Desmitā atklāsme, kur tika runāts par pēcnāves dzīvi un tika paplašinātas mūsu zināšanas par zīmīgo sakritību nozīmi. Ir pieejams arī empīrisks Desmitās atklāsmes ceļvedis, kas, tāpat kā iepriekšējais ceļvedis, arī tapis sadarbībā ar Kerolu.

Mans pēdējais darbs ir Selestīnas vīzija, vienkārša, godīga eseja, kas apraksta risku un pieredzi, kas saistīta ar mūsu jauno garīgo zināšanu izmantošanu dzīvē. Nākotnē ir paredzēts izdot atlikušos Selestīnas sērijas romānus, Vienpadsmito un Divpadsmito atklāsmi, kas, tāpat kā iepriekšējā atklāsme, koncentrēsies uz dzīvi saskaņā ar šīm jaunajām zināšanām.

Mēs visi esam ceļlauži, mēs rīkojamies sinhroni un pārrunājam savā starpā mūsu pieredzi, un es nevaru vien izteikt, svarīgs ir šis process. Daloties savās domās un pārrunājot to, ko mēs dzīvē sagaidām, mēs paužam neko citu, kā vien jaunos pasaules uzskatus, kas valdīs jaunajā tūkstošgadē.

Ceru uz jūsu līdzdalību šajā procesā.

DŽEIMSS REDFĪLDS Jūnijs, 1997.

Content

Redfīlds Džeimss Selestīnas pareģojums

KRITISKĀ MASA

ILGSTOŠĀ TAGADNE

ENERĢIJA

CĪŅA PAR VARU

MISTISKĀ ATKLĀSME

PAGĀTNES IZZINĀŠANA

ĻAUŠANĀS STRAUMEI

CILVĒKU ATTIECĪBU ĒTIKA

JAUNĀ GARĪGĀ KULTŪRA

PĒCVĀRDS