Nīcše Frīdrihs Vilhelms

Tā runāja Zaratustra

Frīdrihs Vilhelms Nīcše

Tā runāja Zaratustra

FRIDRIHS NĪČE

I

Fridrihs Nīče! - lielais paradoksists, pārdrošais, pārgalvīgais visu vērtību pārvērtētais, kas izkar pār cilvēci jaunus tikumības galdiņus un sprauž cilvēcei jaunus mērķus;

Fridrihs Nīče! - smalkais stilists, kas, tāpat kā skaņu mākslinieks skaņās, prot vārdos izteikt visdziļākās domu un visliegākās jūtu nianses;

Fridrihs Nīče! - lielais simbolists, kas, līdzīgi Dantem, mīl savas domas ietērpt grūti atminamās mīklās un noslēpumainās līdzībās, jo viņa poēma "Tā runāja Zaratustra" prasa tāda pat plaša komentāra kā Dantes "Dievišķā komēdija';

Fridrihs Nīče! - dziļais un patstāvīgais pētnieks, kas vienmēr un visur domā pats ar savu galvu jeb, kā viņš pats saka, "vāra ikvienu atgadījumu pats savā podā, - un tikai tad, kad tas tur savārīts, apsveic to par savu barību";

jo, pēc viņa domām, "labāk būt ģeķim uz paša roku nekā gudram pēc citu labās atziņas"'.

Fridrihs Nīče! - filologs un filozofs, mūziķis un dzejnieks - pieder pie ievērojamākajiem dižgariem un daiļgariem Vācijā pagājušā gadu simteņa otrajā pusē.

Nīče ir saucējs, aicinātājs, jaunu atziņu radītājs, jaunas reliģijas dibinātājs jeb, kā viņš pats sevi raksturo: priesteris, dzejnieks, zinātnieks un prātnieks.

Nīčem piemīt rakstura cēlums, jūtu cildenums, domu dedzīgums un gara godprātība.

Nīčē mita, pastāvīgā nemierā viens otram blaku un viens otru tiranizēdami, augsti apdāvināts mūziķis, brīvdomīgs domātājs, reliģisks ģēnijs un liels dzejnieks.

Prāts viņam dominē pār jūtām, griba - pār kaislībām. "Būt par tautas vadoni," viņš saka, "nozīmē likt kaislībām kalpot idejai."

Dažiem Nīče ir kā starojošs meteors, kas nokritis no debesīm; citiem viņš ir kā asinskārīgs vilks, kas iz mežiem iebrucis mūsu kultūrā.

Nīčem piemita nesalaužama ticība sev pašam, ticība, kas vēlāk pārgāja lieluma mānijā.

"Zvēru jums," raksta viņš Brandesam 1888. g . 20. novembrī, "ka pēc divi gadiem visa zeme locīsies konvulsijās… Es esmu kļūme…" (Ich bin ein Verhangniss.)

Un kādā citā vietā: "Tūkstoši nākamo gadu simteņu zvērēs tikai manā vārdā."

Par velti tiekot vests laikskaits no tās "nelaimīgās dienas", kad esot parādījusies kristietība. "Kādēļ to nevest labāk no kristietības pēdējās dienas? No šīs dienas! No visu vērtību pārvērtēšanas mirkļa."

Viņa liktenis bija apzīmogots jau no pašas bērnības. Viņš jau tad nesa sevī tā pētniecības gara uguns dzirksteli, kas vēlāk iededzās lielā sārtā, uz kura viņš pats sadega.

Reti kāds rakstnieks ir ar saviem darbiem tā uztraucis prātus kā Fridrihs Nīče. Pie viņa mēs redzam, ka morālistam, apdvestam ar dzejisku spēku, ir uz sabiedrību daudz dziļāks iespaids nekā sausam, abstraktam morālu ideju sludinātājam.

Nīče valdzina mūs ar to, ka mēs viņā neredzam sausu, abstraktu prātotāju, bet vienmēr un visur jūtam dedzīgu, ideālu sapņotāju, kas savos patiesības meklējumos nepielieto vienīgi auksti apsverošo prātu, bet ieliek tanīs visu savu karsti pukstošo sirdi, savu dzejisko aizrautību, ietērptu pievilcīgos simbolos.

Nīčem bija drosme ne vien skatīties acīs patiesībai (tāda ir bijusi pirms viņa jau daudziem patiesības sludinātājiem), bet viņam bija arī māka savas atziņas ietērpt skaistā, dzejiskā formā, kas lasītāju valdzināt valdzina.

Visi Nīčes sacerējumi ir apdvesti ar optimismu. Tie ierosina aktivitāti, iedveš spēku un ticību sev pašam un aicina uz darbu.

Nīče nīst visu, kas gļēvs, nevarīgs, nespēcīgs. Vārds "gļēvs" viņam ir identisks vārdam "slikts". Nicināms šķiet viņam ikviens, kas pastāvīgi zūdās, nopūšas un žēlojas.

Nīče piešķir cilvēkam viņa lielo vērtību.

Viņš māca mums būt varonīgiem, stāvēt pašiem uz savām kājām, spraust augstākus un tālākus dzīves mērķus, nedzīties pēc laimes, bet pēc darba, jemt no dzīves par labu ne vien labo, bet arī ļauno, ne vien priekus, bet arī ciešanas un nest šīs ciešanas ar īstu stoicismu, atrast šo ciešanu panešanā pat zināmu baudu.

Spēks un drosme lai ir tie dzenuļi, kas mūs virza uz priekšu, kas mūsu lidojumam dod spārnus un mūsu kuģa braucienam pa dzīves bangām uzvelk dzinējburas.

Nīče māca: neuzskatīt neko (arī viņu pašu) par pēdējo vārdu, par pēdējo attīstības etapu, bet iet tālāk, augstāk, dziļāk. Pašiem meklēt patiesības, pašiem radīt ideālus!

Ikvienam, kas grib būt brīvs, jāsmeļas, pēc Nīčes domām, brīvība sevī. "Esi cilvēks - un seko nevis man, bet sev! tikai sev! Topi, kas tu esi!" tāda ir Fridriha Nīčes devīze, kas noder kuram katram meklējošam garam.

Nīčes idejas ir daudziem tapušas par ticības apliecinājumu. Bieži tās tiek vienpusīgi vai nepareizi iztulkotas, kas Nīči nostāda neīstā gaismā.

Nīčes intensīvākajā darbības laikmetā, kad viens pēc otra nāca klajā viņa ievērojamākie darbi, Nīči Vācijā aiz nesaprašanas vai pārprašanas noklusēja. Viņā redzēja tikai nesaudzīgu, pārdrošu kristīgās ticības noliedzēju un nesaprotamu, himerisku domātāju. Tagad viņā daudzi redz jaunas kultūras pravieti, kura ideāls ir stipras gribas cilvēks.

II

Fridrihs Nīče bija mācītāja dēls. Viņš piedzima 1844. gada 15. oktobrī. Viņa vecāki un to priekšteči, kā no tēva, tā no mātes puses, ir bijuši garīdznieku kārtas. Tie visi bija īsti kristīgi cilvēki. Viņa tēvs, Kārlis Ludvigs Nīče, bija nelielas lauku draudzes mācītājs Rekenas ciematā, netāl no Licenas.

Par savu pirmdzimušo dēlu, kas tam pēc četriem laulībā pavadītiem gadiem piedzima, Kārlis Ludvigs Nīče bija ļoti sajūsmināts un ierakstīja baznīcas grāmatā šādus vārdus:

"Ai, oktobri, svētīto mēnesi, tu vienumēr atnes man priekus! Bet no visām tavām dāvanām šī ir tā gaišākā un brīnišķīgākā: es kristīju savu pirmdzimušo. Mans dēls, tavs vārds zemes virsū būs Fridrihs Vilhelms, par piemiņu ķēniņam, manam labdarim, kura dzimumdienā tu esi piedzimis."

Bieži Fridrihs un viņa māsa Elzbete klausījās ģimenes nostāstu, kuru tiem labprāt stāstīja vecmāmuļa.

Nīčes tālie senči dzīvojuši Polijā. Tie bijuši grāfu kārtas un saukušies Nieki. Reformācijas laikā viņiem bijis jāpiedzīvo vajāšanas. Nebēdādami par tām, Nieki sarāvuši visus sakarus ar katoļticību un emigrējuši uz Vāciju. Dzimta pajēmusi sev tikai līdz tikko piedzimušo dēlu. Trīs gadus viņi klīduši no pilsētas uz pilsētu. Māte visu to laiku zīdījusi puisēnu ar krūti un, neskatoties uz visām pārciestām likstām, piešķīrusi puisēnam apbrīnojamu veselību. Sencis nodzīvojis līdz sirmam vecumam un devis pūrā saviem pēctečiem divi labas īpašības: izturību un ilgu mūžu.

Mazais Fridrihs nekad neapnika klausīties šais interesantajās priekšteču dēkas.

Daudzkārt viņš licis vecmāmuļai stāstīt arī par to, kā notikušas poļu karaļu vēlēšanas; kā šai nolūkā sapulcējušies poļu muižnieki jāšus kādā lielā ielejā.

Ikviena šļahtiča tiesība pretoties vispārējai gribai un nebūt mierā ar izvēli - zēnu ļoti sajūsminājusi, jo arī viņš savās dzīslās juta ritam poļu muižnieku asinis.

"Grāfs Nickis nedrīkst melot," teicis viņš kādreiz māsai.

Arī vēlāk, kad Nīče jau bija pieaudzis, viņš reižu reizām atgriežas pie jautājuma par savu piederību pie poļu tautības.

"Mani priekšteči," viņš kādā vietā raksta, "bijuši poļu muižnieki: no tam manā miesā daudz rases instinktu un mans uzvārds, kas man tik mīļš un tik grūts."

"Kad es domāju par to, cik bieži griežas pie manis ceļā kā pie poļa pat poļi, cik reti mani uzskata par vācieti, - var likties, ka esmu ticis vāciešiem tikai piejūgts."

1880. gadā, veseļodamies Marienbādes veselības avotos, Nīče raksta draugam P. Gastam:

"Še ir daudz poļu, un tie - cik tas savādi - tura mani pilnīgi par poli, nāk man klāt, poliski sveicinādami, un netic man, kad es sākos esam šveicietis.

"īsta poļu rase, tikai sirds diezin kurp novērsta," - šādiem vārdiem kāds no viņiem šķīrās no manis, gluži apbēdināts."

Un tiešām - pēc ārējā izskata Nīčem vīra gados bija daudz līdzības ar poļu nelaiķa maršalu Pilsudski.

Iemācījies klavieru spēli, kurā Nīče vēlāk izrādīja retu izveicību un arī komponista dāvanas, mazais Frīdrihs sacerējis veselu rindu mazurku, kuras veltījis saviem "poļu senčiem".

Kā zēns Nīče bija nosvērts un nopietns, tādēļ biedru starpā viņš baudīja lielu cieņu. Savu drusku jaunāko māsu Elzbeti viņš pamāca: "Kad māki valdīt pats pār sevi, tad sāc valdīt pār visu pasauli."

No Rekenas ciemata Nīčes tēvs vēlāk tiek pārcelts par mācītāju Naumburgā; bet drīz pēc tam mirst ( 1849. g .) no smadzeņu satricinājuma, ko tas dabūja, krītot no kāpnēm. Frīdrihs Nīče, tēvam mirstot, nav vēl piecus gadus vecs, bet savos bērndienu atmiņu uzzīmējumos viņš šo traģisko ģimenes atgadījumu diezgan sīki notēlojis.

Savu skolas izglītību Nīče baudīja vecajā klasiskajā Pfortas vidusskolā, kura tolaik skaitījās pie priekšzīmīgākajām mācības iestādēm. Vesela rinda pazīstamu slavenu viru dabūjuši Pfortā savu izglītību: Novaliss, brāļi Šlēgeļi, filozofs Fihte u. c.

Nlče Pfortas skolā ar sevišķu labpatiku un labiem panākumiem nododas klasicismam, sevišķi grieķu valodas, vēstures, filozofijas un literatūras studijām.

Pfortas skolas laikā Nīčes mīļākie rakstnieki ir Šillers, Bairons, Helderlins, visi dedzīgi, aizrautīgi ideālisti, romantiski sapņotāji un protesta gari. Sevišķi Helderlinu, kas tolaik vēl bija maz pazīstams, Nīče jo augstu cienīja, saskatīdams viņā daudz ko sev radniecīgu. Helderlins mīlēja noslēpumaino dabu un gaišo, saulaino Hellādu, kas arī Nīči pievilka.

Ar nobrieduša vīra skatu Nīče jau kā Pfortas skolnieks lūkojas uz dzīvi.

19 gadus vecs būdams, viņš raksta kādā vēstulē mātei:

"Mani uztrauc mana nākotne. Visi manas dzīves apstākļi, kā ārējie, tā iekšējie, runā par to, ka mana nākamā dzīve būs pilna nemiera un nezināmības. Es esmu dziļi pārliecināts par to, ka sasniegšu vajadzīgo pakāpi tai profesijā, kuru izvēlēšos; bet līdz ar to man trūkst spēka atteikties profesijas labā no daudz kā cita, kas man līdzīgā mērā ir interesants. Ar ko es nodarbošos? Es vēl neesmu izšķīris šo jautājumu, jebšu pilnīgi apzinos, ka tāda izšķiršanās atkaras vienīgi no manis paša. Es zinu droši tikai vienu, ka, ja es ķeršos pie kaut kādas lietas izpētīšanas, tad izpētīšu to līdz pašam pamatam; no tam izvēle top, zināms, tikai vēl grūtāka, jo vajaga atrast tādu lietu, kurai nedalīti varētu pieķerties. Man ir tik daudz tieksmju un vēlēšanos, ka, ja es tās visas apmierinātu, tad būtu ļoti izglītots cilvēks, nevis kaut kāds "profesionāls laidaks"."

Kad Nīče nobeidz Pfortas skolu, ticība Dievam nav viņā vēl satricināta. Iesniegdams līdz ar citiem absolventiem savam klases audzinātājam parasto rakstisko pateicību, Nīče saka:

"Mana pirmā pateicība pieder Dievam, kas ar visu mani apveltījis. Ko gan, izjemot karsto visas manas sirds pateicību, kas pilna mīlas, lai es Viņam nestu? Par šo manas dzīves brīnišķīgāko mirkli man arī Viņam jāpateicas. Lai Viņa žēlastība ir vienumēr ar manim!"

***

Nīče studēja klasisko filoloģiju vispirms Bonnas augstskolā, kur tolaik lasīja lekcijas daudzinātais filologs Ričls, kuram Nīče kaislīgi pieķērās. "Šis cilvēks," viņš saka, "ir mana zinātniskā sirdsapziņa." Kad Ričls 1865. gada rudenī pārgāja par profesoru Leipcigas augstskolā, Nīče viņam sekoja. Ričlam piemita labs audzinātāja takts. Starp citu, viņš deva Nīčem padomu neizšķiest savus spēkus, nododoties pārāk daudzām lietām.

"Ja gribat kļūt par stipru vīru, tad izvēlieties sev specialitāti," viņš sacīja.

Leipcigas studiju laikā Nīče iepazīstas personīgi ar Rihardu Vāgneru, un viņu starpā nodibinās tuvas un draudzīgas attiecības.

Nīče dziļi iecienīja un iemīlēja Vāgneru jau tai laikā, kad Vācijā vēl liela daļa bija pret Vāgneru. Nīčem Vāgners bija ticis tuvs ar viņa "Tristānu un Izoldi". Šī mūzikas drāma bija Nīči dziļi aizgrābusi. Tāpat jo dziļi aizgrāba viņu Vāgnera opera "Meistar dziedoņi", pēc kuras noklausīšanās viņš raksta draugam Rodem:

"Lai būtu taisnīgs pret tādu cilvēku, tad vajaga piesūkties ar entuziasmu. Es velti pūlos klausīties viņa mūziku ar aukstu un atturīgu uzmanību: šīs skaņas aiztrīcina manī katru nervu… "Meistardziedoņu" uvertīra aizrāva mani ar tādu varu, ka es sen neko tam līdzīgu nebiju izjutis…"

Un kādā citā vēstulē Nīče raksturo Vāgneru šādi:

"Vāgners iemieso sevī ideālu cilvēktipu: viņam ir apbrīnojami bagāts, cēls gars, acīs krītoši enerģisks raksturs. Šis apburošais cilvēks ir mīlas cienīgs, jo viņā deg vēlēšanās visu zināt. Es lūdzu tevi - raksta viņš tālāk - netici tam, ko drukā par Vāgneru žurnālisti un mūzikas kritiķi. Neviens pasaulē nepazīst viņu un nevar spriest par viņu… Vāgnera dvēselē valda tāds absolūts ideālisms, tāda dziļa un aizgrābjoša cilvēcība, ka es jūtos viņa tuvumā, it kā pie manis būtu pati dievība."

Vēlāk, kad Vāgneram Baireitājau ceļ izrāžu celtni, Nīčem Vāgners parādās citādā gaisina: tirānisks, egoistisks, rupjš, valdkārīgs, atriebīgs, greizsirdīgs, aizdomīgs, neuzticīgs un augstprātīgs.

Nīče, pēc viņa paša vārdiem, ieradies Baireitā kā ideālists, un tādēļ tam vajadzējis izbaudīt visrūgtāko vilšanos. Baireitā ticīgais pārvērtās par noliedzēju, aizgrābtais cienītājs - karstā Vāgnera un viņa mūzikas apsūdzētājā. Vāgners tagad viņa acīs bija tikai liels aktieris, bet viņa mūzika - teatrāla retorika. "Tas ir mūzikas Viktors Igo," izteicās par Vāgneru Nīče.

Bet nevis augstprātība, valdkārība, atriebība un citas rakstura negatīvās īpašības, kādas Nīče Vāgneram piešķir, bija par cēloni, kālab Nīče no Vāgnera atšķēlās, bet gan viņu pasaules uzskatu pretišķība. Nīče nekādi nevarēja samierināties ar to, ka Rihards Vāgners savā "Parsifālā" rāda cilvēci, kas tiek atmodināta jaunai dzīvei caur Svētā vakarēdiena sakramentu; rāda, ka ļaužu grēcīgās asinis top šķīstītas caur Kristus asinīm, ko Viņš par tiem izlējis.

Nīče turpretim grib savā Zaratustrā rādīt, ka cilvēce var tikt uz jaunu dzīvi atmodināta caur sevi pašu, caur izlasīta mazākuma tikumiem, kas šķīstījis un atjaunojis savas asinis.

Draudzības saišu saraušana ar R. Vāgneru radīja Nīčem lielas sirdssāpes.

"Tā bija šķiršanās," raksta viņš vēlāk, "no kuras var aiziet bojā; tas bija tas grūtākais, ko es kādreiz esmu pārdzīvojis."

Vēl savā mūža rietā Nīče atceras par saviem draudzības sakariem ar R. Vāgneru un izsakās par tiem ar lielu godbijību un sirsnību:

"Es ne visai augsti vērtēju savas pārējās attiecības pret cilvēkiem," viņš saka, "bet es ne par ko negribētu izdzēst no savas dzīves tās dienas, kas tika pavadītas Tribšenā (vietā pie Firvaldštetes ezera Šveicē, kur bij apmeties uz dzīvi savā vasarnīcā R. Vāgners), uzticamības, jautrības, cēlu nejaušību, dziļu acumirkļu dienas."

III

Pirms studiju beigšanas, 1869. gadā, Bāzeles augstskola uzaicina 24 gadus veco Nīči uzjemties vadīt filologa Kīslinga (Kiessling) katedru, jo Kīslings pārgāja uz Hamburgu. Šāds uzaicinājums vēl augstskolu nebeigušajam studentam bija patīkams glaimojums, un viņš tam piekrita. Nīče bija pirms īsu laiku ārštata profesors, bet drīz pēc tam kārtējs profesors klasiskajā filoloģijā. Leipcigas Universitāte bija aiz cienības pret Nīčes lielajām sekmēm filoloģijas studijās piešķīrusi viņam, vēl augstskolu nebeigušam, doktora grādu.

Bāzelē Nīče līdzās augstskolas priekšlasījumiem uzjēmās mācīt arī grieķu valodu un literatūru Bāzeles paidagoģiuma augstākā klasē. Tā bija augstāka vidus mācības iestāde, un tanī bez Nīčes nodarbojās vēl arī citi turienes augstskolas profesori, kā kultūrvēsturnieks Jākobs Burkhards (Burckhardt) un filologs Mēlijs (Mahly).*ŠeNīče iemantoja lielu piekrišanu pie saviem skolniekiem. Viņa spožais talants -jaunatni pie sevis saistīt un uz viņu ierosinoši un attīstoši iedarboties - še izpaudās pilnā mērā. Burkhards toreiz par viņu izsacījās: "Tāda skolotāja vēl līdz šim Bāzele nav redzējusi." Burkhards piederēja pie Nīčes šaurā draugu pulciņa, pie kura vēl skaitījās baznīc-vēsturnieks Francs Overbeks (Overbeck) un kantists Heinrihs Romunds (Romundt). Ar abiem pēdējiem Nīče dzīvoja kopā vienā namā, kuru bāzelieši pēc tam, kad Nīče bija laidis klajā "Laikam nepiemērotus apcerējumus", iesauca par "indes būdu".

Sava Bāzeles dzīves posma beigās Nīče dzīvoja kādu laiku kopā ar savu vienīgo māsu Elzbeti, kas bija ar viņu gandrīz vienā vecumā un ko vēlāk viņa jaunības draugs Bernhards Fersters (Fцrster) apprecēja un kopā ar to aizceļoja uz Paragvaju.

1870. gadā Nīče jēma dalību vācu-franču karā kā brīvprātīgs slimnieku kopējs.

Drīz pēc tam parādījās pie viņa pirmie draudošie nervu kaites simptomi, kas, periodiski atkārtodamies, izpaudās stiprās galvassāpēs un sliktā dūšā. Ja tic Nīčes paša vārdiem, tad tā bijusi iedzimta kaite, kādam spriedumam gan nevar piekrist.

1876. gada sākumā Nīče jutās jau tik slims, ka viņam vajadzēja meklēt paidagoģiuma sev vietnieku, un no tā laika viņa stāvoklis tapa tik ļauns, ka viņš vairākas reizes bija tuvu nāvei.

"Pāri reizes nāves vārtiem izmucis, bet šausmīgi mocīts, - tā es dzīvoju no dienas dienā." Tādiem vārdiem Nīče attēlo vēstulē kādam draugam ciešanas, kādās viņš nodzīvoja apmēram piecpadsmit gadus. Izturība, ar kādu Nīče panesa savu slimību -ko viņš kādā vēstulē apzīmē par "elles priekškambari" -, tiešām pelna apbrīnošanu.

Ko Nīče ir cietis gan miesīgi, gan garīgi, - tas nav vārdos izsakāms. Viņš ir cietis, bet ar stoiķa pacietību panesis savas ciešanas.

Par viņa lielajām ciešanām mēs dabūnam zināt tikai no retiem, īsiem ieminstiem draugiem. Tā P. Gastam vēstulē no 1879. g . 28. decembra viņš raksta: "Mana veselība atrodas briesmīgā stāvoklī, mokos nepanesami; sustineo, abstineo, un pats brīnos par savu izturību."

Un 1880. gada 14. dec. vēstulē draudzenei Meizenbugai: "Manas briesmīgās, nemitīgās ciešanas liek man aicināt nāvi… Es esmu tā cietis, no tik daudz lietām atteicies, ka, es domāju, visā pasaulē jūs neatrasiet tādu askētu, kas varētu man līdzināties un kura dzīve būtu manējai līdzīga šai pēdējā gadā."

Bet Nīče pacēlās pāri ciešanām, jā, viņš pacēla pat pašas ciešanas, lai varētu pār viņām pacelties.

"Kas uz ciešanām un atteikšanos zīmējas, tad manu pēdējo gadu dzīve drīkst mēroties ar ikvienu kura katra laika askētu." Un citā vietā: "Kas gan vēl ir tik daudz izcietis kā es? Leopardi, zināms, ne." "Briesmīgās un gandrīz neatlaidīgās manas dzīves mokas," tā raksta viņš citā vietā. "Mana dzīve ir briesmīga nasta: es būtu viņu jau sen nometis, ja es taisni šai ciešanu un absolūtas atteikšanās stāvoklī neizdarītu garīgi tikumiskajā laukā pamācošākos izmēģinājumus un eksperimentus. Šīs atziņas slāpstošais, priecīgais prāts paceļ mani augstumos, kur es visas ciešanas un bezcerības stāvokli uzvaru. Es gribu, lai man būtu tik grūti, cik tik kādam cilvēkam tas ir bijis."

Tomēr reizēm viņu pārjem izmisums.

"Ai, kādi gadi!" raksta viņš par laikmetu no 1876. līdz 1882. gadam. "Kādas mokas, kāda vientulība un kādas skumjas! kā apnicis dzīvot! Mana veselība ir pārāk stipri satricināta, mokas pārāk ilgas… Kas par labumu manā pacietībā un sevis uzvarā?"

Bija mirkļi, kad viņam vajadzēja sajemt visus savus dvēseles spēkus, lai panestu dzīvi. Ko viņš reizām izcietis, to liecina izmisuma pilnie vārdi, kas no viņa, kā dzīves lielā atzinēja un slavinātāja, lūpām nākuši: "Es nicinu dzīvi!…"

Līdz ar galvassāpju palielināšanos pasliktinājās arī redze, tā ka Nīče palika gandrīz akls.

Kādā vēstulē viņš raksta: "Uz manis ir uzgūlušies smaga, smaga nasta: pēdējā gadā man bija 118 smagu lēkmju. Es gan turpinu dzīvošanu, bet neredzu triju soļu attālumā."

Savu slimību Nīče panes kā pārbaudījumu, kā gribas vingrinājumu. Viņš salīdzina savu likteni ar citu cilvēku likteņiem, kas arī bija padoti lielām savām ciešanām, kā, piemēram, Leopardi. Bet tas nebija vīrišķīgs: ciezdams viņš nolādēja dzīvi. Nīče šai ziņā izturējās daudz vīrišķīgāk. "Slimam nav tiesības būt pesimistam," viņš saka. Un Nīče nav padevies izmisumam zem smagās ciešanu nastas. Viņam ar laiku izveidojās īpatnēja cietēja filozofija.

"Piespiezdami savu garu cīņā ar ciešanām," raksta viņš "Rīta blāzmā" (Morgenrothe"), "mēs redzam lietas gluži citādā gaismā, pilnas neizsakāmas apburtības, kas pavada ikvienu jaunu dzīves jēgas apgaismojumu. Tas, kas cieš, noskatās ar neatvairāmu nicināšanu uz vesela cilvēka nožēlojamo labklājību, ar tādu pat nicināšanu viņš izturas pret savām agrākajām aizrautībām, pret savām vistuvākajām un visdārgākajām ilūzijām. Šai nicināšanā ir visa viņa bauda; tā uztur viņu cīņā ar fiziskajām ciešanām. Un cik viņa tam šai cīņā ir nepieciešama! Viņa lepnums saceļas kā vēl nekad; priecīgi aizstāv viņš dzīvi pret tādu tirānu kā ciešanas, pret visiem fizisku sāpju "ķērieniem", kas mūs sakūda pret dzīvi. Aizsargāt dzīvi pret šo tirānu - tas ir ne ar ko nesalīdzināms kārdinājums."

Pacelties pāri pār ciešanām, lai būtu kas būdams, - tā ir Nīčes dzīvošanas un domāšanas iekšējā tieksme. Jau kā zēns viņš sludina tikai to vienu: pašsavaldīšanos, un viņš tanī vingrinās. Jau tad viņš meklēja ciešanas, lai varētu pār tām pacelties pāri. Viņš sadedzina divreiz savu roku, lai pierādītu Scevolas drosmi Ko zēns izdarīja miesīgi, to vīrs - garīgi: viņš prasa no sevis to visstiprāko. Visi viņa raksti ir tādas uguns pārbaudes vārda patiesā nozīmē, ir gribēti heroismi, ir pašpārbaudījumi, cik daudz viņš varētu panest.

Kā Prometejs viņš savās ciešanās spītē liktenim. Tas ir vīrs, no kura izstaro spēks un gars: liels savās sāpēs, apbrīnojams savā dzelzs gribā, nesalaužams savā pārliecībā.

Būt ik dienas padotam skaudrām fiziskām ciešanām, būt, kā Nīče pats saka: "Septiņas astotdaļas aklam," - un tomēr neizsamist, bet ar varoņdūšu censties piepildīt savu dzīves uzdevumu, iet cīņā ar likteni - nevis uz dzīvību, bet uz nāvi -, vai tā nav varonība'?…

Uzlūkojot Nīčes ģīmetni, uz kuras viņš profilā nogleznots ar vīrišķīgiem sejas pantiem, enerģisku zodu, kuplām ūsām, asu, caururbjošu skatu - liekas, it kā Nīče būtu visa vīrišķības spēka iemiesojums. Patiesībā viņš bija vārgs, slimīgs cilvēks, daudz un dažādu kaišu apsēsts. Ar savu dzīvi un darbu Nīče pilnā mērā piepilda Šopenhauera filozofijas pamatdomu, ka "augstākais, ko cilvēks var sasniegt, ir "heroiska dzīve"".

Reizēm Nīčem tomēr izlaužas uz āru ilgas pēc veselības, draugam Rodem viņš raksta: "Ak, kā man gribētos būt veselam! Līdz ko spraud sev mērķi, kas pārsniedz mūsu zemes eksistences robežas, ka tūlīt sāc priecāties par katru labi pavadītu nakti, par katru saules staru, kas tevi sasildījis, un pat, liekas, par kārtīgu sagremošanu."

Vēlāk Nīče svētī savu slimību, sacīdams:

"Tikai slimība ir vedusi mani pie prāta."

Līdzīgi Romēnam Rolānam, viņš var izsaukties: "Lai slavēta ir līksmība! Lai slavētas ir ciešanas!…"

Pacelt cilvēci pāri ciešanām, to Nīče uzskatīja par savas dzīves un domāšanas misiju. Un to var panākt tikai ar dzelzs gribu, kuru jau no mazotnes vajadzīgs norūdīt.

Nīčes rakstura cēlums sevišķi izceļas gadījumos, kur viņš, aizmirsdams paša ciešanas, jūt līdzi citu ciešanām.

1881. gada augusta beigās Nīče no Zils Mārias raksta Zalomei Lū (Lou), savai draudzenei: "Man žēl pastāvīgi dzirdēt, ka jūs ciešat, ka jums kaut kas kait, ka jūs kādu esat pazaudējuši: kamēr pie manis ciešanas un zaudējumi pieder pie lietas un nevis, kā pie jums, pie nevajadzīgā un pie dzīves nejēdzības."

***

Slimības lēkmju starplaikos Nīče rakstīja savus sacerējumus; viņš rakstīja tos pagātnēm, kad "slimība", kā viņš pats izsacījās, "atlaida viņu brīvā". Darbā viņš varēja ielikt tikai minimumu spēka un veselības. Tomēr strādāšanas reizēs viņš jutās brīvs, viegls, apgarots. Domu uzplūdumu viņš izjūt kā sevišķas kategorijas deju. "Es jūtu tagad sevi brīvu, es lidinos, es redzu sevi tagad nolaižamies, manī dejo dievība."

Ikviena labi pavadīta diena modināja viņā, kā palaikam atspirdzējā, laimes izjūtas uzplūdumu.

Vēstulē savai draudzenei Malvidai Meizenbugai Nīče ziņo, ka "rakstīšana piederot pie viņa aizliegtākiem augļiem".

To pašu viņš gadu vēlāk ziņo arī Zalomei Lū (Lou): "Rakstīt es nevaru, kaut gan to no sirds labprāt darītu. Ak, šīs acis! es nezinu vairs, kā sev līdzēties. Viņas tieši ar varu attura mani tālu no zinātnes. - Un kas tad paliek man pāri. Nu, ausis! varētu sacīt," viņš ar rūgtu ironiju piezīmē.

Ciešanas un vientulība - tās ir divi lielās likteņlīnijas Nīčes attīstības vēsturē.

"Vienmēr vairāk vientulības," raksta viņš, "vienmēr saltāki vēji appūš mani… Nekā cita nav ap mani kā manas vecās problēmas, vecās kraukļmelnās problēmas! -Tā ir vientulība!"

"Gadiem ilgi ne piliena cilvēcības, ne dvesmas mīlestības!…" raksta viņš citu reiz.

Kad uzturēšanās dienvidos palika bez dziedinoša iespaida, Nīče 1878. gadā atstāja savu skolotāja vietu Bāzeles paidagoģiumā un 1879. gadā savu profesūru augstskolā.

No tā laika viņš dzīvo, nošķīries no pasaules, īstu vientuļnieka dzīvi. Meklēdams vietu, kur rast atspirdzu slimajiem nerviem un labvēlīgu gaisu un gaismu vājajām acīm, viņš pastāvīgi maina savu mītni. Te viņš dzīvo Itālijā - Mesīnā, Florencē, Venēcijā, Romā, Dženovā; te mēs sastopam viņu Augš-Engadinā, Šveicē, kur viņš bija apmeties Zils Mārias ciematā. Tā bija viņa iemīļotākā dzīvesvieta. Pabijis te šur, te tur, dažādās zemēs un pilsētās, Nīče vienumēr galu galā atgriežas šai klusajā Alpu kalnu ielejā.

"Arī še nākas man daudz ciest…" raksta Nīče no Augš-Engadinas 1881. gadā vēstulē prof. Overbekam. "Bet tam visam par spīti, es nezinu manai dabai piemērotākas vietas kā šo Augš-Engadi?ws apgabalu. Man vajadzīgs mēnešiem ilgi dzidras debesis, citādi es netieku no vietas…"

Apkārt viņam bija grandiozā Alpu ainava. Te saulē margojuši sidraboti ezeri. Tur abās ielejas pusēs - muotas, kuru dienvidu nogāzes klāja no pašas pakājes skuju meži. Un tur augstāk -jaukās Alpu ganības. Bet aiz muotām - Retijas Alpu sniegotās un apledojušās virsotnes, kas žilbinoši laistījās saules staros. Grandiozie Alpi - šie varenie dabas raksti, ko Radītājs ierakstījis savā lielajā dabas grāmatā, lai cilvēks nekad nebeigtu tos apbrīnot.

"Še augšā," viņš saka, "ir auksts, un tas mani stiprina. Līdz šim bez Nicas un Engadinas nezinu nevienu apgabalu, kur es vēl izturētu ik dienas pāris stundas ar acīm nodarboties."

Sešas līdz astoņas stundas viņš klaiņo pa āru. Piekopt tādu mocionu spiež Nīči viņa slimie nervi un vājās acis. Tagad Augš-Engadina ir tāli pazīstama veseļošanās vieta, kur uzcelta pirmā kalnu saules dziedniecība. Bet toreiz tā bija vēl maz pazīstams nostūrītis Graubindenes kantonā, Šveicē. Nīče kā pirmais atrod šo attālo Šveices nostūrīti un, nomezdamies tur, jūt, ka viņa veselība uzlabojas. Maigais un neparasti tīrais kalnu gaiss nomierina viņa nervus, bet saules apspīdēto pļavu izskats atspirdzina viņa nogurdinātās acis. Viņam patīk šur tur izsvaidītie ezeri, kas tam atgādina Somiju, ciemati ar jaukskanīgiem nosaukumiem (Silvaplāna, Zils Māria u. c.) un iedzīvotāji smalkiem sejas pantiem, kas liek nojaust viņpus šļūdoņiem atrodošās Itālijas tuvumu.

"Engadina ir visu sidrabkrāsu dzimtene," saka Nīče. "Debess maigums, gaisa dzidrums, jūras zilums un dienvidu puķes." Nīče jūtas še atradis īsto vietu, kur spirdzināt nervus un domāt savas dziļās, prātnieciskās domas, domas par "pārcilvēku", par dzīves kāpināšanu, par cilvēkrases pacelšanu.

Savos uzzīmējumos Nīče sniedz mums kādu idillisku pievakares ainu Augš-Engadinā. Gabaliņš noder par teicamu paraugu Nīčes smalkajām novērošanas un notēlošanas spējām, kur varonīgais apvienots ar idillisko.

"Es raudzījos pār aizbēgošo, viļņējādo pakalnu virsu, pār drūmu priežu un vecu egļu virsotnēm un ieraudzīju mazu ezeru ar pienīgi zaļu ūdeni. Apkārt man pacēlās dažādās klintis; zeme zem kājām mirdzēja raibum raiba no zāles un puķēm; tuvumā ganījās, gan izklīzdams uz dažādām pusēm, gan salasīdamies vienkopu, neliels ganāmais pulks; pēdējo noejošo saules staru atspīdumā uz priežu meža fona kā spilgts plankums izcēlās dažas atsevišķi ganošās govis; citas, kas atradās pie manis tuvāk, likās tumšākā krāsā. Viss apkārt bija it kā pamiris no tuvojošās vakarkrēslas nojausmas. Mans pulkstenis rādīja pusseši. Ganāmpulka vērsis bradāja pa baltputu strautu; viņš gausi kustējās uz priekšu, te turēdamies pretim straujajai tērcei, te padodamies tai; acīmredzot šī nodarbošanās viņam sevišķi patika. Ganāmpulku ganīja divi nodeguši, smulgi gani; viens no viņiem bija jauns skuķis, pārģērbts par zēnu. Pa labi, pār veselu joslu mežu pacēlās stāvas klinšu sienas un sniega lauki; pa kreisi bija redzamas divas baigas ledus šķautnes, ietītas vieglā miglā. Dižena, mierīga, gaiša aina. Šis pēkšņi man atklājies skats lika man nodrebēt aiz aizgrābtības un piepildīja dvēseli ar kluscietīgu līksmi."

Ar dziļu sirsnību Nīče bija pieķēries šai vietai un to iemīļojis. Viņš sauc šo apgabalu par asinsradniecīgu. Viņš gribētu tur arī mirt.

Bet tad iestājās rudens. Augš-Engadinā sāk līt lietus, un Nīče ir spiests savu iemīļoto vietu atstāt. Viņš dodas tālāk uz dienvidiem. Viņu dzenā no vienas vietas uz otru ne vien gaisa apstākļi, ne vien viņa slimība, bet arī viņa mūžīgā doma, doma, kas pastāvīgi uztrauc un kvēlina viņa smadzenes.

"Domāt - degti…" Sadegt no sava paša domām - šo alegoriju lietoja Nīče, runādams par sevi pašu. Kādā no saviem dzejoļiem viņš dzied:

Ja! ich weiss, woher ich stamme! Ungesдttigt gleich der Flamme Glьhe und verzehr' ich mich. Licht wird alles, was ich fasse, Kohle alles, was ich lasse: Flamme bin ich sicherlich.

(Jā! es zinu, no kurienes es cēlies! Nepiesātināms, līdzīgi liesmai, Kvēloju es un sevi apriju. Gaisma top viss, ko es tveru; Ogle viss, ko es pametu: Liesma esmu droši vien.)

"Sadegt no sava paša domām" - izrādījās ne tik daudz alegorija, cik patiesīga, fizioloģiski ķīmiska procesa izpaudums Nīčes smadzenēs. Domāt nozīmē viņam izjust dziļu uztraukumu; dzīvot nozīmē "pastāvīgi pārvērst sevi, visu savu būtību gaismā un liesmās".

Beidzot Nīče arī sadega sava gara liesmās…

Viņš samaksāja ar ārprātu par savas pētošās domas varonīgo neatlaidību, atdeva gribot negribot dzīvību par savu novēlojušos nemirstību.

"It kā stindzinošs haosa viesulis izdzēsa uz visiem laikiem šaudīgo Prometeja uguni," saka Valentīns Speranskis. "Tuvojošās ārprātības krēslībā Nīčem sāka likties, ka dvēseles un miesas ciešanas uzsūtītas viņam kā cilvēces pestītājam. Viņš redzēja sevi zelta nimbā un tik dīvaini identificēja sevi ar Krustā sisto."

Pagājušā gadsimteņa antikrists iedomājās sevi par jaunu Kristu, pārāku par agrāko Kristu, un, to pasludinādams, viņš iegrima garīgās nakts dīvainā krēslā.

"Tā ir Dieva sodība par viņa zaimiem un Dieva noliegšanu," noteica dažs labs "labais" un "taisnais".

Ak, šie "labie" un "taisnie"! Cik naivi cilvēcisks viņu noģiedumā vēl krēslojas Dieva jēdziens! Viņu Dievs ir vēl tas pats Vecās Derības Dievs, bargs un dusmīgs, un atriebīgs - nevis Jaunās Derības Dievs, nevis Kristus Dievs, kura mīlestība ir neizsmeļama un kura žēlastībai nav gala; Dievs, kuram vienalga, vai Viņam tic vai netic, vai Viņu atzīst vai noliedz, jo Viņa Prāts stāv augstāk par visiem cilvēciskiem prātojumiem un jūtu izplūdumiem.

Kā galīgi prātā jukušu Overbeks pārveda savu draugu Bāzelē. Nīči ievietoja pēc tam Binsvangera nervu klīnikā lēnā, no kurienes to pēc kāda gada viņa māsa Elzbete pārveda pie sevis uz Naumburgu.

Desmit gadus Nīče vēl nodzīvoja garīgā mijkrēslī. Tad mūžības nakts uzjēma dziļo "Pusnakts dziesmas" dziedoni savā klēpī 1900. gada 25. augustā.

"Ai, cilvēk, apdomā!

Ko dziļā pusnakts sludina?

Es dusēju-

No dziļa sapņa trūkstas dvēsele.

Kur dziļa, pasaul, tu!-

Daudz dziļāka kā dienai šķituse."

***

Kad Zaratustras dziedonis bija miris, viņa draugi un mācekļi, to izvadīdami uz mūža dusu, teica pie viņa kapa daiļrunīgas, nozīmīgas runas; un ikviens savas runas beigās pieveda pantus no Zaratustras, - pantus, kas skanēja kā Vecās Derības vai Evaņģēlija vārdi un krāšņos izteicienos cildināja visu dižo, skaisto, labo un mūžīgo:

"Ai, debess pār mani, liesmainā debess! Un tu, mana laime, saulei lecot! Diena nāk: šķirsimies! Tā runāja Zaratustra."

"Gaišreģis, brīvprātis, radītājs, pati nākotne un tilts uz nākotni. Tā runāja Zaratustra."

"Es mīlu to, kas grib radīt augstāk par sevi un kas iet pie tam bojā. Tā runāja Zaratustra."

"Ai, debess pār mani! Visi mani klejojumi bijuši tikai posts un bēdas: ar visu savu gribu es gribu laisties pie tevis! Tā runāja Zaratustra."

"Es norādu jums uz draugu, kurā pabeigta visa pasaule: labā kausu, radošo draugu. Tā runāja Zaratustra."

"Visa mana vecā gudrība dus uz jūsu siržu mīkstās velēnas, mani draugi! Viņa gribētu nolikt uz jūsu jnīlestības visu, kas tai visdārgākais. Tā runāja Zaratustra."

"Es esmu zeme un jūsu mīlas mantojums, ziedošs tūkstošiem savvaļā augošiem ziediem, mani maigi mīlamie. Tā runāja Zaratustra."

"Kur ir kapi, tur ir arī augšāmcelšanās. Tā runāja Zaratustra."

***

Cilvēki, kas Nīči personīgi pazina, atstājuši mums aprakstus par viņa ārējo izskatu, viņa gaitu un izturēšanos.

Viņam bija neparasti gaiša un augsta piere, vienkārši brūni mati, krēslainas, dziļi gulošas acis, kā tas viņa pusaklībai atbilda, kuplas uzacis, puslīdz pilnīga seja un varenas ūsas; citādi viņš bija gludi noskuvies.

Paviršam aplūkotājam Nīčē nelikās nekas acīs krītošs. Šis vidēja auguma vīrs savā visai vienkāršajā, bet līdz ar to ļoti rūpīgajā apģērbā, ar mierīgajiem ģīmja pantiem un vienkārši atpakaļ atglaustiem brūnajiem matiem - varēja viegli palikt neievērots.

Smalkās, visai izteiksmīgās mutes līnijas tika no taisni uz priekšu nosukātām lielajām ūsām gandrīz pilnīgi apslēptas.

Viņa smiešanās bija klusa, un viņa runāšana bez skaļuma, un viņa gaita piesardzīga un domīga, pie tam viņš ejot mēdza plecos cilāties.

Viņu viegli varēja neievērot, tik maz izcila bija viņa ārējā seja. Ikdienišķā dzīvē viņš atšķīrās ar lielu godprātību, gandrīz sievišķīgu lēnprātību, negrozīgu, vienmērīgu raksturu. Pie pirmās satikšanās viņš pārsteidza ar savu mazliet māksloto uzvešanās smalkumu.

Pēc kuplajām ūsām un drošajiem ģīmja pantiem viņu varēja noturēt par kava-lērijas virsnieku, ja viņa uzvedībā pret cilvēkiem nebūtu bijis vienā un tai pašā laikā kaut kas kautrīgs un augstprātīgs. Viņa muzikālā balss un gausā runa tūlīt lika viņā nojaust liela vēriena mākslinieku un piesardzīgā, domīgā gaita - filozofu. Bet kā pieviltos tas, kas būtu uzticējies viņa ārienes redzamam mierīgumam. Vērīgajā skatā pastāvīgi pazibēja viņa domu slimīgā darbība; tās bija vienā un tai pašā laikā fanātiķa, vērotāja un gaišreģa acis. Viņa dabas duālisms piešķīra klātesošajiem tādu savādu uztraukumu, kas pārgāja uz visiem, vistim tādēļ, ka likās: viņa acis būtu negrozāmi vērstas uz vienu punktu. Sirds izplūduma brīžos viņa acis apmirdzēja maiga sapņainība, bet jau nākamā acumirklī tanīs atspīdēja parastā naidīgā uguntiņa.

Nesalīdzināmi skaistas un cēli formētas - tā ka tās gribot negribot vērsa uz sevi aplūkotāja acis, - bija Nīčes rokas, par kurām viņš pats domāja, ka tās izpaužot viņa garu.

Kāda uz to attiecošās piezīme atrodama "Viņpus labā un ļaunā".

"Ir cilvēki," tur viņš saka, "kuri nenovēršamā kārtā izpauž garu. Viņi var grozīties un locīties kā gribēdami, pat rokas nodevējām acīm priekšā turēt - it kā roka nebūtu nekāda nodevēja."

Savā ikdienišķā dzīvē Nīče ievēroja lielu pieklājību un gandrīz sievišķīgu maigumu. Viņam ļoti patika smalkas uzvešanās formas, un viņš tām piegrieza lielu vērību. Bet iekš visa tā izpaudās tieksme maskoties, sevi neizrādīt uz āru, neizpaust savu iekšējo dzīvi.

Jā, Nīče mīlēja maskoties. Apcerējumā "Viņpus labā un ļaunā" viņš raksta: "Viss, kas ir dziļš, mīl masku… ikvienam dziļam garam vajadzīga maska. Vēl vairāk. Ap ikvienu dziļu garu pastāvīgi apaug maska."

Un turpat kādā citā vietā:

"Ceļiniek, kas tu esi?- izdusies, šeitan.- atpūties!- Kas der tev

atpūtai?"-

"Atpūtai? Atpūtai? Ak, tu ziņkārīgais, ko tu tur runā! Bet dod man, es lūdzu." —

"Ko? Ko? saki vien! -"

"Vienu masku vairāk! Vienu otru masku!"

"TĀ RUNĀJA ZARATUSTRA"

I

No visa, kas rakstīts, es mīlu tik to, ko kāds savām asinīm rakstījis. Raksti asinīm, un tu redzēsi, ka asinis ir gars.

Nīče. "Par lasīšanu un rakstīšanu"

Es viņu redzu, šo fizisko ciešanu varonīgo uzveicēju, šo heroisko dzīves dzīvotāju, kas savu slimību spēja pārvērst oriģinālu atziņu gaišredzībā; kas, 15 gadus mocīdamies ar dažādām miesas kaitēm, nevis dzīvi nolādēja, kā dažs labs cietējs, bet to atzina, pacēla saulainas glorijas augstumos.

Es viņu redzu. Ar ārprātīgi spožu, sevī vērstu skatu viņš, domu apsēsts, kā lunātiķis staigā pa lepno, plašo Augš-Engadinas ieleju. Viņš jūtas brīvs kā ērglis šai Alpu kalnu augstienē, kas gul līdz 1800 metru virs jūras līmeņa.

Vasaras saule mirdz pār viņa galvu. Un viņš - vientulīgākais starp vientulīgajiem - klejo pa kalnāja takiem, pastāvīgi domādams savu neatlaidīgo domu, dievcīnītāja domu.

Pēc viņa šķitām, šai domai, ja tā kādreiz tiks dzīvē realizēta, jāizdara apvērsums ne vien visas cilvēces ētiskajos uzskatos, bet jārada arī jauns cilvēktips: brīvdomīgs, drošsirdīgs, stiprs, enerģisks, varonīgs un valdonīgs.

Es viņu redzu. Viņš iet reizām lēnām, dziļās domās nogrimis; reizām sāk kā bērns dziļā sajūsmībā lēkāt; tad pēkšņi paliek stāvam un ar zīmuli savā piezīmju grāmatiņā kaut ko steidzīgi raksta.

Nīčem nebija paradums uzrakstīt savas prātnieciskās domas istabā, mierīgi pie galda sēdot. Viņš bija paradis domāt brīvā dabā, klajā laukā, vismīļāk vientuļos kalnos, kur "spītīgs taks kāpj augšup pa akmeņu drumslām, ļaunprātīgs, vientulīgs, kuru ne zāle, ne krūmi vairs neiepriecina"; vai tuvu piejūras, tur, kur, kā viņš pats saka: "Pat ceļi top domīgi." Mežonīgā daba harmonēja ar viņa pārdrošajām domām. Domādams viņš mēdza staigāt un staigādams domāt. Tas bija viņa sacerēšanas paņēmiens. Nīče teicās esam virtuozs vientuļās pastaigās. Kādā vietā savā apcerējumā "Priecīgā zinātne" ("Frцhliche Wissenschaft") viņš dzied:

Es nerakstu ar roku vien -Man kāja rakstot līdzi skrien.

Kas tā ir par domu, kas slimo vientuļnieku tā ielīksmina? kas liek viņa sirdij straujāk pukstēt un viņa kājai dejot? - Tā ir doma par "mūžīgo atgriešanos" un par "pārcilvēku", par cilvēces pilnīgākas attīstības stadijas pārstāvi. Nīče ir patlaban atradis veidu, kā šīs idejas ietēlot. Viņš liek šīs idejas mutē Zaratustram, senajam persiešu pravietim un ticības nodibinātājam. Zaratustra ir Nīčem biedrs viņa vientuļajās pastaigās. Nīče ar Zaratustras muti sludina cilvēcei jaunu morāli, jaunus pasaules uzskatus.

Doma par "Zaratustru" ka Ničes paša ideju paudēju viņa galva bija pazibējusi jau agrāk, kad Nīče pavadīja ziemu klusajā Rapallo jūras līcī, netālu no Dženovas. Nīče pats par to stāsta:

"Ziemu (1882/83) nodzīvoju piemīlīgi klusajā Rapallo jūras līcī, netālu no Dženovas… Mana veselība nebija no labajām. Ziema auksta un pārlieku lietaina; maza viesnīca, tuvu pie jūras, tā ka plašā jūra padarīja gulēšanu naktī neiespējamu un solīja apmēram visu pretējo no tā, kas būtu bijis vēlams. Par spīti un gandrīz par pierādījumu manam teicienam, ka viss izšķirošais izceļas "par spīti", bija šī ziema un šo apstākļu nelabvēlība par cēloni, no kam radās mans Zaratustra. Priekšpusdienā es kāpu dienvidu virzienā pa lielisko ceļu uz Coagli kalnu, garām pīnijām un tālu pārredzēdams jūru; pēcpusdienā, cik bieži vien mana veselība to atļāva, es apgāju apkārt visam Santa Margaritas jūras līcim līdz Portofino. - Uz šiem abiem ceļiem iekrita man prātā Zaratustra, par visām lietām Zaratustra pats kā tips; pareizāk, viņš uzbruka man…"

Še viens es sēdēju un gaidīju - neko, viņpus no labā - ļaunā; klusi baudot to,

kā ēnas un kā gaisma rotājoties dej,

viz jūra, dienvids kvēl, laiks bezmērķīgi skrej…

Te pēkšņi viens par divi palika -man Zaratustra garām pagāja…

Un, kad Nīče piedevām vēl atklāja, ka Zaratustra nozīmējot "zelta zvaigzni" -kādam iztulkojumam speciālisti zinātnieki gan nepiekrīt -, tad Nīčem tas bija sevišķs gandarījums.

Vairākas nedēļas no vietas Nīče atradās pilnīgā skumju un aizgrābtības stāvoklī. Viņš izbaudīja tādas kā svēta lepnuma jūtas; bet tai pašā laikā viņš pārdzīvoja arī savādu izbīli; visa viņa dvēsele drebēja no satraukuma, līdzīgi tam, kā senajos laikos Izraēla pravieši drebēja Dieva priekšā, dodamies uz viņa pavēli pie cilvēkiem sludināt.

Nīče nodevās savai jaunajai domai, kā askēts nolemj sevi mocībai. "Lux mea crux, crux mea lux" (mana gaisma ir krusts, mans krusts ir gaisma).

"Pie mana garīgā apvāršņa ir parādījušās jaunas domas, un kādas domas!" raksta viņš savam draugam Gastam. "Man nekad nebūtu nācis prātā, ka manī varētu rasties tādas domas. Vairāk es tev neko neteikšu, es negribu traucēt savu iekšējo mieru… Šīs dziļi manī iespiedušās domas un jūtas izraisa manī gan kunkstus, gan smieklus."

No šī acumirkļa Nīče sprauž sev jaunu uzdevumu. Viņš uzskatīja, ka viss, ko tas līdz šim rakstījis, bijis tikai pirmuzmetinājums, vājš mēģinājums, un ka tagad taisni pienācis laiks, lai radītu īstu darbu.

***

"Tā runāja Zaratustra" ir Nīčes intīmākā, sirsnīgākā grāmata. Zaratustra ir Nīčes sirds luteklis. Viņš nosauc to par savu jaunāko un mīļāko dēlu.

"Tā runāja Zaratustra" ir ļoti subjektīvs darbs. Nīče tanī, kā daždien dienasgrāmatā, uzzīmējis ne vien visus savus piedzīvojumus un pārdzīvojumus, bet arī savus ikdienas atgadījumus, novērojumus, pieredzējumus, izjūtas un pārdomas.

Cik tanī nav tiešu apkārtējās dabas iespaidu no viņa vientuļajiem pastaigas gājieniem Augš-Engadinā un citās vietās, kur grāmata rakstīta!

Šī grāmata ir pus dzejiska, pus filozofiska, pus zinātniska, pus beletristiska, pus episka, pus liriska, pus satīriska.

Tas ir filozofisks daiļdarbs, kurā organiski sakusušas kopā dzejnieka apgarotība, prātnieka dziļdomība un pravieša gaišredzība.

Šim daiļdarbam ir dziļa estētiska un arī liela ētiska nozīme. Nīče tanī parādās ne vien kā apbrīnojams stilists, bet arī kā jaunas ētikas sludinātājs. Viņš grib cilvēkus par to nevis pārliecināt, bet tos sajūsmināt, aizraut, - jo viņš zina, ka jūtas ir stiprākas par prāta slēdzieniem un domu secinājumiem. Visa šī darba izteiksme liecina, ka tas radies reliģiskā eksaltācijā.

Nīčes skats ir vērsts uz iekšu, uz paša "es". Tā ir garīga paša būtības aplūkošana.

Grāmata "Tā runāja Zaratustra" nav domāta lielajai lasītāju publikai, bet tikai izredzētiem, "stiprām dvēselēm", kā Nīče saka; tikai tādiem, kas paši māk spriest, kas to, ko lasa, spēj pārbaudīt un sijāt, kas rakstnieka izteiktās domas spēj laist caur savu kritikas sietu. Nepārbaudītu lasītāju tās var tikai samulsināt, novest no ceļa.

To apzinājies arī Nīče pats. Tādēļ viņš grāmatai piespraudis dīvaino apakšvirsrakstu: "Grāmata visiem un nevienam".

Sešu gadu laikā - no 1875. g . līdz 1881. g . - Nīče bija izpētījis visas mācības par tikumību un aizrādījis uz viņu neiespējamo pamatojumu. Viņš bija izteicis savu pasaules izpratni, kas saskanēja ar Šopenhauera uzskatu, ka pasaule esot akls mehānisms, nepārtraukti un bezmērķīgi ritošs rats.

Bet Nīče nekrīt tādēļ pesimismā, kā to redzam pie Šopenhauera. Viņš grib būt pravietis, grib mācīt jaunus tikumus un uzstādīt dzīvei cildenus mērķus.

Domas, ko Nīče gribēja "Zaratustra" izteikt, viņš bija nēsājis sevī jau ilgus gadus. Visus apspriežamos jautājumus viņš bija sevī labi pārdomājis, tā ka atbildes uz tiem dot viņam nenācās grūti. Ar to arī izskaidrojams īsais darba laiks, kas bija vajadzīgs grāmatas uzrakstīšanai.

"Desmit dienas pietika," raksta Nīče. "Es nevienā gadījumā ne pie pirmās daļas, ne pie trešās daļas neesmu vairāk izlietojis."

"Zaratustras" pirmā daļa uzrakstīta 1883. gadā starp 3. un 13. februāri Rivjērā. Tātad nobeigta taisni Riharda Vāgnera miršanas dienā, kādam gadījumam Nīče piešķir sevišķu nozīmi. Otrā daļa - Zils Māriā no 1883. gada jūnija beigām līdz jūlija sākumam. Trešā daļa Nicā 1884. gada janvārī.

Par "Zaratustras" trešās daļas sacerēšanu Nīče raksta: "Ziemu, zem Nicas halkioniskajām debesīm, kas toreiz pirmo reizi manā dzīvē iespīdēja, es atradu trešo Zaratustru."

Tā nodaļa "Zaratustra" "Par vecajiem un jaunajiem bauslības galdiņiem" tikusi sadzejota, kāpjot grūti augšup no stacijas uz brīnišķīgo mauru klinšu lizdu Ecā.

"Muskuļu žiglums," viņš raksta, "bija man vienumēr vislielākais, kad visbagātāk plūda radošais spēks… Mani ir bieži redzējuši dejojam; es varēju toreiz bez jausmas no noguruma būt septiņas astoņas stundas kalnos ceļā. Es gulēju labi, es smējos daudz, - es biju pilnīgs žirgtumā un pacietībā."

***

Pēc "Zaratustras" pirmās daļas sarakstīšanas Nīče griezās pie savu rakstu izdevēja Šmeicnera Leipcigā ar sekoša satura vēstuli:

"Šodien man ir pie jums darīšana; es esmu spēris izšķirošu soli, un jūs varat to sev par labu izmantot. Lieta grozās ap mazu darbu, ne vairāk kā simts lapas pušu; tas saucas "Tā runāja Zaratustra, grāmata visiem un nevienam". Tā ir dzeja vai piektais evaņģēlijs, vai vēl kaut kas cits, kam nav nosaukuma; tas ir visnopietnākais un visvairāk izdevies no maniem daudzajiem rakstiem un visiem pieejams…"

Pēc dažādiem šķēršļiem un kavēkļiem beidzot maija beigās nāca klajā "Zaratustras" I daļa. Nīče to sajēma jūnija sākumā 1883. gadā Romā. Viņš bija par to ļoti sajūsmināts. Kādā vēstidē tas raksta: "Es esmu ļoti aizgrābts un pavadu daudz laika jautrā sabiedrībā; tiklīdz esmu viens, es jūtos tik dziļi aizkustināts kā vēl nekad savā mūžā."

Arī "Zaratustras" III daļas iespiešana prasīja diezgan daudz laika. Beidzot 1884. g . 22. februārī Nīče savam draugam Ervinam Rodem raksta:

"Mans Zaratustra ir kļuvis gatavs trijos cēlienos: pirmais tev ir jau rokā, abus pārējos ceru divās nedēļās tev piesūtīt. Tas ir kaut kas no nākotnes bezdibeņa, drusciņ drausmīgs, proti, savā svētlaimībā. Viss tanī ir mana paša, bez parauga, salīdzinājuma, priekšteča; kas reiz tanī ir dzīvojis, tas iznāk atkal pasaulē atpakaļ ar citādu skatu."

Nīče domāja, ka viņa sacerējums noliks ēnā visas Vāgnera drāmas un ka tas liks aizmirst visus Kristus evaņģēlijus.

Viņš bija stipri pārliecināts, ka tas ar savu grāmatu satrauks visu Eiropas literāro pasaldi, ka viņš atradīs beidzot lasītājus, atradīs, - ne sev, tādam nevarīgam, bet stiprajam Zaratustram mācekļus un pat varbūt sekotājus.

Bet savās lielajās cerībās Nīčem nācās piedzīvot stipru vilšanos. Augstskolu profesori savu kādreizējo kolēģu pilnīgi noklusēja.

Nīčes draugi izvairījās par to runāt; dienas prese nepiegrieza viņa darbam nekādas vērības; nevienam nebija interese gar Zaratustru, šo dīvaino pravieti, kas Bībeles tonī sludināja neticību.

Pirmais panākums līdzinājās nullei. Maz bija to, kas "Zaratustru" lasīja, vēl mazāk, kas viņu jēma nopietni, nele vēl, ka viņu kāds būtu sapratis.

Vēl 1887. gadā Nīče žēlojās, ka pa piecpadsmit gadiem par viņa grāmatām neesot parādījusies "neviena kārtīga recenzija", un vēl 1888. gadā, ka "laikrakstos valdot pret viņu naidīgs noskaņojums" un ka Vācijā "neviens pat puslīdz vērā jemams spriedums ne par vienu viņa darbu neesot parādījies". Viņu, pēc Nīčes paša vārdiem, "viņa mīļajā tēvzemē atļāvuši, neteikdami par to ne vārda".

"Neviens negrib mani pirkt," žēlojas Nīče, "mani raksti guļ pie izdevēja aprakti. Tie galīgi satrūd."

Ja Nīčem arī šur tur bija pa kādam lasītājam, tad tāds viņu greizi saprata.

"Viņi pilnīgi mani pārprot" saka Nīče, "un tikai zvērs viņos priecājas, ka tas varēs nomest savas važas."

Vēl lielāku vilšanos atnesa Nīčem draugu izturēšanās, kuriem viņš bija piesūtījis savu grāmatu kā dāvinājumu.

Gotfrīds Kellers, pēc Nīčes izteikuma, "vienīgais tagadējais vācu dzejnieks", pateicās tikai par draudzīgo piesūtījumu.

Rakstnieks Kārlis Spitelers atzīst "Zaratustru" par augstāka stila paraugu, bet izsaka vēlēšanos, lai Nīče uz priekšu parūpētos arī par saturu.

No Gersdorfa nepienāca nekāda atbilde.

Burkhards, "izcilais draugs", "viens no tiem nedaudzajiem cilvēkiem, ar kuriem kopā es patiesi labi jūtos", kā Nīče saka, un ar kura draudzību viņš sevišķi lepojās, cildina gan "progresu no atsevišķiem novērojumiem uz plašu dzīvesaptverošu runu", tomēr neaizmirst ar smalku ironiju piezīmēt: "Man ir pie tam gluži īpatnējs baudījums, kādu uz tik augstu pār mani stāvoša sargtorņa saucam dzirdēt, kādus apvāršņus un kādus dziļumus viņš saredz. Es sajūtu pie tam, cik paviršs es visu savu mūžu esmu bijis un pie manas relatīvās čaklības arī palikšu, jo manos gados vairs nepārgrozās, lielākais, top vecāks un nespēcīgāks." Šais Burkharda vārdos dzirdas apslēpta smalka ironija.

Ervins Rode sākumā cieta klusu. Bet, kad pusgads bija pagājis kopš grāmatas saņemšanas, viņš tomēr jutās piespiests dalīties ar Nīči savos iespaidos. Rodes vēstule liecina, ka viņš "Zaratustru" pratis novērtēt no formālās puses, kā arī iejemt stāvokli pret viņa saturu, kaut gan tikai no sava viedokļa. Zināms, viņa spriedums, neskatoties uz visu vaļsirdību un sirsnību, nesatur to atsauksmi, kādu Nīčes pravieša balss un herolda sauciens gribēja sadzirdēt.

Vissiltāk par Nīčes darbu atsaucās viņa tuvākais draugs Pēteris Gasts, kas lasīja "Zaratustras" korektūru.

"Kādā rubrikā jūsu jaunā grāmata iederas?" viņš jautā. "Man domāt, gandrīz svētajos rakstos."

Visā visumā atsauksmes nebija nekādas iepriecinošās. Nīče samierinājās ar viņam piemītošo pašapziņu, ka Zaratustras varenajām domām neesot vēl pienācis laiks, ka viņš esot "pats savs priekštecis".

"Neviens nelasa manu grāmatu, neviens par to neinteresējas, visi draugi atstāj mani vienu," - saka Nīče.

"Mini ipsi scripsi!" (sev pašam esmu rakstījis) - tādiem vārdiem Nīče mēdz vēstulēs ziņot par ikvienu savu sacerējumu.

Sev pašam, likās, viņš bija rakstījis arī "Zaratustru".

Pie domām, ka viņa grāmatas nelasa, ka neviens par tām neinteresējas, Nīče vēlāk pierada un par to vairs neuztraucās. Kā lielākā daļa vācu filozofu, viņš uzskatīja, ka viņu spēj saprast - tikai viņš pats.

"Man," viņš saka, "pieder tikai parīts. Daži dzimst tikai pēc nāves. Es pārāk labi pazīstu noteikumus, kādus vajaga realizēt, lai mani saprastu, ļaunas ausis jaunai mūzikai. Jaunas acis visattālākiem priekšmetiem. Lūk, - mani lasītāji, mani īstie lasītāji, lasītāji, kas man iepriekš nolemti. Kāda man daļa gar pārējiem! Pārējie nav vairāk nekas kā cilvēce. Vajadzīgs nostāties augstāk par cilvēci spēkā, dvēseles cēlumā, nicināšanā."

Pēc "Zaratustras" triju daļu klajā laišanas Nīčem no Zaratustras tēla tomēr nav iespējams vēl šķirties. Jau 1884. gada rudenī viņš uzmet pirmos uzzīmējumus poēmas ceturtai daļai. Darbu viņš paveic tā paša gada decembra mēnesī Nicā, tā ka 1885. g . janvārī tas jau nāk gatavs.

"Zaratustras" ceturtai daļai Nīče nevar atrast izdevēju. Šmeicners, kas dažus mēnešus atpakaļ Nīčem žēlojās, ka "publika negribot lasīt aforismus", aizraksta viņam bez kautrēšanās, ka publikai viņa "Zaratustra" neesot vajadzīgs.

Nīče samaksāja pats par manuskripta iespiešanu, iespiezdams to tikai 40 eksemplāros, ko izdalīt draugiem. Taisnību sakot, viņam nemaz arī nebija tik daudz draugu, starp kuriem tos izdalīt. Viņš saskaitīja tikai septiņas personas, kurām tad arī nosūtīja savu grāmatu.

Šīs personas bija sekošās: Nīčes māsa Elzbete, Nīčes draudzene Malvida Meizen-burga, prof. Overbeks, vēsturnieks Burkhards, Pēteris Gasts, Nīčes padevīgākais māceklis un viņa lielākais cienītājs, kāds Lanckis, ar kuru Nīče toziem bija iedraudzējies, un Ervins Rode, viens no Nīčes agrākajiem tuvākajiem draugiem, kas vēlāk gan no viņa atsvešinājās.

Tie bija tie, kuri, pēc Nīčes biogrāfu domām, sajēma "Zaratustras" ceturto daļu.

Bet cik bija to, kas papūlējās Nīčes piesūtīto grāmatu izlasīt? -

II

Kā varenas, lieliski skanošas simfonijas uvertīra ieskanas "Zaratustras priekšruna", kas sākas vārdiem:

"Kad Zaratustra bija trīsdesmit gadu vecs, viņš atstāja savu dzimteni un savas dzimtenes ezeru un aizgāja kalnos. Še viņš baudīja savu garu un savu vientulību un nepagura no tiem desmit gadus. Bet beidzot pārvērtās viņa sirds, - un kādu rītu viņš uzcēlās ar rīta blāzmu, nostājās saules priekšā un runāja uz viņu, sacīdams:

"Tu lielais spīdekli! Kas būtu tava laime, ja tev nebūtu kam spīdēt!…""

Lecošā saule jau kopš agras jaunības vienumēr bija aizgrābusi Nīčes dvēseli. Savos jaunības laiku uzzīmējumos no Pfortas skolas laikiem ( 1858. g .) viņš kādā vietā raksta:

"Kad es noraugos purpurkvēlojošā rīta saulē, tad man top bezgal labi, jo liesmainā dienas karaliene nodod valdību jaunai dienai. Bet, kad vakars metas, - mana dvēsele skumst."

Ar saules uzrunu sākas "Zaratustras priekšruna". Zaratustra griežas pie saules, lai tā viņu svētītu, jo arī Zaratustra, līdzīgi saulei, grib nolaisties pie cilvēkiem. "Raugi! šis kauss grib atkal tukšs tapt, un Zaratustra grib atkal kļūt par cilvēku." Tā sākas Zaratustras nokāpšana.

"Zaratustras priekšnami" seko "Zaratustras runas". Pirmā runa ir par "Trejādu pārvēršanos".

Caur trim pārvērtībām jāiziet cauri radošajam garam.

Pirmkārt, viņam jātop par nastu nesāju kamieli, t. i., viņam jāuzkraujas visa līdzšinējā vērtību nasta. Viņam viss jāizdibina, jāizpētī, viss jāzina, kas līdz šim

domāts, darīts, uziets, atzīts. Viņam jaapkraujas ar visādam gudrībām kā daždien kamielim ar nastām.

Tuksnesī, vientulībā, notiek otrā pārvēršanās. Gars, kas līdz šim tikai uzjēmis sevī visas līdzšinējās vērtības, kas nesis sevī ko svešu, grib radīt savu īpatnējo. Vecajām vērtībām, gadu tūkstošu vecām, viņš grib izlauzties cauri. Tādēļ garam jātop par lauvu, t. i., viņam jātop stipram, drošam, bezbailīgam vecās vērtības sadragāt un gūt sev brīvību jaunu vērtību radīšanai. Cilvēks var būt nez cik izglītojies un gudrs; viņam var būt nezin kādi dziļi pasaules un dzīves uzskati; viņš var domās spraust sev nezin kādus lielus mērķus, - bet, lai tos realizētu, viņam vajadzīga vīrišķīga drosme. Tādēļ kamielim jāpārvēršas par lauvu. Lauva ir drosmes, bezbailības, dzelzs gribas simbols. Lauvas gars saka: "Es gribu!"

Vecās vērtības Nīče pielīdzina lielam pūķim. Vecās vērtības prasa, lai viņas atzītu. Tās uzstāda kategorisko imperatīvu: "Tev būs!"

""Tev būs", šis pūķis guļ lauvam ceļā, zeltā laistīdamies," saka Nīče, "šis zvī-ņainais nezvērs, un uz katras zvīņas zeltaini spulgo: "Tev būs!"

"Tūkstošgadīgas vērtības spulgo šais zvīņās, un visuspēcīgākais no pūķiem runā tā: visas lietu vērtības manī spulgo. Visas vērtības ir jau radītas, un visas radītās vērtības - esmu es. Patiesi, nekāda "Es gribu" nedrīkst vairs būt!" Tā runā pūķis.

Ar šo lielo pūķi "Tev būs" cīnās lauvas gars, kas saka: "Es gribu!"

Lauvas gars nav jaunu vērtību radošais gars: viņš rada sev tikai brīvību jaunai radīšanai. Lai jaunas vērtības radītu, tad lauvam jāpārvēršas par bērnu, jo tikai bērns redz visu nesamaitātu, pirmatnējā daiļumā. Tikai bērns ar savu šķīsto bērna dvēseli uzskata pasauli pats savām acīm. Bērns uz visām lietām lūkojas bez aizspriedumiem, bez tradīciju važām, pirmbūtīgi, sākotnīgi; jo bērns ir nevainība un aizmāršība, jauniesākums, rotāšanās, no sevis ritošs rats, pirmā kustība, svēta jā-sacīšana." "Un radīšanas rotaļai," saka Zaratustra, "vajadzīga svēta jā-sacīšana."

***

Zaratustra uzstājas kā cilvēces līdzšinējo vērtību pārvērtētājs. Viņš spriež bargu tiesu par kristīgo morāli, par tuvākmīlestību, par līdzcietību, par valsti, par baznīcu, par dzīvi, par kultūru, par dzeju un dzejniekiem, par zinātni, par prātniekiem, par priesteriem, par miesas nicinātājiem, par pūli, par sociālismu, par emancipāciju utt.

Viņa spriedumi ir diametrāli pretēji līdzšinējiem dzīves un pasaules uzskatiem. Savas domas par apspriežamo priekšmetu Nīče izsaka ļoti paradoksāli. Vietām rodas iespaids, it kā viņš ar nolūku izteiktu paradoksu paradoksa dēļ, jo viņa nolūks ir satriekt drupās visus "vecos elkus".

Nonācis no savas kalnu vientulības lejā pie cilvēkiem, Zaratustra atrod tos tādu tikumu pārjemtus, kuri, pēc viņa domām, ved cilvēci pretī deģenerācijai, panīkšanai.

Zaratustram liekas, ka ļaudis ir apsīkuši, ka tie top sīkāki un sīkāki; ka tiem nav lielu tieksmju, nav plašu mērķu, nav stingras dzelzs gribas.

"Jūs topat aizvien sīkāki, jūs sīkie ļautiņi," saka Zaratustra.

"Daži no viņiem grib, bet lielākais vairums tikai tiek gribēts."

"Cilvēks" viņš saka, "ir kaut kas, ko vajaga pārspēt. Visas būtnes esot radījušas kaut ko par sevi augstāku, tikai cilvēks nav ticis tālu no pērtiķa."

"Jūs esat nostaigājuši ceļu no tārpa līdz cilvēkam, bet daudz kas jūsos ir vēl no tārpa. Reiz bijāt jūs pērtiķi, un arī vēl tagad cilvēks ir vairāk pērtiķis nekā daždien pērtiķis."

Kādus cilvēkus Nīče gaida? - Augstākus, stiprākus, uzvarošākus, priecīgākus, tādus, kuriem, kā viņš saka, "taisnstūrīga miesa un dvēsele, smejošus lauvas".

Varbūt jau rakstot savu pirmo ievērojamāko darbu ("Geburt der Tragodie aus dem Geiste der Musik"), Nīče garā redzēja to pārcilvēka tēlu, kuru viņš vēlāk tik pārgalvīgi spilgtās krāsās glezno mums "Zaratustra".

Uz to aizrāda Nīčes no Gētes dzejoļa "Prometejs" citētais pantiņš "Traģēdijas dzimšanā":

"Še es sēdu, veidoju cilvēkus Pēc sava tēla,

Dzimumu, kas būtu man līdzīgs, Ciest un raudāt, Baudīt un priecāties, Un tevi necienīt, Tāpat kā es!"

"Laimīgie, drošsirdīgie grieķi," raksta Nīče citā vietā, "apreibināja sevi dievišķiem nostāstiem, varonīgiem mītiem, un šī apreibināšanās veda viņus pie dižiem mērķiem."

Vārdu "pārcilvēks" pirmo reizi min jau Gēte savā "Paustā". Nīče lieto šo vārdu pirmo reizi 1862. g . kā Pfortas skolas virssekundanis. Kādā nelielā literārā pulciņā, uzstādamies ar priekšlasījumu par Bairona dramatiskajiem dzejojumiem, Nīče apzīmē Bairona varoņtēīus par "pārcilvēkiem". Tādu pat apzīmējumu viņš veltī vēlāk arī Šekspīra varoņiem, sevišķi Jūlijam Cēzaram.

"Kad es meklēju savu augstāko formulu Šekspīram," viņš raksta, "es vienmēr atrodu tikai to, ka viņš ir radījis Cēzara tipu. Tam līdzīgas lietas netiek uzminētas, -tās vai nu ir, vai arī nav. Liels dzejnieks smeļ tikai iz sava paša īstenības… Es nezinu sirdi saplosošākas lektīras par Šekspīru: ko gan cilvēkam vajadzēja izciest, lai justu vajadzību tapt par nerru! - Vai Hamletu saprot? Nevis šaubas, bet nešaubāmība ir tā, kas padara traku, bet, lai to atrisinātu, vajadzīgs būt dziļam, vajadzīgs būt bezdiben im, filozofam."

Nīče liek cilvēcei dzīties pēc augstāka tipa cilvēces, pēc pār cilvēces; viņu apsērš pārcilvēka rēgs. Šis rēgs apsērš viņu miegā un nomodā; tas loka viņa domas un darbus. Ja Zaratustra stāda augstāk par zemo pūli spēcīgus indivīdus, kas atbrīvojušies no visiem šķēršļiem, tad tikai tādēļ, ka viņš redz tanīs vienīgo līdzekli augstākas, cilvēcīgākas rases radīšanai.

Jau savā apcerējumā "Šopenhauers kā audzinātājs" Nīče saka: "Cilvēcei vajadzīgs pastāvīgi pie tā darboties, lai radītu atsevišķus dižus cilvēkus. Un tikai tas, bet nekas cits nav viņas uzdevums."

Šo pašu domu viņš uzsver arī apcerējumā "Vom Nutzen und Nachtheil der Historie fur das Leben" ("Par vēstures derīgumu un kaitīgumu dzīvei"), sacīdams, "ka cilvēces mērķis nav viņas galējos rezultātos, bet tais augstākajos cilvēku eksemplāros, ko cilvēce producē".

Lai savus spriedumus par "pārcilvēku" zinātniski pamatotu, Nīče bija nodomājis desmit gadu laikā neko nerakstīt un visus šos gadus ziedot dabaszinātņu studijām Vīnē, Parīzē vai Minhenē. Viņš uzskatīja tad par savu galvenāko trūkumu dabaszinātņu nepārzināšanu. Tomēr ārkārtīgā jaunradīšanas spēku uztrauktība šai dzīves laikā lika Nīčem no šī plāna atteikties.

"Laimīgu izpētījumu ceļā," apgalvo Nīče, "var realizēt citus spēcīgākus cilvēk-tipus nekā tie, kas līdz šim izveidojušies nejaušos apstākļos.

Racionāla, augstāka cilvēka kultūra - lūk, solījumiem bagāta perspektīva."

Tādējādi mākslīga izlase, pēc Nīčes domām, stāsies dabīgās izlases vietā, uz kuras rotaļu ne vienmēr var paļauties.

Tā kā sugas kāpināšana uz pārsugu tiek sasniegta audzināšanas un kopšanas ceļā, tad laulība ir no liela svara. Tā ir "griba divatā radīt vienu, kas ir vairāk nekā tie, kas to radījuši". Nākošās ģenerācijas intereses prasa, lai precētos tikai pilnīgi veselīgi cilvēki. Par visām lietām lai sieva būtu veselīga un dzemdēt spējīga. Precējusies bezbērnu sieva, kas darbojas kādā arodā, nav, pēc Nīčes domām, savā īstajā lomā. Tālab Nīčem rupji veselīgā, garīgi zemāk stāvošā sieva ir no lielāka svara nekā augsti izglītotā, smalki veidotā.

Pēc Nīčes uzskata, ceļš uz nākamību, uz pilnīgākas cilvēces radīšanu ved nevis no tagadējā kultūras cilvēka, bet no tiem pirmatnējiem spēkiem un tieksmēm, kas viņā vēl nav apklusinātas un novājinātas caur kultūru.

***

Savā grāmatā "Ecce homo" Nīče lūko mums noskaidrot pārcilvēka iepriekšējās zīmes un priekšnoteikumus, aizrādīdams uz savu apcerējumu "Priecīgā zinātne".

"Lai šo tipu izprastu," raksta viņš, "vajadzīgs vispirms noskaidrot viņa fizioloģisko hipotēzi: tā ir tā, ko es saucu par dižo veselību. Es nezinu šo jēdzienu ne labāk, ne personīgāk noskaidrot, nekā to esmu jau darījis kādā no beigu nodaļām piektajā grāmatā "Gaya scienza"."

"Mums, jaunajiem, nepazīstamajiem, slikti saprotamajiem," - stāv tur, "mums, vēl nepierādītas nākotnes agrdzimušajiem, mums vajaga jaunam mērķim arī jauna līdzekļa, proti, jaunas veselības, stiprākas, norūdītākas, sīkstākas, pārdrošākas, jautrākas, nekā visas veselības līdz šim bijušas. Tas, kura dvēsele slāpst pārdzīvot visu līdz šim bijušo vērtību un vēlēšanās objektu apmēru un apbraukāt visus šīs ideālās "Vidusjūras" krastus, tam, kurš no sava paša piedzīvojumu dēkām grib izzināt, kā ir ap dūšu kādam iekarotājam un ideāla atklājējam, kā arī kādam māksliniekam, kādam svētajam, kādam likumdevējam, kādam prātniekam, kādam zinātniekam, kādam dievbijīgajam, kādam vecā stila dievišķi vientulīgajam, tam vajadzīga šim nolūkam diža veselība - tāda, kura ne vien ir, bet tiek vēl pastāvīgi iegūta un ko vajag iegūt, tādēļ ka to atkal nemitīgi ziedo, kad tā ir jāziedo!… Un nu, pēc tam, kad mēs tādējādi esam ceļā bijuši, mēs, ideāla argonauti, drošsirdīgāki varbūt, nekā to prasa saprāts, un diezgan bieži cietuši kuģa bojā eju un nelaimes, bet, kā sacīts, veselīgāki, nekā mums to gribētu atļaut, bīstami veselīgi, vienmēr atkal veselīgi, -mums liekas, ka it kā alga par to mums priekšā ir vēl neuzietā zeme, kuras robežas vēl neviens nav redzējis, visu līdzšinējo zemju un ideāla labirintu viņpuse, kāda pasaule, tik pārbagāta no visa daiļā, svešādā, mīklainā, bīstamā un dievišķīgā, ka mūsu ziņkārība, tāpat kā mūsu iegūšanas slāpes, uztraucas - ak, ka mēs tagad ne ar ko vairs neesam piesātināmi!"

"Kā varētum mēs pēc tādām tālredzēm un ar tādām karstām alkām zināšanā un sirdsapziņā vēl pie tagadējā cilvēka apmierināties? Slikti diezgan, bet tas ir neizbēgami, ka mēs uz viņa viscienīgākajiem mērķiem un cerībām nolūkojamies tikai ar grūti uzturamu nopietnību, varbūt pat nemaz nelūkojamies. Cits ideāls paceļas mūsu priekšā - brīnišķīgs, kārdinošs, briesmu bagāts ideāls, kura labā mēs nevienu negribētum pierunāt, tādēļ ka mēs nevienam neatzīstam uz tam tiesības: gara ideāls, kurš naivi, t. i., negriboši un aiz pārplūstošas pilnības un spēcīguma rotājas ar visu, kas līdz šim saucās par svētu, labu, neaiztiekamu, dievišķu; kuram visaugstākais, pie kā tautai pēc taisnības ir savs vērtību mērogs, nozīmētu jau tikpat daudz kā briesmas, panīkumu, pazemojumu vai vismaz atpūtu, aklību, savlaicīgu pašaiz-miršanos; cilvēcīgi pārcilvēcīgas veselības un labvēlības ideāls, kas bieži var likties diezgan necilvēcīgs, piemēram, kad tas nostāsies līdzās visai līdz šim bijušai zemes nopietnībai, līdzās visam līdz šim bijušam svinīgumam kustībās, vārdā, skaņā, skatā, morālē un uzdevumā kā to dzīvākā, gribošā negribošā parodija - un ar kuru, par spīti visam tam, varbūt lielā nopietnība tikai sākas, īstā jautājumzīme tikai tiek likta, dvēseles liktenis mainās, rādītājs virzās, traģēdija sākas…"

Šis augstvērtīgākais cilvēktips, pēc Nīčes domām, ir jau še diezgan bieži bijis; bet kā laimes gadījums, kā izjēmums, nekad - kā gribēts. Jā, drīzāk viņš taisni ir tas, no kura visvairāk vairījušies, viņš ir bijis līdz šim gandrīz tas bīstamais. Un aiz bailēm no viņa esot ticis gribēts, izkopts, sasniegts pretējais tips: mājas kustonis, bara kustonis, slimais kustonis-cilvēks - kristietis. Bet tagad vajagot tikt gribētam dzīves apzinīgākam tipam. Augstākās virsotnes no šīs gribētās, spēcīgākās cilvēk-cilts, no šiem zemes kungiem būšot tad "pārcilvēki".

Kad Nīčem parādījās pirmoreiz pārcilvēka tēls kā aizgrābjoša vīzija, viņš domāja, ka vēl nekad tam līdzīgs pasaulē nav bijis. Vēlāk, ielūkojies pamatīgāk pagājušos laikos, viņš uzgāja, ka tāds bijis arī īstenībā un ne tikai pie dzejniekiem kā Šekspīrs un Bairons, bet kā tādi pārcilvēki viņam šķita arī Cēzars, Napoleons un Gēte. Bet sevišķi tādus viņš šķita bijušus pie senajiem grieķiem, pie šī, kā Nīče saka, "līdz šim visaugstāk attīstītā cilvēktipa". Tādēļ Nīče dievina senos grieķus un visus sengrie-ķiskos tikumus. "Tiklīdz pamostas manī hellēnisma jūtas," raksta Nīče, "tūdaļ tās top agresīvas un pārvēršas cīņā pret pastāvošo kultūru."

"Gluži netaisnīgi un ar rupju pārpratumu," saka Nīčes māsa Elzbete, "Ferstera kundze Nīčem pārmet, ka viņa "pārcilvēks" nesot Jēzus sejas vietā kāda Cēzara Bordžia vai cita kāda netikumīga necilvēka seju. Patiesībā "necilvēks" nav "pārcilvēkam" nekāds paraugtēīs, bet tikai pamatne. Viņš ir, tā sakot, neaptēstais granīt-bluķis, kas prasa, lai uz tā uzceltu dieva statuju. Un šī pārcilvēkideāla dieva statuja ir savā veidā un būtībā no viņa ne vien atšķirīga, bet taisni viņam pretēja."

Pirmais solis uz "pārsugu", pēc Nīčes domām, ir neapmierinātības sajūta, "lielā nicināšana". Sevis nicinātāji ir tie patiesi cienošie. Viņi atrodas jau ceļā uz "pārcilvēku" un sastāda augstākos cilvēkus. Ja cilvēce savu uzdevumu neaptvers, tad viņa deģenerēsies. Tad viņas ceļš neies uz pārcilvēku, bet uz nicināmo "pēdējo cilvēku".

Bet, kas šis "pārcilvēks" īsti ir, to Nīče mums gan neparāda, un viņa "Zaratustrā" mēs velti meklējam dabūt par viņu skaidrāku nojēgumu.

Tas paliek, kā Zaratustrā pats atzīdamies saka, rēgs. Gluži nejauši mēs dabūnam tikai dzirdēt par atsevišķām īpašībām, kas pārcilvēkam piemistu, kā drošsirdība, dūšība, tīrība, veselība, nevaldāmība, cēlums. Bet tās taču nav nekādas jaunas lietas. Kas īstenībā ir pārsugas atšķirošās pazīmes, paliek noslēpums.

"Nīčem," saka kāds viņa darbu interprets, "piemita ārkārtīgi kustīgs un sensibls gars. Viņa apgarotības varenā trauksme nedod viņam bieži ne laika, ne iespējas novest savu domu līdz galam. Viņš pats dažkārt nespēj dot skaidru nojēgumu viņu aizgrābjošajām idejām un iztulko tās dažādi. Dažreiz pārcilvēks rādās viņam kā pilnīgi iespējama īstenība; bet dažreiz liekas, ka viņš neievērotu nekādu noteiktu domu aptvaru, un viņa ideja top tad tikai par lirisku fantāziju."

Ja gribam no pārcilvēka gūt reālāku notēlu, tad mums tas jāidentificē ar dižciltīga tipa cilvēku, kuru Nīče raksturojis diezgan dzīvi un uzskatāmi.

"Dižciltīgs cilvēks," saka viņš, "ciena sevī savu valdonību, savu spēku pār sevi pašu, prasmi runāt un klusu ciest, patiku - parādīt attiecībā uz sevi pašu varu un stingrību, un visa stiprā un stingrā cieņu. Ticība sev, lepnums uz sevi pašu pieder pie dižciltības morāles."

Dižciltīgs cilvēks ir savu tikumu un savas bezgal bagātās gribas valdonis; viņam piemīt stingra, nelokāma, nesalaužama griba; "viņš ir lepns, apzinādamies savu lielo priekšrocību, kas pastāv atbildībā"; viņam dara prieku "neparastās brīvestības apziņa, šīs varas pār sevi un savu likteni". Tikai viņš viens ir īsti brīvs. Jo par brīvību saucas "vēlēšanās būt par sevi atbildīgam, prasme stingri turēties tālu no visa, būt jo vienaldzīgam pret grūtībām, trūkumu, pret pašu dzīvi. Brīvība nozīmē vīrišķīgu, kareivīgu un triumfējošu instinktu pārākumu pār citiem instinktiem, piemēram, pār dzīšanos pēc laimes."

Nīče tātad apvieno dižciltīga cilvēka tēlā veselu rindu raksturīgu īpašību: lepnumu, uzjēmību, drošsirdību, pašpaļāvību, gatavību būt atbildīgam un varu pār sevi pašu.

Par dižciltīgu cilvēku, pēc Nīčes izprasmes, saucams nevis tāds cilvēks, kas cēlies no augstas kārtas, bet kas pēc savām rakstura īpašībām, pēc sava domu un darba veida tāds ir. Nīčes dižciltīgais cilvēks nelepojas vis ar sava senču koka veco celmu, bet ar savas dzimtas koka jaunajām atvasēm. Viņa skats un cerība ir vērsti uz priekšu, nevis atpakaļ. "Ak, mani brāļi," saka Zaratustrā, "nevis atpakaļ jūsu dižciltībai jāskatās, bet uz priekšu! Izdzītiem jums jābūt no visām tēvu un tēvu tēvu zemēm!

jūsu bērnu zemi jums būs mīlēt - šī mīlestība lai ir jūsu jaunā dižciltība, - vēl neatrasto, vistālākajā jūrā! To būs jūsu burām meklēt neapnikuši!

Nevis no kurienes jūs nākat, lai turplikam būtu jūsu gods, bet - uz kurieni jūs ejat! Jūsu griba un jūsu kāja, kas tiecas pār jums un tālāk par jums, - tas lai ir jūsu jaunais gods!"

Iedzimto, no priekštečiem mantoto dižciltību Nīče nicina. "Tās ir sabojātas, nelāga asinis," - viņš saka.

III

Nīčes filozofija ir izaugusi no Artura Šopenhauera filozofijas.

Kad Nīče vēl bija jauneklis un viņā sākās pasaules uzskatu rūgšanas process, iestājās prātojumu un šaubu laikmets un viņš nezināja nekādas izejas no sava nospiedošā domu haosa, - tad viņam nāca nejauši rokās Šopenhauera grāmata "Die Welt als Wille und Vorstellung" ("Pasaule kā griba un atskārtums"), kas deva Nīčes domām jaunu virzienu. Sī grāmata bija kā Ariadnes pavediens, pie kura turēdamies Nīče izkļuva iz sava tumšā domu labirinta.

"Es nezinu," raksta Nīče, "kāds dēmons man iečukstēja, lai es šo grāmatu nopēr-kos. Pārnācis mājās, es kāri atšķīru iegūto grāmatu, viss nododamies enerģiskā, drūmā, bet ģeniālā autora varai."

Viņš lasa un lasa, un, jo tālāk tiek, jo vairāk top aizgrābts. Grāmatā viņš atrod atbildi daudziem jautājumiem, kas viņu nospieduši un kam viņš līdz šim nav nekur varējis rast atbildes.

Šopenhauers dzīvi tiesā; bet viņš ir pilns tādas varenas enerģijas. Un Nīčes dvēsele ir aizgrābta, pilnīgi apmierināta. Viņam liekas, ka viņš atradis patiesību. Šī patiesība ir barga un cietsirdīga. Bet vai tas nav vienalga. Sen jau Nīče instinktīvi nojaudis tādu patiesību un uz tam sagatavojies. Vēstulē māsai viņš taču bija rakstījis, ka tas nemeklējot nedz miera, nedz laimes, bet meklējot patiesību, lai tā būtu cik briesmīga un pretrunīga būdama. Šopenhauera viņš redz šīs patiesības atklājēju.

Šopenhauera atskārtumā pasaule ir briesmīga. To nepārvalda nekāda augstāka vara, bet akla griba. Visi pasaules fenomeni ir šīs gribas izstarojumi, tāpat kā visas gada dienas apspīd viena un tā pati saule. Šī griba ir negrozīga un bezgalīga. Dzīve ir mūžīga vēlēšanās, bet vēlēšanās ir bezgalīgas ciešanas…

Un Nīče uzjem sevī drūmo Šopenhauera pasaules uzskatu. Viņš ir to jau sen nojaudis savos jaunekļa sapņojumos, lasot Aishilu, Baironu, Gēti. Šopenhaueru viņš sāk saukt par savu tēvu. Domas par to, ka tikai sešus gadus atpakaļ Šopenhauers miris un ka viņš - Nīče - būtu varējis lielo filozofu dzīvu redzēt, jaunekli dziļi aizkustina un modina viņā lielas skumjas. Nīče būtu tik ļoti vēlējies izteikt personīgi viņam savu dziļāko cienību, atzinību un pateicību. Jaunatnei taču tik parasta ir dievināšana. Arī Nīče dievina Šopenhaueru. Palicis par Šopenhauera mācekli, Nīče pārdzīvo pirmos laimes mirkļus.

Kādā vēstulē no 1866. gada viņš raksta:

"Trīs lietas pasaulē ir spējīgas mani nomierināt: mans Šopenhauers, Šūmans un vien tūļās pas ta igas."

Par Šopenhauera nozīmi savas dzīves noskaidrošanā Nīče raksta draugam Deusenam:

"Es lūkojos dzīvei vaigā bez briesmām un bikluma kopš tā laika, kad es sajutu pamatu zem savām kājām. Dzīves viļņi, izsakoties gleznaini, netraucē manu ceļu, tādēļ ka viņi neiet man pāri pār galvu; es jūtos šai tumšajā pasaulē kā mājās."

Šopenhaueram piemita tas, ko Nīče uzskatīja filozofijā par vissvarīgāko, - nesalaužama un stingra vīrišķība. Rakstā "Traģēdijas dzimšana" Nīče rāda Šopenhaueru kā cīnītāju un varoni. Viņš pielīdzina Šopenhaueru bruņiniekam cīņā ar nāvi un velnu, kā to zīmējis gleznotājs Dīrers (Dūrerj. Bruņinieks bruņās ar cietu tēraud-skatu iet savu baismu pilno ceļu bez cerības, bet arī nebaidīdamies no biedinošiem ķēmiem, kas tam stājas ceļā.

"Tas ir vispatiesīgākais no visiem filozofiem!" izsaucas Nīče. "Viņā nav nekādas liekulības, jūtelības; viņa dvēsele ir drosmes pilna. Nav pasaulē viņam līdzīga!"

Arī Nīče pats gribēja būt tāds bezbailīgs domu bruņinieks.

Bet Nīče nav palicis uz visiem laikiem Šopenhauera piekritējs; ja viņš ir bijis Šopenhauera skolnieks, tad tāds skolnieks, par kuru Nīče izsakās, ka katram skolotājam ir tikai viens vienīgs īsts skolnieks, kurš paliek viņam neuzticīgs tikai tādēļ, ka tam ir iepriekš nolemts tapt pašam par skolotāju.

Pret sava lielā skolotāja un audzinātāja filozofisko sistēmu Nīče jau no paša sākuma izturas ar neuzticību un drīz sāk brīdināt no Šopenhauera pesimisma mācības briesmām.

Dzīves gribu, kurā Šopenhauers redzēja ikvienas būtnes pamatrosekli, Nīče ir atstāvējis ar "varas un valdonības gribu".

Zaratustrā sāk savas runas ar norādījumu uz Šopenhaueru:

"Tas, kas runāja par dzīves gribu, bez šaubām, nezināja patiesību - tādas gribas nav. ]o to, kā nav, nevar gribēt; un kā var tas, kas jau dzīvo, vēl tikai dzīvi gribēt.

Tas, kas jau dzīvo, var gribēt dzīves turpināšanu; viņš var gribēt arī dzīves uzplaukšanu visās viņas formās, bet sevišķi dzīves apziņas pieaugumu. -

Bet tādā gadījumā patiesais princips nav dzīves griba; viņš ir - un to mācu es -"varas griba"."

Arī citur "Zaratustrā" Nīče uzstājas pret Šopenhauera dzīves uzskatu. Tā, piemēram, poēmas IV daļā lasām: "Bet pareģim (domāts Šopenhauers) jāēd un jādzer manim līdzās: un patiesi, es parādīšu viņam vēl jūru, kurā viņš var noslīkt!"

Nīčes filozofija ir "zemes filozofija", dzīves filozofija. Dzīve stāv šīs filozofijas centrā. Viņa filozofija grib kalpot dzīvei, dzīvi pacelt, kāpināt. Tā nemeklē patiesību, bet tiecas uz dzīves pacelšanu. Tā nenodarbojas ar būtības pēdējiem jautājumiem, ar metafiziku, bet ar cilvēku, ar viņa šīspasaules dzīvi. Agrākās filozofijas lozungs bija: "Pereat vita, fiat veritas!" (Lai iet bojā dzīve, lai dzīvo patiesība!). Nīčes filozofijas lozungs turpretim skan: "Pereat veritas, fiat vita!" (Lai iet bojā patiesība, lai dzīvo dzīve!).

Nīče ir krass individuālists, lielākais pretinieks un pretstats kolektīvistam-sociā-listam, kas sludina domu par "vienlīdzību", domu, kura, pēc Nīčes uzskata, novedīs pie "pēdējā cilvēka".

***

Nīčes teiciens, ka ikviena filozofija vienumēr bijusi viņas nodibinātāja "grēku sūdzēšana", viņa "atzīšanās" un "negriboši memuāri" un ka filozofā nevar būt nekā "bezpersoniska", attiecināms vārda pilnā nozīmē uz viņu pašu.

Katrā savā sacerējumā Nīče redz tikai sevi pašu vai, kā viņš superlatīvā mēdz izteikties, - "ego ipsissimus" (vispašāko es).

Nīčes filozofija, kāda tā izpaužas "Zaratustrā", nav stingrā sistēmā sakārtoti spriedumi, bet vaļīgi savērti aforismi. Tie nav kaili, abstrakti prātojumi, bet tēlos, gleznās un līdzībās ietvertas mīklas. Tā ir,kā Nīčes filozofijas apspriedējs Fuljē saka, "gleznu, peizāžu, rēgu un sapņu sērija; tā ir romantisks ceļojums pa burvīgu zemi, kur baismīgas ainas mainās ar priecīgām, kur smieklīgais savijas ar cildeno".

Filozofam, pēc Nīčes ieskata, jānostājas viņpus labā un ļaunā. Viņam jābūt tāpat kā dabai. Dabas spēki nepazīst ne labā, ne ļaunā. Saule spīd pār taisniem un netaisniem. Vai cilvēks nevarētu būt tāpat kā dabas spēks - stāvēt viņpus labā un ļaunā, -prāto Nīče.

Reiz, kad Nīči pastaigājoties pārsteidz bargs pērkona negaiss, viņš ir par to lieliski sajūsmināts.

"Es jutos," viņš raksta, "neizsakāmi labi; dvēsele bija pilna spēka un drosmes, un es skaidri sajutu, ka līdz visiem dziļumiem izprast dabu var tikai tas, kas man līdzīgs. Kas gan tādā mirklī cilvēks ar viņa drebošo gribu! Cik tālu es esmu no mūžīgā "tev būs", "tev nebūs"! Zibens, bardze un krusa ir it kā no citas pasaules; tie ir brīvi dabas spēki, kam morāle sveša. Cik viņi ir laimīgi! cik viņi brīvi! Biklais prāts nedrīkst mulsināt viņu brīvo gribu."

Nīče grib ar savu filozofiju iedarboties uz cilvēci aktīvi. Viņš grib cilvēci atdzem-dināt, atjaunot, grib viņas dzīvi kāpināt, noteikt un virzīt viņas darbību. Viņš sludina jaunus tikumus: rāda vājākiem viņu pienākumus un stiprākajiem viņu uzdevumus. Tā viņš cer cilvēci pacelt augstāk, vest to pretim iedomātam ideālam, labākai nākotnei.

Tādēļ Nīče cildina aktīvo gribu. )a evaņģēlisti saka, ka kalnus pārstata ticība, tad Nīče saka, ka to dara griba. Sava laika demokrātiski-sociālām tieksmēm Nīče stāda pretim aristokrātisko individuālismu, Darvina cīņu eksistences dēļ viņš pārvērš cīņā pēc varas, Šopenhauera gribas noliegšanas vietā liek gribas atzīšanu un cildināšanu.

"Dižciltīgajam polim," viņš saka, "bija tiesība iznīcināt ar vienu savu "veto" veselas sapulces lēmumu!" Un Nīče uzliks varonīgi "veto" uz visa, ko lēmusi dižā cilvēces sapulce.

Koperniks bija polis, un Koperniks pārgrozīja pasaules sistēmu; viņš - Nīče apgriezīs otrādi visu vērtību un ideju sistēmu. Viņš liks cilvēcei piegriezties tam, ko viņa līdz šim nicinājusi un uzskatījusi par kaunu.

Polis Šopens atbrīvoja mūziku no vācu iegrīves (Einfluss); Nīče atsvabinās no vācu iegrīves filozofiju. Viņš glaimo sev ar to, viņš tic tam; un viņš attīsta jaunā virzienā Šopenhauera filozofiju.

Nīčes mācībā nav pesimisma, nav dzīves noliegšanas, kā, piemēram, Šopenhauera filozofijā, bet tanī izskan ditirambisks dzīvesprieks, nešaubīga dzīves apliecināšana.

Nīče ir kultūras filozofs. Vislielākais viņa ideju vairums attiecas uz cilvēces kulturālo uzdevumu noskaidrošanu.

Nīče redzēja filozofijā dzīves gudrību, kas noteic dzīves mērķi, lietu mēru, vērtību un svaru. Filozofs, pēc viņa uzskata, ir dzīves tiesātājs.

Nīčes morāle iztek no gribas. Tā netiecas pēc laimes, izjemot to laimi, kas savienota ar spēka pieaugumu. Un vēl mazāk tā ir baudu morāle. Kas grib ar Nīčes morāli attaisnot savas dzīves instinktus vai likt novārtā savus pienākumus, tam Nīčes morāle palikusi grāmata, aizzīmogota septiņiem zīmogiem.

Vissvarīgākais un visvērtīgākais ikvienā morālē, kā to Nīče izskaidro, pastāv iekš tam, ka viņa uzliek pienākumus. "Tev būs paklausīt kaut karmin uz ilgu laiku, citādi tu iesi bojā un zaudēsi cienību pret sevi pašu!"

Bet var paklausīt arī sev pašam - un iekš tam pastāv īstā griba - brīvā griba.

Par sevi pašu Nīče saka:

"Viss jūtošais manī cieš un ir cietumā; bet mana griba nāk allaž man kā atsvabinātāja un prieka nesēja.

Gribēšana atsvabina, tā ir patiesā mācība par gribas brīvību, - tā māca jums viņu Zaratustrā.

Vairs negribēt un vairs nevērtēt, un vairs neradīt - ak, kaut šī lielā gurdenība man allaž paliktu tālu!

Arī atzīšanā es jūtu tikai savas gribas prieku, radošo un topošo; un, kad nevainība ir manā atziņā, tad tikai tādēļ, ka viņā ir griba radīt."

Un citā vietā:

"Jā, kaut kas neievainojams, neaprokams ir manī, kaut kas klintis dragājošs: tad tā ir mana griba. Klusuciezdama soļo tā un nepāgrozīta caur gadu gaitu."

***

Nīčes morāles mērķis ir gluži askētiskas dabas. Nīčes sludinātā morāle grib ne vien cilvēku pacelt, bet grib viņu arī šķīstīt, labot. No vienas puses, Nīče apkaro parasto morāli viņas askētiskā pamatrakstura dēļ, viņas cilvēcisko tieksmju nicināšanas dēļ, kurām kā cilvēka spēka avotam viņš piešķir augstu vērtību.

Bet, no otras puses, Nīče prasa cietību pret sevi pašu kā pret bojā gājēju, kuram jātop sadragātam, jo cietība "cilvēku cēlina" tāpat, kā viņa "cēlina akmeni", kuru mākslinieks grib pārstrādāt augstā mākslas darbā.

Jo tā dzied Zaratustrā, nākotnes radītājs: "Uz cilvēku tiecas allaž no jauna mana karstā radīšanas griba; tā veseris tiecas uz akmeni."

"Ak, jūs cilvēki, akmenī dus man kāds tēls, manu tēlu tēls! Ak, ka viņam jādus viscietākajā, visnejaukākajā akmenī!"

"Nu trako mans veseris neganti ap viņa cietumu. No akmens šķeļas šķembeles, bet kas man par to!"

Pēc Zaratustras prasības, "tikumam jābūt par mūsu būtību, bet nevis par kaut ko ārēju, par ādu, par tērpu". "Mūsu daba i jāa t spoguļojas mūsu uzvedībā, kā mātes daba atspoguļojas bērnā."

Neviens pirms Nīčes nebija vēl aplūkojis tikumības vērtības, nebija iedrošinājies kritizēt tikumiskos principus. Šo vērtību vērtība tika piejemta kā kaut kas pats par sevi saprotams, kā kaut kas stingri noteikts, kas stāv ārpus visām šaubām.

Nīče apšauba līdzšinējo valdošo tikumību.

Nīče grib tapt par tikumības sagrāvēju, jo viņš uzskata sevi par aicinātu radīt jaunu tikumību; viņš grib "sadauzīt vecos bauslības galdiņus", lai rakstītu jaunas vērtības uz jauniem galdiņiem.

IV

Plašu vietu Nīčes "Zaratustrā" iejem reliģisku problēmu traktējums. Reliģiski jautājumi nodarbinājuši Nīči jau kopš agras jaunības. Pfortas skolas laikā Nīče izturas pret reliģiju vēl ar dziļāko pietāti.

Sastādīdams priekšmetu sarakstu, kuros viņš kā skolnieks domā pamatīgāk iedziļināties, jauneklis savā dienasgrāmatā raksta:

"Un visam tam pāri paceļas reliģija, visas zināšanas pamats."

Nīče cenšas paturēt savā dvēselē bijušo ticību, bet tā gaist viņam dien no dienas. Lēni un bikli viņš raisās vaļā no reliģijas iespaidiem; lēni tādēļ, ka viņā vēl dzīvi un nozīmes pilni ir dogmati un reliģiskie simboli, kas saista viņu ar pagātni, saista ar atmiņām par tēvu un tēva māju; bikli tādēļ, ka viņš jūt, ka, pazaudējot veco, mierīgo ticību, tas neatradīs jaunu un visi jautājumi sajauksies viņa galvā. Un, izjuzdams visu izvēles svarīgumu, Nīče prāto:

"Tam līdzīgs mēģinājums pēc būtības nedrīkst būt dažu nedēlu darba rezultāts, bet vesela mūža. Vai gan var, apzinoties sevi tikai bērna naivo pasaules izpratni, uzbrukt divi tūkstoši gadu autoritātēm, kuras atzinuši visu laiku visdziļākie domātāji? Vai var, turot par savu īpašumu tikai fantāzijas, tikai ideju dīgļus, aiziet no reliģiskās atklāsmes, ar ko bijusi piesūkusies vēsture? Atrisināt filozofiskas problēmas, par kurām cilvēkdoma cīnās jau dažus gadu tūkstošus, revolucionizēt ticējumus, aizgūtus no vislielākajām autoritātēm, ticējumus, kas kā pirmie pacēluši cilvēci vajadzīgā augstumā; saistīt filozofiju ar dabaszinātni, nezinot pat vispārīgos slēdzienus ne no vienas, ne no otras; un, beidzot, celt uz dabaszinātnes pamatiem visa esošā sistēmu tai laikā, kad prāts nav sapratis vēl ne vispasaules vēstures vienību, ne vissvarīgākos principus, - tur vajadzīgs būt bezprātīgi drošam, lai to visu uzjemtos…

Dieva eksistence, dvēseles nemirstība, Bībeles autoritāte, atklāsme - paliks mūžīgas mīklas. Es mēģināju noliegt visu. Bet, ak vai! cik viegli sagraut, un cik grūti jaunradīti"

Kāda daiļa dvēsele atklājas mums šais jaunekļa Nīčes vārdos!

Kādu dziļu godbijību Nīče sajūt šo svarīgo jautūjumu priekšā! Viņš neko neapgalvo; viņš pat nosoda pārsteidzīgu spriedumu par svarīgiem priekšmetiem.

Ticība Dievam nav satricināta Nīčē vēl arī tai laikā, kad viņš atstāj Pfortas skolu. To liecina viņa pateicība, kuru tas, atvadīdamies no skolas, iesniedz savam klases audzinātājam.

Tomēr reliģiskas problēmas nemitas nodarbināt Nīčes domas joprojām. Studiju laikā par savām šaubām un nodomiem šai ziņā viņš raksta vēstulē māsai Elzbetei:

"Mani bieži pārjem pilnīgs izmisums; bet manā dvēselē pastāvīgi mīt dziņa pēc mūžīgā mērķa, jaunu ceļu meklēšana, kas novedīs mūs pie patiesā, daiļā, labā. Ar ko viss tas beigsies? Vai mēs atgriezīsimies pie vecām idejām par Dievu un atpestīšanu? Brīvi pētošajam ir gluži vienaldzīgs viņa pētījumu rezultāts.

Pēc kā mēs dzenamies? Pēc miera? Pēc laimes? Nē, mēs dzenamies tikai pēc patiesības, lai viņa būtu cik briesmīga un pretīga būdama.

Lūk, kā cilvēku ceļš šķiras: ja tu gribi dvēseles miera un laimes, - tici! ja tu dievini patiesību, - meklē!…"

Un tad mēs redzam Nīči jau kā atkritēju, kā Dieva noliedzēju, kas savos rakstos sludina ateismu.

Lielu uzdevumu uzjemas ar to uz sevis Nīče - pārāk lielu: viņš grib uzminēt to, kas cilvēkam ar viņa aprobežotiem "pieciem prātiem" nav iespējams, uzminēt dziļāko pasaules mīklu, kuru tūkstošiem gadu jau minējuši vislielākie domātāji un tomēr nav uzminējuši.

***

Nostādamies noliedzēja lomā pret Dievu, Nīče līdz ar to sāk apkarot arī Kristus mācību, kristīgo ticību un visu, kas ar to stāv sakarā.

Bet savā laikā taču šis Kristus mācības apkarotājs rakstīja par Kristu šādus atzinības pilnus vārdus:

"Šis priecas sludinātājs mira, tāpat kā viņš dzīvoja un kā viņš mācīja, - ne ļaužu pestīšanas dēļ, bet lai pierādītu, kā jādzīvo. Viņš atstāja ļaudīm tikai savu dzīvi -savu izturēšanos tiesnešu priekšā, bendu priekšā un visāda veida apsūdzētāju priekšā, kas viņu apmeloja un nozaimoja, - savu izturēšanos pie krusta.

Kaut viņš būtu taču palicis tuksnesī, tālu no labajiem un taisnajiem! Varbūt viņš būtu iemācījies dzīvot un būtu iemācījies zemi mīļot - un smieties turklāt!

Ticiet man, mani brāļi! Viņš nomira par agru; viņš pats būtu savu mācību atsaucis, ja tas līdz manam vecumam būtu sadzīvojis! Cēlsirdīgs viņš bija diezgan, lai atsauktu!

Viņš nepretojas, neaizstāv savas tiesības; viņš nesper nevienu soli, lai izbēgtu no liktenīgās katastrofas. Vēl vairāk: viņš to izaicina… Un viņš lūdz Dievu, cieš un mīl tos, kas viņam nodarījuši ļaunu… Neaizstāvies! nepadodies dusmām! nedari nevienu atbildīgu!… Bet arī nepretojies ļaunumam! mīli ļauno!"

Nīče nosmādē Kristu tikai par viņa pēdējiem izteicieniem. "Bet vai tad nepretoties ļaunumam un mīlēt pat ļaunu cilvēku - nozīmē "mīlēt ļaunumu"?"

Nīče atzīstas, ka Kristus atradis viņā "savu labāko naidnieku". Bet Kristus savukārt atradis Nīčē vienu no saviem labākajiem mācekļiem.

Kas gan labāk par immorālistu Nīči ir sapratis un atveidojis īsta kristīga cilvēka seju?

"Ne ticība izceļ kristieti," saka Nīče, - un šais vārdos jūs dzirdat īstu Kristus mācekli. "Kristietis," turpina viņš, "darbojas, viņš izceļas ar gluži savādu darbības veidu. Viņš nepretojas ļaunumam ne ar vārdiem, ne ar savu sirdi. Viņam nava izšķirības starp sveštautieti un sava paša ciltsbrāļiem… Viņš ne uz vienu nedusmojas, nevienu nenicina…

Attiecībā pret Dievu viņam nebija vajadzīgas ne formulas, ne ceremonijas, pat ne lūgšanas. Viņš bija ticis galā ar ebrejisko mācību par grēku nožēlošanu un grēku piedošanu. Viņš pazina tikai dzīvi, kura piešķir dievišķības un svētlaimības sajūtu, padara par Dieva dēlu… Grēku nožēlošana, lūgšana par grēku piedošanu nebūt nav ceļi, kas ved pie Dieva: tikai evaņģēliskā dzīve ved pie Dieva. Priecas mācība nogāza no troņa jādisko ideju par grēku, grēku piedošanu, ticību un pestīšanu caur ticību."

Tā rakstīja savā laikā par kristietību Nīče, un šie viņa vārdi liecina, cik pamatīgi viņš bija iedziļinājies kristīgās ticības lietās.

Vēlāk kristīgās ticības mācības Nīče nosauc par "vergu morāli", atmaksas morāli, kas izrietot no naidīgā, ļaunprātīgā protesta un reakcijas pret dižciltīgo vērtējumu, pret "dižciltības morāli".

Nīče apsūdz kristietību par to, ka tā veicinot demokrātisko kustību, sludinādama, ka visi cilvēki vienlīdzīgi "Dieva priekšā".

Viņš aizmirst, ka "vienlīdzība Dieva priekšā" nav tas pats, kas "vienlīdzība cilvēku priekšā", un ka kristietības uzplaukums taisni sakrita ar sabiedrības feodālo kārtību.

Nīče domā, ka kristīgā ticība ir cēlusies aiz cietušo un vājo atriebības, ka tā ir visu, kas kādreiz skaists, spēcīgs, lepns un varens bijis, tātad visas iz spēka rodošās īpašības pazudinājusi, un ka caur to viss dzīvību veicinošais, dzīvību pacilājošais ir ticis ļoti pazemināts.

Kristīgā morāle, vājo, cietošo, apakšā palikušo radīta, radījusi arī vāju, cietošu cilvēci. Pēc Nīčes atzinuma, viss, kas ceļas no spēka, ir labs, un viss, kas ceļas no vājības, - slikts.

Jaunā morāle, Nīčes morāle radīšot nežēlīgu, spēkpilnu, drošsirdīgu cilvēktipu un veicināšot dzīves kāpinājumu.

***

Tagad vajagot izkārt pār cilvēci jauno vērtību galdiņus, kuru baušļiem sekojot radīšoties jauna rase: spēcīgi, vareni, no dzīvības pāri kūsājoši indivīdi, kuru augstākā virsotne būšot pārcilvēks, ko cilvēcei kā mērķi Nīče ar aizraujošu kaislību uzstāda.

Nīčes ētika atgriežas pie mācības par divi morālēm: kungu morāles un vergu morāles. Demokrātijai, kas sajūsminās par kristīgajām vienlīdzības un brālības idejām, Nīče nostāda pretim senlaiku morāli, dibinātu uz despotismu un cietsirdību.

Šķirodams morāli vergu un kungu morālē, Nīče domājas pilnīgi sadragājis visus kristīgās morāles galdiņus, viņam šķiet, ka Zaratustras 10 baušļi būs droša reakcija vecajiem baušļiem.

"Esiet līdzcietīgi" vietā viņš saka - "esiet bargi", "mīliet cits citu" vietā- "karojiet viens ar otru" utt. Lai būtu konsekvents, tad Nīčem vajadzētu arī sacīt "tev nebūs zagt" vietā - "zodz!", "tev nebūs iekārot sava tuvākā sievu" - "pārkāp laulību!", "tev nebūs nokaut" vietā - "nokauj!" utt.

Nīče gan ir izteicies pilnīgi par labu karam, bet atklāti slepkavību sludinājis viņš nav.

Ar šādu savu sludināto morāli Nīče atraisa no valgiem visus trakos dēmonus, visus ļaunos instinktus cilvēkā, kurus kristīgā ticība bija saistījusi. Viņš izlaiž no krātiņa "plēsīgus zvērus", lai tie iet pasaulē. Viņš ar savu "kara" un "karavīra morāli" attaisno viduslaiku dūres tiesības (taisnība tam, kam stiprākais nags).

Šīs morāles sekas starptautiskā politikā jau redzamas. Lielajām, kara kārajām tautām šāda morāle ir it kā no sirds izrakstīta. Tā attaisno uzbrukuma karu. "Es uzbruku tev un atjemu tavu zemi, tādēļ ka es esmu stiprāks."

Karš ir Nīčem visu labo lietu tēvs.

"Karš un drosme/ saka Nīče, "ir izdarījuši lielākas lietas nekā tuvākmīlestība. Nevis jūsu līdzcietība glābusi līdz šim nelaimīgos."

"Kas ir labs?" jūs jautājat. Drošsirdīgam būt ir labs. Lai mazās meitenītes runā: "Labs ir tas, kas reizā ir skaists un aizgrābjošs."

Drosme taisni ir tas labākais nāvesrīks, - drosme, kas uzbrūk, jo katrā uzbrukumā ir uzvarsvinīga mūzika.

"Drosme nonāvē arī galvas reiboni pie bezdibeņa malas. Un kur gan cilvēks nestāvētu bezdibeņa malā!"

"Karš," saka Nīče, "ir arī labas prozas tēvs." Visus labas prozas daiļumus Nīče izskaidro kā nepārtrauktu karu pret dzeju.

Nīče visu savu mūzu vedis karu, karu pret visu, pret Dievu un pasauli, arī pret sevi pašu, un taisni pret sevi pašu visilgstošāk un visasāk. Jā, īstenībā viņš ir tikai karojis pret sevi pašu; viņš ir sev sāpes darījis ar katru sitienu. Viņš nav mitējies to, kas tam bija tas vismīļākais viņa pārliecībā, šaust un upurēt. Viņš ir sava paša dvēseli padarījis par kaujas lauku un ir tur cietis kā neviens no viņa naidniekiem, kā neviens moceklis kopš gadu tūkstošiem.

"Dzīvot, pēc Nīčes domām, nozīmē - pastāvīgi no sevis kaut ko nokratīt, kas grib mirt; dzīvot - tas nozīmē - nežēlīgam un nepielūdzamam būt pret visu, kas vājš un vecs mūsos, un ne tik vien mūsos."

Varas griba ir viņam visas dzīves princips, un caur to ir visa dzīve karš.

"Ikviena filozofija," viņš saka, "kas uz mieru iziet, ir slimības inspirēta. Mans domāšanas veids prasa kareivisku dvēseli."

Nīče grib būt iznīcinātājs, kas nepazīst taupīšanas. Viņš prasa tādu pat stingrību zinātnē, kāda valda pie kareivjiem; un beidzot viņš upurē kareiviskai stingrībai zinātni pašu. Viņš upurē atzīšanu dzīvei, bet kareiviskai dzīvei. "Atteicas no lielās dzīves, kad atteicas no kara."

Attaisnodams varu un svētīdams karu, Nīče, liekas, nav savu domu izdomājis līdz galam. Viņš, kas savā laikā bija piedalījies kā sanitārs vācu-franču karā (no 1871. g . līdz 1872. g .); viņš, kas tika redzējis gan nokautus, gan ievainotus un sakropļotus, kā gan viņš nav iedomājies visas kara briesmas un postošās kara sekas! Nerunājot nemaz par cilvēkupuriem, nerunājot par laicīgās labklājības izpostīšanu, par ziedošās zemes pārvēršanu postažā, sējot sērgas, badu un nāvi, - ikviens karš, vai nu tas būtu šķiru karš, kā tagad Spānijā, vai tautu karš, kā tas bija pasaules karā, - izposta augstas kultūras vērtības, vērtības, kam Nīčes acīs tik liela nozīme.

Nīče pats bija kādreiz lieliski satriekts par Parīzes izpostīšanu, par Luvras degšanu, kad pēc vācu-franču kara norisinājās Francijā valsts apvērsums.

Vēstulē draugam Gersdorfam viņš raksta: "Kad es dabūju zināt par Parīzes ugunsgrēku, tad vairāk dienas no vietas jutos galīgi satriekts un mocījos asarās un šaubās; zinātniskā, filozofiskā un mākslinieciskā dzīve šķitās man absurds, ja vienas dienas vien pietiek, lai sagrautu visskaistākos mākslas ražojumus, pat veselus mākslas laikmetus"

Kā pēc šādiem Nīčes vārdiem tad nu saskaņojams viņa kara cildinājums teorijā ar tā bēdīgajām sekām praksē?…

Ja darvinistu acīs cietsirdība varēja būt noderīga cilvēces rīta ausmā kā līdzeklis nodrošināt eksistenci spēcīgākajiem un nežēlīgākajiem, - tad ir skaidrs, ka šī loma jau izbeigusies veselus gadu simteņus atpakaļ un ka tamlīdzīgas lietas musu laikos ir vai nu netikums, vai apkaunojums.

***

Nīče nostājas naidīgi arī pret altruistisku jūtu izpausmi: tuvākmīlestību un līdzcietību, ko sludina kristīgā morāle.

"Jūs spiežaties ap tuvāko, un jums ir priekš tarn skaisti vārdi. Bet es jums saku: jūsu tuvākmīlestība ir jūsu sliktā mīlestība pret sevi pašu."

"Pie tuvākā bēgdami," viņš saka ar Zaratustras muti, "jūs bēgat paši no sevis un gribat darināt no tam sev tikumu, bet es redzu cauri jūsu "bezpatību"."

Galīgi tuvākmīlestību Zaratustrā gan neizslēdz, bet augstāk par to stāda paša "es":

"Mīliet kaut arī savu tuvāko kā sevi pašu, - bet esiet vispirms tādi, kas mīl sevi pašu."

"Augstāk nekā mīlestība uz tuvāko stāv mīlestība uz tālāko un nākamo; augstāk nekā mīlestība uz cilvēkiem ir mīlestība uz lietām un rēgiem."

"Mana pieredze," saka Nīče, "dod man tiesību neuzticēties vispārīgi tā dēvētiem "bezpatīgiem" dzenuļiem, "tuvākmīlestībai", kas "gatava allaž uz padomu un uz rīcību"."

Līdzcietīgais, pēc Nīčes domām, viegli pazaudējot kautrību, cieņu un distances delikāto sajūtu, tā ka līdzcietība acumirklī dabūnot pūļa smaku. Līdzcietības pārspēšanu Nīče pieskaita dižciltīgo tikumiem.

"Zaratustras kārdinājumā" ("Tā runāja Zaratustrā" IV d.) viņš saka: "Es esmu aprakstījis to gadījumu, kad līdz viņam nonāk lielais kliedziens pēc palīdzības, kad līdzcietība kā pēdējais grēks nolaižas uz viņu un grib viņu piespiest palikt sev uzticīgam. Iekš tam taisni pastāv pārbaudījums, varbūt pēdējais pārbaudījums, kādam jāiziet cauri Zaratustram,- īsts viņa spēka pierādīju m s."

Nīče, sajūsminādamies par Darvina un Spensera teorijām, kas viņa laikā bija modē, redz līdzcietībā mākslīgu šķērsli dabīgas izlases svētīgai iedarbei, kura bez šī šķēršļa iznīcinātu vājos un slikti piemērotos. Līdzcietība, pēc Nīčes domām, runā pretim evolūcijas likumam, t. i., izlases likumam, pēc kura stiprākie indivīdi eksistences cīņā paliek uzvarētāji, bet vājākajiem jāiet bojā.

Še varētu iebilst: kas tad jāsaprot zem vājajiem? Vai fiziski vājie? Nīče pats arī bija fiziski vājš. Tātad viņu būtu vajadzējis iznīcināt. Bez tam viņam bija lemts vēl par nelaimi kļūt ārprātīgam. Un tomēr viņš noder par pierādījumu, ka arī vājie miesā un pat nenosvērtie psihiskā ziņā var būt derīgi, ja tiem piemīt lielākas gara spējas.

***

Bez citām - quasi negatīvām īpašībām - Nīče saskata kristietībā vēl pārāk lielu drūmumu. Viņš sadzird tur tikai žēlošanos par zemes vaidu leju un tiekšanos projām no zemes - aizpasaulē.

"Pasaulē," saka Nīče, "ir gan daudz netīrumu: arī tas ir tiesa! Bet tādēļ pasaule pati vēl nebūt nav netīrs nezvērs!"

Taisni tas ir Nīčes lielais nopelns, ka viņš ar visu savu dedzību liek mums iemīlēt zemi.

"Palieciet uzticīgi zemei, mani brāļi, ar visu jūsu tikumības spēku! Jūsu dāvājošā mīlestība un jūsu atziņa lai kalpo zemes nozīmei! To es jums lūdzu un jūs nodievinu.

Neļaujiet viņai aizlidot no pasaulīgā un spārniem dauzīties pret mūžīgām sienām! Ak, vienumēr ir bijis tik daudz aizlidojošu tikumu!

Vediet, līdzīgi man, aizlidojošos tikumus atpakaļ zemē! jā, atpakaļ miesā un dzīvībā, lai viņi piešķir zemei viņas nozīmi, cilvēcīgu nozīmi."

Un patiesi, ja jau pats Dievs mūs šeit zemes virsū nostādījis un šo zemi mums par mitekli novēlējis, tad šī zeme mums ir jāmīl, jāmīl ar visu sirdi, ar visiem mums Dieva piešķirtiem miesas un dvēseles spēkiem.

Kā kontrastu šādam drūmam kristietības šīs zemes uzskatam Nīče izpleš pār savas reliģijas debesīm mirdzošu smieklu varavīkšņu. Viņš izpušķo smieklu nozīmi ar visu lirikas krāšņumu. Viņš paceļ smieklus reliģijas augstumā; viņš nostāda tos pretim pārāk stingrajai Kristus reliģijai.

"Kas ir bijis līdz šim vislielākais grēks dzīvē?" jautā Zaratustrā. "Vai ne tā vārds, kas sacīja: "Vai! tiem, kas smejas!""

Bet vai viņš pats neatrada iegansta smiekliem dzīvē? Ja tā, tad viņš ir slikti meklējis. Pat bērns atrod šo ieganstu.

Viņš nav pietiekoši mīlējis. Citādi tas butu iemīlējis mus — smejošos. Bet viņš ienīda un darīja kaunu mums, apsolīdams mums "kaukšanu un zobu trīcēšanu".

Ērkšķu kronis, ciešanu kronis esot līdz šim karājies pār cilvēci. Tas bijis viņas zīmīgais simbols. Nīče dāvina cilvēcei rožu kroni kā laimes un prieka simbolu.

"Smejošā kroni, šo rožu kroni: pats es sev uzlikos šo kroni, pats esmu par svētiem saucis savus smieklus. Neviena cita es neatradu šim nolūkam spēcīga diezgan. Paceliet savas sirdis, jūs labie dejotāji, augstu, vēl augstāk! Un pielūkojiet arī, ka neaizmirstiet labos smieklus!

Šo smejošo kroni, šo rožu kroni: jums, mani brāļi, es metu šo kroni! Un smieklus es esmu svētījis; jūs augstākie cilvēki, mācieties jel smieties!"

V

Ne vien ar savu biblisko izteiksmes veidu, bet bieži arī ar attiecīgu vietu saturu "Zaratustrā" atgādina Bībeli. Vecajā Derībā stāv rakstīts:

"Tev nebūs nepatiesu liecību dot pret savu tuvāku. Tev nebūs laulību pārkāpt. Tev nebūs iekārot sava tuvākā sievu, nedz viņa kalponi" (II Mozus gr. 20. nod., 16., 14. un 17. p.).

Nīče varijē "Zaratustrā" šo vietu šādi.

"Vai es iešu dot nepatiesu liecību?" "Vai es iešu pārkāpt laulību?"

"Vai es iešu iekārot sava tuvākā kalponi? - viss tas nesaderētu ar labu miegu."

Bībele lasām:

"Tad Mozus bardzība iededzās, un viņš izmeta tos galdiņus no savām rokām un sadauzīja tos apakšā pie kalna" (II Mozus gr. 32. nod. 19. p.).

"Zaratustrā" atrodam sekojošu tam atbilstošu vietu:

"Še es sēdu un gaidu, vecie sadauzītie galdiņi man apkārt un arī jaunie, pa pusei aprakstītie galdiņi."

Dāvida dziesmā ir pants:

"Tas Kungs ir mans gans, man netrūkst nenieka. Viņš liek man ganīties uz zāļainām ganībām, viņš mani vada pie palēna ūdens" (Dāvida dziesma, 23. dz. 1. un 2. p.).

Šo Dāvida dziesmas pantu Nīče pārmodulē "Zaratustrā" šādi:

"To es uzteikšu arvien par to labāko ganu, kas savu avi ved uz zaļām ganībām: tā tas saderas ar labu miegu."

Tādu pieskaņu "Zaratustrā" Bībeles tekstiem sastopam ne vien Vecajā, bet arī Jaunajā Derībā.

Lasot, piemēram, sekojošo vietu "Zaratustrā":

"Visu grib viņš jums dot, kad jūs viņu pielūgsiet, jaunais elks," - mums gribot negribot jādomā pie Mateus evaņģēlija 4. nod. sekojošā panta:

"Un velns sacīja uz Jēzu: es tev to visu gribu dot, ja tu, zemē mezdamies, mani pielūgsi" (Mat. ev. 4. nod. 9. p.).

Tālāk šāda vieta "Zaratustrā":

"Un arī šo līdzību es jums domu: ne mazums ir tādu, kuri, gribēdami izdzīt savu velnu, paši pie tam ieskrējuši cūkās," - sauc atmiņā Jaunās Derības Bībeles pantu:

"Un tie velni viņu lūdza un sacīja: ja tu mūs izdzeni, tad atvēli mums tai cūku pulkā ieskriet" (Mat. ev. 8. nod. 31. p.).

Tāpat Nīčes teiciens "Zaratustrā":

"Tā runāja jauneklis un raudāja: rūgti," - liek atcerēties evaņģēlista vārdus par Pēteri:

"Un Pēteris izgāja ārā un raudāja rūgti" (Mat. ev. 26. nod. 75. p.).

***

Nīče nostājas naidīgi ne vien pret vienlīdzības mācību, kas izpaužas sociālismā, bet arī pret otru sava laika populāru sabiedrisku kustību - pret emancipāciju.

"Sievietes emancipācija," saka Nīče, "ir neizdevušās, tas ir, bērnu dzemdēšanai nepiemērotās sievietes instinktīvs naids pret izdevušos sievieti."

Emancipētās sievietes ir anarhistes "mūžīgās sievišķības" pasaulē, tās ir "neizdevušās", kurām par apslēptu dzenuli kļuvusi atriebība.

"Ir muļķība šai kustībā, gandrīz vīrietiska muļķība, par kuru īstai sievietei -kas vienumēr ir gudra sieviete - būtu pilnā mērā jākaunas… Taisni tādēļ, ka man ir augstāks un dziļāks, arī zinātniskāks sievietes uztvērums nekā viņas emanci-patoriem, es emancipācijai pretojos: es zinu labāk, kur ir sievietes stiprums, un tādēļ par viņām varu sacīt - viņas nezina, ko tās dara."

Sievietei Nīče ierāda daudz svarīgāku vietu, to svarīgo vietu, kādā viņu pati daba nostādījusi.

Nodaļā "Par bērnu un laulību" Zaratustra saka: "Viss sievietes dzīvē ir mīkla, un visam ir savs atminējums, ko sauc par bērna dzemdējamu."

Daža laba "moderna" dāma šādam Nīčes spriedumam nepiekritīs. Nu tad lai viņa paklausās, kādu padomu dod ar Nīčes muti vecā sieviņa Zara-tustram:

"Tu ej pie sievām - neaizmirsti pātagu!"…

Augstu nozīmi un uzdevumu Zaratustra piešķir laulībai.

"Laulība: tā es nosaucu," viņš saka, "gribu divatā radīt trešo, kas ir vairāk nekā tie, kas to radījuši. Laulība: tā es nosaucu lielo godbijību - to starpā, kas ir tādas gribas gribētāji."

Tātad sieviete nav tikai rotaļlietiņa, kas nolemta vīrieša kareivja izpriecai, kā Nīče kādā vietā par sievieti izteicas, bet tā tiek nostādīta vīrietim līdzās; tā ir būtne, kas pelna dziļu cieņu un, zināms, arī lielu mīlestību, būtne, kas nav mazāk nepieciešama par vīrieti, lai radītu pārcilvēku, lai vestu cilvēci pretim augstākai attīstības pakāpei.

Tādēļ sievietei jābūt "šķīstai un īstai, līdzīgi dārgakmenim, apstarotai tādas pasaules tikumiem, kādas vēl nav".

VI

Zaratustras pamatdoma, kas pirmā uzdīgusi Nīčes dvēselē un no kuras izaudzis "Zaratustra", ir doma par "mūžīgo atgriešanos". Tas noticis 1881. gada augustā. Par to raksta Nīče savā grāmatā "Ecce homo".

"Todien es gāju gar Silvaplānas ezeru, cauri mežiem; pie varena, piramidāli uzslieta akmens, netāli no Surlejas, es paliku stāvam. Tur iekrita man prātā šī doma. Tā uzmesta uz papīra lapas ar uzrakstu: " 6000 pēdu viņpus cilvēka un laika"."

Nīčes papīros ir kāda lapa, kas tai laikā rakstīta un kas mums skaidri rāda "Tā runāja Zaratustra" pirmā plāna pirmos uzmetumus un piezīmes.

"Dienas vidus un mūžība."

"Mājieni jaunajai dzīvei." Un zem tā stāv:

"Zaratustra, dzimis pie Urmi ezera, atstāja 30. gadā savu dzimteni, nogāja Ārias provincē un sacerēja savas vientulības 10 gados kalnājā Send-Avestu." Pēc tam seko piezīme:

"Atziņas saule stāv atkal reiz dienvidū, un saringuļojusies guļ mūžības čūska viņas gaismā — tas ir jūsu laiks, jūs dienas vidus brāļi!"

Nīče domāja, ka šī doma, doma "par mūžīgo atgriešanos", uzaususi pirmo reizi viņa paša dvēselē, ka viņš pats to izdomājis. No tam šī Nīčes lielā aizgrābtība par šo filozofisko formulu, kas aizgrāba viņu līdz prieka asarām, līdz uztrauktības konvulsijām.

Bet patiesībā šī doma nav Nīčes paša atradums. Šāda atziņa bija uzaususi jau daudz agrāk citu prātnieku dvēselēs. Nīčes smadzenēs tā bija tikai reflektorisks atspīdums.

Mācību par "m ūžīgo atgriešanos" sastopam jau pitagoriešu filozofijā. Reiz iestāšoties tāda zvaigžņu konstelācija (stāvoklis citai pret citu), kas pasaules sākumam būšot pilnīgi līdzīga, un tad sākšoties attīstība no jauna. Tas ne tik vien bezgal bieži notikšot, bet esot jau bezgal bieži bijis.

Starpība tikai tā, ka pitagoriešu mācībā galvenā lieta ir pasauļu atgriešanās; bet Nīčes mācībā svarīgākais ir indivīda atgriešanās.

Tātad Nīče vienkārši atkārto pitagoriešu mācību. Duras tikai acīs tas, ka viņš šo mācību apstrādā kā kaut ko gluži jaunu, uzskata to par domu, kuru tikai viņš no savas dvēseles dzīlēm izbūris un kuru pasludināt ir viņa pravietiskā misija.

Mācība par "mūžīgo atgriešanos" starp daudz un dažādajām Zaratustras mācībām ir veselam cilvēkprātam tomēr vismazāk piejemama.

Tiesa: iz mūžības dzīles mēs esam izniruši un mūžības dzīlēs mēs atkal nogrimsim. Bet nav nekāda pamata domāt, ka mums būtu lemts atkal tādā pat veidā še virs zemes kādreiz atgriezties.

Zaratustra tam tomēr tic un saka:

"Jo visam, kas spēj iet - arī pa šo garo ceļu uz to pusi -, vai tam nav vajadzīgs viņu vēl reiz noiet?! -

Un šis gausais zirneklis, kas mēnesnīcā rāpo, un pati šī mēnesnīca, un es un tu caurbraucamos vārtos, kopā čukstoši, par mūžīgām lietām čukstoši, vai mums visiem nav vajadzīgs būt jau bijušiem?

- un atkal atnākušiem, lai ietu pa viņu, otro ceļu, uz otru pusi, pa šo garo, drūmo ceļu - vai mums nav vajadzīgs mūžam atgriezties? -"

Tā ir dziļa doma, apreibinoša doma, visas radības likteņa un būtības uztvere jaunā plāksnē.

Šis mācības kodols pastāv iekš tam, ka tas, kas reiz noticis, atkārtosies bezgal daudzreiz. Un, tā kā visas norises ir savītas ciešākā sakarā, tad viena cēloņa atkārtošanās noteic arī visus no viņa izrietošos secinājumus. Tā visam vajadzīgs atkārtoties, bezgal bieži atkārtoties, kā tas jau bezgal bieži ir bijis.

"Viss iet" saka Zaratnstra, "viss atgriezās atpakaļ; mūžīgi griežas būtības rats. Viss nomirst, viss uzzied no jauna, mūžīgi skrien būtības gads.

Viss sabrūk, viss tiek no jauna salikts; mūžīgi darinās tā pati būtības ēka. Viss šķiras, viss atkal satiekas; mūžīgi paliek sev uzticīgs būtības riņķis."

Doma par "mūžīgo atgriešanos" gūst skaidrāko izteiksmi zvēru atziņā:

"Redzi, mēs zinām, ko tu sludini: ka visas lietas mūžam atkārtojas un mēs paši līdz ar tām un ka mēs jau neskaitāmas reizes esam pasaulē bijuši un visas lietas līdz ar mums."

Un Zaratustra saka: "Es no jauna atgriezīšos ar šo sauli, ar šo zemi, ar šo ērgli, ar šo čūsku - nevis uz kādu jaunu dzīvi vai labāku dzīvi, vai līdzīgu dzīvi:

- es mūžīgi atkal atgriezīšos uz to pašu dzīvi, iekš tā vislielākā un arī iekš tā vismazākā, lai no jauna visu lietu mūžīgu atgriešanos sludinātu, -

lai atkal sacītu vārdu par lielo zemes- un cilvēkdienasvidu, lai atkal cilvēkiem mācītu pārcilvēku."

Zaratustra parādās šī ideja kā atklāsme, kas Zaratustru sagrābj, ar kuru viņš iekšķīgi izskaidrojas, kuru viņam netīkas izsacīt, kamēr viņš beidzot pretīgumu pārvar un to pasludina. Nekāds zinātnisks pierādījums netiek pievests. Pasaule ir dziļāka, nekā dienai šķituse. Atgriešanās ir ticība, kas ar intelektu nav saprotama. Nekādas kāpnes neved pie tās. Zaratustram vajadzīgs pakāpties pašam uz savas galvas.

Šai mācībā Nīčem vispirms atklājas kaut kas briesmīgs, jo "mūžīgā atgriešanās" nozīmē arī, ka atgriezīsies mazie, vārgie, izvirtušie, par daudz daudzie, liekie. Tādēļ Zaratustra ar nopūtām izsaucas:

- "Ak, cilvēks mūžam atkal atgriežas! Sīkcilvēks mūžam atgriežas! -

Un arī tā vismazākā mūžīgā atgriešanās! - tas bija mans apnikums visu lietu būtībā!"

Bet šis briesmīgums piekāpjas Nīčem lieliskuma priekšā: mūžīgā atgriešanās nozīmē arī pārcilvēka atgriešanos.

Abas šīs domas - doma par pārcilvēku un par mūžīgo at griešanos -ir pretekļi.

Pārcilvēks nozīmē dzīves kāpinājumu; atgriešanās - tās pašas dzīves atkārtošanos.

Bet kas lai cilvēku vilinātu dzīties pēc nākotnes mērķa, kurš jau bezgal bieži bijis tagadnē?

Mūžīgā atgriešanās nav Nīčem nekāda fikcija, nekāda dzejiska fantāzija. Viņš tic tai kā reālam faktam.

Stāsta, ka tad, kad Nīče no Engadinas atgriezies Bāzelē, viesnīcā viņu apmeklējis viņa Bāzeles augstskolas darba biedrs prof. Overbeks. Viņš atradis Nīči gultā guļam ar stiprām galvassāpēm un vāju pulsu. Nīčes runas tonis un viņa uztraukums dūries Overbekam vairāk acīs nekā viņa slimība. Nīčem radusies vēlēšanās iepazīstināt Overbeku ar savu domu par "mūžīgo atgriešanos", un viņš teicis:

"Kaut kad mēs no jauna sastapsimies šādos pat apstākļos: es atkal būšu slims, un jūs būsiet izbrīnījušies par manām runām…"

Visu to Nīče teicis ar uztrauktu seju klusā, drebošā balsī.

VII

Ko Nīče domājis katrā no tiem daudzajiem tēliem un rēgiem, kurus viņš mums savā poēmā rāda, - mēs skaidri nezinām. Tie paliek simboli, līdzības, mīklas, kuras komentatori gan lūkojuši minēt un tulkot, bet ne visur šis tulkojums viņiem izdevies.

Sākumā Nīče gudro izdot veselu sēriju komentāru savai poēmai; bet, redzēdams, ka ne vien publika, bet pat viņa draugi, kuriem viņš bija piesūtījis savu grāmatu, neatrakstīja par to viņam ne rindiņas, - viņš šo nodomu atmeta.

Bet, lai "Zaratustru" saprastu, tad šim nolūkam, tāpat kā Duntes "Dievišķui komēdijui", vujudžīgs iztulkotājs, vadītājs, lai neapmulstu un neapmaldītos tanī kā biezā mežā.

Daži Nīčes interpreti lūkojuši Zurutustrus simbolus iztulkot; tomēr dūžiem iztulkojumiem mēs pilnīgi piekrist nevurum.

Meisturs dēles smadzeņu izpētīšanā esot domāts suuss speciālists, kas tālāk par šuvām urodu zinūšunām nespējot redzēt.

Pureģis, šis "bēdu muiss", kā Nīče viņu nosuuc, rādot Nīči pušu Šopenhuueru pesimismu vulgos.

Burvis, pēc vienu interpretu domām, esot izmisumu iemiesojums; bet, pēc citu interpretu šķītām, tus esot reliģiozs cilvēks. Viņš izpuužot cilvēku cīņu ar dievu. Arī burvis esot kādus Nīčes uttīstībus fāzes iemiesojums - un vurbūt ne vienus vien fāzes, jo visu Nīčes dzīve ir vienu vienīgu cīņu ur dievu domu. Nīče puts vēlāk sajūt kaunu, ka viņš ar burvju dziesmu izpuudis savu reliģisko pagātni. Tādēļ viņš nostādu šo dziesmu kā teutrālu izrādi un burvi piekuuj.

Avs, kas upplūkā Zaratustram viņa efeju vuiņugu, ir Nīčes skotus biedrs no Pfortus skotus Vilumovics, kus nokritizēju suvā luikā Nīčes rakstu "Truģēdijus dzimšana":

"Kad es gulēju miegā, kāda uvs sāku ēst efeju kroni uz manas galvus - un ēzdama sacīju: "Zurutustru nav vairs nekāds mācīts vīrs.""

"Lielais dienvidus" - esot Nīčes jaunsludinātās reliģijus laiks, reliģijas, kus pumutojus uz ticību pur "pārcilvēku" un "mūžīgo utgriesūnos".

Ēnu esot Nīčes nešķirumuis otruis "es", kurā viņš iemiesojis suvu bezdzimtenību un pušpuzuudētību:

"Ai, mūžīguis Visur, ui, mūžīgais Nekur, ai, mūžīgais Par velti."

Sarunu ar ēnu esot Nīčes izskuidrošunās ur sevi pušu.

Augstākie cilvēki esot pu duļui Nīčes ugrāko dvēseles noskuņojumu iemiesojumi, pu duļui purādībus, kurām mēs Nīčes iekšējā dzīvē velti meklētum analoģiju.

No visām šuvām agrākajām garīgās uttīstībus fāzēm Nīče esot atraisījies vai vismaz gribējis atruisīties. Uzskulot pureģi - pesimistu, Zurutustru subīstus. Gurā upzinīgo viņš mīdu kājām. Burvi viņš sāk sist ur nūju. Ārpus dienestu stāvošā pāvestu kalsnā, bālā seju viņu saīdzina. No ēnas viņš grib aizbēgt. Bet visus viņš noruidu uz suvu ulu. Tur vujugu viņiem no sevis pušu utsvubināties. Tur iemācīsies viņi smieties. Bet būt ur tiem kopā prusu no Zurutustrus urī pušuzvuru, jo viņi nelubi ož.

Kā juu minēju, šādiem "Zurutustrus" simbolu iztulkojumiem nevar pilnīgi piekrist. Daži iztulkojumi liekus put gluži nepareizi. Tā, piemēram, R. Rihters nodaļu Zarutustrā "Pirms saules lēkta" iztulko par "dzīvi viņus nevainīgajā šķīstībā", kas nekādi nav piejemams, jo še "debess" un viņus utribūti domāti tiešā nozīmē.

Bet kas jāsaprot zem paša Zaratustras ? Zaratustra ir Nīče pats. Tā apgalvo daudzi Zaratustras interpreti. Šis Nīčes un Zaratustras līdzās nostādījums ir patiess un nepatiess. Patiess, ciktāl šāds nostādījums nodibina šķietamas ciešas saites starp radītāju un viņa darbu; nepatiess, ja domā, ka Nīče būtu sevi pats savā darbā visur notēlojis un visas Zaratustram piešķirtās raksturīpašības un viņa garīgo bagātību iedomātos par savu.

Pareizo attiecību starp Zaratustru un sevi pašu ir Nīče izsacījis teicienā: "Mans dēls Zaratustra". Bet dēls ir, pēc Nīčes vēlēšanās un gribas, ne vien tēva attēls, bet viena pakāpe par tēvu augstāk. Tēvs apzīmē mirstošo paaudzi, dēls - augšupejošo.

Vispirms duras acīs saskaņa starp Nīči un Zaratustru dzīves paražās un visādos dzīvošanas sīkumos. Zaratustra ir ceļinieks un kalnā kāpējs. Viņu pacilā kalnu lieliskums. Viņa skatu ielīgsmina lecošā dienas spīdekļa krāšņums. Brāžošā vētra apspāmo viņa dvēseli. Viņš izdibina noslēpumu, ko slēpj sniegaina ziemas debess. Zeme ir viņa īpašs draugs, tādēļ viņš arī nepielūdz resnvēderainos uguns elkus. Viņa uzturs ir vienkāršs.

Medum, augļiem un vīģēm viņš dod sevišķu priekšroku. Viņš ir ūdens dzērājs. Vīns nav Zaratustras alā uzejams. Viņš neuzstāda nekādas lielās dzīves prasības: mazā nabadzība gūst viņa uzslavu. Viņš nemīl lutināšanos: cieta gulta viņam ir patīkama. Cieši saaudzis ar vientulību, viņš iet gan arī cilvēkos, bet tikai, lai, viņos vīlies, atgrieztos savā alā atpakaļ, svētlaimīgs par atkal atrasto vientulību un klusumu.

Tāpat kā Zaratustra, arī Nīče mīl medu. Kā Zaratustra, tā Nīče nosmādē austeres un neatzīst vīnu. Abi nevar nopriecāties par skaistu, baltu roku. Abiem ir smalka balss. Zaratustra slavē mazas ausis, uz kurām arī Nīče bija tik lepns, jo viņam pašam tādas bij. Brīnišķīgajā burvja dziesmā mūs pārsteidz gandrīz prozaiskais tēls: "jo gleznus apavus nes mierinošā rasa". Bet šī dzejas tēla pielietojums top mums saprotams, zinot, cik lielu svaru Nīče piešķīra glītiem zābakiem. Pīnija ir iemīļots koks tā Nīčem, kā Zaratustram. Ganošās govis ir viņam patīkams skatījums.

Nīče paskaidro reiz Malvīdai Meizenbugai, ka vientulība viņam esot vajadzīga, jo viņa deguns nevarot cilvēkus paciest. Zaratustra atstāj alu, kur sapulcējušies augstākie cilvēki, tādēļ ka tie nelabi ož.

Bet ari daža laba atmiņa no viena otra Nīčes piedzīvojuma piešķirta Zaratustram. Nīče kā students pavadījis vienu nakti kopā ar holerā mirušā līķi. Arī Zaratustra poēmas sākumā pavada nakti kopā ar mironi. Vecais rūceņa zvans, kas ar saviem sitieniem pavada skurbo dziesmu, karājas Naumburgas domā, kur Nīče pavadīja savu bērnību un zēna gadus.

Pirmās četras "Zaratustras" III daļas nodaļas ir piemineklis Nīčes ievērojamajam ceļojumam uz Venēciju 1882. gada pavasarī, kad viņš buru kuģa kapteini pierunāja, lai tas viņu kā vienīgo braucēju pajemtu līdz.

Zaratustras personīgais raksturs neizpaužas tikai šādās nejaušībās. Radniecība starp viņu un Nīči ir dziļāka. Nīče piešķir Zaratustram visu to īgnumu un pretīgumu, kas viņā pa ilgiem gadiem sakrājies. Caur to Zaratustra top par satīriķi. Šīs satīras upuri ir sevišķi filologi un filozofi.

Bet Nīče izteic Zaratustra arī patiesu atzīšanos. Tā "Nakts dziesmā" viņš aizgrābjošos toņos dzied par savu lielo vientulību un atstātību.

Vienumēr lielākas top ilgas pēc vientulības. Jau 1875. g . Nīče komponēja himnu vientulībai, lai viņas baigo skaistumu ar pateicības pilnu sirdi cildinātu. Nākamos gados viņš vienumēr uzsver, ka vientulība viņam esot vajadzīga un vientulīgākās dabas vientulība esot viņa vienīgā atpūta.

Skaisti, dzejiski Zaratustra apdzied vientulību, sacīdams:

"Ai, vientulībai Tu mana dzimtene vientulībai Kur tīksmīgi un maigi runā uz mani tava balss!

Mēs nejautājam viens otru, mēs nesūrojamies viens otram, mēs ejam droši caur vaļējām durvīm.

Jo atklāts pie tevis ir viss un gaišs; un pat stundas aiztek še vieglākām kājām. Jo tumsā laiks grūtāki panesams nekā gaismā.

Še atdarās man visas būtības vārdu vāceles: viss esošais grib tapt še par vārdu, un viss topošais grib še iemācīties no manis runāt."

Bet vietu vietām "Zaratustra", tāpat kā Nīčes vēstulēs, atskan pa vidu arī satricinošas žēlabas par augošo vientulību.

"Briesmīgi," viņš saka, "ir būt vienatnē ar sava paša likuma tiesnesi un atriebēju. Tā tiek izmesta zvaigzne tukšajā pasaules telpā un vienatnības saltajā dvesmā."

Un citā vietā: "Bet nāks reiza, kad tava vientulība tevi nokausēs, reiza, kad tavs lepnums salieksies un tava dūša saplaks. Reiza, kad tu kliegsi: "Es esmu viens!"…"

viii

Paradoksālas, vietām jaužami slimīgas ir "Zaratustra" izteiktās domas. Mēs varam šīm domām arī nepiekrist, atzīt tās par pārspīlētām, nepiejemamām.

Bet viena puse ir šai poēmā, kura būs piejemama kuram katram lasītājam ar izsmalcinātu dzejisku gaumi: tā ir "Zaratustras" dzejiskā puse. Daža laba patiesība, kam "Zaratustras" cienītāji tagad piekrīt, tiks ar laiku pārdzīvota un atmesta. Daža laba viņa uzstādītā vērtība novecosies, jo arī Nīče ir tikai "tilts" un "pārigājējs". Bet mūžam paliks jauns un nekad nenovecosies "Zaratustras" stila daiļums.

Taisni šī darba dzejiskā puse, stiliskā puse, ir tas, kas lasītāju visvairāk valdzina. Tas ir tas zelta āķa makšķeres kumoss, uz kura uzķeras vislielākais vairums šī daiļdarba lasītāju, ja Nīče būtu savus prātnieciski reliģiskos uzskatus, ko tas pauž "Zaratustra", izteicis abstraktā filozofiskā traktātā, cik tad gan būtu to, kas par šo darbu interesētos? -

Tikai burvīgais dzejas trauks, kādā Nīče savu reibinošo domu indi pasniedz, pievelk tam tik daudz piekritēju. Arī es pieskaitu sevi pie tiem lasītājiem, kurus valdzina galvenam kārtām šīs poēmas dzejiskā puse. Nīčes ateisma filozofijai esmu noteikts pretinieks.

Aplūkojot "Zaratustru" no dzejiskās puses, mūs vispirms pārsteidz viņa krāšņais stils, daudzpusīgie dzejas izteiksmes līdzekļi un kuplā, smalki stilizētā, brīnišķīgi izlocītā valoda.

Viena no raksturīgākajam Nīčes stila savādībām "Zaratustra" ir viņa aforis-tiskā forma.

Savā laikā Nīče pārmeta Dāvidam Strausam, ka Strausa grāmata "Jēzus dzīve" esot sastādīta "no gabaliem". Nīče prasīja no rakstnieka viengabalainu ideju un atbilstošu viengabalainību izteiksmē.

Tagad turpretim Nīče pats sastāda visas "Zaratustras" runas no atsevišķiem gabaliem, no aforismiem.

No vienas puses, šādam Nīčes rakstīšanas veidam bija par cēloni vājās acis un skaudrās galvassāpes, kas viņu pastāvīgi mocīja un tam nepieļāva ilgāku laiku pie galda sēdēt un rakstīt.

No otras puses, Nīče atrada, ka šāds izteiksmes veids atbilst viņa garīgajai struktūrai. Tādēļ viņš savas domas neattīsta garā sistemātiskā traktātā, bet ietver tās īsos, noapaļotos aforismos.

Aforistisko domu izteiksmes veidu Nīče atzīst par pilnīgāko stila formu. Nīčem piemita godkāre "desmit teikumos izteikt to, ko cits izsaka veselā grāmatā, ko cits neizsaka pat veselā grāmatā".

"Kalnos," viņš saka, "tuvākais ceļš ir no virsotnes uz virsotni, bet priekš tam tev vajaga garu kāju. Sentencēm jābūt šīm virsotnēm, un tiem, uz kuriem runā, - lieliem un šmaugiem."

Un kādā citā vietā:

"Kas raksta asinīm un sentencēs, tas grib, lai viņu ne vien lasa, bet iemācās no galvas."

Nīčes aforismiem bieži piemīt sakāmvārdu īsums, dziļums un noapaļojums.

"Tikai tur, kur kapi, ir augšāmcelšanās." "Kur nevar vairs mīlēt, tur vajaga paiet garām." "Nevajag gribēt būt par neizdziedināmā ārstu." "Mazumā pastāv vislielākā laime." "Izpildīt ko dižu ir grūti, bet vēl grūtāk - ko dižu pavēlēt." "Viss dižais noiet sānup no tirgus un slavas." "Tie klusākie vārdi ir tas, kas nes vētru." "Domas, kuras nāk dūju kājām, virza pasauli." "Kas nespēj sev pavēlēt, tam būs paklausīt." "Kas vēlu jauns, paliek ilgi jauns." "Ārst, palīdzies sev pats, tad tu palīdzēsi arī savam slimniekam." "Tīrajam ir viss tīrs, - cūkām viss top cūcisks!"

ix

Sevišķi bagā ta Nīčes poēma dažādiem dzejas izteiksmes līdzekļiem. Starp tiem vispirms duras acīs domu paralēlisms, tāpat kā Bībelē. Paskaidrojot, salīdzinot vai nodibinot domu, paralēlisma otrā rinda varijē pirmās rindas domu. Ebreju dzejas domu paralēlisms ir Nīči vilinājis to "Zaratustra" atdarināt. Domu paralēlismā Nīče "Zaratustra" sekmīgi sacenšas ar ebreju dzeju: ar praviešu un psalmu dziesminiekiem. Šai ziņā viņš ir "Zaratustra" sasniedzis tādu pilnību, kas viņu nostāda līdzās Bībeles paraugiem.

Nīče pielieto "Zaratustra" visus domu paralēlisma veidus: gan sinonīmisko paralēlismu, gan sintētisko, gan a n titētisko.

Sinonīmiskais paralēlisms atkārto to pašu domu jauna veida vai citāda tēlā, piemēram:

Tavā augstumā mesties - tas mans dziļums! Tavā tīrībā slēpties - tā mana nevainība! Vai:

Tad uzminiet taču man mīklu, ko es toreiz redzēju! Tad iztulkojiet man vientuļākā rēgu! Tāpat:

Sava paša priekštecis es esmu starp šiem ļaudīm, Sava paša gaiļa sauciens tumšajās ielās.

Sintētiskais para lēlis m s patēlo un attīsta domu plašāk, piemēram: Ko es mīlu, to mīlu es ziemu labāk nekā vasaru;

Labāk zobojos es tagad par saviem naidniekiem un sirsnīgāk, kopš ziema man mājās sēd. Tāpat:

Jo stāvēt-varēšana ir nopelns pie galmniekiem. Un visi galmnieki tic, ka pie

svētlaimības pēc nāves pieder - sēdēt-drīkstēšana.

Sintētiskais paralēlisms bez tam n odibin a, piemēram:

Es esmu noguris no dziesminiekiem vecajiem un jaunajiem: pavirši ir man viņi

visi un seklas jūras.

Tālāk tas sasaista cēloni un sekas, piemēram:

Ziema, mana ļaunā viešņa, sēd pie manis mājā; Zilas ir manas rokas no viņas draudzības roku spiediena. Tas arī specializē, piemēram: Tur ir kapu sala klusā; Tur ir manas jaunības kapi. Vai:

Nu ir nakts; nu runā skaļāk visas šaltstrūklu akas. Un arī mana dvēsele ir šaltstrūklu aka.

Ant it ētiskais paralēlisms sastāda pretstatu, piemēram: Reiz sacīja: dievs, kad lūkojās uz tālajām jūrām; Bet nu es mācu jūs sacīt: pārcilvēks. Vai:

Es esmu margas pie upes, Bet jūsu ķeģis es neesmu.

Tie ir tikai daži piemēri no lielā daudzuma tiem līdzīgu, kas ik uz lapas puses šai poēmā sastopami. Tie rāda mums labāk nekā viss cits Nīčes suverēno valdonību izteiksmes ziņā. Še viņš ir nepārspēts un varbūt arī nepārspējams.

Dažās dziesmās "Zaratustra" sastopamas arī atskaņas, piemēram, Sibillas dziesmiņā:

Reiz - šķiet, tas bija pestīšanas gadā pirmajā -Sibilla sacīja - ne vīna reibumā: "Vai, nu iet greizi -

Tik zemu grimusi vēl dzīve nav ne reizi!" utt. Tāpat "Otrajā dejas dziesmā", piemēram:

"Es lēcu pie tevis: te tu atbēdzi atpakaļ no mana lēciena pati; un pretim man šņāca tavi plivinošies-plandošies mati!"

"No tavām čūskām es at lēcu nost viegls kā vilna, te tu stāvēji pussāņus pret mani, acs vēlības pilna."

Vietu vietām šādi atskaņoti vārdi sastopami arī prozas tekstā, piemēram: "Iemest aci, uzsākt traci - tas te viens: tādēļ eita mežos un atstājiet savu zobenu

makstīs!"

Vai:

"Bet, kur ko gribu zināt, tur gribu arīgodsirdīgs būt, proti, ciets, stingrs, vingrs, nežēlīgs, nepielūdzams." Tāpat:

"Gara lietās nebūs viegli atrast kādu citu, stingrāku, vingrāku un cietāku par mani."

Bieži Nīče pielieto "Zaratsutrā" arī aliterācija s:

"Visi zvēri aizmuka, - laidus, lidus, līšus, lēkšus, kā nu kuram kājas un spārni bij doti." Vai:

"Pa tūkstoš tiltiem un takiem viņiem jātraucas uz nākotni." Tāpat:

"Kautrajiem un kūtrajiem es pārlēkšu pāri."

Šai ziņā rakstniekam lielā mērā nāk talkā vācu valoda, kas šādiem aliterāciju vārdiem jo bagāta. Šādas aliterāciju vietas latviskā tulkojumā visas izteikt nemaz nav iespējams, kā, piemēram, šādu vietu: "Nicht soll Saratustra einer Heerde Hirt und Hund werden."

Ja aliterāciju grib ievērot, tad bieži šādos gadījumos jārīkojas vairāk vai mazāk brīvi. Tā arī es esmu darījis, piemēram, Nīčes "Silber und Seide" neesmu tulkojis "Sudrabs un zīds", bet "Zelts un zīds", "Heiliger und Halunke" (svētais un diedelnieks) - dievvārdnieks un diedelnieks, Junker und Jude - junkurs un jūds, Wind und Welle - vējš un vilnis, Werte und Worte - vērtības un vārdi u. c.

Bez tam sastopam arī aliterācijas, kas sastāv no substantīva un adjektīva vai no verba un verba, vai no adverba un adverba -, ko tulkojumā nemaz nav iespējams adekvāti izsacīt.

***

No citiem dzejas izteiksmes līdzekļiem Nīčes poēma pārsteidz mūs ar saviem īpatnējiem epitetiem: purpurainā svētlaimība, purpurainā grūtsirdība, melnas atmiņas, melni putnu biedēkļi, balt-izbalsinātas dvēseles, zeltsmaragdaina līgsmība, pelēkas ielas, līķkrāsaina, pelnpelēka krēsla, tumšas cipreses, gaišais klusums, zeltaina laiva, vijolīšzili taki, zibeņgrūtais padebess, pampstošais piena tesmenis, grūsnējs mēness.

Zeme un debess, kustoņu un augu valsts, daba un cilvēkdzīve, ūdens un gaiss, uguns un zeme - viss, viss top dzīvs Zaratustras īpatnējā tēlu pasaulē. Ik uz soļa še jūt ceļotāju, kas atrodas ciešā sakarā ar dabu, vai biklu vientuļnieku, kam daba stāv cilvēku vietā, kuru tam trūkst.

Kādus kustoņus tikai Nīče savā "Zaratustra" nemin: lauvu un kamieli, vērsi un mērkaķi, ziloni un ēzeli, tīģeri un panteru, kaķi un suni, aitu un cūku, kurmi un ezi, sikspārni un pūci, leduslāci un valzivi, ērgli un gārni, strausu un flamingo, gaili un pāvu, čūsku, vardi un krupi, zelta zivi un karpu, naktstauriņus, odus, mušas, krusta zirnekļus, tārpus un citus dzīvniekus!

Daudzos gadījumos šiem kustoņiem ir simboliska nozīme: lauva nozīmē spēku, ērglis - lepnumu, pāvs - uzpūtību, mušas - mēlnesīgus cilvēkus, naktstauriņš -liekulīgu dievbijību, lejupritoši oļi - atpakaļpalicējus, kas ģēnijam nespēj sekot, zibens - pārcilvēkcerību, kalni - augstumus, kurus censonis vienu pēc otra sasniedz, jūra - tālo perspektīvu u. t. jpr.

x

No citiem dzejas izteiksmes līdzekļiem "Zaratustra" sastopam vēl metonī-miju, sinekdohu, metafora, personifikāciju un apostrofu. Metonīm i ja, piemēram, ir teikumā:

"Viņu gurdenumam vajadzīgs notikties sniegā." Vai atkal:

"Mana nopūta sēdēja uz visiem cilvēkkapiem." Sinekdoha ietverta teikumā:

"Un atkal Zaratustras kājas tecēja pa kalniem un mežiem, un viņa acs meklēja vienā meklēšanā." Vai:

"Es esmu noguris no vecajām mēlēm kā visi radītāji. Vairs negrib staigāt mans gars novalkātām zolēm." Tāpat:

"Par lēnu tek man ikviena runa - tavos ratos lekšu es, vētra! Un arī tevi vēl es šaustīšu ar savu piktumu!"

Metafora ir teikumā:

"Un uzreiz iešļakstēja viņam sejā vaimanu iekliedziens."

Vai:

"Mana pagājība atdarīja savus kapus." Tāpat:

"Kur ir tas zibens, kas jūs ar savu mēli laizītu?"

Sevišķi bagāta Zaratustras izteiksme skaistām person ifikā c i jā m, piemēram: "Mans liktenis man vaļu ļauj: tas būs gan mani piemirsis! Jeb vai viņš sēd kur

pavēnī, aiz liela akmens, un ķersta mušas."

Vai:

"Mana trakā gudrība tapa grūta uz vientuļiem kalniem; uz cietiem akmeņiem viņa dzemdēja savu jauniņo, savu visjaunāko.

Nu skrej tā kā negudra pa nemīlīgo tuksnesi un meklēdama meklē mīkstas velēnas -mana vecā, trakā gudrība!

Uz jūsu siržu mīkstās velēnas, mani draugi! - uz jūsu mīlestības gribētu viņa savu vismīļāko guldināt!" -Arī:

"Taks, kas spītīgi kāpa augšup pa oļiem, ļaunprātīgs, vientulīgs, kas neatzina vairs ne zāles, ne krūmus: kalna taks čirkstēja zem manu kāju spītam.

Mēmi kāpdama pa oļu zobojošo švirkstoņu, samīdīdama akmeni, kas gribēja likt viņai paslīdēt: tā mana kāja gausījās augšup." Tāpat:

"Ziema, bargā viešņa, sēd pie manis mājā; zilas ir manas rokas no viņas draudzīgajiem roku spiedieniem.

Siltām kājām un siltām domām es mūku uz turieni, kur vējš stāv klusu, uz mana Eljas kalna saulgozi.

Tur es smejos par savu bargo viešņu un turu uz viņu labu prātu par to, ka viņa man mājās izķersta mušas un noklusina daudz sīku troksnīšu."

Apostrofa ietverta sekošā teikumā:

"Tu debess pār mani dzidrā! dziļā! Tu gaismas bezdibeni Tevī raugoties, trīsu aiz dievišķām kairēm!" Vai atkal šai teikumā:

"Ai, vientulība! Tu mana dzimtene vientulība! Par ilgu esmu nodzīvojis kā mežonis drausmīgajā svešumā, lai neatgrieztos ar asarām pie tevis!'

Sevišķi kuplā skaitā Nīčes filozofiskajā poēmā dažāda veida salīdzinājumi, piemēram:

"Kā gārnis, galvu atpakaļ atmetis, nicinoši noraugās pār sekliem dīķiem, tā es raugos pāri šai sīkvirmiņas un sīkgribiņas, un sīkdvēselīšu burzmai." Vai:

"Patiesi, līdzīgi vētrai nāk mana laime un mana brīvība." Arī:

"Viņu vārdus es nu ilgi gremošu kā brangus graudus." Tāpat:

"No zemes apakšas kaut kas mutuļoja augšup burkšķēdams un gārgdams, kā kad nakti ūdens pa aizsērējušiem ūdensvadiem burkšķ un gārdz."

***

Bez vienkāršiem salīdzinājumiem, kuri poēmā tik bieži sastopami, būtu vēl sevišķi atzīmējami paplašināti salīdzinājumi, kādi sevišķi sastopami poēmas IVdaļā, piemēram:

"Kā kāds ceļgājis, kas par tālām lietām sapņo, uzgrūžas vientuļā ielā netīšām virsū kādam gulošam sunim, kādam sunim, kurš saulgozī nogūlies:

- kā tad abi satrūkstas, metas viens otram virsū, līdzīgi nāvīgiem naidniekiem, šie abi līdz nāvei izbiedētie: tāpat izgājis arī mums."

Vai:

"Kur droši raudzījās mans sapnis uz šo galīgo pasauli, ne ziņkārīgi, ne neziņ-kārīgi, ne baidīdamies, ne lūgdamies:

-   it kā kad pilns ābols stieptos man rokā, ienācies zeltābols, ar dzestri maigu samta mizu - tā sniedzās man pretim pasaule:

-   it kā kad koks man mātu, platiem zariem, stingru gribu; saliekts par atbalstu un arī kāju pameslu pagurušajam ceļgājim: tā stāvēja pasaule uz mana stāvā klinšu raga:

-   it kā kad vijīgi-skaistas rokas man kādu pūru pretim nestu, -pūru, kas atvērts kaunīgu, cienošu acu ģaubām: tā sniedzās man pretī šodien pasaule." -

Tāpat:

"Kā ozols, kas ilgi daudziem malkas cirtējiem pretī turējies - smagi, piepeši par izbailēm tiem, kas viņu gribēja nocirst, gāžas pie zemes, tā sabruka uzreiz arī Zara-tustra." Arī:

"Kā kuģis, kas iebraucis savā klusākajā jomā, -nu piekļaujas pie zemes, gurds no garajiem ceļojumiem un nezināmām jūrām - ka tāds kuģis pie zemes piekļaujas, pieglaužas, tad pietiek, ka zirneklis no krastmalas līdz viņam savērpj savu pavedienu. Nekādas stiprākas tauvas tam nav vajadzīgs. Kā tāds gurdens kuģis klusākajā jomā -tā dusu arī es nu zemei tuvu, ar smalkāko pavedienu saistīts."

Šādi paplašināti salīdzinājumi atgādina mums attiecīgas vietas Homēra "Odisejā un Iliādā".

***

Alegorijā savijas kopā tēls un iztulkojums. Šāda alegorija "Zaratustras" IV daļā ir nodaļa par "Koku pie kalna". Šādas alegorijas "Zaratustrā" atgādina mums Jāņa evaņģēliju.

Savas dvēseles noskaņojumus Nīče mīl projicēt uz āru un tos personificēt. Jau paša "Zaratustras" persona ir šāda Nīčes iekšējās dzīves personifikācija.

īpašs pajēmiens domas izcelt, uzsvērt ir izteiksmes daudzreizinājums, kāpinājums. Līdzekļos, kādi šai nolūkā pielietojami, Nīče izrāda lielu daudzpusību. Viņš krauj sinonīmus citu uz cita, vismīļāk nostādīdams tos bez saikļiem cit-citam blaku. Iz savas bagātās valodas mantnīcas smeldams, bārsta viņš izšķērdīgi izteicienus ar vienādu nozīmi lasītāja priekšā.

Es atradu savu velnu, nopietnu, pamatīgu, dziļu, svinīgu.

Vai tu esi tīrs gaiss un vientulība, un maize, un ārstējamās zāles tavam draugam.

Vasara, īsa, karsta, grūtsirdīga, pār svētlaimīga.

Pirms ir jānāk vienam, vienam, kas jūs atkal iesmīdina, labam jautram jokupēterim, uzdancotājam un vējam, un trakgalvim, kaut kādam vecam nerram.

Pīnijai es pielīdzinu to, kas līdzīgs tev, o, Zaratustra, izaug garš, kluss, ciets, vientuļš, krāšņs.

Vai tu vēl dzīvo, Zaratustra? Kālab? priekš kam? caur ko? kurp? kur? kā? Vai viņš ir apsolītājs? vai piepildītājs? iekarotājs? vai mantotājs? rudens? vai lemesis? ārsts? vai atspirdzējs?

Es mācījos stāvēt un iet, un skraidīt un lēkāt, un kāpaļāt, un dejot.

Cits domu kāpināšanas veids ir superlatīvā izteiksme. Visa Zaratustras valoda ir piebārstīta šādiem superlatīviem, piem.

Viņa līdzcietība nepazina kaunēšanās: viņš ielīda manos visnetīrākajos kaktos. Šim visziņkārīgākajam, pār uzbāzīgāka j am, pārlīdzcietīgajam vajadzēja mirt.

Tur atrod visapslēptākais savu slēptuvi.

Mana sirds, kurā mana vasara tvīkst, īsa, karsta, grūtsirdīga, pār svēti aim īga, kā kāro mana vasarassirds tava dzestruma!

Superlatīvs Nīčem bieži nobīda pie malas iepriekš stāvošo pozitīvu, it kā tas nebūtu pietiekoši skaļš jēdziena apzīmējums: Pēc grūtā un grūtākā tiecas viņa stiprums. Tur dzemdēja viņa savu jauno, visjaunāko. Mani tuvie un vistuvākie. Augstā laime un visaugstākā cerība. Vieglo, visvieglāko dēļ.

Līdzīgi vārdam "pārcilvēks", Nīče mīl darināt arī citus vārdu salikumus: pārmodrs, pār karsts, pārskats, pārbagāts, pārsvētlaimīgs, pārva ronis, pār pūķis, pār pilnums, pār labsirdība.

Superlatīvais iespaids tālāk tiek arī radīts, atkārtojot vienu un to pašu vārdu: es smējos, smējos; manas buras meklēja un meklēja; sadauziet, sadauziet man vecos bauslības galdiņus; kauns, kauns, kauns! ilgs, ilgs kliedziens.

Superlatīvā nozīme ir arī lietu vārda atkārtojumam ģenitīvā - pajēmiens, kas tik parasts jēdziena spēcināšanai latvju valodā, piem.: pāvu pāvs; vīnu vīns; riņķu riņķis; sākumu sākums.

Superlatīvā jēdzienu izsaka arī hiperbola:

Cilvēks, kas viss ir auss.

Par muti es esmu tapis no galvas līdz kājām.

Tūkstoš taku ir, kas nekad nav ieti, tūkstoš veselību un apslēptu dzīves salu.

***

Visa retorika grib pārsteigt vai nu ar jaunām domām, vai ar jaunu, negaidītu, īpatnēju tādu domu formulējumu, kas jau pazīstams. Bet ir vēl daži līdzekļi, ar kuriem retorika panāk sevišķus pārsteigumus. Pie šādiem līdzekļiem pieder oksimorons un paradokss.

Oksimorons savieno pretrunīgus jēdzienus: lokanais tvirtums, pusnakts gaišums, lepno pazemība, ļaunākā no manām draudzenēm, maigi rūkt, ar nicināšanu mīlēt, nosaukt nenosaucamo, mēmi runāt u.c.

Ik uz lapas puses sastopam arī paradoksus, kas, kā zināms, apvieno pretrunīgus jēdzienus:

Savu pasauli iegūst pasauli pazaudējušais.

Es nesu savus pelnus kalnā.

Diezgan pazemīgs, lai būtu lepns.

Vienmēr vienreiz viens, tas par ilgotni dod divus.

Satiksme ar cilvēkiem sabojā raksturu, sevišķi, ja tāda nav.

Vientulībā aizmirsu es klusuciešanu.

Rūgtai miršanai jābūt jūsu dzīvošanā.

Mana roka sadedzinās pie ledainuma.

Es mīlu dzīvi visvairāk, kad es to nīstu.

jūs nevarat nest labāku lieko ģīmi, nekā jūsu pašu ģīmis ir.

Kas starp cilvēkiem grib palikt tīrs, tam jāmāk mazgāties arī netīrā ūdenī.

Nerunīgs arī, kad viņš runā.

Starp daudzajiem biji tu atstatāks nekā vientulībā.

Labo muļķība ir neizdibināmi gudra.

Klausies mani ar tavām acīm.

Kad es uz visiem runāju, nerunāju es ne uz vienu.

Paradoksu nozīmē saprotami arī neiespējami tēli:

Es esmu sava paša priekštecis. Viņš pār lēks sava paša ēnu. Tava paša kāja izdzēš aiz tevis ceļu. Tev jāmāk pakāpties uz tava paša galvas.

Paradoksi sastopami arī "Dejas dziesmā", kas izskan grūtsirdīgi, "Kapa dziesmā", kas izskan himniski, un beidzot "Klusajā stundā", kur ļoti daudz tiek runāts.

Nīče māk vēl citādā kārtā nekā ar oksimoronu un paradoksu pārsteigt. Viņš sāk citēt vai nu kādu sakāmvārdu, vai kādu citu labi pazīstamu izteicienu un pārsteidz tad lasītāju, kas gaida jau zināmu, pazīstamu noslēgumu, ar negaidītu beigu pārgrozījumu.

xi

Nīče ir teicis skarbus un rūgtus vārdus par vāciešiem. Bet vācu valodas priekšā viņš stāv godbijīgi klusu.

1888. gadā Amerikas profesoram Knorcam (Knortz) Indianijā viņš starp citu raksta: "Ar vācu valodu mani saista ilga mīla, kluss tuvums, dziļa godbijība."

Nīče juta dziļu mīlestību pret vācu valodu un līdz ar to arī apzinājās, ka viņš ir pirmais vācu stilists.

Viņš lepojās, ka esot novedis vācu valodu līdz pilnībai. Šis viņa paša spriedums nav uzskatāms par iedomības izplūdumu vai lieluma mānijas sākumu, bet tas jemams nopietni.

Draugam Ervinam Rodem, kas bija savā vēstulē sastāvējis Zaratustras valodu, sacīdams: "Arī tava valoda nu tikai iegūst viņas pilnākos toņus; es atrodu sevišķi tādus Priekšrunā; bet arī no vēlākajām nodaļām dažas ir nepārspējamas," - Nīče atbild šādiem vārdiem:

"Es iedomājos, ka ar šo "Zaratustru" esmu vācu valodu novedis līdz viņas pilnībai. Pēc Lutera un Gētes bija vēl jāsper trešais solis - palūko, vecais sirdsbiedri, vai spēks, lokanība un jaukskaņa ir kādreiz jau mūsu valodā kopā bijuši? Palasi pēc manas grāmatas Gētē kādas lapas puses un tu sajutīsi, ka tas viļņveidīgais, kas Gētem kā zīmētājam piemita, nepalika svešs arī valodas veidotājam. Man ir stingrāka, vīrišķīgāka līnija, nenokļūstot tomēr Lutera smagumā. Mans stils ir deja, visāda veida simetriju rotaļa un šo simetriju pārlēkums un izzobojums. Tas iet līdz vokāļu izvēlei. - Piedošanu! Es sargātos šo atziņu citam zināmu darīt, bet tu nu reiz esi kā vienīgais man savu prieku par valodu izteicis."

Apcerējumā "Viņpus labā un ļaunā" Nīče dod vairākus padomus, kā rakstniekam izkopt savu valodu.

"Vispirms" viņš saka, "vajadzīgs daudz strādāt, vajadzīgs atdot asinis un spēkus valodas izkopšanai."

"Ir pienācis laiks," raksta Nīče, "nodarboties ar vācu valodas mākslinieciskumu." "Vajadzīgs rasties amatam, lai iz viņa izstrādātos māksla." "Vācieši pa lielākai daļai aizmirst, ka vajadzīgs mācīties rakstīt un lasīt." "Kurš vācietis gan zina un uzskata par nepieciešamu zināt, ka māksla ir ikvienā labi izteiktā teikumā - māksla, kuru vajadzīgs saprast, lai taptu skaidra teikumu nozīme."

Tāpat "Ceļotājā un viņa ēnā" lasām: "Nevienai kultūras tautai nav tādas tik sliktas prozas kā vāciešiem." Tas nāk no tam, ka 'vācieši pazīst tikai improvizētu prozu. - Strādāt pie vienas prozas lappuses kā pie statujas - viņiem liekas nesaprotama fantāzija."

Teikuma uzbūves ziņā Nīče uzstāda tikpat stingras mākslas prasības kā franču lielais stilists Flobērs.

"Brīnišķīga ir valodas muzikālība!" raksta viņš apcerējumā "Viņpus labā un ļaunā". "Vajadzīgs lasīt grāmatu, kā muzikants lasa partitūru; vajadzīgs dzirdēt to, ko lasa. Vācietis nelasa dzirdami; viņš lasa priekš acs, nevis priekš auss.

Vācijā vienīgi mācītāji, kas saka sprediķus, saprot balsienu un vārdu nozīmi, zina, kā frāzes skaņa atsitas un atlec, kā vārds traucas uz priekšu, izlaistās un pamirst. Vienīgi viņiem ir apziņa ausīs. Pilnīgi dabīgi tādēļ, ka vispilnīgākais vācu prozas ražojums pieder vācu lielākā sprediķotajā spalvai: salīdzinot ar Lutera Bībeli, viss pārējais ir tikai literatūra."

Nīče ir valodas valdonis; valoda viņam ir instruments, paklausīgs viņa vissmalkākajiem nolūkiem un jūsmu niansēm. Viņš ieliek valodā savu dvēseli, savu domu plūsmu, te mierīgu, te vētrainu, savu kaislību kolorītu, un tai pašā laikā, tāpat kā artists liek savam instrumentam izpaust sava toņa dziļumu, tā arī valoda izpauž sava paša garu meistariskajā Nīčes izteiksmes veidā. Ne tik vien iedzimtais talants, bet arī domu koncentrācija un neatlaidīgas pūles palīdzēja Nīčem izstrādāt priekšzīmīgu valodas mākslinieciskumu.

"Zaratustras" valoda ir ārkārtēji dzīva, plūstoša, ritmiska. Tas nav dzejas ritums, nodalīts kārtīgās pantpēdās, bet brīvs prozas ritums, kam pašam savs īpatnējs likums.

Vietām tas zaigo un laistās visvisādās krāsu niansēs kā daždien briljants. Un vietām tas plūst atkal līganā laidā kā varens jūras vilnis, pilns dziļa spēka, kas piepeši, pret klintīm atsizdamies, sašķeļas, salūst un izšķīst neskaitāmos ūdens pilie-niņos, kas saulē laistās varavīksnas zaigā.

Bet zem šī viļņa dus mūžīgais, kļūmais jūras dziļums, dus bezgalīgā domu selga.

Visas Nīčes mākslinieciskās tieksmes un dāvanas veicināja viņa stila savdabību. Nīče izturas pret savu valodu kā mūziķis, dzejnieks un gleznotājs. No viņa sacerējumiem vislabāk var redzēt, cik daudz muzikālas burvības slēpjas valodā un cik liela ir vārda gleznojošā vara.

Nīče pārvalda vārdu glezniecības noslēpumu: viņš māk piepildīt lasītāja iztēli krāsām un formām. Viņš zina, ka priekš tam vajadzīga vislielākā notēlošanas vienkāršība līdz ar notēlojamā spilgtu tipisku pazīmju plastiskumu.

***

Sava stila izkopšanā Nīče kopš jaunām dienām bijis ļoti rūpīgs un stingrs.

"Kas man dara rūpes," raksta viņš 1867. gadā, "ir mans vācu stils; es esmu pārāk ilgi nodzīvojis stiliskā nevainībā."

Viņa apmierinājums toreiz bija, ka "stila autoritātes Lesings, Lihtenbergs un Šopenhauers vienbalsīgi apgalvoja, ka esot grūti labi rakstīt; no dabas nevienam cilvēkam neesot laba stila: vajagot strādāt un cietu koku urbt, lai viņu iegūtu".

Draugam Ervinam Rodem Nīče stila ziņā raksta: "Es topu vienumēr stingrāks pret sevi." Tā Nīče galu galā nonāca pie klasiskās stila izveidojuma formulas: pie vienas prozas lappuses strādāt kā ar kaltu pie statujas.

No Nīčes padomiem stila mācībā sevišķi svarīgi sekošie:

"Pirmais, kas nepieciešami vajadzīgs, ir dzīvība, stilam ir jādzīvo.

Otrkārt,vajadzīgs vispirms smalki zināt: tā un tā es to runāšu un celšu priekšā-iekām ķeras pie rakstīšanas. Rakstīšanai jābūt atdarināšanai.

Treškārt, stilam vajadzīgs pierādīt, ka savām domām tic un tās ne tik vien domā, bet arī izjūt.

Ceturtkārt, laba prozaiķa takts savu līdzekļu izvēlē pastāv iekš tam, pieiet tuvu klāt poēzijai, bet nekad nepāriet tanī."

Daži gluži ārēji nejauši iemesli aizkavēja Nīči, pēc viņa paša vārdiem, tapt par mūzikas mākslinieku. Tā vietā visas viņa mākslinieciskās tieksmes, to skaitā arī muzikālās, noderēja viņam valodas izkopšanai.

Šādā ceļā Nīče ir ieguvis tādu valodas pilnību, ka viņš "Zaratustru" drīkstēja apzīmēt ne vien par dziļāko, bet arī valodas ziņā par pilnīgāko daiļdarbu.

Viss Nīčes "Zaratustrā" ir dzīvs, viss ir uzskatāma plastika un tīrā mūzika. Visu viņš notēlo ne vien dzirdami un redzami, bet pat taustāmi. Tos abstraktākos jēdzienus tas māk ar visdažādāko dzejas izteiksmes līdzekļu palīdzību pārvērst konkrētos dzejas tēlos.

Vietām viņa stils dejo kā viegla aiteriska balerīna, kas ar savām ķermeņa kustībām izraksta visbrīnišķīgākos rakstus.

To, ko Heine saka par Šilleru: "Domas svin orģijas; abstraktas idejas, izrotājušās vīna zariem, vēcina zizli un dejo kā bakhantes; tās ir apreibušas domas," - varētu vēl labāk attiecināt uz Nīči.

Ar savu lirisko lidojumu un iztēles nevaldāmību Nīče pamet Šilleru tālu aiz sevis.

"Stilam," saka Nīče, "ir jādzīvo; laba proza tiek rakstīta, tikai domājot par dzeju. Prozas jaukums taisni iekš tam pastāv, ka viņa pastāvīgi izvairās no dzejas un ir tai pretēja."

Nīčem vairāk kā kuram katram ir izdevies atrast ikvienai savai domai un ikvienai savai vissmalkākajai jūtu noskaņai - vispilnīgāko izteiksmi.

Lasot "Zaratustru", nevaram diezgan nobrīnīties par Nīčes lielajām tēlotāja dāvanām. Cik raksturīgi, izteiksmīgi, dzīvi, plastiski, īsi un koncentrēti viņš uzmet visas tēlojamās ainas. Katrai ainai Nīče atrod piemērotas krāsas. Visas krāsu nianses viņa sarenei ir paklausīgas.

Savas domas Nīče neizsaka abstraktos spriedumos, bet ietērpj tās tēlos un līdzībās. Savus spriedumus un pretspriedumus viņš projicē izdomātos tēlos (pareģis, burvis, visnejaukākais cilvēks, ubags aiz brīvas gribas, ēna un citi).

Pretēji citiem prātniekiem Nīče cenšas rakstīt ne vien loģiski, bet arī gleznaini. Viņš ievēro visus izteiksmes smalkumus. Viņš grib būt ne vien prātnieks, bet arī dzejnieks.

"Vispirms," viņš saka, "es gribu, lai mans stils būtu viegls un viņam pianistu jautra nokrāsa. Es pielietošu stila izkopšanai to pašu sistēmu, kādu es pielietoju spēlēšanai uz klavierēm: tā būs ne vien iemācīto gabalu atdarinājums, bet arī, cik tas iespējams, brīva fantāzija, vienmēr loģiska un daiļa."

Tā Nīče zināmā mērā radīja jaunu stilu filozofijā, kas līdz tam bija dzirdējusi tikai zinātnieka toni vai entuziasta dzejisko runu. Nīče radīja karakteristisko stilu, kas izsaka ne vien domas kā tādas, bet tās izpušķo ar visu savas dvēseles noskaņu bagātību, ar visām tām smalkajām domu un jūtu niansēm, kādas vārds modina.

***

Paklausīsimies, kā Nīče notēlo "Zaratustrā" to, kas biedinošs, drausmīgs un baigs:

"No visas dzīves es biju atteicies, tā es sapņoju. Par nakts un kapu sargu es biju tapis tur vientuļajā nāves kalnpilī. Tur es sargāju viņas zārkus: pilnas stāvēja drūmās velves ar šīm uzvaras zīmēm. Iz stikla zārkiem raudzījās manī pārvarēta dzīvība.

Apputējušo mūžību smaku es ieelpoju: nospiesta un apputējusi bija mana dvēsele. Un kas gan arī būtu varējis tur savu dvēseli izvēdināt!

Pusnakts gaišums bija pastāvīgi ap mani, vientulība bija notupusies viņam līdzās; un kā trešā - gārdzošā nāves klusa, tā nelāgākā no manām draudzenēm.

Atslēgu es pagriezu, to sarūsējušāko no visām atslēgām, un es mācēju ar to atslēgt tos čīkstošākos vārtus.

Līdzīgi ļaunvēstošai kurkšanai izskrēja skaņas caur garajām ailēm, kad vārtu spārni sacītājās: baigi kliedza šis putns, ne labprāt viņam tikās, ka to modina.

Bet vēl baigāk un sirdi sažņaudzošāk bija, kad tas atkal apklusa un apkārt iestājās klusums, un es vientulis sēdēju šai kļūmajā klusumā.

Tā pagāja man gausi laiks, ja laiks vēl bija: ko es no tam zinu! Bet pēdīgi notika tas, no kā es uzmodos.

Trīs reizes atsitās kā pērkona spērieni pret vārtiem, trīs reizes nodimdēja un nokaucās par atbildi velves - tad es piegāju pie vārtiem.

Alpa! es saucu, kas nes savus pīšļus kalnā? Alpa! Alpa! kas nes savus pīšļus kalnā?

Un es piespiedu atslēgu un cilāju vārtus un pūlējos. Bet vēl ne par sprīdi tie neatvērās.

Te atrāva brāžošs vējš vārtu puses vaļā: svelpdams, spiegdams un griezīgi pūzdams, viņš nosvieda manā priekšā mellu zārku.

Un šņācot un svelpjot, un spiedzot pārplīsa zārks un izspļāva tūkstoškārtīgus smieklus.

Un tūkstoš bērnu ērmīgu seju, eņģeļu, - pūču, nerru - un tauriņu, tik lielu kā bērni, smējās un zobojās par mani un kliedza man virsū.

Briesmīgi pārbijies, es pakritu gar zemi. Un iekliedzos no šausmām, kā nekad vēl nebiju kliedzis.

Bet paša kliedziens mani uzmodināja - un es nācu pie samaņas." -

Šis gabals tēlojuma uzskatāmības un drausmīguma intensitātes ziņā var cienīgi sacensties ar Edgara Po fantastiskajiem šausmu ainu tēlojumiem.

Kā pretstatu šim drausmīgajam tēlojumam aplūkosim ainu, kur Nīče gaišās, mīkstās, glāstošās krāsās notēlo rīta debesis pirms saules lēkta. Cik maigos, mīkstos, brīnišķos lirikas toņos viņš tur izplūst par debess dzidrumu un dziļumu!

"Tu debess, pār mani, dzidrā! dziļā! Tu gaismas bezdibeni Tevī raugoties, trīsu aiz dievišķām kairēm.

Tavā augstumā mesties - tā mana dzīle! Tavā dzidrumā slēpties - tā mana nevainība!

Dievu aizklāj viņa daiļums: tā tu noslēp savas zvaigznes. Tu nerunā: tā tu izpaud man savu gudrību.

Mēma pār bangojošo jūru tu šodien man pacēlies; tava mīlestība un tava kaunība izpauž sevi manai bangojošai dvēselei.

Cik tu daiļa pie manis nāci, noslēpušies savā daiļumā! cik tu mēmi uz mani runā, izpauzdamās savā gudrībā!"

Vaijemsim vietu no nodaļas "Ap dienas vidu", kur Zaratustrā noliekas uz dusu blakus vecam, līkam, zarainam kokam un savā sirdī runā:

"Klusu! Klusu! Vai pasaule nav tapusi patlaban pilnīga? Kas gan ar manim notiek?

Kā paiju-vējiņš neredzams pa gludo jūru dej, viegli vieglītiņām: tā dej pār mani miegs.

Ne aci viņš nespiež man ciet, viņš atstāj manu dvēseli nomodā. Viegls viņš ir patiesi! Viegliņš kā spalviņa…

Ai, laimei laimei Vai tev negribas dziedāt, dvēsele mana? Tu gidi zālē. Bet tā ir noslēpumainā, svētsvinīgā stunda, kur neviens gans nepūš savu stabuli.

Uzmanies! Karstais dienvidus dus uz druvām. Nedziedi! Klusu! Pasaule ir pilnīga.

Nedziedi, tu zāļu-putns - mana dvēsele! Čukstēdama nepačuksti! Skat - kāds klusums! Vecais dienasvidus dus; viņš kustina muti: vai viņš neiedzer patlaban kādu lāsīti laimes -

- kādu vecu, brūnu zelta laimes zelta vīna lāsi? Pār viņu pārlido kā ēna, viņa laime smejas. Tā - smejas dievs. Klusu! -"

Kādu brīnišķīgu dienas vidus klusuma lieglaimi pauž šis tēlojums! Un kāds bezgal liegs lirisms dveš no tā! Kur dziļi Nīče pratis iejusties vasaras dienas vidus mistērijā! Un cik apbrīnojami smalkiem izteiksmes līdzekļiem viņš to attēlojis!

Kamēr rakstnieks reālists, attēlojot vasaras dienas vidu, būtu nogrimis ārējās dabas raksturīgāko parādību notēlošanā, Nīče kā impresionists notēlo nevis ārējo dabu, bet tēlo viņas iespaidu uz cilvēka dvēseli. Un taisni caur to mēs sevišķi dziļi izjūtam vasaras pusdienas burvīgo dziļumu un klusumu.

"Zaratustras" valodas bagātību un dzejas smalkumus apzinājies arī Nīče. "Nekad," viņš saka, "un neviens nav vēl izšķiedis tik daudz jaunu, nedzirdētu, tiešām še pirmo reizi radītu mākslas līdzekļu. Ka kaut kas tam līdzīgs ir bijis taisni iespējams vācu valodā, - to vēl būtu vajadzīgs pierādīt. Es pats agrāk noteikti to būtu noraidījis. Pirms manis nav zinājuši, ko var iztaisīt no vācu valodas vispārīgi. Lielā ritma māksla, lielais periodiskuma stils, lai izteiktu augstas pārcilvēcīgas kaislības milzīgo kāpinājumu un nolaidumu, - ir ticis pirmo reizi manis atklāts; ar ditiramba "septiņi zīmogi" palīdzību, ar kuru nobeidzas "Zaratustras" trešā - pēdējā daļa, es esmu pacēlies par 1000 jūdzēm pār visu, kas kaut kad ticis saukts par dzeju."

***

Domu izteiksmes ziņā Nīče uzstāda sev tās stingrākās prasības. Pat tā visdzīvākā izteiksme šķita viņam vēl bāla un nedzīva, lai izteiktu pilnīgi to, ko viņš domājis un jutis.

Attiecībā uz to mēs lasām viņa apcerējumā "Viņpus labā un ļaunā" šādu vietu: "Ak, kas jūs taču esat, jūs manas rakstītās un nogleznotās domas? Nav sen atpakaļ, kad jūs bijāt vēl tik raibas, jaunas un piktas, pilnas dzeloņu un slepenu

sīvju, ka jūs likāt man šķaudīt un smieties - un tagad?- Kādas lietas mēs

aprakstām un nogleznojam?

Ak, vienumēr tikai to, kas patlaban taisās novīst un iesāk savu smaržu zaudēt! Ak, vienumēr tikai aizejošus un nogurušus pērkona debešus un dzeltenas, vēlīnas sajūtas! Ak, vienmēr tikai putnus, kas gurdi nolidojušies un aizlido, un nu ar roku

sevi saķert ļaujas, - ar mūsu roku!- Un tikai jūsu pēcpusdiena tā ir, jūs

manas rakstītās un gleznotās domas, kurām vienīgi man ir krāsas, daudz krāsu, varbūt daudz raibu maigumu un piecdesmit dzeltena un brūna, un zaļa, un sarkana, bet neviens no tām neuzmin, kā jūs izskatījāties jūsu rītā, jūs manas vientulības piepešās dzirkstis un brīnumi, jūs manas vecās, mīļotāsļaunās domas!"

Līdzās gleznaini plastiskajam elementam "Zaratustrā" jāatzīmē arī muzikālais elements. To atzinis arī pats Nīče, kaut gan daži "Zaratustras" interpreti tam nepiekrīt. Tā, piem., H. Veihelts saka: ""Zaratustras" valodu apzīmēt par mūziku ir neatļaujama frāze. Jo mūzikas būtība ir ritums, bet "Zaratustrā" ir neritmisks, jebšu Nīče pats apgalvo pretējo."

Pretēji Veiheltam mums jāpiekrīt Nīčes domām. "Zaratustras" valodas plūdums ir tiešām ritmisks. Tas nav dzejas ritums, kas izteicas noteiktu uzsvērtu un neuzsvērtu balsienu stingrā atkārtojumā, - bet prozas ritums, kas šūpojas savdabīgā līganā plūdumā. Un šādu prozas ritumu mēs izmanām cauri visam šim Nīces sacerējumam.

***

Kā visi lielie pasaules literatūras daiļdarbi, arī "Zaratustrā" stāv atsevišķi, pats par sevi. Nav otra viņam līdzīga sacerējuma. Šai ziņā tas atgādina Dantes "Dievišķo komēdiju", kas arī stāv pasaules literatūrā savrup. Pēc sava gara abi šie sacerējumi, zināms, ir viens otram diametrāli pretēji. Dajītes "Dievišķā komēdijā" izpaužas visdziļākais teisms, Nīčes "Zaratustrā" turpretim - viskrasākais ateisms.

Nīče pats par sevi liecina: "Es zinu savu likteni. Kādreiz ar manu vārdu saistīsies atmiņa par kaut ko milzīgu, - par krīzi, kādas nekad vēl nav bijis virs zemes, par visdziļāko sirdsapziņas kolīziju, par apjemšanos uzstāties pret visu, kam līdz šim ticējuši, ko prasījuši, ko turējuši par svētu. Es neesmu cilvēks, es esmu dinamīts. Un pie visa tā manī nav nekā kopēja ar reliģijas dibinātāju. Ikviena reliģija ir ļaužu pūļa darbs. Man vajadzīgs mazgāt rokas pēc ikvienas saskarsmes ar reliģiskiem cilvēkiem."

Mēs Nīčes pasaules uzskatam neticam, bet tas mums neliedz pieiet Nīčes mācībai ar dziļu nopietnību, jo Nīče savu pasaules uzskatu ir izcīnījis dziļās sāpēs un šaubās. Tā nav nekāda māžošanās, nedz dižošanās - tā ir dziļu, nopietnu meklējumu rezultāts, pie kāda pats meklētājs nonācis.

Lai būtum taisnīgi pret Nīči, tad nedrīkstam apspriest viņu pēc tiem uzskatiem, kurus viņš pats apgāž. Nīčes paša sacerējumos dota mēraukla viņa apspriedumam. Tur, kur vajadzīgs, Nīče ir uzveicams "uz viņa paša arēnas un viņa paša ieročiem", saka prof. A. Rīts. "Ļoti viegli atspēkot viņa uzskatus no parastās morāles viedokļa -bet kas var būt par to veltīgāks? Jo, kas atklājis jaunas vērtības, nevar apspriest pēc vecajām."

Pats par sevi saprotams, ka tas, kas atzīst sevi "ārpus morāles", nevarēs pastāvēt morāles tiesas priekšā. Daudz svarīgāk ir izzināt, vai "morāle" var pastāvēt pret viņa uzbrukumiem.

Arī viņa domas atspēkot nav vajadzīgs: to izdarījis jau viņš pats. Taisni uz sevi pašu viņš attiecina 240. aforismu apcerējumā "Ceļotājs un viņa ēna": "Šim domātājam nebija nepieciešams runāt pretim: viņam pietika priekš tam sevis paša. Un bez tam - nav vajadzīgs runāt pretim, vajadzīgs tikai saprast."

Jāsargās Nīči saprast pārāk burtiski. Viņš mīl visu izteikt stipri un asi. Viņa izteicienus vajadzīgs vienumēr jemt par dažiem toņiem zemāk, jo viņam domu forma bieži ne mazāk svarīga par pašu domu.

"Kādreiz/' sacīja Nīče, "būs vajadzīgas iestādes, kur dzīvos un mācīsies, kā es saprotu dzīvi un mācīšanu; tiks varbūt nodibinātas sevišķas katedras "Zaratustras" iztulkošanai. Bet tas būtu tīrā pretruna man pašam, ja es jau tagad gaidītu ausu un roku savām patiesībām: ka tagad nedzird, ka tagad nemāk no manis jemt, tas ne tik vien ir saprotami, bet pat liekas man taisnīgi. Es negribu, lai mani sajauktu ar citiem, - bet tas prasa, lai arī es pats nesajauktu sevi ar citiem."

Savos paredzējumos Nīče nav vīlies.

Veimārā Nīčem ir uzcelts muzejs. Literatūra par Nīči aug augumā.

Visvairāk par viņu rakstījuši teologi un filozofi. Spriedumi ir dažādi. Bieži pārspīlēti un pretrunīgi. Pamatīgu un objektīvu spriedumu nav visai daudz. Viena daļa apcerētāju nostājas pret Nīči, otra daļa - par Nīči. Vieni viņu atzīst par garā slimu cilvēku, otri turpretī cildina kā dziļu domātāju un lielu estētu.

Tagadējā Vācija, kā mēs redzam, atmezdama Kristus mācību, seko Nīčes ideāliem. Cik tālu viņa ar tiem tiks un ko tā panāks - rādīs nākotne.

Bet katra tauta, pēc Nīčes atzinuma, izdara vērtēšanu pēc savas gaumes.

"Daudz kas," saka Zaratustra, "ko viena tauta uzskatīja par labu, cita turēja par apsmieklu un kaunu; tā es to uzgāju. Daudz kas, ko te atradu, dēvētu par ļaunu, tur bij ietērps purpura greznumā.

Neviena tauta nevarētu dzīvot, ja tā neizdarītu vērtēšanu; bet, ja viņa grib pastāvēt, tad tā nedrīkst izdarīt vērtēšanu tā, kā to izdara kaimiņš."

Nīčes galvenā nozīme pastāv taisni iekš tam, ka viņš ir aizrādījis uz briesmām, kas cilvēcei draud, padarot visu un visus vienlīdzīgus un līdz ar to pazemojot cilvēk-tipu.

Vadonības princips, kas pie dažām tautām (arī pie mums) stājies demokrātiskā vienlīdzības principa vietā, saskan ar Nīčes mācību par "lielo vīru", kas nostājas tautas priekšgalā kā viņas valdītājs un vadītājs.

"Jo tam labākajam, mani brāļi," saka Nīče, "būs valdīt; tas labākais grib arī valdīti Un, kur šī mācība citādi skan, tur - trūkst tā labākā."

Kas ir Nīčes poēma "Tā runāja Zaratustra" 1 -

Tā ir, kā to zīmīgi un skaisti pasaka Veihelts, viens no šīs poēmas plašākajiem un vispusīgākajiem vācu apcerētajiem:

"Dedzīga himna - pilnai, krāšņai, šalcošai, smejošai, radošai, svētošai, uzvarošai dzīvei."

Kas ir pozitīvais un paliekamais šai poēmā? -

Tas ir varenais aistētiska un ētiska patosa plūdums, kas strāvo mums pretī no ikvienas viņas nodaļas, sniedzot dziļas un smalkas dzejas cienītājam lielu mākslas baudījumu.

Pievilcīga paliks šī poēma uz visiem laikiem, jo no viņas iziet spēks, apdvests ar reibinošu dzejas smaršu.

***

Vilis Plūdonis

Tā runāja Zaratustra

Pirmā daļa

ZARATUSTRAS PRIEKŠRUNA

I

Kad Zaratustra bij trīsdesmit gadus vecs, viņš atstāja savu dzimteni un savas dzimtenes ezeru un aizgāja kalnos. Še viņš baudīja savu garu un savu vientulību un nepagura no tiem desmit gadus. Bet beidzot pārvērtās viņa sirds, - un kādu rītu viņš uzcēlās līdz ar rīta blāzmu, nostājās saules priekšā un runāja uz viņu:

'Tu lielais spīdekli! Kas būtu tava laime, ja tev nebūtu kam spīdēt!

Desmit gadus nāc tu še augšā, pie manas alas: tu būtu apnikusi spīdēt un šo ceļu staigāt, ja nebūtu manis, mana ērgļa un manas čūskas.

Bet mēs gaidījām tevis katru ritu, noņemam tev tavu parpilnumu un svētījām tevi par to.

Raugi! man apnikusi mana gudrība kā bitei, kura medus par daudz sakrājusies; man vajadzīgas rokas, kas pēc manis stieptos.

Es gribētu izdāvāt un izdāļāt, tiekam gudrie starp ļaudīm sāk atkal priecāties par savu bezprātību un nabagie par savu bagātību.

Tādēļ man jānokāpj lejā - kā tu to vakaros dari, jūrā laizdamās un nesdama gaismu vēl viņai pasaulei, tu pārbagāto spīdekli!

Man, līdzīgi tev, jānolaižas, kā saka cilvēki, pie kuriem gribu nokāpt.

Tad svētī mani, tu mierīgā acs, kas bez skaudības var uzlūkot pat vislielāko laimi.

Svētī kausu, kas gatavs pārplūst, lai ūdens kā zelts iz viņa plūstu, visur iznēsādams tavas lieglaimes atspīdumu!

Raugi! šis kauss grib atkal tukšs tapt, un Zaratustra grib atkal kļūt par cilvēku."

- Tā sākās Zaratustras nokāpšana.

II

Zaratustra nokāpa viens no kalna un nevienu nesatika. Bet, kad viņš nonāca mežos, nostājās piepeši viņa priekšā sirmgalvis, kas bija atstājis savu svēto būdu, lai salasītu mežā saknes. Un sirmgalvis uzrunāja Zaratustru, sacīdams:

"Nav svešs man šis ceļinieks: priekš dažiem gadiem viņš gāja te garam. Viņu sauca par Zaratustru; bet viņš ir pārvērties.

Toreiz tu nesi kalnos savus pelnus: vai tagad tu gribi savu uguni ielejās nest? Vai tev nav bail no dedzinātāja soda?

Jā, es pazīstu Zaratustru. Skaidra ir viņa acs, un viņa mutē nav riebuma. Vai viņš neiet savu gaitu kā dejotājs?

Pārvērties ir Zaratustra, par bērnu ir tapis Zaratustra: ko tu meklē nu pie gulošiem?

Tā kā jūrā tu dzīvoji savā vientulībā, un jūra tevi nesa. Vai tev! tu gribi malā kāpt? Vai tev! tu gribi pats atkal nest savu miesu?" Zaratustra atbildēja: "Es mīlu cilvēkus."

"Kālab," teica svētais, "es gan nogāju mežā un tuksnesī? Vai ne tālab, ka es cilvēkus par daudz mīlēju?

Tagad es mīlu Dievu: cilvēkus es nemīlu. Cilvēks man ir pārāk nepilnīgs. Mīlestība pret cilvēku mani nokautu."

Zaratustra atteica: "Ko es runāju par mīlestību! es nesu cilvēkiem dāvanas."

"Nedod viņiem nekā," sacīja svētais. "Drīzāk atņem tiem kaut ko un palīdzi viņiem to nest - tas būs viņiem patīkamāk; ja tik tas tev pašam patīk!

Un, ja tu gribi tiem ko dot, tad nedod vairāk kā ubagdāvanu un liec, lai viņi to vēl izlūdzas!"

"Nē," atbildēja Zaratustra, "es nedodu ubaga dāvanu. Priekš tam es neesmu diezgan nabags."

Svētais pasmējās par Zaratustru un sacīja tā: "Tad pielūko, ka viņi tavus dārgumus pieņem. Viņi ir neuzticīgi pret vientuļiem un netic, ka mēs nāktum tiem ko dāvināt.

Mūsu soļi uz ielām dun viņiem pārāk vientuļi. Un tāpat, kā kad naktī viņi savās gultās dzird kādu vīru ejam agri pirms saules lēkta, viņi sev jautā: kurp zogas tas zaglis?

Neej pie cilvēkiem un paliec mežā! Ej drīzāk pie zvēriem! Kālab tu negribi būt kā es - lācis starp lāčiem, putns starp putniem?" "Un ko tad svētais mežā dara?" jautāja Zaratustra.

Svētais atbildēja: "Es saceru dziesmas un dziedu tās, un, dziesmas sacerēdams, es smejos, raudu un dungoju: tā es slavēju dievu.

Ar dziedāšanu, raudāšanu, smiešanos un dungošanu es slavēju dievu, kas ir mans dievs. Bet kādu dāvanu tu mums nes?"

Kad Zaratustra izdzirda šos vārdus, viņš atsveicinājās no svētā, sacīdams: "Kas man gan būtu, ko jums dot! Labāk laidiet mani drīzāk prom, ka es jums kaut ko nepaņemu." - Un tā viņi šķīrās viens no otra, sirmgalvis un vīrs, smiedamies, kā divi bērni smejas.

Bet, kad Zaratustra bij palicis viens, viņš runāja savā sirdī: "Vai tas gan varētu būt! Šis vecais svētulis nav savā mūžā vēl nenieka no tam dzirdējis, ka dievs ir miris."

III

Kad Zaratustra bij nonācis tuvākajā pilsētā, kas bija līdzās mežiem, viņš atrada tur daudz ļaužu sapulcējušos uz tirgus laukuma, tādēļ ka bija apsolīts rādīt virves dejotāju. Un Zaratustra runāja uz ļaudīm tā:

"Es mācu jums pārcilvēku. Cilvēks ir kaut kas, kas jāuzvar. Ko jūs esat darījuši, lai viņu uzvarētu?

Visas būtnes līdz šim ir radījušas kaut ko par sevi augstāku: un jūs gribat būt šī lielā paisuma bēgums un drīzāk vēl atgriezties pie kustoņiem nekā uzvarēt cilvēku?

Kas ir pērtiķis cilvēka priekšā? Izsmiekls vai sāpīgs kauns. Un tādam pašam jābūt cilvēkam pārcilvēka priekšā: izsmieklam vai sāpīgam kaunam.

Jūs esat nostaigājuši ceļu no tārpa līdz cilvēkam, bet daudz kas jūsos ir vēl no tārpa. Reiz bijāt jūs pērtiķi, un arī vēl tagad cilvēks ir vairāk pērtiķis nekā daždien pērtiķis.

Bet tas, kas starp jums tas gudrākais, arī tas ir tikai neharmonija un abēj-nieks starp stādu un spoku. - Bet vai es lieku jums kļūt par spokiem vai stādiem?

Redziet, es mācu jums pārcilvēku.

Pārcilvēks ir zemes kodols. Lai jūsu griba saka: kaut pārcilvēks būtu zemes kodols!

Es lieku jums pie sirds, mani brāļi, palieciet zemei uzticīgi un neticiet tiem, kas stāsta jums par viņpasaules cerībām! Tie ir nāves zāļu maisītāji, apzinādamies vai neapzinādamies.

Tie ir dzīves nicinātāji, mirēji un paši saindējušies, no kuriem zeme ir pagurusi: lai viņi izput!

Citkārt noziegums pret dievu bija lielākais noziegums, bet dievs ir miris, un līdz ar to miruši ir arī noziedznieki. Pret zemi noziegties ir tagad tas briesmīgākais un neizdibināmā iekšas augstāk cienīt nekā zemes kodolu!

Citkārt nolūkojās dvēsele nicinot uz miesu: un toreiz bija šī nicināšana tas augstākais - viņa gribēja, lai tā būtu vāja, nejauka, izmērdēta. Tā viņi domāja no tās un no zemes vaļā tikt.

O, šī dvēsele bija pati vēl vāja, nejauka un izmērdēta, un nežēlība bija šīs dvēseles izprieca!

Bet arī jūs vēl, mani brāļi, prasāt man: ko stāsta jūsu miesa par jūsu dvēseli? Vai jūsu dvēsele nav nabadzība, netīrība un nožēlojama izprieca?

Patiesi, netīra straume ir cilvēks. Vajadzīgs būt jūrai, lai netīro straumi uzjemtu un nepaliktu netīrs!

Redziet, es mācu jums pārcilvēku: viņš ir tā jūra, viņā var jūsu lielā nicināšana noslīkt.

Kas ir tas lielākais, ko jūs varat piedzīvot? Tā ir lielās nicināšanas stunda. Stunda, kurā jums arī jūsu laime taps par riebekli, kā arī jūsu saprašana un jūsu tikumi.

Stunda, kurā jūs teiksiet: "Kas ir mana laime? Tā ir nabadzība un netīrība, un nožēlojama izprieca. Bet manai laimei vajadzētu pašu esību attaisnot."

Stunda, kurā jūs teiksiet: "Kas ir mana saprašana? Vai tā alkst pēc zināšanas kā lauva pēc savas barības? Tā ir nabadzība un netīrība, un nožēlojama izprieca!"

Stunda, kurā jūs teiksiet: "Kas ir mana tikumība! Vēl viņa nav skubinājusi mani trakot. Kā es esmu noguris no sava labā un sava ļaunā! Viss tas ir nabadzība un netīrība, un nožēlojama izprieca!"

Stunda, kurā jūs teiksiet: "Kas ir mana taisnība! Es neredzu, ka es būtu kvēle un ogle. Bet taisnais ir kvēle un ogle!"

Stunda, kurā jūs teiksiet: "Kas ir mana līdzcietība! Vai līdzcietība nav krusts, pie kura tiek pienaglots tas, kas cilvēkus mīl? Bet mana līdzcietība

nav krustā sišana."

Vai jūs jau tā runājāt? Vai jūs jau tā kliedzāt? Ak, kaut es jau būtu dzirdējis jūs tā kliedzam!

Nevis jūsu grēks - jūsu pieticība kliedz uz debesīm, jūsu skopulība pat jūsu grēkošanā kliedz uz debesim!

Kur ir tas zibens, kas jūs ar savu mēli laizītu? Kur ir tas ārprāts, kas jums būtu jāiepotē?

Redziet, es mācu jums pārcilvēku: tas ir šis zibens, tas ir šis ārprāts!" –

Kad Zaratustra tā bij runājis, kāds no ļaužu vidus kliedza: "Mēs nu diezgan esam virves dejotāju klausījušies; tagad mēs gribam viņu arī redzēt!" Un visi ļaudis smējās par Zaratustru. Bet virves dejotājs, kas domāja, ka šie vārdi uz viņu zīmējas, ķērās pie darba.

IV

Bet Zaratustra uzlūkoja ļaudis un brīnījās. Tad viņš runāja tā: "Cilvēks ir virve, izstiepta starp kustoni un pārcilvēku, - virve pār bezdibeni.

Bīstama pāri-tikšana, bīstama ceļā-atrašanās, bīstama atpakaļ-skatīšanās, bīstama trīcēšana un stāvot-palikšana.

Kas cilvēkā liels, tas ir, ka viņš ir tilts un nav mērķis; kas cilvēkā mīlams, tas ir, ka viņš ir pār-eja unbojā-eja.

Es mīlu tos, kas nemāk dzīvot: tie uzskatāmi par bojā gājējiem, tādēļ ka tie ir pāri-gājēji.

Es mīlu lielos nicinātājus, jo tie ir lielie cienītāji un ilgu bultas, izšautas uz viņu krastu.

Es mīlu tos, kas nemeklē aiz zvaigznēm cēloņa, lai ietu bojā un būtu par ziedu, bet kas ziedo sevi zemei, lai zeme reiz piederētu pārcilvēkam.

Es mīlu to, kas dzīvo, lai atzītu, un kas grib atzīt, kaut reiz dzīvotu pārcilvēks. Un tādēļ viņš grib bojā iet.

Es mīlu to, kas strādā un atrod, ka viņš pārcilvēkam ceļ mājokli un sagatavo viņam zemi, kustoņus un stādus: jo tā viņš grib bojā iet.

Es mīlu to, kas mīl savu tikumu: jo tikums ir griba bojā iet un ilgu bulta.

Es mīlu to, kas sev ne piles gara neatstāj, bet grib pilnīgi būt savas tikumības gars: tā dodas viņš kā gars pār tiltu.

Es mīlu to, kas no savas tikumības iztaisa savu pieķērību un savu kļūmi: tā viņš grib savas tikumības labad dzīvot un vairs nedzīvot.

Es mīlu to, kas negrib, ka viņam būtu par daudz tikumu. Viens tikums ir lielāks tikums nekā divi, jo tas ir tas mezgls, pie kura kļūme karājas.

Es mīlu to, kura dvēsele pati sev' izšķiež, kurš pateicības nedz grib, nedz dod: jo tāds dāvina pastāvīgi un negrib sevis taupīt.

Es mīlu to, kas apkaunas, kad kauliņš krīt viņa laimei par labu, un kas tad jautā: vai tad es esmu viltīgs kauliņmetējs? - jo viņš grib bojā iet.

Es mīlu to, kas saviem darbiem izmet papriekšu zelta vārdus un vienu-mēr izpilda vēl vairāk, nekā viņš apsolījis: jo viņš grib bojā iet.

Es mīlu to, kas nākamos attaisno un bijušos atpestī: jo viņš grib līdz ar esošiem bojā iet.

Es mīlu to, kas savu dievu pārmāca, tādēļ ka viņš savu dievu mīl: jo viņam pie sava dieva dusmām jāiet bojā.

Es mīlu to, kura dvēsele ir dziļa arī ievainojumā un kurš aiz maza piedzīvojuma var iet bojā: tā viņš labprātīgi iet pār tiltu.

Es mīlu to, kura dvēsele ir pārpilna, tā ka viņš pats sevi aizmirst un visas lietas viņā atrodas: tā viss tad top par viņa bojā-eju.

Es mīlu to, kam ir brīvs gars un brīva sirds: tādējādi viņa galva ir tikai viņa sirds iekšas, bet viņa sirds dzītin dzen viņu bojā iet.

Es mīlu visus tos, kas ir kā smagi pilieni, kas pa vienam krīt no tumšiem padebešiem, kuri pār cilvēku karājas: viņi vēstī, ka zibens tuvojas, un iet kā vēstītāji bojā.

Redziet, es esmu zibens vēstītājs un smags piliens no padebešiem, bet šo zibeni sauc par - pārcilvēku/7

V

Kad Zaratustra bija šos vārdus izrunājis, viņš atkal uzlūkoja ļaudis un cieta klusu. "Te viņi stāv," viņš sacīja savā sirdī, "te viņi smejas: viņi nesaprot manis, es neesmu mute šīm ausīm.

Vai viņiem vajaga ausis pirms sadauzīt, lai viņi mācītos klausīties acīm? Vai vajaga ducināt līdzīgi varabungām un biktstēviem? Vēl viņi tic tikai stostiķim?

Viņiem ir kaut kas, ar ko viņi lepojas. Kā tak viņi sauc to, kas viņus dara lepnus? Par izglītību viņi to sauc, tā viņus padara pārākus par kazu ganiem.

Tādēļ viņi ne labprāt grib dzirdēt vārdu "nicināšana". Nu tad es runāšu uz viņu lepnumu.

Nu tad es stāstīšu tiem par visnicināmāko - bet tas ir pēdējais cilvēks." Un Zaratustra runāja uz ļaudīm tā:

"Klāt ir laiks, kur cilvēks sprauž sev mērķi. Klāt ir laiks, kur cilvēks iestāda savas augstākās cerības dīgli.

Vēl ir viņa zeme priekš tam bagāta diezgan. Bet šī zeme tiks reiz nabaga un noplicināta, un neviens liels koks nevarēs vairs no tās izaugt.

Ak vai! Nāk laiks, kur cilvēks nelaidīs vairs savu ilgu bultas pāri pār cilvēkiem un viņa loka aukla aizmirsīs strankšķēt!

Es jums saku: vēl jānes sevī haoss, lai varētu dzemdēt degošu zvaigzni. Es jums saku: jūsos vēl ir haoss.

Ak vai! Nāk laiks, kur cilvēks nevienas zvaigznes vairs nedzemdēs. Ak vai! nāk nicināmākā cilvēka laiks, cilvēka, kas pats sevi vairs nespēj nicināt? Redziet! Es rādu jums pēdējo cilvēku.

"Kas ir mīlestība? Kas ir radīšana? Kas ir ilgošanās? Kas ir zvaigzne?" -Tā jautā pēdējais cilvēks un blisina acis.

Zeme tad būs kļuvusi maziņa, un uz tās lēkās pēdējais cilvēks, kas visu padarīs mazu. Viņa cilts būs neizdeldējama kā zemes blusa; pēdējais cilvēks dzīvos visilgāk.

"Mēs esam atraduši laimi," saka pēdējais cilvēks un blisina acis.

Viņi ir atstājuši apgabalus, kur bij auksti dzīvot, jo vajadzīgs ir siltums. Viņi mīl vēl savu kaimiņu un berzējas gar to, jo vajadzīgs ir siltums.

Kļūt slimam un būt aizdomīgam, to viņi uzskata par grēku: jāstaigā uzmanīgi. Ģeķis, kas vēl uz akmeņiem vai cilvēkiem klūp!

Lāgu lāgiem drusciņ indes, lai patīkamāk sapņotu. Un pēdīgi daudz indes, lai patīkami nomirtu.

Vēl strādā, jo darbs ir laika kavēklis. Bet gādā, ka šis laika kavēklis nenogurdinātu.

Vairs nekļūst ne nabags, ne bagāts, jo viens, kā otrs tikai apgrūtina. Kas gribēs vēl valdīt? Kas vēl paklausīt? Viens kā otrs tikai apgrūtina.

Neviena gana un neviena ganāmā pulka! Katrs vēlas, lai viss būtu līdzīgs un visi ir līdzīgi: kas citādi jūt, iet labprātīgi ārprātīgo namā.

"Citkārt bij visa pasaule prātā jukusi," - saka smalkākie no viņiem un blisina acis.

Ir gudri un zina visu, kas noticis: tādēļ nav gala zobgalībai. Paķildojas vēl, bet izlīgst drīz - jo tas maitā māgu.

Savs prieciņš ir dienu un savs prieciņš nakti, bet veselība tiek cienīta.

"Mēs esam atraduši laimi," - saka pēdējie cilvēki un blisina acis." -

Un še beidzās Zaratustras pirmā runa, kuru sauc arī par "Priekšrunu", jo šai vietā viņu pārtrauca pūļa kliegšana un gaviles. "Dod mums šo pēdējo cilvēku, o, Zaratustra," - tā izsaucās viņi, "pataisi mūs par šiem pēdējiem cilvēkiem! Tad mēs tev dāvināsim pārcilvēku!" Un visi ļaudis gavilēja un klakšķināja ar mēli. Bet Zaratustra tapa noskumis un sacīja savā sirdī:

"Viņi nesaprot manis: es neesmu mute šīm ausīm."

Laikam par ilgu esmu dzīvojis kalnos, par daudz klausījies strautos un kokos - tādēļ runāju uz viņiem līdzīgi kazu ganiem.

Nelokāma ir mana dvēsele un gaiša kā kalni priekšpusdienā. Bet viņi domā: es esmu auksts un zobojos briesmīgiem jokiem.

Un nu viņi uzlūko mani un smejas, un smiedamies viņi mani vēl ienīst. Ledus ir viņu smieklos.

VI

Bet tad notika kaut kas, kas padarīja ikvienu muti mēmu un ikvienu aci mulsu. Proti, virves dejotājs bija pa tam sācis savu darbu: viņš bij iznācis pa kādām mazām durtiņām un gāja pār virvi, kas bija izstiepta starp diviem torņiem, ka tā karājās pār tirgus laukumu un ļaudīm. Kad viņš patlaban atradās sava ceļa vidū, atdarījās mazās durtiņas otrreiz, un kāds raibi ģērbies ķipars izlēca laukā un ātriem soļiem devās pirmajam pakaļ. "Uz priekšu, klibzaķi," sauca viņš briesmīgā balsī, "uz priekšu, sliņķi, glūņa, bālģīmi! Ka es tevi ar savu papēdi nesāku kutināt! Ko tu te dīžājies starp torņiem? Tornī ir tava vieta. lesprostīt vajadzētu tevi; tam, kas par tevi labāks, tu aizsprosto brīvo ceļu!" - Un ar katru vārdu nāca viņš tam tuvāk un tuvāk, bet, kad viņš bija tikai vēl kādu soli aiz viņa, tad notika tas briesmīgais, kas padarīja ikvienu muti mēmu un ikvienu aci mulsu, - viņš izgrūda kliedzienu it kā nelabais un lēca pāri tam, kas viņam bija ceļā. Bet šis, redzēdams, ka viņa sāncensis uzvarējis, pazaudēja pie tam sajēgu un virvi. Viņš nometa savu kūju un šāvās ātrāk nekā tā, rokām un kājām virpuļodams, zemē. Tirgus laukums un ļaudis līdzinājās jūrai, kad uzbrūk vētra: viss juku jukām metās bēgt uz visām pusēm un pa lielākai daļai tur, kur vajadzēja ķermenim nokrist.

Bet Zaratustra palika stāvam, un taisni viņam līdzās ķermenis nokrita, sakropļots un sadragāts, bet vēl pusdzīvs. Pēc kāda brīža sadauzītais atdabūja samaņu un ieraudzīja sev līdzās Zaratustru, nometušos ceļos. "Ko tu te dari?" sacīja viņš beidzot. "Es jau sen zināju, ka velns aizliks man kāju priekšā. Tagad viņš velk mani uz elli: vai tu gribi viņam to liegt?"

"Goda vārds, draugs," atbildēja Zaratustra, "no visa tā, par ko tu runā, nav nenieka: nav ne velna, ne elles. Tava dvēsele būs vēl drīzāk beigta nekā tava miesa; nebīsties nu vairs nenieka!"

Vīrs pacēla neuzticīgi acis: "Ja tu runā taisnību," sacīja viņš pēc tam, "tad, zaudēdams dzīvību, es nenieka neesmu zaudējis. Es neesmu nekas daudz vairāk par kustoni, kas caur pēršanu un badā mērdēšanu iemācīts diet."

"Tā tas nav," sacīja Zaratustra, "tu esi ar bailēm iemācījies savu amatu -tur nav nekā nicināma. Tagad tu ej sava amata dēļ bojā: par to gribu tevi savām rokām apbedīt."

Kad Zaratustra to bija pasacījis, mirējs neatbildēja vairs, bet pakustināja roku, it kā meklēdams Zaratustras roku, lai tam pateiktos.

VII

Pa tam pienāca vakars, un tirgus laukums nozuda tumsā; ļaudis izklīda, jo pat ziņkārība un šausmas pagurst. Bet Zaratustra sēdēja līdzās mironim uz zemes un bija nogrimis domās: tā viņš aizmirsa laiku. Bet beidzot iestājās nakts, un auksts vējš pūta pār vientuli. Tad piecēlās Zaratustra kājās un sacīja savā sirdī:

"Patiesi skaistu lomu ir vilcis šodien Zaratustra! Nevis cilvēku viņš ir noķēris, bet gan kādu mironi.

Šausmīga ir cilvēka esība un vienmēr vēl bez jēgas: ķipars var viņam par kļūmi tapt.

Es gribu cilvēkiem mācīt viņu esības kodolu: kas ir pārcilvēks, zibens iz tumšiem padebešiem.

Bet vēl es esmu no viņiem tālu, un mans prāts nerunā uz viņu prātiem. Es esmu vēl cilvēkiem kaut kas vidējs starp nerru un līķi.

Tumša ir nakts, tumši ir Zaratustras ceļi. Nāc, tu saltais un stīvais ceļabiedri! Es aiznesīšu tevi uz turieni, kur savām rokām tevi apbedīšu."

VIII

Kad Zaratustra bij izrunājis savā sirdī šos vārdus, viņš pajēma līķi uz pleciem un devās ceļā. Un vēl viņš nebija simt soļu pagājis, kad kāds cilvēks piezagās viņam klāt un čukstēja tam kaut ko ausī - un raugi! tas, kas to runāja, bija torņa ķipars. "Ej prom no šīs pilsētas, o, Zaratustra," sacīja viņš, "par daudz ir to, kas tevi ienīst. Tevi ienīst labie un taisnie, un tie sauc tevi par savu naidnieku un nicinātāju; tevi ienīst īstticīgie, un viņi sauc tevi par pūļa briesmām. Tava laime bij, ka par tevi smējās: un, patiesi, tu runāji kā jokupēters. Tava laime bija, ka tu piebiedrojies mirstošam sunim; tā pazemodamies, tu esi sevi pašu šai dienai izglābis. Bet ej prom no šīs pilsētas -citādi rītu es lēkšu tev pāri, es, dzīvais, pār mirušo." Un, to sacījis, viņš pazuda; bet Zaratustra gāja tālāk pa tumšajām ielām.

Pie pilsētas vārtiem nāca viņam pretim kaprači. Viņi apgaismoja tam ar lāpu seju, pazina Zaratustru un zobojās par viņu: "Zaratustra aiznes beigto suni; bravo, Zaratustra ir kļuvis par kapraci! Jo mūsu rokas ir pārāk tīras šim cepetim. Vai gan Zaratustra grib velnam viņa kumosu nozagt? Nu lai tad ar' iet! Un labas laimes uz pusdienām! Ja tikai velns nav labāks zaglis par Zaratustru! - Viņš nozags tos abus!" Un tie smējās savā starpā un sabāza galvas kopā.

Zaratustra neteica uz tam ne vārda un gāja savu ceļu. Kad viņš bija divas stundas gar mežiem un purviem gājis, viņš bija par daudz klausījies vilku kaukšanā, un viņam pašam iegribējās ēst. Tā viņš palika pie kādas vientuļas mājas stāvam, kurā dega svece.

"Izsalkums uzbrūk man," sacīja Zaratustra, "kā daždien laupītājs. Mežos un purvos uzbrūk man mans izsalkums un tumšā naktī.

Ērmoti untumi ir manam izsalkumam. Bieži viņš uznāk man tikai pēc ēšanas, un šodien viņš nenāca cauru dienu: kur viņš gan kavējās?"

Un pie šiem vārdiem Zaratustra pieklauvēja pie mājas vārtiem. Parādījās vecs vīrs; viņš nesa sveci un jautāja: "Kas nāk pie manis, kas traucē manu cauro miegu?"

"Dzīvais un mirušais," sacīja Za ra tus tra." Dod i e t man ko ēst un dzert, par dienu tas man piemirsies. Kas izsalkušo paēdina, - atspirdzina pats savu dvēseli: tā runā gudrība."

Vecis aizgāja, bet atnāca drīz atpakaļ un cēla Zaratustram priekšā maizi un vīnu. "Te ir slikts apvidus izsalkušiem," sacīja viņš, "tālab es še dzīvoju.

Zvēri un cilvēki nāk pie manis, vientuļa. Bet liec, lai arī tavs ceļabiedris ēd un dzer, viņš ir vairāk noguris nekā tu." Zaratustra atbildēja: "Beigts ir mans ceļabiedris, man grūti nāktos viņu uz tam pierunāt." - "Tā nav mana daļa," noteica vecais errīgi, "kas pie manas mājas pieklauvē, tam jājem arī pretī, ko es viņam ceļu priekšā. Ēdiet nu veseli!" -

Pēc tam gāja Zaratustra vēl divas stundas, uzticēdamies ceļam un zvaigžņu spīdumam, jo viņš bija tīrais naktsstaigulis un viņam tikās visam dusošam skatīties sejā. Bet, kad rīts svīda, Zaratustra atradās dziļā mežā, un neviens ceļš viņam nerādījās. Tad viņš nolika mirušo kādā dobā kokā, sev galvgalī - jo viņš gribēja to pasargāt no vilkiem - un pats nolikās uz zemes, sūnās. Un tūdaļ viņš iemiga, miesās noguris, bet dvēselē nelokāms.

IX

Ilgi gulēja Zaratustra, un ne tik rīta blāzma vien pārgāja pār viņa seju, bet arī priekšpusdiena. Beidzot viņa acis atdarījās: izbrīnījies lūkojās Zaratustra mežā un klusumā, izbrīnījies viņš lūkojās sevī. Tad viņš piecēlās žigli kājās, kā jūrnieks, kas piepeši ierauga zemi, un uzgavilēja, jo viņš redzēja jaunu patiesību. Un viņš runāja tad savā sirdī tā:

"Gaisma ir manī uzaususi: līdzbiedri man ir vajadzīgi, un turklāt dzīvi, -nevis miruši līdzbiedri vai līķi, kurus es nēsāju sev līdz, kurp gribu.

Bet dzīvi līdzbiedri man ir vajadzīgi, kas man seko, tādēļ ka tie grib paši sev sekot - un turp, kur es gribu.

Gaisma manī ir uzaususi: nevis uz ļaudīm jārunā Zaratustram, bet uz biedriem! Zaratustram nav jāpaliek ganāmam pulkam par ganu un suni!

Aizvilināt daudzus no ganāmā pulka - tādēļ es esmu nācis. Dusmoties par mani vajaga ļaudīm un ganāmam pulkam: par laupītāju, grib Zaratustra, lai gani to saukātu.

Gani, saku es, bet viņi dēvējas par labajiem un taisnajiem. Gani, saku es, bet viņi dēvējas par uzticīgajiem.

Raugi šos labos un taisnos! Ko ienīst viņi visvairāk? To, kas sadauza viņu vērtību galdiņus, dauzītāju*, noziedznieku** - bet tas ir tas, kas rada.

Raugi šos visu ticību īstticīgos! Ko ienīst viņi visvairāk? To, kas sadauza viņu vērtību galdiņus, sadauzītāju un noziedznieku - bet tas ir tas, kas rada.

Līdzbiedrus meklē tas, kas rada, un nevis līķus, un arī ganāmos pulkus ne un īstticīgos. Līdzradītājus meklē radītājs, tos, kas jaunas vērtības raksta uz jauniem bauslības galdiņiem.

* Brecher. ** Verbrecher.

Līdzbiedrus meklē tas, kas rada, un līdzpļāvējus, jo viss viņam stāv gatavs pļaujai. Bet viņam trūkst to simtu sirpju, tādēļ viņš norausta vārpas un dusmojas.

Līdzbiedrus meklē tas, kas rada, un tādus, kas māk uztrīt savus sirpjus. Par iznīcinātājiem viņus sauks un laba un ļauna nicinātājiem. Bet tie ir pļāvēji un gavilētāji.

Līdzstrādātājus meklē Zaratustra, līdzpļāvējus un līdzgavilētājus meklē Zaratustra: ko lai viņš iesāk ar ganāmiem pulkiem un ganiem, un līķiem!

Un tu, mans pirmais biedri, paliec sveiks! Labi es apbedīju tevi tavā dobajā kokā, labi es noslēpu tevi no vilkiem.

Bet es šķiros no tevis; laiks ir pagājis. Rīta krēslas un vakara krēslas starpā mani apspīdēja jauna patiesība.

Ne ganam man jābūt, ne kapracim. Nekad vairs es nerunāšu ar' uz ļaudīm: pēdējo reizi runāju es uz mironi.

Radītājiem, pļāvējiem, gavilētajiem gribu es piebiedroties: varavīkšņu gribu es viņiem rādīt un visas pārcilvēka pakāpes.

Vientuļiem es dziedāšu savu dziesmu un divatņiem; un tam, kam vēl ausis ir dzirdēt to, kas nav dzirdēts, tam es gribu padarīt grūtu viņa sirdi ar savu laimi.

Es tiecos uz savu mērķi, es eju savu ceļu; pār kautrajiem un kūtrajiem es pārlēkšu pāri. Tātad lai mans gājums ir viņu bojā gājums!"

X

To runāja Zaratustra savā sirdī, kad saule stāvēja pusdienā. Tad paskatījās viņš jautādams uz augšu - jo izdzirda pār galvu jestru putnu brēkšanu. Un redzi! ērglis lielos riņķos lidoja pa gaisu, un pie viņa karājās čūska, nevis kā medījums, bet kā draudzene, jo viņa bij apritinājusies tam ap kaklu.

'Tie ir mani zvēri," sacīja Zaratustra un priecājās no sirds.

"Tas staltākais kustonis zem saules - un tas gudrākais kustonis zem saules -viņi ir izgājuši uz iztēgu.

Viņi grib iztēgāt, vai Zaratustra vēl ir dzīvs. Patiesi, vai es esmu vēl dzīvs?

Bīstamāk es jutos starp cilvēkiem nekā starp zvēriem; bīstamus ceļus iet Zaratustra. Lai mani zvēri tad mani vada!"

Kad Zaratustra to bija sacījis, viņš iegādājās svētā vārdus tur mežā, nopūtās un runāja savā sirdī tā:

"Es gribētu būt gudrāks! Es gribētu būt caur caurim gudrs, līdzīgi manai čūskai!

Bet, tā kā tas, ko lūdzu, nav iespējams, tad es lūdzu, kaut mans lepnums ietu allaž roku rokā ar manu gudrību!

Un, kad mani kādreiz mana gudrība atstās - ak, viņai tīk allaž aizlaisties! -lai tad mans lepnums lido līdz manam bezprātam!" -

Tā sākās Zaratustras nokāpšana.

ZARATUSTRAS RUNAS

PAR TREJĀDU PĀRVĒRŠANOS

"Trejādu gara pārvēršanos es jums minēšu: kā gars top par kamieli, un kamielis par lauvu, un lauva pēdīgi par bērnu.

Daudz grūta jāpanes garam, stiprajam, panesīgajam garam, kam piemīt godbijība: pēc grūtā un visgrūtākā tiecas viņa spēks.

Kas ir grūts? jautā panesīgais gars, nometas kā kamielis ceļos un grib, lai viņu labi apkrauj nastām.

Kas ir tas grūtākais, jūs varoņi? jautā panesīgais gars, lai es to uz sevis jemtu un par savu stiprumu priecātos.

Vai tas ir - pazemoties, lai sāpinātu savu augstprātību? vai - likt spīdēt savai bezprātībai, lai pazobotos par savu gudrību?

Jeb tas ir - šķirties no sava darba, kad viņš svin savu uzvaru? Kāpt augstos kalnos, lai kārdinātu savu kārdinātāju?

Jeb tas ir - pārtikt no atzīšanas zīlēm un zāles un patiesības labad ciest dvēselē badu?

Jeb tas ir - būt slimam un mierinātājus aizraidīt mājās un noslēgt draudzību ar baložiem, kuri nekad nedzird, ko tu gribi?

Vai tas ir - kāpt netīrā ūdenī, ja tas ir patiesības ūdens, un neatgaināt no sevis aukstās vardes un karstos krupjus?

Vai tas ir - mīlēt tos, kas mūs nicina, un sniegt spokam roku, kad viņš mūs grib biedēt?

Visu šo visgrūtāko jem uz sevis panesīgais gars: līdzīgi kamielim, kas, apkrauts nastām, traucas tuksnesī, tā arī viņš traucas savā tuksnesī.

Bet vientuļākajā tuksnesī notiek otra pārvēršanās: par lauvu top še gars, brīvību viņš grib sev iegūt un kungs būt sava paša tuksnesi.

Savu pēdējo kungu viņš še meklē: viņš grib nākt naidā ar viņu un savu pēdējo dievu, uzvaras dēļ viņš grib cīnīties ar lielo pūķi.

Kas ir šis lielais pūķis, kuru gars negrib saukt vairs par kungu? "Tev-būs" sauc šo lielo pūķi. Bet lauvas gars saka: "Es gribu."

"Tev-būs" guļ viņam ceļā, zeltā laistīdamies, zvīņains zvērs, un uz katras zvīņas zeltaini spulgo "tev-būs"!

Tūkstošgadīgas vērtības spulgo šais zvīņās, un visuspēcīgais no pūķiem runā tā: "Visas lietu vērtības manī spulgo. Visas vērtības ir jau radītas, un visas radītās vērtības - esmu es. Patiesi, nekāda "Es gribu" nedrīkst vairs būt!" Tā runā pūķis.

Mani brāļi, kādēļ lauva vajadzīgs cilvēka garā? Kur nenoder nastu nesējs kustonis, kas ir paklausīgs un godbijīgs?

Jaunas vērtības radīt - to nespēj arī vēl lauva, bet radīt sev brīvību jaunai radīšanai - to lauvas spēks iespēj.

Brīvību sev radīt un svētu - nē, arī pienākuma priekšā - tādēļ, mani brāļi, vajadzīgs ir lauva.

Ņemties tiesību jaunām vērtībām - tā ir briesmīgākā laupīšana panesīgajam un godbijīgajam garam. Patiesi, tā ir laupīšana un plēsīga zvēra būšana.

Kā savu vissvētāko viņš citkārt mīlēja "tev būs" - nu viņam jārod ārprāts un patvāra arī tai vissvētākajā, lai nolaupītu savai mīlestībai savu brīvestību: lauva ir vajadzīgs šai laupīšanā.

Bet sakiet, mani brāļi, ko vēl varētu izdarīt bērns, ko pat lauva neiespēja? Kam vajadzīgs plēsīgajam lauvam tapt vēl par bērnu?

Nevainība ir bērns un aizmāršība, jauniesākums, rotāšanās, no sevis ritošs rats, pirmā kustība, svēta jā-sacīšana

Jā, radīšanas rotaļai, mani brāļi, vajadzīga svēta jā-sacīšana: savu gribu grib tagad gars, savu pasauli tagad iemanto pasauli-zaudējušais.

Trejādu gara pārvēršanos es jums minēju: kā gars top par kamieli, kamielis par lauvu, un lauva pēdīgi par bērnu." -

Tā runāja Zaratustra. Un toreiz viņš uzturējās pilsētā, kuru sauc - raibā govs.

PAR TIKUMĪBAS KANCELĒM

Zaratustram ieslavēja kādu gudro, kas labi mākot runāt par miegu un tikumību: viņš tiekot par to lieliski godināts un apbalvots, un visi jaunekļi sēžot viņa kanceles priekšā. Zaratustra nogāja pie viņa un līdz ar visiem jaunekļiem nosēdās viņa kanceles priekšā. Un gudrais runāja tā:

"Gods un cienība miegam! Tā ir pirmā lieta! Un griezt visiem tiem ceļu, kuri slikti guļ un naktīs ir nomodā!

Cienību pret miegu sajūt pat zaglis: aizvien viņš zogas pa nakti klusītiņām. Bet nekaunīgs ir naktssargs, nekaunīgi viņš pūš savu ragu.

Tā nav nieka māksla - gulēt: priekš tam vajadzīgs būt bijušam cauru dienu nomodā.

Desmit reizes par dienu tev vajaga sevi pašu pārvarēt - tas rada labu nogurumu un ir magones dvēselei.

Desmit reizes vajaga tev atkal ar sevi pašu izlīdzināties; jo pārvarai ir rūgtums, un slikti guļ, kas nav izlīdzinājies.

Desmit patiesību vajaga tev par dienu atrast, citādi tu pat nakti meklēsi pēc patiesības un tava dvēsele paliks izsalkusi.

Desmit reizes tev vajaga par dienu smieties un jautram būt, citādi pa nakti traucēs tevi vēders, šis bēdu tēvs.

Maz ir, kas to zina, bet vajaga būt ar visiem tikumiem, lai labi gulētu. Vai es iešu dot nepatiesu liecību? Vai es iešu pārkāpt laulību?

Vai es iešu iekārot sava tuvākā kalponi? Viss tas nesader ar labu miegu.

Un pat ja kādam ir visi tikumi, tad vajaga vēl kaut ko mācēt - mācēt šos tikumus īstā laikā nosūtīt pie miera.

Lai viņi neķīvējas savā starpā, šie rātnie skuķīši! Un tevis dēļ, tu nelaimīgais!

Miers lai būtu ar dievību un tuvāku - to prasa labs miegs. Un miers pat ar tuvāka velnu! Citādi viņš nakti staigās pie tevis apkārt.

Godā priekšniecību un esi paklausīgs pat līkai priekšniecībai! To paģēr labais miers. Ko es varu darīt, ka varai labpatīk iet ar līkām kājām?

To es uzteikšu arvien par to labāko ganu, kas savas avis ved uz zaļām ganībām - tā tas saderas ar labu miegu.

Daudz goda es negribu, nedz lielas mantas - tas iekairina aknas. Bet nav lāga miega, kad nav labas slavas un mazumiņa mantas.

Maza sabiedrībiņa man mīļāka nekā ļauna, bet tai jāierodas un jāiet prom īstā laikā.

Ļoti patīkami ir arī man garā nabagie - viņi veicina miegu. Svētīgi ir tie, -sevišķi tad, kad tiem allaž to dod, kas tiem nākas.

Tā paiet diena tam, kas ir tikumīgs. Un, kad nu pienāk nakts, tad es gan piesargos miegu aicināt! Viņš negrib, ka to aicina, šis miegs, kas ir visu tikumu kungs!

Bet es pārdomāju, ko pa dienu esmu darījis un domājis. Atgremodams pacietīgi kā govs, es sev jautāju: kādi taču bija tavi desmit pārvarējumi?

Un kādi bija tie desmit izlīdzinājumies un tās desmit patiesības, un tie desmit smiekli, kuriem sirds pamielojās?

Tā apcerot un apsverot četrdesmit domas, piepeši uzbrūk man miegs, šis neaicinātais, šis visu tikumu kungs.

Miegs aizskar man acis, un tās top smagas. Miegs aizskar man muti, un tā paliek vaļā.

Patiesi, uz mīkstām zolēm viņš nāk pie manis, šis mīļākais no visiem zagļiem un nozog man manas domas, un kā muļķis es palieku stāvam, kā šī kancele.

Bet neba ilgi palieku tā stāvam - turpat esmu jau ar' iemidzis."

Kad Zaratustra dzirdēja gudro tā runājam, smējās viņš savā sirdī, jo viņam bij uzaususi pie tam gaisma. Un viņš runāja savā sirdī tā:

"Ģeķis ir manās acīs šis gudrais ar savām četrdesmit domām, bet man šķiet, ka gulēšanu viņš pieprot labi.

Laimīgs jau tas, kas dzīvo šī gudrā tuvumā! Tāds miegs ir lipīgs, pat caur biezu sienu viņš pielīp.

Burvība piemīt pat viņa kancelei. Un ne par velti sēdēja jaunekļi tikumības mācītāja priekšā!

Viņa gudrība skan - būt nomodā, lai varētu labi gulēt. Un patiesi, ja dzīvei nebūtu nozīmes un man vajadzētu izvēlēties nejēdzību, tad arī man šī būtu tā izvēlamākā nejēdzība.

Tagad es saprotu skaidri, pēc kā citkārt vispirms dzinās, kad meklēja tikumības mācītāju. Dzinās pēc laba miega, ar magoņpuķu tikumiem piedevām!

Visiem šiem daudzinātiem kanceļu gudrajiem gudrība bija miegs bez sapņiem: viņi nepazina labākas dzīves nozīmes.

Arī vēl šo baltu dienu ir daži kā šis tikumības mācītājs un ne allaž tik godīgi, bet viņu laiks ir pagājis. Un ilgi tie vairs nepaliks kājās: drīz arī viņi snaudīs.

Svētīgi ir šie miegainie, jo tie drīz iesnaudīsies." -Tā runāja Zaratustra.

par vinpasaulniekiem

Reiz meta ari Zaratustra savus sapņus viņpus cilvēka, līdzīgi visiem viņ-pasaulniekiem. "Cietēja un nomocīta dieva darbs tad šķita man šī pasaule.

Sapnis tad šķita man šī pasaule un kāda dieva safantazējums; krāsaini dūmi kāda dievišķi neapmierinātā acu priekšā.

Labs un ļauns, un prieks un ciešanas, un es un tu - tas šķita man krāsaini dūmi radītāja acu priekšā. Novērst gribēja radītājs no sevis skatus, - un viņš radīja pasauli.

Reiboņprieks ir cietējam novērsties no savām ciešanām un aizmirsties. Reiboņprieks un pašaizmiršanās šķita man reiz šī pasaule.

Šī pasaule, mūžīgi nepilnīgā, mūžīgu pretrunu attēls un nepilnīgs attēls -viņas nepilnīgā radītāja reiboņprieks - tā šķita man kādreiz šī pasaule.

Tātad arī es reiz metu savus sapņus viņpus cilvēka kā visi viņpasaulnieki. Bet vai tiesa, ka viņpus cilvēka?

Ak, jūs brāļi, šis dievs, kuru es radīju, bija cilvēka darbs un cilvēka ārprāts kā visi citi dievi!

Cilvēks viņš bija un turklāt tikai nieka gabals no cilvēka un viņa es: iz mana paša pelniem un kvēles radās viņš, šis rēgs, jā, patiesi! Viņš nav nācis pie manis no citas pasaules!

Kas notika, mani brāļi? Es pārvarēju sevī cietēju, es nesu sava paša pelnus kalnā, gaišāku liesmu es sev atradu. Un raugi! Tad šis rēgs no manis atstājās!

Ciešanas būtu tagad man un mokas atspirgušajam tādiem rēgiem ticēt -ciešanas būtu tagad man un pazemošana. Tā es runāju uz viņpasaulniekiem.

Ciešanas tās bija un nespēks, kas radīja visas viņpasaules; un tas īsais laimes ārprāts, kuru pārdzīvo tikai cietējs.

Nogurums, kas ar vienu lēcienu grib tikt pie visa, ar vienu nāves lēcienu, nabaga nezinātājs nogurums, kas pat negrib vairs gribēt, - tas ir radījis visus dievus un viņpasaules.

Ticiet man, mani brāļi! Tā bija miesa, kas par miesu bija izmisusi, - tā taustījās apstulbota gara pirkstiem gar pēdējām sienām.

Ticiet man, mani brāļi! Tā bija miesa, kas par zemi bij izmisusi, - tā dzirdēja būtības vēderu uz sevi runājam.

Un tad viņa gribēja ar galvu tikt cauri pēdējām sienām, un ne tik vien ar galvu, - "viņā pasaulē".

Bet' 'viņa pasaule" ir labi noslēpta no cilvēka, viņa - neapdzīvota pasaule, kur nav cilvēku un kas ir debešķīgs nekas; un būtības vēders nekā nerunā uz cilvēku kā vien caur cilvēku.

Patiesi, grūti ir pierādīt visu būtību un grūti piespiest to runāt. Sakiet man, jūs brāļi, vai visbrīnišķīgākā no visām lietām nav vislabāk pierādīta?

Jā, šis es un šī es pretruna un sarežģījums runā vēl patiesigāk par tavu būtību, šis radītājs, gribētājs un vērtētājs es, kas ir lietu mērs un vērtība.

Un šī patiesākā būtība, šis es - runā par miesu un tiecas pēc miesas pat tad, kad viņš fantazē un murgo, un salauztiem spārniem plidinās.

Vienmēr pa tiešāk mācās runāt šis es, un, jo vairāk viņš mācās, jo vairāk viņš atrod vārdu un cienības miesai un zemei.

Jaunu lepnumu mācīja man mans es, to mācu es cilvēkiem: nebāzt vairs galvu debeslietu smiltīs, bet nest viņu brīvi, šo zemes-galvu, kas rada zemes nozīmi!

Jaunu gribu mācu es cilvēkiem: šo ceļu gribēt iet, pa kuru neapzinīgi gājis cilvēks, un atzīt to par labu un nenolīst no viņa sāņus, līdzīgi slimiem un mirējiem.

Slimi un mirēji bija tie, kas nicināja miesu un zemi un atrada debešķīgo un atpestošās asinspiles, bet arī šis saldās un tumšās indes viņi jēma no miesas un zemes.

Savam postam viņi gribēja izbēgt, bet zvaigznes bija viņiem par tālu. Tad viņi nopūtās: "Ak, kaut tak bijuši debesceļi iekļūt citā būtībā un laimē!" - Tā viņi izgudroja sev savus slepenos ceļus un asinsdzērieniņu!

No savas miesas un šīs zemes nu domājās viņi atrāvušies, šie nepateicīgie!

Bet kam viņiem bij jāpateicas par šīs atraušanās mokām un liegām? Savai miesai un šai zemei.

Mīkstsirdīgs ir Zaratustra pret šiem slimajiem. Patiesi, viņš nedusmojas par viņu apmierināšanās līdzekļiem un nepateicību.

Lai viņi top par atspirdzējiem un pārvarētajiem un rada sev augstāku miesu!

Nedusmojas arī Zaratustra par atspirdzēju, - kad tas maigi uzlūko savas maldības un pusnaktī zogas ap savu dievu kapiem, bet slimība un vārga miesa ir priekš manis arī viņu asaras.

Daudz slimu ļaužu ir allaž bijis starp tiem, kuri fantazē un tiecas pēc dievības; kaisli ienīst viņi pētnieku un to jaunāko no tikumiem, kuru sauc par godīgumu.

Atpakaļ raugās viņi aizvien uz tumšajiem laikiem - tad, zināms, bija sapņi un ticība cita lieta; prātā sajukšana tad bij dievamlīdzināšanās, un šaubīšanās bij grēks.

Pārāk labi pazīstu es šos dievamlīdzīgos: viņi grib, lai viņiem tic, jo neticība esot grēks. Pārāk labi es arī zinu, kam viņi paši vislabāk tic.

Patiesi, nevis viņpasaulēm un atpestošām asinspilēm, bet miesai arī viņi vislabāk tic, un viņu pašu miesa ir viņiem viņu lieta "pati par sevi".

Bet tā ir viņiem slimīga lieta, un labprāt viņi gribētu izsprāgt no ādas.

Tādēļ viņi klausās nāves sprediķotajos un paši sprediķo par citām pasaulēm.

Uzklausieties labāk, mani brāļi, veselās miesas balsi: tā ir godīgākā un šķīstākā balss.

' Godīgāk un šķīstāk runā vesela miesa, pilnīgā un taisnstūrainā - un viņa runā par zemes nozīmi." -Tā runāja Zaratustra.

par miesas nicinātājiem

"Miesas nicinātājiem es gribu sacīt savu vārdu. Nevis pārskoloties un pārskolot viņiem vajadzīgs, bet tikai sava paša miesai ardievas teikt - un tātad palikt mēmiem.

"Miesa es esmu un dvēsele," - tā runā bērni. Un kālab tā nerunāt kā bērni?

Bet tas, kas ir uzmodies, zinātājs, tas saka: es esmu tikai miesa un nekas vairāk; un dvēsele ir tikai vārds kaut kam miesā.

Miesa ir liels prāts, daudzums ar vienu apziņu, karš un miers, ganāms pulks un gans.

Tavas miesas darbarīks ir tavs mazais prāts, mans brāli, ko par "garu" sauc, mazs darba un spēļu rīks tavā lielajā prātā.

"Es," saki tu un esi lepns uz šo vārdu. Bet tas lielākais ir - kam tu negribi ticēt - tava miesa un viņas lielais prāts: tā nesaka - es, bet dara - es.

Ko prāts jūt, ko gars atzīst, tam nekad nav sevī gala. Bet prāts un gars gribētu tevi pārliecināt, it kā tie būtu visu lietu gals - tik uzpūtīgi viņi ir.

Darba lieta un rotaļlieta ir prāts un gars: aiz viņiem guļ vēl - pats. Pats arī meklē jutekļu acīm, viņš ari klausās gara ausīm.

Vienmēr klausās pa ts un meklē - viņš salīdzina, pakļauj, iekaro, iznīcina. Viņš valda un ir arī es pavēlnieks.

Aiz tavām domām un jūtām, mans brāli, stāv varens pavēlnieks, nepazīstams gudrinieks, to sauc pats. Tavā miesā viņš dzīvo, tava miesa viņš ir.

Tavā miesā ir vairāk prāta nekā tavā vislabākajā gudrībā. Un kas gan zina, kam vajadzīga tavai miesai tava labākā gudrība?

Tavs pats smejas par tavu es un viņa lepnajiem lēcieniem. "Kas man šie lēcieni un domu lidojumi?" viņš sev saka. "Tas ir aplinks ceļš uz manu mērķi. Es esmu es vadītājs un viņa jēdzienu iedvesējs."

Pats saka uz es: "Še sajūti sāpes!" Un es cieš un pārdomā, kā lai neciestu -un pie tam taisni viņam ir jādomā.

Pats saka uz es: "Še sajūti priekus!" Un es priecājas un domā, cik vēl bieži viņš priecātos - un pie tam taisni viņam ir jādomā.

Miesas nicinātājiem gribu es teikt kādu vārdu. Viņu nicināšana* nāk no viņu cienīšanas**. Kas tas ir, kas radījis cienīšanu un nicināšanu, un vērtību, un gribu?

Radošais pats radījis sev cienīšanu un nicināšanu, viņš radījis sev priekus un bēdas. Radošā miesa radījusi sev garu kā roku savai gribai.

Pat jūsu bezprātībā un nicināšanā jūs, miesas nicinātāji, kalpojat savam pašam. Es saku jums: pat jūsu pats grib mirt un novēršas no dzīves.

Vairs neiespēj tas to, ko tas visvairāk grib, - radīt pār sevi tālāk. To viņš visvairāk grib, tas ir viss viņa mīlestības karstums.

Bet tagad tas viņam ir jau par vēlu - tā grib jūsu pats bojā iet, jūs miesas nicinātāji.

Bojā iet grib jūsu pats, un tālab tapāt jūs par miesas necienītājiem! Jo jūs jau vairs nespējat tālāk pār sevi radīt.

Un tālab jūs dusmojaties uz dzīvi un uz zemi. Neapzinīga skaudība ir jūsu nicināšanas greizajā skatā.

Es nestaigāju jūsu ceļus, jūs miesas nicinātāji! Jūs neesat man tilts uz pārcilvēku!" -

Tā runāja Zaratustra.

par priekiem un kaislībām

"Mans brāli, ja tev ir kāds tikums un tas ir tavs tikums, tad tev tas nav ne ar vienu kopīgs.

Zināms, tu gribi viņu saukt vārdā un mīlināt; tu gribi viņu aiz ausīm burzīt un ar viņu laiku kavēt.

Un redzi! Nu tev ir viņa vārds kopīgs ar ļaudīm un tu ar savu tikumu esi tapis par ļaužu pūli un ganāmu pulku.

Labāk vajadzētu tev sacīt: "Nav ne izsakāms, ne nosaucams vārdā, kas iztaisa manas dvēseles mokas un saldumu un ir vēl arī manu iekšu izsalkums."

Lai tavs tikums ir par augstu sadraudzībai ar vārdiem, un, ja tev par viņu jārunā, tad nekaunies stostīties.

Tad runā un stosties: "Tas ir mans labais, to es mīlu, tā viņš man patīk, vienīgi tā es šo labo vēlos.

Es viņu negribu ne ka dievišķu bauslību, ne ka cilvēku nolikumu un nepieciešamību - tas nav man nekāds ceļa rādītājs uz aizsauli un paradīzi.

Tas ir zemes tikums, ko es mīlu: maz tajā gudrības un vēl mazāk visu ļaužu sajēgas.

Bet šis putns ir ietaisījis manī savu lizdu, un nu viņš tup tanī uz savām zelta olām." Tā tev vajaga stostīties un tavu tikumu slavēt.

Reiz bija tev kaislības, un tu sauci tās par ļaunām. Bet tagad tev ir tikai tavi tikumi: tie izauguši no tavām kaislībām.

Tu liki savu augstāko mērķi šīm kaislībām pie sirds - un viņas tapa par taviem tikumiem un priekiem.

Un, vai tu būtu no karstgalvju cilts vai no kārībnieku, vai ticības fanātiķu, vai atriebēju:

Beidzot visas tavas kaislības tapušas par tikumiem un visi tavi velni - par eņģeļiem.

Reiz tev bija nikni suņi tavā pagrabā, bet pēcgalā viņi pārvērtās par putniem un mīlīgām dziedātājām.

No savām nāves zālēm tu darināji sev balzamu, tu slauci savu govi -skumju -, tagad tu dzer viņas tesmeņa saldo pienu.

Un turpmāk nekas ļauns vairs neizaugs iz tevis, lai tad tas būtu ļaunums, kas izaug iz tavu tikumu cīņas.

Mans brāli, ja tev ir laime, tad tev ir viens tikums un ne vairāk: tā tu vieglāk tiksi pāri tiltam.

Pagodinoši tas ir, kad ir daudz tikumu, bet tas ir grūts liktenis; un dažs labs ir nogājis tuksnesī un sevi nomaitājis, tādēļ ka viņš bij noguris būt par tikumu kauju un kaujas lauku.

Mans brāli, vai karš un kauja ir kas ļauns? Bet nepieciešams ir šis ļaunums, nepieciešams ir ienaids un neuzticība, un apmelošana starp taviem tikumiem.

Paskat, kā katrs no taviem tikumiem alkst pēc augstākā: viņš grib dabūt visu tavu garu, lai tas būtu viņa herolds, viņš grib dabūt visu tavu spēku dusmās, naidā un mīlestībā.

Greizsirdīgs ir katrs tikums uz otru, bet greizsirdība ir bailīga lieta. Pat tikumi var aiz greizsirdības bojā iet.

Ko greizsirdības liesma sagrābj, tas pēdīgi griež līdzīgi skarpijam nāvīgo dzeloņu pret sevi pašu.

Ak, mans brāli, vai tu nekad vēl neesi redzējis tikumu sevi pašu apmelojam un nodzeļam?

Cilvēks ir kaut kas, kas jāuzvar - un tālab tev vajaga tavus tikumus mīlēt, jo tu caur viņiem iesi bojā." -

Tā runāja Zaratustra.

par bālo noziedznieku

"Jūs negribat nokaut, jūs tiesneši un upurētāji, iekām kustonis nav nodūris galvu? Redziet, bālais noziedznieks ir nodūris galvu: iz viņa acīm runā lielā nicināšana.

"Mans es ir kaut kas, kas uzvar: mans es ir mana lielā nicināšana pret cilvēku," tā runā viņa acs.

Ka viņš pats sevi notiesāja, tas bija viņa dzīvē augstākais acumirklis: neļaujiet tam, kas pacēlies, atkrist atpakaļ viņa zemumā!

Nav atpestīšanas tam, kas pats caur sevi cieš, lai tad nāk drīza nāve.

Jūsu nokaušana, jūs soģi, lai ir līdzcietība, nevis atriebība. Un nokaudami pielūkojiet, ka jūs paši dzīvi attaisnotu!

Vēl nav gana, ka jūs izlīdzināties ar to, ko jūs nokaujat. Jūsu skumjas lai ir mīlestība pret pārcilvēku - tā attaisnojat jūs savu dzīves turplikumu.

"Ienaidnieks" jums jāsaka, bet ne "ļaundaris"; "slimnieks" jums jāsaka, bet ne "blēdis", "bezprātis" jums jāsaka, bet ne "grēcinieks".

Un tu, sarkanais tiesnesi, ja tev gribētos izteikt dikti to, ko tu domās jau esi izdarījis, tad visi kliegtu: "Prom ar šo izmeslu un indekli."

Bet citāda ir doma un citāds darbs, citāds darba tēls. Cēlonības rats negriežas viņu starpā.

Tēls padarīja bālu šo bālo cilvēku. Viendabīgs viņš bij ar savu darbu, kad viņš to darīja; bet viņa tēlu tas nepanesa, kad tas bija padarīts.

Vienmēr viņš sevi nu redzēja kā kāda darba darītāju. Par ārprātu es to saucu - izņēmums pārvērtās viņam par būtību.

Svītra* valdzina vistu; cirtiens**, kuru viņš cirta, savaldzināja viņa nabaga prātu. Par pēcdarba ārprātu es to saucu.

Dzirdiet, jūs tiesneši! Vēl ir citāds ārprāts: tas ir priekšdarba ārprāts. Ak, jūs neielīdāt man diezgan dziļi šai dvēselē!

Tā runā sarkanais tiesnesis: "Kam šis noziedznieks izdarīja slepkavību? Viņš gribēja laupīt." Bet es jums saku: viņa dvēsele gribēja asiņu, nevis laupījuma - viņš slāpa pēc naža laimes!

Bet viņa nabaga prāts nesaprata šo ārprātu un pierunāja viņu. "Kas tur no asinīm!" sacīja tas. "Vai tu negribi vismazākais izdarīt pie tam laupīšanu? atriebšanos?"

Un viņš paklausīja savam nabaga prātam: kā svins gulēja uz viņu viņa runa, - un, izdarīdams slepkavību, viņš izdarīja arī laupīšanu. Viņš negribēja no sava ārprāta kaunēties.

Un nu atkal guļ viņa nozieguma svins uz viņu, un atkal ir viņa nabaga prāts tik stīvs, tik satriekts, tik smags.

Ja viņš tik spētu pakratīt galvu, tad viņa slogs noveltos, bet kas papurinās šo galvu?

Kas ir cilvēks? Kaudze slimību, kuras caur garu tiecas pasaulē: tur viņas grib gūt sev laupījumu.

Kas ir cilvēks? Kamols niknu čūsku, kuras reti savā starpā ir mierā, - un tā viņas aizlodā prom meklēt pasaulē laupījumu.

Redziet šo nabaga miesu! Ko viņa cieta un pēc kā alka, to izskaidroja šī nabagā dvēsele, - viņa izskaidroja to kā slepkavīgu prieku un kāri pēc naža laimes.

Kas tagad kļūst slims, tam uzbrūk ļaunums, kurš tagad ir ļauns: viņš grib radīt ciešanas caur viņa paša ciešanu cēloni. Bet ir bijuši citādi laiki un citāds ļaunums un labums.

Reiz šaubas un tieksme pēc paša bija ļaunums. Toreiz slimo uzskatīja par ķeceri un raganu: kā ķeceris un ragana viņš cieta un gribēja likt ciest.

Bet tas negrib līst jūsu ausīs: jūsu labajam tas kaitējot, jūs sakāt. Bet kāda man daļa gar jūsu labo!

Daudz kas no jūsu labā man derdzas, jā, patiesi, bet no ļaunā ne. Es taču gribētu, ka jums būtu kāds ārprāts, aiz kura jūs ietu bojā, līdzīgi šim bālajam noziedzniekam!

Patiesi, man gribētos, ka jūsu ārprātība sauktos par patiesību vai uzticību, vai taisnību, bet jums ir jūsu tikumība, lai ilgi dzīvotu nožēlojamā tīksmē.

Es esmu margas straujas upes malā: satver mani, kas spēj mani satvert! Bet jūsu kruķis es neesmu." -

Tā runāja Zaratustra.

par lasīšanu un rakstīšanu

"No visa, kas rakstīts, es mīlu tikai to, ko kāds ar savām asinīm rakstījis. Raksti ar asinīm, un tu redzēsi, ka asinis ir gars.

Nav viegla lieta saprast svešas asinis: es ienīstu laiskus lasītājus.

Kas lasītājus pazīst, tas vairs lasītāja labā nenieka nedara. Vēl viens gadu-simtenis lasītāju - un pats gars smirdēs.

Tas, ka katrs drīkst mācīties lasīt, samaitā uz ilgiem laikiem ne vien rakstīšanu, bet arī domāšanu.

Reiz gars bija dievs, tad viņš tapa par cilvēku, un nu viņš top pat par pūli.

Kas raksta ar asinīm un sentencēs, tas grib, ka viņu ne vien lasa, bet iemācās no galvas.

Kalnos tuvākais ceļš ir no virsotnes uz virsotni, bet priekš tam tev vajaga garu kāju. Sentencēm jābūt šīm virsotnēm, un tiem, uz kuriem runā, - lieliem un slaikiem.

Gaiss rēns un tīrs, briesmas tuvu, un gars pilns jautras ļaunprātības - tā tas labi saderas kopā.

Es gribu, kaut ap mani būtu kalnu-gari, jo es esmu drošsirdīgs. Drošsirdība, kas spokus aizbaida, rada pati sev kalnu-garus, - drošsirdība grib smieties.

Es vairs nejūtos kopā ar jums: šis mākonis, ko es sev apakšā redzu, šis melnums un smagums, par kuru es smejos, - taisni tas ir jūsu pērkoņpa-debess.

Jūs skatāties uz augšu, gribēdami pacelties, bet es skatos uz leju, tādēļ ka esmu pacēlies.

Kas augstākajos kalnos kāpj, tas smejas par visām bēdu-lugām* un bēdu nopietnībām**.

Drošsiržus, bezrūpjus, zobgaļus, varmākas - tādus grib mūsu gudrība: tā ir sieva un mīl allaž tikai karavīru.

Jūs sakāt man: "Dzīve grūti panesama." Bet kam jums ir pirms pusdienas jūsu lepnums un vakarā jūsu padevība?

Dzīve ir grūti panesama - bet tad neesiet taču tik vārīgi. Mēs visi esam smuki nastu nesēji ēzeļi un ēzeļmātes.

Kas mums ir kopīgs ar rožu pumpuru, kurš trīc, tādēļ ka uz viņa miesas uzkritusi rasas pile?

Tiesa, mēs mīlam dzīvību ne tādēļ, ka pie dzīvības, bet tādēļ, ka pie mīlestības esam pieraduši.

Aizvien mīlestībā ir drusciņ ārprātības. Bet ir arī aizvien drusciņ prāta ārprātībā.

Un pat man, kas izturas pret dzīvi labvēlīgi, liekas, ka tauriņi un ziepju burbuļi un tie, kas starp cilvēkiem viņiem līdzīgi, zina no laimes visvairāk.

Šīs viegliņās, neprātīgās, vijīgskaistās, kustīgās dvēselītes redzēt lidojam -tas pavedina Zaratustru uz asarām un dziesmām.

Es ticētu tikai tādam dievam, kas māk diet.

Un, kad es savu velnu ieraudzīju, viņš man izlikās nopietns, pamatīgs, dziļš, svinīgs: tas bija grūtuma gars, - caur viņu krīt visas lietas.

Nevis dusmas, bet smiekli nokauj. Celieties, eima nokaut grūtuma garu!

Es esmu mācījies iet - no tā laika es neliedzos arī skriet. Es esmu mācījies lidot - no tā laika es negribu, ka mani pagrūž, lai tiktu no vietas.

Tagad esmu viegls, tagad lidoju, tagad redzu sevi zem sevis, tagad dejo caur mani dievība." -

Tā runāja Zaratustra.

par koku uz kalna

Zaratustras acs bija redzējusi, ka kāds jauneklis pagrieza viņam ceļu. Un, kad viņš kādu vakaru gāja viens pats pa kalniem, kuri visapkārt pilsētai, ko sauc - "raibā govs", tad viņš iedams sastapa šo jaunekli, pret koku atspiedušos sēdam un gurdām acīm ielejā lūkojamies. Zaratustra satvēra koku, pie kura jauneklis sēdēja, un runāja tā:

"Ja es gribētu šo koku savām rokām pakratīt, tad tas man nebūtu iespējams.

Bet vējš, kuru mēs neredzam, tas moka un loka viņu, kurp gribēdams. Mēs topam visbriesmīgāk locīti un mocīti no neredzamām rokām."

Tad piecēlās jauneklis apjucis kājās un sacīja: "Es dzirdu Zaratustru runājam, un pašlaik es par viņu domāju."

Zaratustra atbildēja: "Kam tu tālab iztrūcinies? - Bet ar cilvēku ir tāpat kā ar koku.

Jo vairāk viņš tiecas uz augšu pēc gaismas, jo stiprāk viņa saknes tiecas iekšā zemē, tumsībā, dziļumā, - ļaunumā."

"Jā, ļaunumā!" izsaucās jauneklis. "Kā tas var būt, ka tu atklāj manu dvēseli?"

Zaratustra pasmaidīja un sacīja: "Daža dvēsele nav nekad atklājama, lai tad tā ir, ka viņa papriekš jāuziet."

"Jā, ļaunumā!" izsaucās jauneklis vēlreiz.

"Tu sacīji taisnību, Zaratustra. Es pats sev vairs neuzticos, kopš es tiecos uz augšu, un neviens man vairs neuzticas - kā tas gan nākas?

Es pārāk ātri pārvēršos: mans šodien apgāž manu vakar. Es pārlēcu bieži kāpienus, kad es kāpju, - to neviens kāpiens man nepiedod.

Kad esmu augšgalā, tad atrodos aizvien viens. Neviens ar mani nerunā, vientulības saltums mani drebina. Ko viņš taču grib tur augšā?

Mana nicināšana un mana ilgošanās aug viena caur otru; jo augstāk es kāpju, jo vairāk es nicinu to, kas kāpj.

Ko viņš taču grib tur augšā?

Kā es kaunos no savas kāpšanas un klupšanas! Kā es zobojos par savu straujo elsāšanu! Kā es ienīstu to, kas lido! Kur gurdens es esmu augšā!"

Te apklusa jauneklis. Un Zaratustra uzlūkoja koku, pie kura viņi stāvēja, un runāja tā:

"Šis koks stāv vientulis še kalnājā, viņš ir izaudzis augstu pār cilvēkiem un kustoņiem.

Un, ja viņš gribētu runāt, tad nebūtu neviena, kas to saprastu: tik augstu tas ir izaudzis.

Nu gaida viņš un gaida, - jā, ko gan viņš gaida? Viņš mīt mākoņu mītnēm par tuvu: viņš gaida laikam pirmo zibeni?"

Kad Zaratustra to bij sacījis, jauneklis karsti izsaucās: "Jā, Zaratustra, tu runā patiesību. Es tiecos pēc savas bojā ejas, gribēdams augšā tikt, un tu esi zibens, kuru es gaidīju! Paskat, kas no manis vairs ir, kopš tu pie mums parādījies! Skaudība pret tevi ir tas, kas mani sadragāja!"

Tā runāja jauneklis un raudāja rūgti. Bet Zaratustra aplika viņam savu roku un veda to sev līdz.

Un, kad viņi kādu brīdi bija kopā gājuši, sāka Zaratustra tā runāt:

"Tas sirdi man pušu plēš. Vairāk nekā tavi vārdi tava acs man saka par visām tavām briesmām.

Vēl tu neesi brīvs, brīvību vēl tu meklē. Es esmu nokausējis tavu dzīšanos un padarījis gurdu.

Brīvā augstumā tu tiecies, pēc zvaigznēm slāpst tava dvēsele. Bet arī tavas sliktās dziņas slāpst pēc brīvības.

Tavi niknie suņi grib tikt brīvībā; viņi mistās aiz prieka savā pagrabā, kad tavs gars cenšas atsvabināt visus cietumus.

Vēl tu esi cietumnieks, kas sapņo par brīvību: ak, gudra top tādiem cietumniekiem dvēsele, bet arī viltīgļauna un nelāga.

Šķīstīties vajaga vēl arī garā brīvajam. Daudz kas cietumniecisks un sapelējis ir viņā palicis - viņa acij vēl jātop skaidrai.

Jā, es pazīstu tavas briesmas. Bet pie manas mīlestības un cerības es tevi nodievinu - neaizmet prom savu mīlestību un cerību!

Cēlsirdīgs tu vēl jūties, un cēlsirdību jūt tevī arī citi, kas tevis nemīl un nolūkojas uz tevi ļaunām acīm. Zini, ka cēlsirdīgais ir visiem par traucēkli.

Arī labajiem cēlsirdīgais ir par traucēkli: un, pat ja viņi to sauc par labo, tad viņi grib ar to viņu nodabūt pie malas.

Jaunu ko grib cēlsirdis radīt un jaunu tikumību. To, kas vecs, grib labais un vecā pastāvību.

Bet ne tajā pastāv cēlsirža briesmas, ka viņš kļūst labais, bet ka viņš kļūst nekauņa, smējējs, iznīcinātājs.

Ak, es pazinu cēlsiržus, kas pazaudēja savu augstāko cerību. Un tad viņi apmeloja visas augstās cerības.

Tad dzīvoja viņi nekaunīgi, īsos priekos, uzstādīdami sev mērķus ne tālāk par vienu dienu.

"Arī gars ir saldkārība," - viņi sacīja. Te salūza viņu garam spārni: nu ložņā viņš apkārt un grauzdams apgāna visu.

Reiz viņi bija domājuši tapt par varoņiem: saldkārībnieki viņi tagad ir. Drausmas un šausmas šķiet viņiem varonis.

Bet pie manas mīlestības un cerības es nodievinu tevi: neaizmet prom sava dvēselē varoni! Turi svētu savu augstāko cerību/' -

Tā runāja Zaratustra.

par nāves sludinātājiem

"Ir nāves sludinātāji - un zeme ir pilna tādu, kuriem jāsludina novēršanās no dzīves.

Pilna ir zeme lieko; samaitāta ir dzīve no pardaudzdaudzajiem. Kaut viņus aizvilinātu ar "mūžīgo dzīvi" no šīs dzīves!

"Dzeltenie" - tā sauc nāves sludinātājus - vai "melnie". Bet es gribu jums viņus vēl citādās krāsās rādīt.

Lūk, briesmīgie, kuri sevī nēsā plēsīgu zvēru un kuriem nav citas izvēles kā saldkārība vai pašnomaitāšanās. Bet arī viņu saldkārība ir pašnomaitāšanās.

Viņi vēl nekad nav par cilvēkiem tapuši, šie briesmīgie: lai tad viņi sludina novēršanos no dzīves un paši nozūd!

Tur ir dvēseles diloņsirdzēji: tikko piedzimuši, viņi sāk jau mirt un ilgojas pēc nogurdināšanas un atteikšanās mācības.

Viņi labprāt grib būt nomiruši, un mums lai būtu jāatzīst viņu griba par labu! Sargāsimies šos miroņus modināt un šos dzīvos zārkus aizskart!

Viņi sastop slimnieku vai sirmgalvi, vai līķi un tūlīt saka: "Dzīve ir atspēkota!"

Bet tikai viņi nav atspēkoti un viņu acs, kura redz tikai vienu būtības seju.

Ietinušies biezā grūtsirdībā un kāri pēc sīkām nejaušībām, kas atnes nāvi: tā gaida viņi un sakož zobus.

Vai arī - viņi ķeras pie saldumiem un zobojas pa tam par savu bērnišķību: viņi karājas pie sava dzīves salmiņa un zobojas, ka viņi vēl pie salmiņa karājas.

Viņu gudrība skan: "Tas ir ģeķis, kas grib dzīvot, un toties mēs esam lielāki ģeķi! Un tas taisni dzīvē ir tas ģeķīgākais!" -

"Dzīve ir tikai ciešanas," - tā saka citi un nemelo; tad parūpējieties taču, ka jūs izbeidzaties! Tad parūpējieties taču, lai dzīve izbeidzas, kura ir tikai ciešanas!

Tātad jūsu tikumības mācība skan: "Tev būs nonāvēt sevi pašu! Tev būs nozagt sevi pašu!" -

"Miesas kārība ir grēks," - tā saka vieni, kuri sludina nāvi, "lieciet mūs mierā, un lai mums nav jārada bērni!"

"Dzemdēšana ir grūta," - saka citi, "kālab tad dzemdēt? Piedzimst taču tikai nelaimīgi!" Un arī tie ir nāves sludinātāji.

"Līdzcietība ir vajadzīga," - tā saka trešie. "Jemiet, kas man ir! Jemiet, kas es esmu! Jo mazāk tad mani saistīs dzīve!"

Ja viņi būtu pilnīgi līdzcietīgi, tad tie savam tuvākam padarītu dzīvi pretīgu. Būt ļauniem - tas būtu viņu īstā labsirdība.

Bet viņi grib no dzīves vaļā tikt; kas viņiem, ka viņi citus savām važām un dāvanām vēl ciešāk piesaista! -

Un arī jūs, kuriem dzīve ir skarbs darbs un nemiers: vai jūs neesat no dzīves pārāk noguruši? Vai jūs neesat vēl pārāk nobrieduši nāves sprediķim?

Jūs visi, kuriem mīļš ir skarbais darbs un žiglais, jaunais, svešais, - jūs nejūtaties veseli, jūsu uzcītība ir bēgšana un griba aizmirsties.

Ja jūs dzīvei vairāk ticētu, tad jūs mazāk nodotos acumirklim, bet jums trūkst gaidīšanai vajadzīgā satura - un pat slinkošanai!

Visur atskan to balsis, kuri sludina nāvi: un zeme ir pilna tādu, kuriem jāsludina nāve.

Jeb "mūžīgā dzīvošana", tas man vienalga, - kad tik viņi drīzāk izbeigtos!" -

Tā runāja Zaratustra.

par karu un karavīriem

"Mēs negribam, ka mūsu lielākie naidnieki mūs taupa un arī tie ne, kurus mēs no sirds dibena mīlam. Tad atļaujiet man, ka saku jums patiesību.

Mani kara brāļi! Es mīlu jūs no sirds dibena, es esmu un biju jums līdzīgs. Un es esmu ari jūsu lielākais naidnieks. Tad ļaujiet man, ka saku jums patiesību!

Es pazīstu jūsu sirds skaudību un naidu. Jūs neesat diezgan lieli, lai skaudības un naida nepazītu. Tad esiet diezgan lieli, pašiem no sevis nekau-nēties!

Un, ja jūs nevarat būt atzīšanas svētāji, tad esiet mazākais viņas kareivji. Tie ir šī svētuma līdzbiedri un priekšeivji.

Es redzu pulka zaldātu: es gribētu redzēt pulka kareivju! "Vienāda forma" ir tā, ko viņi valkā: kaut nebūtu vienāda forma, ko viņi zem tās slēpj!

Jums jābūt tādiem, kuru acs pastāvīgi meklē naidnieku - savu naidnieku. Dažos no jums redzama skaudība jau no pirmā acu uzmetiena.

Savs naidnieks jums jāmeklē, savs karš jums jāved un par savām domām! Un, kad jūsu domas tiks uzvarētas, tad jūsu godprātībai vajaga vēl saukt uzvaras saucienus!

Jums vajaga mieru mīlēt kā līdzekli jaunam karam. Un īso mieru vairāk nekā garo.

Es neaicinu jūs uz darbu, bet uz cīņu. Es neaicinu jūs uz mieru, bet uz uzvaru. Jūsu darbs lai ir cīņa, jūsu miers lai ir uzvara!

Klusuciest un mierā sēdēt var tikai tad, kad tur bultu un stopu - citādi pļāpā un ķildojas. Jūsu miers lai ir uzvara!

Jūs sakāt, vai tā var būt laba lieta, kas pat karu padara svētu? Es saku jums: labs ir tas karš, kas katru lietu padara svētu.

Karš un dūša ir izdarījuši lielākas lietas nekā tuvākmīlestība. Nevis jūsu līdzcietība glābusi līdz šim nelaimīgos.

"Kas ir labs?" jūs jautājat. Drošsirdīgam būt ir labs. Lai mazās meitenes runā: "Labs ir tas, kas reizē ir skaists un aizgrābjošs."

Jūs sauc par bezsiržiem, bet jūsu sirds ir īsta, un es mīlu jūsu sirsnības kautrību. Jūs kaunaties no savu jūtu uzplūdiem, citi kaunas no viņu atplūdiem.

Jūs esat neskaisti? Nu labi, mani brāļi! Tad apjemieties sev apkārt cēlumu, neskaistā mēteli!

Un, ja jūsu dvēsele taps liela, tad viņa taps pārdroša, un jūsu cēlsirdībā ir ļaunprātība. Es pazīstu jūs.

Ļaunprātībā satiekas pārdrošais ar vārguli. Bet viņi nesaprot viens otru. Es pazīstu jūs.

Jums drīkst būt ienaidnieki, kas ir nīstami, bet nevis ienaidnieki, kas nicināmi.

Jums jābūt lepniem uz savu ienaidnieku - tad jūsu ienaidnieka panākumi būs arī jūsu panākumi.

Sadumpošanās - ir vergu dižība. Jūsu dižība lai ir paklausība! Pat jūsu pavēlēšana lai ir paklausīšana!

Krietnam karavīram "tev būs" skan patīkamāk nekā "es gribu". Un visu, kas jums ir mīļš, jums būs pirms vēl ļaut sev pavēlēt.

Jūsu dzīves mīlestība lai ir mīlestība uz jūsu augstākajām cerībām - un jūsu augstākā cerība lai ir dzīves augstākā doma.

Bet jūsu augstāko domu jums būs man atļaut jums pavēlēt - un tā skan: cilvēks ir kaut kas, kas jāpārvar.

Tātad dzīvojiet savu paklausības un kara dzīvi! Kāds labums ir no gara dzīves! Kurš kareivis grib būt taupāms!

Es netaupu jūs, es mīlu jūs no sirds dibena, mani karabrāļi!" -Tā runāja Zaratustra.

par jauno elku

"Kaut kur ir vēl tautas un ganāmie pulki, bet ne pie mums, mani brāļi: te ir valstis.

Valsts? Kas tas ir? Labi! Tagad atdariet ausis, jo tagad es jums teikšu savu vārdu par tautu nāvi.

Par valsti sauc to saltāko no visiem saltajiem nezvēriem. Salti viņa arī melo; un šie meli lien no viņas mutes: "Es, valsts, esmu tauta."

Tie ir meli! Radītāji bija tie, kas radīja tautas un pārkāra pār viņām vienu ticību un vienu mīlestību. Tā kalpoja viņi dzīvei.

Iznīcinātāji tie ir, kas uzstāda lamatas priekš daudziem un nosauc to par valsti: viņi pārkar zobenu un simt karstu vēlēšanos pār viņiem.

Kur vēl pastāv tauta, tur tā nesaprot valsti un ienīst to kā ļaunu aci un grēku - tikumos un tiesībās.

Šo zīmi es jums domu: katra tauta runā savu ļaunā un labā mēli, ko tuvākais nesaprot. Savu valodu viņa sev ir atradusi tikumos un tiesībās.

Bet valsts melo visās ļaunā un labā mēlēs; un viss, ko viņa runā, - ir meli -un viss, kas viņai pieder, ir zagts.

Viss viņā ir neīsts, zagtiem zobiem viņa kož, šī košļā. - Neīstas ir pat viņas iekšas.

Labā un ļaunā valodu sajukums: šo zīmi es jums domu kā valsts zīmi. Patiesi, gribu pēc nāves nozīmē šī zīme! Patiesi, viņa samirkšķinās ar nāves sludinātājiem.

Pardaudz daudzi piedzims: liekajiem tapusi atrasta valsts.

Paskatiet taču, kā viņa pielabina sev šo pardaudz daudzo pulku. Kā viņa tos aprij un gremo, un atgremo.

"Virs zemes nav nekā lielāka par mani: es esmu dievības kārtojošais pirksts," - tā rūc šis nezvērs. Un ne tik vien garausainie un īsredzīgie slīgst ceļos!

Ak, arī iekš jums, jūs lielās dvēseles, viņš iečukst savus tumšos melus! Ak, viņš uzmin bagātās sirdis, kas labprāt sevi izšķiež!

Jā, arī jūs viņš uzmin, jūs veco dievu uzvarētāji! Gurdi jūs esat tapuši cīņā, un nu noder jūsu gurdenums vēl jūsu jaunajam elkam!

Varoņus un godavīrus gribētu nostādīt sev apkārt šis jaunais elks! Labprāt viņš gozējas skaidras sirdsapziņas saulgozī, - šis saltais nezvērs!

Visu viņš jums grib dot, ja jūs viņu pielūdzat, šo jauno elku: tā viņš nopērk sev jūsu tikumības spožumu un jūsu lepnuma acu skatu.

Pielabināt viņš grib ar jums tos pardaudz daudzos! Jā, ellišķa māksla ir tapusi atrasta, nāves zirgs, kas zvārdzina dievišķā goda rotu!

Jā, nāve daudzajiem ir atrasta, kura sevi pašu slavē par dzīvību: patiesi, sirsnīgs pakalpojums visiem nāves sludinātājiem!

Par valsti es saucu to, kur ir visi nāves zāļu dzērāji, labi un ļauni: par valsti, kur katrs sevi pašu pazaudē, labie un ļaunie: par valsti, kur katra cilvēka lēnā pašslepkavība top saukta par "dzīvību".

Paskatieties taču uz šiem liekajiem! Viņi nozog izgudrotāju darbus un gudraju mantas: par izglītību viņi sauc savu zādzību - un viss viņiem top par slimību un ļaunumu.

Paskatieties taču uz šiem liekajiem! Slimi viņi ir pastāvīgi. Viņi izvemj savu žulti un sauc to par avīzi. Viņi aprij cits citu un nevar nekad sagremot.

Paskatieties taču uz šiem liekajiem! Bagātību viņi rauš un top caur to nabagāki. Pēc varas viņi dzenas un vispirms pēc varas svārstekļa - pulka naudas, - šie mazturīgie!

Paskatieties, kā viņi kāpelē, šie žiglie pērtiķi! Viņi kāpelē cits citam pāri un tā noraujas gļotās un dziļumā.

Līdz tronim grib aiztikt viņi visi: tas ir viņu bezprāts, - it kā uz troņa sēdētu laime! Bieži gļotas sēd uz troņa - un bieži arī tronis uz gļotām.

Ārprātīgi ir man visi viņi un kāpelētāji pērtiķi un pārkarsti. Nelāgi ož viņu elks, šis saltais nezvērs: nelāgi ož viņi visi kopā, šie elka kalpotāji.

Mani brāļi, vaj tad jūs gribat nosmakt viņu žaunu un kārību tvanā? Drīzāk izdauziet taču logus un Ieciet brīvē!

Bēdziet taču no šīs sliktās smakas! Novērsieties no liekaju elkkalpošanas!

Bēdziet taču no šīs sliktās smakas! Novērsieties no šo cilvēkupuru tvaikiem!

Brīva stāv lielajām dvēselēm arī tagad vēl zeme. Tukši ir vēl daudz sēdekļu vientuļiem un divatņiem, ap kuriem dveš kluso jūru smarža.

Brīva stāv vēl lielajām dvēselēm brīvā dzīve. Patiesi, kam maz ir, tas mazāk tiek apsēsts: lai slavēta ir mazā nabadzība!

Tur, kur valsts beidzas, tur tikai sākas cilvēks, kas nav lieks: tur sākas nepieciešamā cilvēka dziesma, vienreizīgā un neatsveramā melodija.

Kur valsts beidzas, - uz turieni skatieties, mani brāļi! Vai jūs neredzat pārcilvēka varavīkšņu un tiltus?" -

Tā runāja Zaratustra.

par tirgus mušām

"Bedz, mans draugs, savā vientulība! Es redzu tevi apstulbotu no lielo vīru trokšņa un sadzeltu no mazo dzeloņiem.

Cienīgi māk mežs un klints ar tevim klusuciest. Līdzinies atkal kokam, kuru tu mīli, platzarim: kluss un blīnošs viņš nokaras pār jūru.

Kur vientulība beidzas, tur sākas tirgus, un, kur sākas tirgus, tur sākas arī lielo teātra rādītāju troksnis un indīgo mušu dūkšana.

Pasaulē neder labākās lietas vēl nekam, ja trūkst, kas tās izrāda, - par lieliem vīriem ļaudis sauc šos izrādītājus.

Vāji saprot ļaudis diženo, tas ir, to, kas rada. Bet sajēga viņiem ir priekš visiem izrādītajiem un lielu lietu aktieriem.

Ap jaunu vērtību atradējiem griežas pasaule - neredzami tā griežas. Bet ap izrādītajiem griežas tauta un slava: un to sauc par "pasaules gaitu".

Gars gan ir izrādītajam, bet maz gara apziņas. Vienmēr viņš tic tam, caur ko tas visvairāk liek ticēt, - liek sev ticēt!

Rīt viņam ir jauna ticība un parīt vēl jaunāka. Nepastāvīgas jūtas viņam ir, tāpat kā pūlim, un grozīgs ārs.

Apgāzt - nozīmē viņam: pierādīt. Padarīt traku - nozīmē viņam: pārliecināt. Bet asinis noder viņam kā labākais pierādījums.

Patiesību, kura tikai smalkās ausīs lied, viņš nosauc par meliem un niekiem. Patiesi, viņš tic tikai dieviem, kuri pasaulē taisa lielu troksni!

Pilns svinīgu jokupēteru ir tirgus, - un tauta lielās ar saviem lielajiem vīriem: tie ir viņai acumirkļa kungi.

Bet acumirklis spiež viņus: un tā viņi spiež tevi. Un arī no tevis viņi grib dabūt - jā vai nē. Vai! vai tu gribi nolikt savu krēslu starp par un pret?

Šo absolūto un uzbāzīgo labad neesi greizsirdīgs, tu patiesības mīļotāj! Nekad vēl patiesība nav karājusies pie absolūtā rokas.

Šo piepešo labad ej atpakaļ savā drošībā: tikai uz tirgus uzbrūk ar jā? vai nē?

Lēna ir visu dziļo aku izjūta: ilgi viņām jāgaida, tiekam viņas dabū zināt, kas viņu dzīlē iekritis.

Nomaļus no tirgus un slavas novirzās viss, kas liels; nomaļus no tirgus un slavas no laiku laikiem mituši jaunu vērtību atradēji.

Bēdz, mans draugs, savā vientulībā: es redzu tevi, indīgu mušu sadzeltu. Bēdz uz turieni, kur pūš skarbs, stiprs vējš!

Bēdz savā vientulībā! Tu dzīvoji par tuvu mazajiem un nožēlojamiem. Bēdz no viņu neredzamās atriebības! Pret tevi viņi nav cits nekas kā atriebība.

Nepacel savu roku pret viņiem! Viņu ir neskaitāms pulks, un tā nav tava daļa būt par mušu vēdekli.

Neskaitāms pulks ir šo mazo un nožēlojamo, un dažai labai staltai celtnei lietus pilieni un nezāles jau bijuši par samaitāšanu.

Tu neesi akmens, bet tu esi jau tapis dobs no daudziem pilieniem. Tu saplaisāsi un sadrupsi vēl no daudziem pilieniem.

Nogurušu es tevi redzu no indīgajām mušām, asiņaini saskrambātu es redzu tevi simtās vietās; un tavs lepnums negrib pat dusmoties.

Asinis gribētu viņas dabūt no tevis visā vientiesībā, asinis paģēr viņu bezasiņu dvēseles - un tālab viņas dzeļ visā vientiesībā.

Bet, tu dziļais, tu ciet par dziļu arī no nieka vainām un neesi sevi vēl izdziedējis, kad tev pārlīda tāds pat indīgs tārps pār roku.

Tu esi par lepnu priekš tam, lai šos kārumniekus nonāvētu. Bet sargies, ka tas netop tev par kļūmi panest visu viņu indīgo pārestību!

Viņi arī dūc ap tevi ar savu uzslavu: uzbāzība ir viņu uzslava. Viņi alkst tikt tuvāk tavai ādai un tavām asinīm.

Viņi glaimo tev kā dievam vai sātanam; viņi smilkst tavā priekšā kā dieva vai velna priekšā. Ko tas līdz! Lišķi viņi ir un smilkstoņas, un nekas vairāk.

Arī laipni viņi jo bieži tev parādās. Bet tāda ir vienumēr bijusi gļēvuļu gudrība. Jā, gļēvuļi ir gudri!

Viņi daudz par tevi domā ar savu šauro dvēseli, - aizdomīgs tu viņiem esi arvien! Viss, par ko daudz domā, top aizdomīgs.

Viņi nosoda tevi par taviem tikumiem. Viņi piedod tev no sirds dibena tikai - tavus misēkļus.

Būdams mīkstsirdīgs un taisnīgs, tu saki: "Nevainīgi viņi ir savā sīkajā būšanā." Bet viņu šaurā dvēsele domā: "Grēks ir visa lielā būšana." -

Arī kad tu pret viņiem esi mīkstsirdīgs, viņi jūtas tevis nicināti: un viņi atdod tev tavu labdarību atpakaļ ar slepenu ļaundarību.

Tavs mēmais lepnums ir pastāvīgi pretīgs viņu garšai; viņi gavilē, ja tu kādreiz esi diezgan lēns, lai būtu uzpūtīgs.

To, ko mēs kādā cilvēkā iepazīstam, to mēs viņā arī uzpūšam. Tātad sargies no mazajiem!

Tavā priekšā viņi jūtas maziņi, un viņu maziskums kvēlo un iedegas pret tevi neredzamā atriebībā.

Vai tu neesi novērojis, kā viņi bieži palika mēmi, kad tu pie viņiem piegāji, un kā viņu spēks viņus atstāja kā dūmi dziestošu ugunskuru.

Jā, mans draugs, ļaunā sirdsapziņa tu esi savam tuvākam, jo viņi nav tevis cienīgi. Tādēļ viņi tevi ienīst un labprāt gribētu sūkt tavas asinis.

Tavi tuvākie būs vienumēr indīgas mušas; tas, kas tevī ir liels, - tam pašam vajadzīgs viņas padarīt indīgākas un vienumēr mušīgākas.

Bēdz, mans draugs, savā vientulībā uz turieni, kur pūš skarbs, stiprs vējš! Tā nav tava daļa, - būt par mušu vēdekli." -

Tā runāja Zaratustra.

par šķīstību

"Es mīlu mežu. Pilsētās ir slikta dzīve, tur ir pārāk daudz kaislo.

Vai tas nav labāk - krist slepkavas rokās nekā kaislas sievas sapņos?

Un uzlūkojiet taču šos vīriešus: viņu acs to saka - viņi nezin nekā labāka virs zemes kā gulēt pie sievas.

Gļotas ir viņu dvēseles dziļumā: un vai! ja viņu gļotām vēl ir gars!

Kaut jūs tak mazākais kā kustoņi būtu pilnīgi! Bet kustonim piemīt šķīstība.

Vai es ieteicu jums miesas prātus nomaitāt? Es ieteicu jums miesas prātu nevainību.

Vai es jums ieteicu šķīstību? Šķīstība ir pie dažiem tikums, bet pie daudziem gandrīz netikums.

Tie atturas gan, bet miesaskāres kuce lūkojas ar skaudību iz visa, ko viņi dara.

Pat viņu tikumības augstumos, līdz pašam saltajam garam, seko viņiem šis zvērs un viņa nemiers.

Un cik rātni māk miesaskāres kuce lūgties gabalu gara, ja viņai aizliedz gabalu miesas.

Jūs mīlat bēdulugas un visu, kas sirdi saplosa? Bet es neuzticos jūsu kucei.

Jums ir pārāk nežēlīgas acis, un jūs saldkārīgi skatāties uz cietējiem. Vai tikai jūsu miesaskārība nav pārģērbusies un nesaucas par līdzcietību?

Un arī šo līdzību es jums domu: ne mazums ir tādu, kas, gribēdami izdzīt savu velnu, paši pie tam ieskrēja cūkās.

Kam šķīstību ieturēt grūti, tam nav viņa ieteicama: lai viņa nepaliktu par ceļu uz elli - tas ir, par dvēseles gļotām un saldkārību.

Vai es runāju par netīrām lietām? Man šķiet, tas nav tas ļaunākais.

Nevis tādēļ, ka patiesība ir netīra, bet tādēļ, ka viņa ir sekla, atzinējs kāpj ne labprāt viņas ūdenī.

Patiesi, ir šķīsti cilvēki līdz sirds dziļumiem: viņi ir mīkstsirdīgāki, viņi smejas labprātīgāk un biežāk nekā jūs.

Viņi smejas arī par šķīstību un jautā: "Kas ir šķīstība?"

"Vai šķīstība nav ģeķība?" Bet šī ģeķība nākusi pie mums, nevis mēs pie viņas.

Mēs piedāvājam šai viešņai pajumti un sirdi: nu viņa dzīvo pie mums, -lai viņa paliek, cik ilgi tā grib!" -Tā runāja Zaratustra.

par draugu

"Viens vienmēr ir man par daudz," - domā vientulis. "Vienmēr viens un viens - tas iztaisa par ilgiem laikiem divus!"

Es un mani ir vienumēr pārāk uzcītīgi tērzēšanā: kā gan tas būtu izturams, ja nebūtu drauga?

Vienumēr ir vientulim draugs - trešais ir korķis, kas nepielaiž, ka divējo saruna nogrimtu dziļumā.

Ak, par daudz dziļuma mēdz būt visiem vientuļiem. Tālab viņi tā ilgojas pēc drauga un viņa augstuma.

Mūsu ticība pret citiem izpauž to, kam mēs paši sevī labprāt ticētu. Un mūsu ilgošanās pēc drauga ir mūsu nodevējs.

Un bieži ar mīlestību grib tikai pārlēkt pāri naidam. Un bieži izdara uzbrukumu un rada sev ienaidnieku, lai noslēptu, ka pašam var uzbrukt.

"Esi mazākais mans ienaidnieks!" - ta runa patiesa godbijība, kura neuzdrošinās draudzību lūgties.

Ja kāds grib draugu, tad tam vajaga gribēt vest viņa dēļ arī karu, un, lai vestu karu, vajaga varēt būt naidniekam.

Savā draugā vajaga cienīt arī naidnieku. Vai tu vari cieši pie sava drauga pieiet, viņa pusē nepāriedams?

Savā draugā jāredz vislielākais ienaidnieks. Tev jābūt viņam ar visu sirdi vistuvāk tad, kad tu viņam pretojies.

Tu negribi sava drauga priekšā valkāt drēbes? Tas lai būtu tavam draugam par godu, kad tu viņam nododies tāds, kāds tu esi? Bet viņš aiztrieks tevi par to pie vella!

Kas nekautras, tas uztrauc: tik daudz jums ir iemesla baidīties no kailuma! Ja jūs būtu dievi, tad jūs varētu kaunēties no sava apģērba!

Tu nevari sava drauga priekša diezgan labi uzposties, jo tev jabut viņa bultai un ilgai pēc pārcilvēka.

Vai tu esi redzējis savu draugu guļam, - lai zinātu, kāds viņš izskatās? Kas gan ir tava drauga seja? Tā ir tava paša seja grumbuļainā, nelīdzenā spogulī.

Vai tu esi redzējis savu draugu jau guļam? Vai tu neiztrūksies, ka tavs draugs tāds izskatās? O, mans draugs, cilvēks ir kaut kas, kas jāpārvar.

Uzminēšanā un klusēšanā jābūt tavam draugam izveicīgam: tev nav jāgrib visu redzēt. Tavam sapnim jāizpauž tev, ko tavs draugs nomodā dara.

Uzminēšanā lai ir tava līdzcietība: ka tu pirms zinātu, vai tavam draugam gribas tavas līdzcietības. Varbūt, ka viņš tevī mīl tavu nesalauzto aci un mūžības skatu.

Lai līdzcietība pret draugu slēpjas tev zem cietas čaulas; pret viņu jāat-kožas tavam zobam. Tad viņai būs savs smalkums un saldums.

Vai tu esi dzidrs gaiss un vientulība, un maize, un zāles savam draugam? Dažs labs nevar atpestīties pats no savām važām, un tomēr viņš grib būt sava drauga atpestītājs.

Vai tu esi vergs? Tad tu nevari būt par draugu. Vai tu esi varmāka? Tad tev nevar būt draugu.

Pārāk ilgi bijis sievā paslēpts vergs un varmāka. Tādēļ sieva vēl nav draudzības spējīga - viņa pazīst tikai mīlestību.

Sievas mīlestībā ir netaisnība un aklība pret visu, ko tā nemīl. Un pat apzinīgā sievas mīlestībā ir aizvien vēl nejaušības un zibens un nakts līdzās gaismai.

Vēl sieva nav draudzības spējīga: vēl aizvien sievas ir kaķes un putni. Vaj labākā gadījumā govis.

Vēl sieva nav draudzības spējīga. Bet sakiet man, jus viri, kurš no jums ir draudzības spējīgs?

O, jūsu nabadzība, jūs vīri, un jūsu dvēseles skopulība! Cik jūs draugam dodat, tik gribu es dot vēl savam ienaidniekam, un nebūšu ar to nemaz tapis nabagāks.

Ir biedru būšana, kaut bijusi draudzība!" -Tā runāja Zaratustra.

par tūkstoš un vienu mērķi

Daudz zemju redzēja Zaratustra un daudz tautu: tā viņš novēroja daudzu tautu labo un ļauno. Lielākas varas Zaratustra virs zemes nebija uzgājis kā labo un ļauno.

Neviena tauta nevarētu dzīvot, ja tā neizdarītu vērtēšanu; bet, ja viņa grib pastāvēt, tad tā nedrīkst izdarīt vērtēšanu tā, kā to izdara kaimiņš.

Daudz kas, ko viena tauta uzskatīja par labu, cita turēja par apsmieklu un kaunu: tā es to uzgāju. Daudz kas, ko te atradu dēvētu par ļaunu, tur bij ietērpts purpura greznumā.

Nekad kaimiņš nav savu kaimiņu sapratis: pastāvīgi viņa dvēsele ir brīnījusies par kaimiņa bezprātību un ļaunprātību.

Labo darbu bauslības galdiņš karājas pār katru tautu. Raugi, tas ir viņas pārspēšanas galdiņš; raugi, tas ir viņas gribas balss pēc varas.

Par teicamu sauc to, kas grūti panākams. Kas ir nepieciešams un grūts -sauc par labu; un to, kas no lielāka posta vēl izpestī, retāko un grūtāko slavē par svētu.

Bet tam, ar ko viņa valda un uzvar, un spīd, savam kaimiņam par bailēm un skaudību, tam viņa piešķir augstuma, sākuma, vērtības un lietu kodola nozīmi.

Patiesi, mans brāli, ja tu esi iepazinies ar tautas vajadzībām, viņas zemi un debesi, un kaimiņu, tad tu, bez šaubām, uzminēsi viņas pārspēšanas likumus un kādēļ viņa taisni pa šīm trepēm kāpj pie savām cerībām.

"Vienumēr t e v vajaga būt pirmajam un par citiem pārākam: nevienu nedrīkst tava greizsirdīgā dvēsele mīlēt kā vien draugu," - šie vārdi sajūsmināja grieķa dvēseli, un viņš gāja savu slavas ceļu.

"Runāt patiesību un prast labi rīkoties ar loku un bultu," - tā domāja tā tauta, kura līdz ar to man mīļa un nelaimīga, no kuras cēlies mans vārds -vārds, kas līdz ar to man mīļš un grūts.

"Godāt tēvu un māti un līdz pašiem dvēseles dziļumiem kalpot viņu gribai," - šo pārspēšanas bauslības galdiņu pārkāra pār sevi cita tauta un tapa caur to varena un mūžīga.

"Būt uzticīgam un uzticības labad pielikt godu un asinis pat pie ļaunām un bīstamām lietām," - tā, sevi pamācīdama, cita tauta pārvarēja sevi, un, tā sevi pārvarēdama, tā tapa grūta no lielām cerībām.

Patiesi, cilvēki devuši sev visu savu labo un ļauno. Patiesi, viņi nav to ņēmuši, viņi nav to atraduši, tas nav kā balss nokritusi viņiem no debesīm.

Vērtības ielika tikai cilvēks lietās, lai sevi uzturētu, - viņš tikai radīja lietu nozīmi, cilvēcīgu nozīmi! Tālab viņš saucas par "cilvēku", tas ir, novērtētāju.

Vērtēt ir radīt: dzirdiet, jūs radītāji! Pati vērtēšana* ir visu novērtēto** lietu dārgums*** un greznums.

Tikai ar vērtēšanu rodas vērtība: un bez vērtēšanas būtu būtības rieksts tukšs. Dzirdiet, jūs radītāji!

Vērtības pārgrozība - ir radītāju pārgrozība. Vienumēr izaicina tas, kam jābūt par radītāju.

Radītājas pirms bija veselas tautas un tikai vēlāk atsevišķas personas, patiesi, pati atsevišķākā persona ir vēl visjaunākais radījums.

Tautas pārkāra reiz pār sevi labā un ļaunā bauslības galdiņus. Mīlestība, kas grib valdīt, un mīlestība, kas grib paklausīt, ir kopā radījušas šos galdiņus.

Vecāka ir ganāmā pulka griba nekā es griba, un, kamēr labo sirdsapziņu sauc par ganāmo pulku, tikmēr tikai sliktā sirdsapziņa saka - es.

Patiesi, viltīgais bezmīlis - es, kas meklē savu labumu daudzo labumā, tas nav ganāmā pulka sākums, bet viņa bojāeja.

Mīlētāji tie pastāvīgi bijuši un radītāji, kas radījuši labo un ļauno. Mīlestības uguns kvēlo un bardzības uguns visu tikumu vārdos.

Daudz zemju redzēja Zaratustra un daudz tautu: lielākas varas Zaratustra nebija uzgājis virs zemes kā mīlētāju darbus - " 1 a b a i s" un"ļaunai s" ir viņu vārds.

Patiesi, nezvērs ir šī slavēšanas un smādēšanas vara. Sakiet, kas viņu nomāks, jūs brāļi? Sakiet, kas uzmetīs šim nezvēram iemauktus uz viņa tūkstoš galvām?

Tūkstoš mērķu līdz šim bija, jo bija tūkstoš tautu. Tikai trūkst vēl tūkstoš galvām iemauktu, trūkst viena mērķa. Vēl cilvēcei nava mērķa.

Bet sakiet tak man, mani brāļi: ja cilvēcei vēl trūkst mērķa, vai tad netrūkst arī - vēl viņas pašas? -

Tā runāja Zaratustra.

par tuvākā mīlestību

"Jūs spiežaties ap tuvāko, un jums ir tam skaisti vārdi. Bet es jums saku: jūsu tuvākmīlestība ir jūsu sliktā mīlestība pret sevi pašu.

Pie tuvākā bēgdami, jūs bēgat paši no sevis un gribat darināt no tā sev tikumu, bet es redzu cauri jūsu "bezpatību".

"Tu" ir vecāks nekā "es". Tu ir izpausts jau par svētu, bet es vēl ne: tādēļ cilvēks spiežas pie tuvākā.

Vai es jums ieteicu tuvākā mīlestību? Drīzāk es jums ieteicu tuvākā bēgšanu un tālākā mīlestību!

Augstāk nekā mīlestība uz tuvāko stāv mīlestība uz tālāko un nākamo; augstāk nekā mīlestība uz cilvēkiem ir mīlestība uz lietām un rēgiem.

Sis rēgs, kas tavā priekšā rēgojas, mans brāli, ir skaistāks nekā tu: kālab tu nedod viņam savu miesu un savus kaulus? Bet tu baidies un skrien pie sava tuvākā.

Jūs paši sevis neizturat un sevi pašu pietiekoši nemīlat: nu gribat jūs pavest mīlestībā tuvāko un sevi ar viņa maldību apzeltīt.

Es gribētu, ka jūs neizturētu ar visiem šiem tuvākajiem un to kaimiņiem; tad jums vajadzētu pašiem gādāt sev draugu ar pārplūstošu sirdi.

Jūs ieaicināt liecinieku, gribēdami par sevi labi runāt; un, kad jūs esat viņu pavedinājuši labi par jums domāt, tad jūs paši par sevi domājat labi.

Ne tik vien tas melo, kas runā pretī savai zināšanai, bet sevišķi tas, kas runā pretī savai nezināšanai. Un tā jūs runājat par sevi satiksmē ar citiem un apmelojat kaimiņu līdz ar sevim.

Tā runā ģeķis: "Satiksme ar cilvēkiem bojā raksturu, vistīm ja tāda nav."

Viens iet pie tuvākā tādēļ, ka viņš sevi meklē, un otrs tādēļ, ka viņš sev gribētu pazust. Jūsu sliktā mīlestība pret sevi pašu padara jums vientulību par cietumu.

Tālākie ir tie, kas jūsu mīlestību uz tuvāko samaksā; un, jau kad jūs pieci esat kopā, vajaga sestajam vienumēr mirt.

Es nemīlu arī jūsu svētkus: par daudz teātra rādītāju man gadījās tur sastapt, un pat skatītāji izturējās bieži kā teātra rādītāji.

Nevis tuvāko es mācu jums, bet draugu. Lai draugs ir jums šīs zemes svētki un pārcilvēka nojausma.

Es mācu jums draugu un viņa pārpilno sirdi. Bet vajaga mācēt būt sūklim, ja gribi tikt mīlēts no pārpilnas sirds.

Es mācu jums draugu, kurā mīt gatava pasaule, labā čaula, - radītāju draugu, kam allaž ir gatava pasaule, ko atdāvināt.

Un, kā viņam pasaule atritinājusies, tā saritinās viņa tam atkal grīstēm kopā kā labā rašanās caur ļaunu, kā nolūka rašanās no nejaušības.

Nākamība un tālākais lai tev ir tavas šīs dienas cēlonis; savā draugā tev būs mīlēt pārcilvēku kā savu cēloni.

Mani brāļi - tuvākā mīlestību es jums neieteicu: es jums ieteicu tālākā mīlestību." -

Tā runāja Zaratustra.

par radītāja ceļu

"Vai tu gribi, mans brāli, iet vientulībā? Vai tu gribi meklēt ceļu uz sevi pašu? Pagaidi vēl maķenīt un uzklausies.

"Kas meklē, tas viegli var pats pazust. Ikkura vientulība ir grēks," - tā runā ganāms pulks, un tu piederi ganāmam pulkam.

Ganāmā pulka balss skanēs vēl arī tevī. Un, kad tu teiksi: "Man vairs nav ar jums vienas sirdsapziņas," - tad tā būs žēlošanās un sāpes.

Raugi, pat šīs sāpes radījusi viena sirdsapziņa: un šīs sirdsapziņas pēdējais atspīdums laistās vēl tavās skumjās.

Bet tu gribi iet savu skumju ceļu, kas ir ceļš uz tevi pašu? Tad parādi man savas tiesības un savu spēku, kas pie tam vajadzīgs!

Vai tu esi jauns spēks un jauna tiesība? Pirmā kustība? Pats no sevis ritošs rats? Vai tu vari piespiest arī zvaigznes ap sevi griezties?

Ak, cik daudz ir karstu kārību pēc augšas! Un cik daudz ir godkārībnieku krampju! Parādi man, ka tu esi viens no karstkārīgajiem un godkārīgajiem!

Ak, cik daudz ir dižu domu, kas neizdara vairāk par plēšām: viņas uzpūšas un paliek tukšas.

Par brīvību tu sevi saucies? Es gribu dzirdēt tavu valdītāju domu, nevis -ka tu esi izbēdzis no jūga.

Vai tu maz esi tāds, kas drīkstēja no jūga bēgt? Ne viens vien ir tāds, kas, nomezdams savu kalpību, nomet līdz ar to arī savu pēdējo vērtību.

Brīvs no kā? Kāda daļa gar to Zaratustram! Bet gaiši vajaga tavai acij runāt: brīvs priekš kā?

Vai tu spēji dot sev savu labo un ļauno un savu gribu pārkārt pār sevi kā bauslību? Vai tu vari būt sev pašam par tiesnesi un atriebēju?

Briesmīgi ir būt vienatnē ar sava paša likuma tiesnesi un atriebēju. Tā tiek izmesta zvaigzne tukšajā pasaules telpā un vienatnības saltajā dvesmā.

Šodien tu vēl ciet no daudzajiem, tu vientuli, šodien tev vēl ir visa tava dūša un tavas cerības.

Bet nāks reize, kad tava vientulība tevi nokausēs, reize, kad tavs lepnums salieksies un tava dūša saplaks. Reize, kad tu kliegsi: "Es esmu viens!"

Reize, kad tu savu augsto nesaredzēsi, bet tavs zemais būs tev pārāk tuvu; pat tavs cēlais tevi biedēs kā spoks. Reize, kad tu kliegsi: "Viss ir meli!"

Ir jūtas, kas tīkā vientuli nokaut; ja viņām tas neizdodas, tad tām pašām jāmirst! Bet vai tu spēj būt par slepkavu?

Vai tu pazīsti, mans brāli, jau vārdu "nicināšana"? Un sava taisnīguma mokas - būt taisnīgam pret tādiem, kas tevi nicina?

Tu piespied daudzus grozīt par sevi domas; par to viņi tev ar pārmākšu atmaksās. Tu pienāci viņiem tuvu un tomēr pagāji tiem garām, tā viņi tev nekad nepiedos.

Tu pacelies viņiem pāri, bet, jo augstāk tu kāp, jo mazāku tevi redz skauģa acs. Bet visvairāk tiek ienīsts tas, kas lido.

"Kā lai jūs būtu pret mani taisni!" - tev jārunā. "Es izvēlos sev jūsu netaisnību par man piešķirto daļu."

Netaisnību un dubļus met viņi uz vientuli, bet, mans brāli, ja tu gribi būt zvaigzne, tad tev par to vajaga viņiem ne mazāk spīdēt!

Un sargies no labajiem un taisnajiem! Viņi labprāt sit krustā tos, kas atrod sava paša tikumus, - viņi ienīst vientulīgo.

Sargies no svētās vientiesības! Viss viņai ir nosvērts, kas nav vientiesīgs; viņa rotājas arī labprāt ar uguni - sārta uguni.

Un sargies arī no savas mīlestības uzplūdiem! Par ātru vientulis izstiepj roku pretī tam, ko viņš satiek.

Dažam cilvēkam tu nedrīksti vis dot roku, bet ķepu, un man gribētos, ka tavai ķepai būtu arī zvēra nagi.

Bet tas vissliktākais ienaidnieks, ko tu vari sastapt, būsi vienumēr tu pats; tu pats uzglūni sev alās un mežos.

Vientuli, tu ej ceļu uz sevi pašu! Un tavs ceļš noved tevi garām tev pašam un taviem septiņiem velliem!

Ķeceris tu būsi sev pašam un ragana, un pareģis, un nerrs, un noliedzējs, un bezdievis, un ļaundaris.

Sadedzināties tev vajag gribēt sava paša liesmās: kā tu gan vari gribēt atdzimt, kad tu neesi pirms pārvērties par pelniem!

Vientuli, tu ej radītāja ceļu: dievību tu gribi sev radīt no saviem septiņiem vel liem!

Vientuli, tu ej mīlētāja ceļu: sevi pašu tu mīli un tālab tu sevi nicini, kā tikai mīlētāji nicina.

Radīt grib mīlētājs, jo viņš nicina! Ko tas zina no mīlestības, kam nav vajadzējis taisni nonicināt to, ko viņš mīlējis!

Ar tavu mīlestību ej savā vientulībā un ar tavu radīšanu, mans brāli, un tikai vēlāk klibos tev pakaļ taisnība.

Ar manām asarām ej savā vientulībā, mans brāli. Es mīlu to, kas grib radīt tālāk pār sevi un tā iet bojā." -

Tā runāja Zaratustra.

par vecām un jaunām sieviņām

Ko lien tu tik bailīgi pa vakara krēslu, Zaratustra? Un ko tu slēp uzmanīgi zem sava mēteļa?

"Vai tas ir dārgums, kas tev iedāvināts? Vai bērns, kas tev piedzimis? Jeb tu pats tagad staigā zagļa ceļus, tu ļaunā draugs?" -

Patiesi, mans brāli, runāja Zaratustra, tas ir dārgums, kas man iedāvināts, tā ir maza patiesība, kuru es nesu.

Bet viņa ir niķīga kā mazs bērns; un, ja es viņai neturētu muti ciet, tad tā kliegtu pilnā kaklā.

Kad es šodien vientulis gāju savu ceļu ap to laiku, kad saule riet, mani satika veca sieviņa un runāja tā uz manu dvēseli.

"Daudz ko runājis Zaratustra arī uz mums, sievietēm, bet nekad viņš nav runājis par sievieti."

Un es viņai atteicu: par sievietēm runā tikai uz vīriešiem.

"Pastāsti arī man ko par sievieti," viņa sacīja, "es esmu veca diezgan, lai to tūlīt aizmirstu."

Un es piekāpos vecajai sieviņai un runāju uz viņu tā.

Viss sievietē ir mīkla, un visam sievietē ir viens uzminējums: tas ir grūtniecība.

Vīrs ir sievai līdzeklis: nolūks ir vienmēr bērns. Bet kas ir sieva vīram?

Divas lietas grib īsts vīrs: briesmas un paijas. Tālab viņš grib sievu kā bīstamāko paiju.

Vīrs jāaudzina karam un sieva kareivja atpūtai: viss cits ir nieki.

Pārāk saldi augļi - nav kareivim vajadzīgi. Tālab viņam vajadzīga sieva; rūgta ir pat tā saldākā sieva.

Labāk nekā vīrs saprot sieva bērnus, bet vīrs ir bērnišķīgāks par sievu.

īstajā vīrā ir noslēpts bērns: tas grib rotāties. Kājās, jūs sievas, atrodiet taču vīrā šo bērnu!

Paija lai ir sieva, šķīsta un īsta, līdzīgi dārgakmenim, apstarota tādas pasaules tikumiem, kādas vēl nav.

Zvaigžņu stars lai spulgo jūsu mīlestībā! Jūsu cerība lai ir: "Kaut es dzemdētu pārcilvēku!"

Jūsu mīlestībā lai ir drošsirdība! Ar jūsu mīlestību jums vajaga uzbrukt tam, kas jums iedveš bailes.

Jūsu mīlestība lai ir jūsu gods! Sieva gan vispārīgi maz ko saprot no goda. Bet šis lai ir jūsu gods: vienumēr vairāk mīlēt, nekā jūs topat mīlētas, un nekad nebūt pēdējām.

Lai vīrs bīstas no sievas, kad tā mīl - tad viņa gatava uz visu un visam citam nav viņai nozīmes.

Vīrs lai bīstas no sievas, kad tā nīst, jo vīrs dvēseles dziļumos ir tikai ļauns, bet sieva ir tur arī neķītra.

Ko ienīst sieva visvairāk? - Tā sacīja dzelzs uz magnētu: "Es ienīstu visvairāk tevi, jo tu velc klāt, bet neesi diezgan stiprs, lai pie sevis pievilktu."

Vīra laimi sauc - es gribu. Sievas laimi - viņš grib.

"Lūk, pašlaik pasaule tapusi pilnīga!" - tā domā katra sieva, kad tā ar visu mīlestību paklausa.

Un paklausīt vajaga sievai un atrast dziļumu savam līmenim. Līmenis ir sievietes oma, kustīga, šaudīga virma virs sekliem ūdeņiem.

Bet vīra oma ir dziļa; tās straume šalc apakšzemes alās; sieva nojauš tās spēku, bet neizprot to. -

Tad vecā sieviņa man atteica: "Daudz gudra teica Zaratustra un sevišķi tām, kas šai ziņā vēl diezgan jaunas.

Ērmoti tas ir, Zaratustra pazīst sievietes maz, un tomēr viņam ir taisnība! Vai tas tādēļ, ka pie sievas neviena lieta nav neiespējama?

Un nu saņem par pateicību kādu mazu patiesībiņu! Es taču esmu priekš viņas diezgan veca.

Ietin to un aizturi tai muti, citādi viņa sāks kliegt pilnā kaklā, šī mazā patiesībiņa."

"Dod man, siev, savu mazo patiesību!" es atteicu.

Un vecā sieviņa sacīja tā:

"Tu ej pie sievām? - Neaizmirsti pātagas!" -

Tā runāja Zaratustra.

par čūskas kodienu

Kādu dienu bija Zaratustra zem vīģes koka iemidzis, jo bija karsts, un rokām apklājis savu seju. Te pielīda pie viņa čūska un iekoda tam kaklā, tā ka Zaratustra aiz sāpēm iekliedzās. Atņēmis rokas no sejas, viņš ieraudzīja čūsku, bet viņa pazina Zaratustras acis, neveikli apgriezās un gribēja aizmukt. "Pagaidi," teica Zaratustra, "tu neesi vēl saņēmusi manu pateicību! Tu uzmodināji mani īstā laikā, mans ceļš vēl ir tāls." - "Tavs ceļš ir vēl īss," atteica čūska bēdīgi, "mana inde nonāvē." Zaratustra pasmaidīja. - "Vai gan kāds pūķis kādreiz ir nomiris no čūskas indes?" - viņš sacīja. "Bet jem savu indi atpakaļ! Tu neesi diezgan bagāta, lai man to atdāvinātu." Tad čūska krita viņam no jauna ap kaklu un izlaizīja viņa vāti.

Kad Zaratustra pastāstīja to kādreiz saviem mācekļiem, viņi jautāja: "Un kas tad, Zaratustra, ir tava stāsta morāle?" Zaratustra atbildēja:

"Par morāles postītāju dēvē mani labie un taisnie: mans stāsts ir nemo-rālisks.

Ja jums ir kāds ienaidnieks, tad neatmaksājiet viņam ļaunu ar labu, jo tas viņu apkaunotu! Bet pierādiet, ka viņš jums nodarījis drusciņ laba.

Un drīzāk esiet dusmīgi, nekā viņam dariet kaunu! Un, ja jūs lād, tad man nepatīk, ka jūs svētījat. Labāk tad lādiet drusciņ līdz! -

Un, ja jums notikusi liela netaisnība, tad pielieciet žigli viņai klāt piecas mazas netaisnībiņas! Pretīgi ir uzlūkot to, ko netaisnība spiež vienu pašu.

Vai jūs to jau zinājāt? Dalīta netaisnība - ir puse taisnības. Un tam vajaga ņemt uz sevi netaisnību, kas spēj to panest!

Maza atriebībiņa ir cilvēcīgāka nekā neatriebība! Un, ja sods nav līdz ar to arī taisnība un gods likumpārkāpējam, tad es negribu arī jūsu sodus.

Augstsirdīgāk ir ciest netaisnību nekā paturēt taisnību, sevišķi, ja taisnība jau ir. Tikai jābūt pie tam pietiekoši bagātam.

Man neietīk jūsu aukstā taisnība; un iz jūsu tiesnešu acīm es šķietu vienumēr raugāmies bendi un viņa auksto tēraudu.

Sakiet, kur atrodas taisnība, kas ir mīlestība ar redzīgām acīm?

Atrodiet taču man mīlestību, kas ne vien nes visu sodu, bet arī visu vainu!

Atrodiet taču taisnību, kas visus attaisno, izņemot tiesātājus!

Vai jūs gribat arī to vēl dzirdēt? Tam, kas grib būt pilnīgi taisns, pat meli top par cilvēkmīlestību.

Bet kā lai es gribu būt pilnīgi taisns! Kā lai es varu ikvienam dot, kas ir viņa! No manis pietiek, ka domu to, kas ir mans.

Beidzot, mani brāļi, sargieties darīt pāri visiem vientuļiem! Kā lai vientulis to aizmirstu! Kā lai viņš atmaksātu!

Dziļai akai līdzīgs ir vientulis. Viegli tajā akmeni iemest; bet, kad viņš nogrimis līdz pašam dibenam, sakiet, kam tad gribas - viņu atkal dabūt laukā?

Sargieties pāri darīt vientulim! Bet, ja jūs to esat izdarījuši, nu tad nokaujiet viņu arī vēl." -

Tā runāja Zaratustra.

par bernu un laulību

"Man ir kāds jautājums tev vienam pašam, mans brāli: ka svina gremdekli es metu šo jautājumu tavā dvēselē, lai zinātu, cik tā dziļa.

Tu esi jauns un ilgojies bērna un laulības. Bet es tev jautāju: vai tu esi cilvēks, kas drīkst sev bērnu vēlēties?

Vai tu esi uzvarētājs, sevis nomācējs, savu miesas prātu pavēlnieks, savu tikumu kungs? Tā es tev jautāju.

Jeb no tavas tieksmes runā dzīvnieks un nepieciešamība? Vai vientulība? Vai nemiers ar sevi pašu?

Es gribu, lai tava uzvara un tava brīvība pēc bērna ilgotos.

Dzīvi pieminekļi tev jāceļ savai uzvarai un savai atsvabināšanai.

Par sevi tālāk tev jāceļ. Bet papriekš jābūt tev pašam labi celtam, taisn-stūrīgam miesās un dvēselē.

Ne tik vien tālāk tev jāaug, bet arī augstāk! Uz to lai palīdz tev laulības dārzs!

Augstāka miesa tev jārada, pirmā kustība, pats no sevis ritošs rats, - radītājs tev jārada.

Laulība: tā es nosaucu gribu divatā radīt trešo, kas ir vairāk nekā tie, kas to radījuši. Laulība: tā es nosaucu lielo godbijību - to starpā, kas ir tādas gribas gribētāji.

Šī lai ir tavas laulības nozīme un patiesība. Bet tas, ko šie pardaudz daudzie par laulību sauc, šie liekie, - ak, kā lai es nosaucu to?

Ai, šī dvēseles nabadzība divatā! Ai, šī dvēseles netīrība divatā! Ai, šī nožēlojamā tīksme divatā!

Par laulību viņi to visu sauc; un viņi saka, ka viņu laulības esot noslēgtas debesīs.

Bet es negribu šīs lieko debesis! Nē, es negribu viņus, šos debesu tīklā iepinušos kustoņus!

Lai tālu no manis paliek arī tas dievs, kas pieklibo klāt svētīt tos, kurus viņš nav savienojis!

Nesmejieties par tādām laulībām! Kuram bērnam gan nebūtu iemesla raudāt par saviem vecākiem?

Cienīgs likās man šis vīrs un nobriedis zemes nojēgai, bet, kad es ieraudzīju viņa sievu, zeme man likās vājprātīgo nams.

Jā, man gribētos, ka zeme krampjos raustītos, kad svētais ar zosi pārojas.

Šis te izgāja kā varonis pēc patiesībām, bet galu galā sadabūja rokā mazus, izpušķotus melus. Par savu laulību viņš sauc to.

Tas tur bija satiksmē atturīgs un izvēlīgs. Bet piepeši viņš uz visiem laikiem sabojāja savu draudzību, par savu laulību viņš sauc to.

Un viņš meklēja kalponi ar eņģeļa tikumiem. Bet piepeši kļuva par sievas kalpu, un nu viņam vajaga vēl pašam kļūt par eņģeli.

Izvēlīgi tagad tapuši visi pircēji, un visiem ir viltīgas acis. Bet savu sievu pat viltīgākais no viņiem pērk vēl maisā.

Daudz mazu muļķībiņu, to jūs saucat par mīlestību. Un jūsu laulība padara daudzajām mazajām muļķībiņām galu kā viena liela muļķība.

Jūsu mīlestība pret sievu un sievas mīlestība pret vīru: ak, kaut tā būtu taču līdzcietība pret cietējiem, paslēptajiem dieviem! Bet kustoņi gandrīz arvien savā starpā saprotas.

Bet pat jūsu labākā mīlestība ir tikai līksma līdzība un sāpīga kaislība. Tā ir lāpa, kurai jāapgaismo jūsu augstākie ceļi.

Tālāk par sevi jums būs kādreiz jāmīl! Tādēļ mācieties pirms mīlēt! Un tādēļ vajadzēja jums dzert jūsu mīlestības rūgto kausu.

Rūgtums ir pat vislabākās mīlestības kausā: tā viņa rada ilgas pēc pārcilvēka, tā viņa rada slāpes tev, kas rada.

Slāpes radītājam, bulta un ilgas pēc pārcilvēka: saki, mans brāli, vai tāda ir tava griba pēc laulības?

Es iesvētu tādu gribu un tādu laulību." -

Tā runāja Zaratustra.

par brīvo miršanu

"Daudzi mirst par vēlu, un daži mirst par agru. Vēl skan svešādi tā mācība: "Mirsti īstā laikā!"

Mirsti īstā laikā: tā māca Zaratustra.

Zināms, kas nekad nav laikā dzīvojis, kā tas lai īstā laikā mirtu? Labāk, ka tāds nekad nebūtu piedzimis! - To es ieteicu liekajiem.

Bet arī liekie lielās vēl ar savu miršanu, un arī tas tukšākais rieksts gribas pārkožams.

Nopietni izturas visi pret miršanu, bet nāve vēl nav nekādi svētki. Vēl cilvēki nav iemācījušies skaistākos svētkus svinēt.

Piepildītāja nāvi es jums rādu, kas paliek dzīvajiem par dzeloni un apsolījumu.

Savu nāvi mirst piepildītājs, triumfēdams cerētāju un zvērētāju vidū.

Tā vajadzētu mācīties mirt; un nevajadzētu būt svētku tur, kur tāds nomirējs neapsvēri dzīvotāju zvērestus!

Tā mirt ir tas vislabākais; bet otrs ir - cīņā mirt un lielu dvēseli izšķiest.

Bet tā cīkstonim, kā uzvarētājam riebīga ir jūsu ņirdzīgā nāve, kas pielien kā zaglis - bet tomēr nāk kā pavēlnieks.

Savu nāvi es jums ieteicu, brīvo nāvi, kas man nāk tādēļ, ka es to gribu.

Un kad tad es gribēšu? - Kam ir mērķis un mantinieks, tas grib nāvi īstā laikā mērķim un mantiniekam.

Un aiz godbijības pret mērķi un mantinieku viņš vairs nekādus sakaltušus vaiņagus neuzkārs dzīves svētnīcā.

Patiesi, es negribu līdzināties virvju vijējiem; viņi stiepj vijamo uz priekšu un paši kāpjas pie tam aizvien atpakaļ.

Dažs labs top ari savām patiesībām un uzvarām par vecu; bezzobu mutei nav vairs tiesību uz kuru katru patiesību.

Un ikvienam, kas grib iegūt slavu, jāšķiras pie laika no godinājumiem un jāiegaumē grūtā skola - īstā laikā aiziet.

Jāmet miers ēšanai tad, kad vislabāk garšo: to zina tie, kas grib, lai tos ilgi mīl.

Ir, zināms, skābi āboli, kuru nolikums - gaidīt pēdējo rudens dienu; un ap to laiku viņi top gatavi, dzelteni un sarukuši.

Dažiem noveco papriekš sirds un citiem gars. Un daži ir veci jau jaunībā; bet, kas vēlu jauns, paliek ilgi jauns.

Dažam labam neizdodas dzīve: indīgs tārps kremt viņam sirdi. Lai tad tāds pielūko, ka nāve viņam toties labāk izdodas.

Dažs nekad netop salds, viņš pūst jau vasaru. Gļēvums tas ir, kas viņu vēl saista pie zara.

Pārākdaudzie dzīvo un pārāk ilgi tie karājas pie zariem. Lai tad nāk vētra un visus šos iepuvušos un tārpu aizēstos no koka nopurina!

Lai tad nāk ātrās nāves sludinātāji! Tie būtu man īstās vētras un dzīves koku purinātāji? Bet es dzirdu tikai gauso nāvi sludinām un pacietību pret visu "pasaulīgo".

Ak, jūs sprediķojat pacietību pret pasaulīgo? Šis pasaulīgais ir tas, kam pardaudz pacietības pret jums, jūs zaimotāji!

Patiesi, par agru ir miris tas ebrejs, kuru gausās nāves sludinātāji ciena, un daudziem tapis no tā laika tas par kļūmi, ka viņš par agru miris.

Vēl pazina viņš tikai asaras un ebreju grūtsirdību, un naidu no labajiem un taisnajiem, - tad uzbruka viņam ilgas pēc nāves.

Kaut viņš būtu taču palicis tuksnesī, tālu no labajiem un taisnajiem! Varbūt viņš būtu iemācījies dzīvot un būtu iemācījies zemi mīļot - un smieties turklāt!

Ticiet man, mani brāļi! Viņš nomira par agru; viņš pats būtu savu mācību atsaucis, ja tas līdz manam vecumam būtu sadzīvojis! Cēlsirdīgs viņš bija diezgan, lai atsauktu!

Bet nogatavojies viņš vēl nebija. Negatavi mīl jauneklis, un negatavi viņš arī ienīst cilvēku un zemi. Piesieti un smagi ir viņam vēl dvēseles un gara spārni.

Bet vīrā ir vairāk bērna nekā jauneklī un mazāk grūtsirdības, viņš labāk saprot dzīvību un nāvi.

Brīvs nāvei un brīvs nāvē, svēts nē sacītājs, ja vairs nav laika priekš jā: tā viņš saprot dzīvību un nāvi.

Lai jūsu miršanā nav nekādas cilvēka un zemes zaimošanas, mani draugi, to es izlūdzos no jūsu dvēseles medus.

Jūsu miršanā vēl jāspulgo jūsu garam un jūsu tikumam, līdzīgi vakara blāzmai zemes virsū, jeb jūsu miršana jums ir slikti izdevusies.

Tā gribu mirt arī es, lai jūs, draugi, manis labad zemi vairāk mīļotu; un par zemi es gribu atkal kļūt, lai man būtu miers tajā, kas mani dzemdi-nājusi.

Patiesi, mērķis Zaratustram ir bijis; savu bambu viņš ir metis: nu esiet, jus draugi, mana mērķa mantinieki, jums es nometu zelta bambu.

Mīļāk par visu es raugos uz jums, mani draugi, kā jūs šo zelta bambu metīsiet! Un tādēļ es vēl maķenīt pakavēšos zemes virsū, piedodiet man to!" -

Tā runāja Zaratustra.

par dāvājošo tikumību

I

Kad Zaratustra bija šķīries no pilsētas, kas stāvēja viņa sirdij tuvu un kuras vārds ir - "raibā govs", sekoja viņam daudzi, kas saucās par viņa mācekļiem un pavadīja to. Tā viņi nonāca ceļa jutīs: tad Zaratustra viņiem sacīja, ka nu viņš gribot iet viens pats; jo viņš labprāt mīlēja staigāt vienatnē. Bet viņa mācekļi pasniedza tam šķiroties zizli, pie kura roktura tinās čūska ap sauli. Zaratustra priecājās par zizli un atspiedās uz tā. Tad viņš runāja uz saviem mācekļiem:

"Sakiet man taču: kā gan zelts kļuvis par augstāko vērtību? Tālab, ka tas ir neikdienišķs un nederīgs, un spīdošs, un maigs savā spīdumā; viņš vienu-mēr dāvinājas.

Tikai kā augstākā tikuma simbols kļuvis zelts par augstāko vērtību. Zeltam līdzīgi laistās dāvinātāja acs. Zelta mirdzums noslēdz mieru starp sauli un mēnesi.

Neikdienišķs ir augstākais tikums un nederīgs; spīdošs tas ir un maigs savā spīdumā: dāvinošais tikums ir augstākais tikums.

Patiesi, es noskāršu jūsu domas, mani mācekļi: jūs tiecaties, tāpat kā es, pēc dāvinošā tikuma. Kas gan lai būtu ar kaķiem un vilkiem jums kopīgs?

Tās ir jūsu slāpes: tapt pašiem par upuriem un dāvanām, un tālab jums ir slāpes sakrāt visas bagātības savā dvēselē.

Nepiepildāma tiecas jūsu dvēsele pēc mantām un dārgumiem, tādēļ ka jūsu tikums ir nepiepildāms savā izdāļāšanas gribā.

Jūs pievelkat visas lietas pie sevis un sevī, lai tās no jūsu avota plūstu atpakaļ kā jūsu mīlestības dāvanas.

Patiesi, par visu vērtību laupītāju jāpaliek tādam dāvinošam tikumam; bet par sveiku* un svētu** es nosaucu šo pašmīlību.

Ir cita pašmīlība, nabadzīga, izsalkusi, kas pastāvīgi grib zagt; tā ir slimo cilvēku pašmīlība, slimā pašmīlība.

* heil. ** heilig.

Zagļa acīm viņa lūkojas uz visu, kas spīd; ar izsalkuma kārīgumu viņa mēro to, kam ir bagātīgi ko paēst; un vienumēr viņa lodā ap dāvinātāja galdu.

Slimība runā no tādas kārestības un neredzamā izvirtība; par sasirgušu miesu runā šis pašmīlības kārīgums.

Sakiet man, mani brāļi, ko tur pie mums par sliktu un vissliktāko? Vai tā nav izvirtība? - un pie izvirtības mēs aizvien nokļūstam, kur trūkst dāvinošās dvēseles.

Uz augšu iet mūsu ceļš, no sugas uz pārsugu. Bet šausmas modina mūsos izvirtušais prāts, kas saka: "Visu man."

Uz augšu lido mūsu prāts: tā viņš ir mūsu miesas simbols, paaugstinājuma simbols. Tādi paaugstinājuma simboli ir tikumu vārdi.

Tā iet cauri vēsturei miesa, pārradītāja un izcīnītajā. Bet gars - kas tas viņai ir? Viņas cīņu un uzvaru herolds, biedrs un atbalss.

Simboli ir visi vārdi par labo un ļauno: viņi neizsaka, viņi tik atgādina. Muļķis, kas grib tos pārkost.

Uzmaniet, mani brāļi, ikvienu stundu, kad jūsu gars grib runāt simbolos: tad ir jūsu tikumības sākums.

Paaugstināta tad ir jūsu miesa un augšām cēlusies; ar savu lieglaimi viņa ielīgsmo garu, ka viņš top radītājs un vērtētājs, un mīļotājs, un visu lietu labdaris.

Kad jūsu sirds plaša un pilna kļūst līdzīgi straumei par svētību un briesmām piekrastniekiem, tad ir jūsu tikumības sākums.

Kad jūs esat pacēlušies pāri uzslavai un nopaļai un jūsu griba grib visām lietām pavēlēt kā mīlētāja griba, tad ir jūsu tikumības sākums.

Kad jūs nicināt to, kas patīkams, un mīkstu gultu un no luteklīgajiem nevarat diezgan tālu nomesties, tad ir jūsu tikumības sākums.

Kad jūs kāda gribas gribētāji esat un šo spaidoņa nenovēršamību dēvējat par nepieciešamību - tad ir jūsu tikumības sākums.

Patiesi, viņa ir jauns labais un ļaunais! Patiesi, jauna, dziļa šalkoņa un jauna avota balss!

Vara ir viņa, šī jaunā tikumība; valdošā doma tā ir, un ap viņu ir gudra dvēsele: zelta saule un ap to atziņas čūska."

II

Še apklusa brīdi Zaratustra un skatījās ar mīlestību uz saviem mācekļiem. Tad viņš runāja šādi tālāk, - un viņa balss bija pārvērtusies.

"Palieciet uzticīgi zemei, mani brāļi, ar visu jūsu tikumības spēku! Jūsu dāvājošā mīlestība un jūsu atziņa lai kalpo zemes nozīmei! To es jums lūdzu un jūs nodievinu.

Neļaujiet viņai aizlidot no pasaulīgā un spārniem dauzīties pret mūžīgajām sienām! Ak, vienumēr ir bijis tik daudz aizlidojošu tikumu!

Vediet, līdzīgi man, aizlidojušos tikumus atpakaļ zemē - jā, atpakaļ miesā un dzīvībā: lai viņi piešķir zemei viņas nozīmi, cilvēcīgu nozīmi.

Simtkārtīgi ir aizlidojis un maldījies līdz šim tā gars, kā tikums. Ak, mūsu miesā mājo tagad vēl visa šī bezprātība un maldība, par miesu un gribu viņa tur tapusi.

Simtkārtīgi ir mēģinājies un maldījies līdz šim tā gars, kā tikums. Jā, izmēģinājums bija cilvēks. Ak, daudz nezināšanas un maldības ir mūsos palicis par miesu!

Ne tik vien gadu tūkstošu prāts - arī viņu bezprāts parādās mūsos. Bīstami tas ir - būt par mantinieku.

Vēl cīnāmies mēs ik uz soļa ar gadījuma milzi, un pār visu cilvēci līdz šim valdījis vēl neprāts, bezprāts.

Jūsu gars un jūsu tikumība lai kalpo zemes nozīmei, mani brāļi, un visu lietu vērtību lai jūs no jauna uzstādiet! Tālab jums jābūt cīnītājiem! Tālab jums jābūt radītājiem!

Zinādama - miesa šķīstās; ar zināšanu pārbaudīdama, viņa paaugstinās; atzinējam apsvētas visas dziņas; kas paaugstinājies, tam dvēsele top līksma.

Ārst, palīdzies sev pats, tad tu palīdzēsi arī savam slimniekam.

Lai tā ir tava labākā palīdzība, ka viņš savām acīm redz to, kas pats sevi izdziedinās.

Tūkstoš taku ir, kas nekad vēl nav ieti, tūkstoš veselību un paslēptu dzīves salu. Neizsmelts ir vēl arvien cilvēks un cilvēku zeme.

Esiet nomodā un uzklausieties, jūs vientuļie! No nākotnes nāk šurp vēji slepeniem spārnu vēdieniem, un smalkas ausis aizsniedz labā vēsts.

Jums, šīsdienas vientuļiem, jums, kas iz sabiedrības izstājušies, jums jābūt reiz tautai; no jums, kas jūs paši sevi izvēlējāties, jāizaug izvēlētai tautai - un no viņas pārcilvēkam.

Patiesi, par atveseļošanās vietu vēl jātop zemei! Un jau dveš jauna smarža ap to, glābiņu nesoša, - un jauna cerība!"

III

Kad Zaratustra bija šos vārdus izsacījis, viņš apklusa kā tāds, kas nav teicis savu pēdējo vārdu. Ilgi viņš šaubīdamies svārstīja savā rokā zizli. Pēdīgi viņš runāja tā - un viņa balss bija pārvērtusies.

"Viens pats nu es eimu, mani mācekļi! Arī jūs nu aizejat un vieni paši! Tā es gribu.

Patiesi, es domu jums padomu: atstājiet mani un bruņojieties pret Zara-tustru! Un vēl labāk: kaunieties no viņa! Varbūt viņš jūs piekrāpa.

Atziņas cilvēkam vajaga varēt ne tik vien savus ienaidniekus mīlēt, bet arī savus draugus ienīst.

Skolotājam atlīdzina slikti tas, kas mūžīgi paliek tikai skolnieks. Un kālab jūs negribat paplucināt manu kroni?

Jūs cienījat mani; bet kas būs, ja kādu dienu jūsu cienījamais nokritīs gar zemi? Sargieties, ka dieveklis jūs nenosit!

Jūs sakāt, jūs ticot Zaratustram? Bet kāda daļa mums gar Zaratustru! Jūs esat mani ticētāji, bet kāda daļa mums gar visiem ticētājiem!

Jūs nebijāt vēl sevi meklējuši, kad jūs uzgājāt mani. Tā dara visi ticētāji: tālab tad arī ticībai tik niecīga nozīme.

Tagad es jums piekodinu: mani aizmirst un sevi uziet; un tikai tad, kad jūs visi būsiet mani aizlieguši, es pie jums atgriezīšos.

Patiesi, citādām acīm, mani brāļi, es meklēšu tad savus pazudušos; ar citādu mīlestību es jūs tad mīlēšu.

Un reiz jums vēl ir jātop man par draugiem un vienas cerības bērniem, tad es gribu trešo reizi pie jums būt, lai ar jums kopā svinētu lielo dienasvidu.

Un tas ir šis lielais dienasvidus, kad cilvēks stāv savas gaitas vidū starp kustoni un pārcilvēku un svin savu gaitu uz vakaru kā savu augstāko cerību, jo tā ir gaita uz jaunu rītu.

Un tad bojāgājējs pats svētīs, ka viņš bijis tikai pārigājējs; un viņa atziņas saule stāvēs viņam dienvidū.

Pagalam ir visi dievi, nu gribam mēs, lai dzīvo pārcilvēks - šī lai būtu reiz lielajā dienasvidu mūsu pēdēja griba!" -

Tā runāja Zaratustra.

Tā runāja Zaratustra

Otrā daļa

bērns ar spoguli

„-tikai tad, kad jūs visi būsiet mani aizlieguši, es pie jums atgriezīšos.

Patiesi, citādām acīm, mani brāļi, es meklēšu tad savus pazudušos; ar citādu mīlestību es jūs tad mīlēšu”

Zaratustra, Par dāvājošo tikumību

Pēc tam gāja Zaratustra atkal atpakaļ kalnos un savas alas vientulībā un atrāvās no cilvēkiem, gaidīdams līdzīgi sējējam, kas izsējis savu sēklu. Bet viņa sirds tapa pilna nepacietības un karstas vēlēšanās redzēt tos, kurus viņš mīļoja, jo viņam bija tiem vēl daudz kas dodams. Tas taisni ir tas grūtākais: aiz mīlestības atvērto roku aizdarīt un kā dāvinātājam būt kautram.

Tā pagāja vientulim mēneši un gadi; bet viņa gudrība auga un piešķīra viņam sāpes sava pilnuma dēļ.

Bet kādu rītu viņš uzmodās pirms rīta blāzmas, nogrima ilgās domās uz savām cisām un runāja beidzot savā sirdī:

"No kam es taču pa sapņiem tā iztrūcinājos, ka uzmodos? Vai pie manis nepienāca bērns, nesdams spoguli?

"O, Zaratustra/' - runāja bērns uz mani, "paraugies spogulī!"

Bet, paskatījies spogulī, es iekliedzos, un mana sirds nodrebēja, jo nevis sevi es tur ieraudzīju, bet velna viepli un ņirgāšanos.

Patiesi, pārāk labi es saprotu sapņa nozīmi un biedinājumu: mana mācība ir briesmās, nezāles grib būt par kviešiem! Mani naidnieki ir tapuši vareni un ir manas mācības tēlu izķēmojuši tā, ka maniem mīļajiem vajaga kaunēties no dāvanām, kuras es tiem pasniedzu.

Pazuduši ir man mani draugi; laiks ir klāt manus zudušos uzmeklēt!" -

Ar šiem vārdiem Zaratustra uzlēca kājās, bet nevis kā izbiedēts, kas meklē gaisa, bet drīzāk kā pareģis un dziedonis, kad gars pār viņiem nāk. Izbrīnījušies noskatījās uz viņu - ērglis un viņa čūska, jo, līdzīgi rīta blāzmai, dusēja laime viņa sejā.

"Kas ir man noticis, mani zvēri?" - sacīja Zaratustra."Vai es neesmu pārvērties? Vai pār mani nav nākusi svētlaimība kā vētra?

Bezprātīga ir mana laime, un bezprātību viņa runās: par jaunu viņa vēl ir - tādēļ pacietieties ar to!

Ievainots es esmu no savas laimes: visiem cietējiem jābūt maniem ārstiem!

Pie saviem draugiem drīkstu es atkal nokāpt un pie saviem vaidniekiem! Zaratustra drīkst atkal runāt un dāvāt un mīļajiem darīt to, kas tas mīļākais.

Mana nepiecietīgā mīlestība plūst straumēm pāri, uz leju, uz augšupeju un lejupeju. Iz klusajiem kalnājiem un sāpju negaisiem aizšalc mana dvēsele ielejās.

Par ilgu es ilgojos un lūkojos tālumā, par ilgu es piederēju vientulībai: tā es atradinājos klusu ciest.

Par muti es esmu tapis no galvas līdz kājām un par strauta krācienu no augstām klintīm: lejup ielejās es gribu raidīt savas runas.

Un lai gāžas manas mīlestības straume tur, kur nav ceļa! Kā gan straume lai neatrastu beidzot ceļa uz jūru!

Gan ir manī ezers, vientulīgs, pašpieticīgs; bet mana mīlestības straume rauj to man līdzi lejup - uz jūru!

Jaunus ceļus es eju, jauna runa pie manis nāk; es esmu noguris no vecajām mēlēm kā visi radītāji. Vairs negrib staigāt mans gars novalkātās zolēs.

Par lēnu tek man ikviena runa, - tavos ratos lēkšu es, vētra! Un arī tevi vēl es šaustīšu ar savu piktumu!

Kā kliedziens un gaviles es drāzīšos pāri tālajām jūrām, tiekam uziešu svētlaimīgās salas, kur kavējas mani draugi. -

Un mani vaidnieki starp tiem! Kur mīļš nu man katrs, uz kuru es drīkstu tikai runāt! Arī mani vaidnieki pieder pie manas svētlaimības.

Un, kad es gribu kāpt mugurā savam straujākajam kumeļam, tad palīdz man allaž mans šķēps vislabāk tikt augšā: tas ir katrā laikā manai kājai pakalpīgs puisis. -

Tas šķēps, ko es savos vaidniekos sviežu!

Kā es tencinu saviem vaidniekiem par to, ka beidzot drīkstu viņu svaidīt!

Par daudz bija savilcies mans padebesis: starp zibeņu smiekliem es gribu krusas drausmas bezdibenī bārstīt.

Vareni tad cilāsies mana krūts, vareni savu vētru pār kalniem tā brāzīs: tā viņa tiks atvieglota.

Patiesi, līdzīgi vētrai nāk mana laime un mana brīvība! Bet maniem vaidniekiem būs jātic - pats nelabais trako pār viņu galvām.

Jā, arī jūs iztrūksieties, mani draugi, par manu trako gudrību; un varbūt jūs aizbēgsiet prom līdz ar maniem vaidniekiem.

Ak, kaut es mācētu jūs gana stabulēm atvilināt atpakaļ! Ak, kaut mana lauvene - mana gudrība mācētu liegi rūkt! Un daudz ko mēs esam jau kopā mācījušies.

Mana trakā gudrība tapa grūta uz vientuļiem kalniem; uz cietiem akmeņiem viņa dzemdēja savu jauno, savu visjaunāko bērnu.

Nu skrej tā kā negudra caur nemīlīgo tuksnesi un meklēdama meklē mīkstas velēnas - mana vecā, trakā gudrība!

Uz jūsu siržu mīkstās velēnas, mani draugi! - uz jūsu mīlestības gribētu viņa savu vismīļāko guldināt!" -

Tā runāja Zaratustra.

uz svētlaimīgo salām

Vīģes krīt no kokiem, tās ir labas un saldas; un krītot nogrūžas tām sarkanā miza. Ziemelis esmu es gatavajām vīģēm.

Līdzīgi vīģēm krīt uz jums šīs mācības, mani draugi, nu dzeriet viņu sulu un viņu saldo mīkstumu! Rudens ir visapkārt un dzidra debess un pēcpusdiena.

Redziet, kāda pilnība ir ap mums! un no šīs pārpilnības ir skaisti noskatīties uz tālajām jūrām.

Reiz mēdza teikt - dievs, kad lūkojas uz tālajam juram, bet nu es jūs mācīju sacīt - pārcilvēks.

Dievs ir nojautums; bet es gribētu, ka jūsu nojautība nesniegtos tālāk par jūsu radošo gribu.

Vai jūs varētu dievu r a d ī t? - tad cietiet jel klusu par visiem dieviem! Bet jūs varētu radīt pārcilvēku.

Ne jūs varbūt paši, mani brāļi. Bet par tēviem un tēvu tēviem jūs varētu sevi pārcilvēkiem pārradīt: un tā lai ir jūsu labākā radīšana.

Dievs ir nojautums, bet es gribu, lai jūsu nojautība būtu ierobežota domā-tībā.

Vai jūs varētu dievu d o m ā t i e s? - Bet tas lai nozīmē jūsu gribu un patiesību, ka viss tiktu pārvērsts cilvēcīgi-domājamā, cilvēcīgi-redzamā, cilvēcīgi-jūtamā! Jūsu pašu jūtas jums jāizdomā līdz galam!

Un, ko jūs par pasauli saucat, tas jums pašiem papriekšu jārada, jūsu prātam, jūsu tēlam, jūsu gribai, jūsu mīlestībai par to pašu jāpaliek. Un patiesi, jums par svētlaimību, jūs atzinēji! -

Un kā jūs varētu dzīvi panest bez šīs cerības, jūs atzinēji? Ne nesaprotamajā jūs drīkstat būt iedzimusi, ne neprātīgajā.

Bet es atklāšu jums pilnīgi savu sirdi, jūs draugi: ja dievi būtu, kā tad es nociestos nebijis par dievu! Tātad dievu nav.

Gan nodevu es spriedumu; nu nodod viņš mani.

Dievs ir nojautums: bet kas gan lai izdzer visas šī nojautuma mokas nemirdams? Vai radītājam jemama viņa ticība un ērglim viņa lidojamība ērgļu tālēs?

Dievs ir doma, kura dara to, kas taisns, par līku, un kas stāv - par riņķī griezīgu. Kā? Laiks būtu zudis, un viss iznīkstošais tikai meli?

To domāt ir virpulis un reibonis cilvēku kauliem un vēl vēmiens iekšām: patiesi, par riņķī griešanās slimību es saucu šo nojautumu.

Par ļaunu un cilvēknaidīgu es saucu visu šo mācību, par vienu un pilnu, un nekustīgu, un tumšu, un neiznīcīgu.

Viss neiznīcīgais - ir tikai līdzība! Un dzejnieki melo par daudz. -

Bet par laiku un tapšanu jārunā vislabākajām līdzībām: par cildinājumu viņām jābūt un attaisnojumu visai iznīcībai.

Radīšana - tā ir lielā atpestīšana no ciešanām un dzīves atvieglošana. Bet, lai būtu par radītāju, jāpārdzīvo ciešanas un daudzās pārvēršanās.

Jā, daudz rūgtas miršanas jābūt jūsu dzīvē, jūs radītāji! Tātad jūs esat visas iznīcības aizbildinātāji un attaisnotāji.

Lai pats radītājs taptu par bērnu, kas no jauna piedzimst, tad viņam vajaga gribēt būt arī par dzemdētāju un dzemdētājas sāpēm.

Patiesi, caur simts dvēselēm gāju es savu ceļu un caur simts šūpuļiem un dzemdēšanas sāpēm. Dažu labu reiz es esmu jau šķīries, es pazīstu sirdi dragājošos pēdējos acumirkļus.

Bet tā grib to mana radošā griba, mans liktenis. Jeb, ja es jums to patiesīgāk saku: tādu likteni taisni grib - mana griba.

Viss jūtošais manī cieš un ir cietumā, bet mana griba nāk allaž man kā atsvabinātāja un prieka nesēja.

Gribēšana atsvabina: tā ir patiesā mācība par gribu un brīvību - ta maca viņu Zaratustra.

Vairs negribēt un vairs nevērtēt, un vairs neradīt! ak, kaut šī lielā gurde-nība man allaž paliktu tālu!

Arī atzīšanā es jūtu tikai savas gribas prieku, radošo un topošo; un, kad nevainība ir manā atziņā, tad tikai tādēļ, ka viņā ir griba radīt.

Prom no dieva un dieviem aizvilināja mani šī griba; kas tad gan būtu ko radīt, ja būtu dievi!

Bet uz cilvēku tiecas allaž no jauna mana karstā radīšanas griba; ta veseris tiecas uz akmeni.

Ak, jūs cilvēki, akmenī dus man kāds tēls, manu tēlu tēls! Ak, ka viņam jādus viscietākajā, visnejaukākajā akmenī!

Nu trako mans veseris neganti ap viņa cietumu. No akmeņa šķīst šķembeles; bet kas man par to!?

Pabeigt es viņu gribu, jo kāda ēna nāca pie manis - visu lietu klusākais un vieglākais nāca reiz pie manis!

Pārcilvēka daiļums nāca pie manis kā ēna. Ak, mani brāļi! Kāda daļa man vēl gar dieviem! -

Tā runāja Zaratustra.

par līdzcietīgajiem

Mani draugi, izzobojoša runa nonāca pie jūsu drauga: "Paskatieties tik uz Zaratustru! Vai viņš nestaigā starp mums kā starp kustoņiem?"

Bet labāk ir sacīt tā: atzinējs staigā starp cilvēkiem kā starp kustoņiem.

Bet cilvēku pašu dēvē atzinējs par kustoni ar sarkaniem vaigiem.

Kā tas nācies? Vai tas nav tādēļ, ka viņam vajadzējis pārāk bieži kaunēties?

O, mani draugi! Tā runā atzinējs: kauns, kauns, kauns - ir cilvēces vēsture!

Un tālab cēlsirdis pavēl sev citus nekaunināt: kaunu pavēl viņš sev cietēja priekšā.

Patiesi, man netīk viņi, šie cēlsirži, kas ir svētlaimīgi savās ciešanas: par daudz maz viņiem kauna.

Ja man jābūt līdzcietīgam, tad es negribu tomēr par tādu saukties; un, ja es tāds esmu, tad tikai no tālienes.

Labprāt es aptinu arī galvu un bēgu prom, kamēr vēl mani nav pazinuši: un tā darīt es ieteicu arī jums, mani draugi!

Kaut mans liktenis allaž mani vadītu pa to cilvēku ceļu, kuri, tāpat kā jūs, nekad necieš un ar kuriem es drīkstu dalīties cerībās, dzīrās un medū!

Patiesi, es esmu gan darījis šo to cietējiem, bet es šķistu aizvien ko labāku darām, kad es mācītos labāki priecāties.

Kamēr cilvēce pastāv, cilvēks par maz ir priecājies: vienīgi tas, mani brāļi, ir mūsu pirmdzimtais grēks!

Un, kad mes labāk iemācīsimies priecāties, tad mes labāk atradināsimies citus sāpināt un sāpes izdomāt.

Tādēļ es mazgāju sev roku, kas cietējam palīdzējusi, tālab es noslauku sev arī dvēseli.

Jo, kad es redzēju cietēju ciešam, es kaunējos viņa kauna dēļ; un, kad es viņam palīdzēju, tad es izturējos cieti pret viņa lepnumu.

Lieli pakalpojumi padara nevis pateicīgu, bet atriebīgu; un, ja mazs labda-rījums netiek aizmirsts, tad vēl iznāk no tā grauzēja tārps.

"Esiet nepielaidīgi pieņemdami! Padižājieties ar to, ka jūs pieņemat!" to es ieteicu tiem, kuriem nav ko atdāvāt.

Bet es esmu dāvātājs: labprāt es dāvinu kā draugs draugam. Bet svešnieki un nabagi paši lai noplūc augli no mana koka; tas darīs viņiem mazāk kauna.

Bet nabagus vajadzētu pavisam iznīdēt: patiesi ir jāpukojas, viņiem dodot, un jāpukojas, viņiem nedodot.

Un līdz ar viņiem grēciniekus un ļauno sirdsapziņu! Ticiet man, mani draugi: sirdsapziņas pārmetumi māca kost citiem.

Bet tas ļaunākais ir sīciņas domas: patiesi, labāk ļaunu ko darīt nekā sīciņi domāt.

Gan jūs sakāt: prieks par sīkiem ļaunumiem saudzē mūs no daža laba liela ļaunuma. Bet še nav jābūt saudzīgam.

Ļauns darbs ir līdzīgs augonim: viņš kņud un knieš, un pārtrūkst - viņš runā godsirdīgi.

"Raugi, es esmu slimība," - tā runā ļaunais darbs; tas ir viņa godīgums.

Bet līdzīga piepei ir sīkā domiņa: tā lien un met kūkumu, un nevar nekur dēties - tiekam visa miesa nav tapusi vārga un novītusi aiz niecīgajām piepēm.

Bet tam, kas velna apsēsts, saku es ausī šos vārdus: "Labāk, ja tu izaudzinātu savu velnu lielu. Arī tev ir vēl diženības ceļš!" -

Ak, mani brāļi! Par katru zina drusciņ par daudz! Un dažs labs top mums caurredzams, bet tāpēc mes nebūt vel nevaram tikt viņam cauri.

Ir grūti ar cilvēkiem sadzīvot, tādēļ ka klusuciest ir tik grūti.

Un nevis pret tiem, kas ir pret mums, mēs esam visvairāk netaisni, bet pret tiem, gar kuriem mums nav nekādas daļas.

Bet, ja tev ir cietējs draugs, tad esi viņa ciešanai atdusas vieta, bet līdz ar to cietas cisas, kareivja cisas: tā tu viņam vislabāk noderēsi.

Un, ja draugs dara tev kaut ko sliktu, tad saki: "Es piedodu tev, ko tu man esi darījis; bet, ja tu to būtu darījis sev pašam, - kā gan tad es varētu to piedot!"

Tā runā ikviena liela mīlestība: viņa uzveic arī vēl piedevību un līdzcietību. Vajaga saturēt cieti savu sirdi; jo, ja viņu tikai palaiž, cik drīzi tad galva netiek caura!

Ak, kur pasaulē gan notikušas lielākas bezprātības nekā starp līdzcietīgajiem? Un kas pasaulē ir nodarījis vairāk ciešanu nekā līdzcietīgo ģeķība.

Vai! visiem tiem, kas mīl, kam trūkst vēl augstuma, kas stāvētu pārāk par viņu līdzcietību!

Tā sacīja velns reiz uz mani: "Ari dievam ir sava elle: ta ir viņa mīlestība pret cilvēkiem."

Un nesen es dzirdēju viņu sakām šos vārdus: "Dievs ir beigts; aiz līdzcietības pret cilvēkiem dievs ir miris." -

Tādēļ es biedinu jūs no līdzcietības: no turienes tuvojas cilvēkiem vēl smags padebesis! Patiesi, es pazīstu vēl laika zīmes.

Bet iegaumējiet arī šos vārdus: "Ikviena liela mīlestība ir pārāka par visu jūsu līdzcietību, jo viņa grib mīlamo vēl - radīt!"

"Sevi pašu es atnesu par ziedu savai mīlestībai, un savu tuvāku tāpat kā sevi," - tāda ir visu radītāju runa.

Bet visi, kas rada, ir cieti. -

Tā runāja Zaratustra.

par priesteriem

Reiz deva Zaratustra saviem mācekļiem zīmi un runāja uz viņiem šos vārdus:

"Še ir priesteri, un, jebšu tie ir arī mani draugi, ejiet tiem secen klusītiņām un ar dusošu zobenu!

Arī starp viņiem ir varoņi; daudzi no viņiem cietuši par daudz -, tālab viņi grib citiem likt ciest.

Ļauni valdnieki tie ir - nekas nav atriebīgāks par viņu pazemību. Un viegli apgānās tas, kas viņus aizskar.

Bet mana asins ir rada viņu asinīm; un es arī gribu, ka mana asins tiktu godāta viņu asinīs." -

Un, kad viņi bija pagājuši garām, pārņēma Zaratustru sāpes; bet ar savām sāpēm viņš necīnījās ilgi, tad viņš sāka runāt:

"Man žēl šo priesteru. Viņi ir manai garšai arī pretīgi. Bet tas ir tas vismazākais, kopš es mītu starp cilvēkiem.

Bet es ciešu un cietu ar viņiem: gūstekņi tie priekš manis ir un apzīmētie. Tas, kuru viņi pestītāju sauc, iekala viņus važās. -

Melu vērtību un bezprāta vārdu važās! Ak, kaut jel kāds atpestītu vēl viņus no viņu pestītāja!

Uz salas viņi domāja uztikt, kad jūra viņus mētāja uz visām pusēm; bet, raugi, tas bija snaudošs nezvērs!

Melu vērtības un bezprāta vārdi: tie ir tie ļaunākie nezvēri mirstīgajiem, -ilgi snauž un gaida viņos kļūme.

Bet beidzot viņa pamostas un uzbrūk, un kampj, un aprij, kas uz viņas savas teltis cēluši.

Ak, uzlūkojiet taču šīs teltis, ko šie priesteri cēluši! Par baznīcām viņi sauc savas saldi smaržojošās alas!

Ak, šī viltota gaisma! Šis saspiestais gaiss! Še, kur dvēsele savos augstumos - nedrīkst uzlidot!

Bet tā, kā pavēl viņai ticība: "Uz ceļiem, augšup pa kapenēm, jūs grēcinieki!"

Patiesi, drīzāk es redzu nekauņu nekā viņu aiz kauna un svētlaimības pārgrieztās acis!

Kas radīja sev tādas alas un nožēlu kapenes? Vai tie nebija tādi, kas gribēja paslēpties un no skaidras debess kaunējās?

Un tikai tad, kad skaidrā debess atkal raudzīsies caur sagrautajiem griestiem uz zāli un sarkanajām magonēm pie sagrautajiem mūriem, - mana sirds no jauna pieķersies šī dieva mītnēm.

Viņi nosauca par dievu to, kas viņiem runāja pretī un tos sāpināja: un, patiesi, daudz varonības bija viņu dievlūgšanā!

Un citādāk viņi nemācēja mīlēt savu dievu, ka piesizdami cilvēku pie krusta!

Kā līķi viņi iedomājās dzīvot; melnās drēbēs ietērpa viņi savu līķi; pat no viņu runām es saožu vēl līķu kambara nelāgo smaku.

Un, kas dzīvo viņu tuvumā, tas dzīvo pie melniem dīķiem, kur kuna saldā dziļdomībā dzied savu dziesmu.

Labākas dziesmas būtu viņiem man jādzied, lai es viņu pestītājam sāktu ticēt: atpestītākiem jāizskatās viņa mācekļiem!

Kailus gribētu es viņus redzēt, jo vienīgi skaistumam piekrīt sludināt grēku piedošanu. Bet ko gan pārliecinās šī ietīstītā skumja?!

Patiesi, viņu pestītāji paši nav nākuši no brīvības septītam debesīm! Patiesi, viņi paši nekad nav staigājuši pa atziņas paklājiem!

No robiem sastāvēja šo atpestītāju gars, bet katrā robā viņi bij ievietojuši savu bezprātu, savu palīgu, kuru viņi dēvēja par dievu.

Viņu līdzcietībā bija noslīcis viņu gars, un, kad viņi pūtās un atpūtās no līdzcietības, uzpeldēja vienmēr augšup kāda liela ģeķība.

Rosīgi trenca viņi ar klaigāšanu savu ganāmo pulku pār savu laipiņu: it kā uz nākotni vestu tikai viena laipa! Patiesi, arī šie gani piederēja vēl pie avīm!

Sīki gariņi un plašas dvēseles bija šiem ganiem, bet, mani brāļi, cik mazas zemītes bijušas līdz šim arī visplašākās dvēseles!

Asins zīmes rakstīja viņi uz ceļa, kuru viņi staigāja, un viņu bezprāts mācīja, ka ar asinīm pierādāma patiesība.

Bet asins ir sliktāka patiesības lieciniece: asins saindē par siržu bezpratu un ienaidu pat to skaidrāko mācību.

Un, ja kāds iet caur uguni par savu mācību, - ko tas gan nozīmē. Daudz vairāk nozīmes ir tam, ka iz paša liesmas verd paša mācība!

Karsta sirds un auksta galva: kur tie sagadās kopā, tur izceļas viesulis -"pestītājs".

Patiesi, vēl ir bijuši lielāki un augstāk dzimuši nekā tie, kurus tauta par pestītājiem sauc, šie aizraujošie viesuļi.

Un no vēl lielākiem, nekā visi pestītāji bijuši, vajaga jums, mani brāļi, tikt atpestītiem, ja jūs gribat atrast ceļu uz brīvību!

Nekad vēl nav dzīvojis pārcilvēks. Kailus redzēju es abus, to vislielāko un to vismazāko cilvēku. -

Par daudz līdzīgi viņi ir vēl viens otram. Patiesi, arī to vislielāko atradu es - pārāk cilvēcīgu!" -

Tā runāja Zaratustra.

par tikumīgajiem

Ar pērkoniem un debesu uguņiem jārunā uz gļēvām un snaudošām jūtām.

Bet daiļuma balss runā klusi; viņa iezogas tikai visjūtīgākajās dvēselēs. Klusi nodrebēja šodien un smējās mans vairogs: tie ir daiļuma svētie smiekli un trīsas.

Par jums, jūs tikumīgie, smējās šodien mans daiļums. Un tā skanēja viņa balss uz mani: "Viņi tīkā vēl pēc samaksas!"

Jūs gribat vēl, lai jums samaksā, jūs tikumīgie! Gribat dabūt algu par tikumu, debesis par zemi un mūžību par jūsu šodienu?

Un nu jūs dusmojaties par mani, ja es mācu, ka nav nekāda algas skaitītāja un samaksātajā?

Un patiesi, es nemācu pat, ka tikums ir sev pašam alga.

Ak, tā ir mana nobēdā: lietu pamatā ir iemelots atalgojums un sodība - un nu ari vēl jūsu dvēseles dziļumā, jūs tikumīgie!

Bet, līdzīgi mežkuiļa snuķim, jāuzplēš manam vārdam jūsu dvēseles pamats; par arklu es gribu jums būt.

Visiem jūsu pamata noslēpumiem jānāk gaismā; un, kad jūs uzrakņāti un salauzīti gulēsiet saulē, atdalīsies jūsu meli no jūsu patiesības.

Jo tā ir jūsu patiesība: jūs esot par tīrīgiem priekš tādu vārdu netīrības kā atriebšana, sodība, alga, atmaksa.

Jūs mīlat savu tikumu kā māte savu bērnu; bet vai ir kādreiz dzirdēts, ka māte būtu likusies samaksā ties par savu mīlestību?

Tas ir jūsu mīļākais pats, jūsu tikums; riņķa slāpes jūsos mīt - aizsniegt sevi pašu, uz to tiecas un liecas ikviens riņķis.

Un ikkatrs jūsu tikumības darbs ir līdzīgs dziestošai zvaigznei: viņas gaisma vēl vienmēr atrodas ceļā un maldās - un kad gan tā vairs ceļā nebūs?

Tā arī jūsu tikumības gaisma atrodas arvien vēl ceļā, pat tad, kad darbs jau padarīts.

Lai viņš būtu pat aizmirsts un nedzīvs - viņa gaismas stars dzīvo vēl un maldās.

Kaut jūsu tikums būtu jūsu pats un nevis kaut kas svešs, it kā āda vai apsegs: tā ir patiesība iz jūsu dvēseles dziļuma, jūs tikumīgie!

Bet ir gan arī tādi, kam tikums ir raustīšanās zem pātagas cirtieniem: un jūs par daudz esat ieklausījušies tādu brēkšanā!

Un citi ir, kas sauc par tikumu sava netikuma ielaišanos laiskumā; un, kad viņu naids un viņu greizsirdība izstiepj kādreiz locekļus, tad pamostas arī viņu "taisnīgums" un berzē savas miegainās acis.

Un citi ir, kas tiek vilkti uz leju: viņu velni tos velk. Bet, jo vairāk viņi slīgst, jo spožāk spulgo viņu acs un viņu kārestība pēc viņu dieva.

Ak, arī to kliedziens iespiedās jums ausīs, jūs tikumīgie: "Ka es neesmu tas, tas ir mans dievs un tikums!"

Un citi, tie kustas smagi un čīkstēdami kā rati, kas akmeņus ielejā ved: tie runā daudz par cienīšanu un tikumību, - savu atsvaru viņi dēvē par tikumību!

Un citi, tie līdzinās ikdienas pulksteņiem, kas top uzvilkti; viņi taisa savu tiktāku un grib, lai šo tiktāku sauc - par tikumu.

Patiesi, par tiem es nevaru nopriecāties - atradis tādus pulksteņus, es viņus uzvelku ar savu zobgalību; un viņiem vajaga man vēl bruzdēt!'

Un citi lepojas ar savu saujiņu taisnīguma un viņa vārdā izturas nekaunīgi pret visām lietām, tā ka pasaule tiek noslīcināta viņu netaisnīgumā.

Ak, kur nelāgi skan viņu mutē vārds "tikums"! Un, kad viņi saka: "Es esmu taisnīgs*, es neesmu nelādzību aptriepts," - tad tas aizvien skan it kā: "Es esmu atriebts!"**

Ar savu tikumu viņi grib saviem ienaidniekiem izskrāpēt acis, un vini paaugstinās tikai tādēļ, lai citus pazemotu.

Un ir arī tādi, kas sēž savā purvā un runā iz sava niedrāja:

"Tikums ir - klusi purvā sēdēt."

"Mēs nekožam nevienam un griežam ceļu tam, kas grib kost; un visās lietās turamies pie tā sprieduma, kas mums iekalts."

Un atkal ir tādi, kas mīl plātīties un domā - tikums ir plātīšanās sevišķas sugas.

Viņu ceļi pastāvīgi lokās, viņu rokas slavē tikumu, bet viņu sirds nezina no tam nenieka.

Un atkal ir tādi, kas par tikumu tura teikumu: "Tikums ir nepieciešami vajadzīgs", bet īstenībā viņi domā tikai, ka policija ir nepieciešami vajadzīga.

Un dažs labs, kas nespēj ieraudzīt cilvēkos to, kas augsts, sauc par tikumu, kad redz par daudz tuvu to, kas viņam zems, tātad savu ļauno acu skatu viņš dēvē par tikumu.

Un tādā kārtā gandrīz visi tic, ka tie ir tikumības sargi; vismaz ikviens grib būt "laba" un "ļauna" zinātājs.

Bet nevis tādēļ ir nācis Zaratustra, lai visiem šiem meļiem un nerriem pasacītu: "Ko zināt jūs no tikuma! Ko varat jūs no tikuma zināt!" -

Bet lai jūs, mani draugi, taptu gurdi no vecajiem vārdiem, kurus jūs no nerriem un meļiem esat mācījušies.

Taptu gurdi no vārdiem "alga", "atmaksa", "sods", "atriebšana", "taisnīgums". -

'Ich bin gerecht.' 'Ich bin gerдcht.

Taptu gurdi, sacīdami: "Tā rīcība ir laba, tālab ka viņa ir bezpatīga."

Ak, mani draugi, kaut jūsu pats būtu jūsu rīcībā kā māte ir bērnā: tādam jābūt jūsu vārdam par tikumu!

Patiesi, es atņemu jums simts vārdu un jūsu tikumības vismīļākās paijiņas: un nu jūs par mani dusmojaties, kā dusmojas bērni.

Viņi rotājās pie jūras, - te nāca vilnis un ierāva viņu paijiņas dziļumā: nu viņi raud.

Bet šim pašam vilnim jāatnes viņiem jaunas paijas un jānobārsta viņu priekšā jauni, raibi gliemežu vāciņi.

Tad viņi tiks apmierināti; un, līdzīgi viņiem, arī jūs, mani draugi, dabūsiet apmierinājumu - un jaunus, raibus gliemežu vāciņus! -

Tā runāja Zaratustra.

par plukatām

Dzīve ir prieka avots, bet, kur plukatas dzer līdz, tur visas akas ir saindētas. Es mīlu visu, kas tīrīgs, bet nevaru ieredzēt netīrīgo ķēmīgi saviebtos purnus un slāpes.

Viņi iemeta savu skatu akas dibenā: nu laistās man pretī iz akas viņu pretīgie smaidi.

Svēto ūdeni viņi saindēja ar savu saldkārību; bet, kad viņi savus netīros sapņus nosauca par prieku, saindēja viņi turklāt arī vārdus.

Liesma sabožas, kad viņi savas miklās sirdis pieliek pie uguns; pats gars vārās un kūp, kur plukatas pieiet pie uguns.

Salkans un gļets top viņu rokā auglis.

Par vējā-lūstošu un galotnē-kalstošu padara viņu skats augļu koku.

Un dažs labs, kas novērsās no dzīves, novērsās tikai no plukatām: viņš negribēja dalīties ar plukatām akās, ugunskurā un auglī.

Un dažs labs, kas aizgāja tuksnesī un kopā ar plēsīgiem zvēriem cieta slāpes, darīja to tāpēc, ka negribēja sēdēt kopā ar netīrīgiem kamieļu dzinējiem pie dzirdināmās akas.

Un dažs labs, kas nāca kā iznīcinātājs un kā krusas brāziens pār labības laukiem, gribēja tikai savu kāju iegrūst plukatām žaunās un aizbāzt viņiem rīkli.

Tomēr nevis tas ir tas kumoss, no kā es visvairāk aizrijos, lai zinātu, ka pašai dzīvei ir vajadzīgs ienaids un miršana, un mocekļu krusti.

Bet es jautāju reiz un aizrijos gandrīz no sava jautājuma: kā? vai tad dzīvei arī plukatas ir vajadzīgi?

Vai samaitātas akas ir vajadzīgas un smirdoša uguns, un netīri sapņi, un tārpi dzīvības maizē?

Nevis ienaids, bet riebums skaudīgi kodās manā dzīvībā! Ak, es bieži garā paguru, uziedams atjautību arī plukatās!

Un valdītājiem es pagriezu muguru, redzēdams, ka tagad sauc par valdīšanu buršanos un tirgošanos varas dēļ - ar plukatām!

Starp tautām dzīvoju es, svešmēlis, aizbāztām ausīm, lai man viņu buršanās valoda paliktu sveša un viņu tirgošanās varas dēļ.

Un, degunu aizturēdams, gāju es nošļucis caur visu vakarējo un šodienējo: patiesi, nelāgi smako viss vakarējais un šodienējais pēc plukatām - rakstītājiem!

Līdzīgi kroplim, kas kurls, akls un mēms tapis: tā dzīvoju es ilgi, lai nebūtu jādzīvo ar varas-, rakstu un prieka-plukatām.

Smagi kāpa mans gars pa kapenēm un uzmanīgi; prieka drumslas bija viņa spirdzinātājas; uz kūjas vilkās aklajam dzīve.

Kas taču man notika? Kā es tiku vaļā no riebuma? Kas atjaunoja manu redzi?

Kā es uzlidinājos augstumos, kur plukatas nesēž vairs pie akas?

Vai mans riebums radīja pats man spārnus un avotu atradēja spējas? Patiesi, vislielākā augstumā man vajadzēja uzlidināties, lai atkal atrastu prieka avotu!

Ak, es uzgāju viņu, mani brāļi! Še, vislielākā augstumā verd man prieka avots! Un ir dzīve, kuru plukatas nedzer līdz!

Gandrīz par strauju tu man plūsti, mans prieka avot! Un bieži tukšu izšļāc tu kausu, gribēdams viņu piepildīt!

Un vēl man jāmācās tev pazemīgāk tuvoties - par strauju vēl plūst tev pretim mana sirds.

Mana sirds, kurā mana vasara tvīkst, īsa, karsta, grūtsirdīga, svētlaimīga, kā kāro mana vasara-sirds tava dzestruma!

Garām mana ziedoņa gausi tekošā skumja! Garām manu sniegpārslu jūnija piktums! Par vasaru es esmu tapis no galvas līdz kājām un par vasaras dienvidu!

Par vasaru visaugstienē, ar dzestriem avotiem un svētlaimīgu klusumu: ak, nāciet, mani draugi, lai klusums taptu vēl svētlaimīgāks! Jo tā ir mūsu augstiene un mūsu dzimtene: par augstu un stāvu mītam mēs visiem šejienes neticīgajiem un viņu slāpēm.

Metiet tik savu tīro skatu mana prieka avotā, jūs draugi! Neba viņš no tam taps neskaidrāks!

Smaidīdams viņš jums uzsmaidīs ar savu skaistumu!

Uz nākotnes koka vīsim savu lizdu; ērgļi nesīs mums, vientuļiem, barību savos knābjos!

Patiesi, ne tādu barību, kuru netīrīgie drīkst līdzēst! Uguni viņi šķistu ēdam un sadedzinātu sev mutes!

Patiesi, mēs neturēsim gatavas te mājvietas neticīgajiem! Kā ledus ala izliktos viņu miesām mūsu laime un arī viņu garam!

Kā stipri vēji mitīsim mēs virs viņiem, kaimiņos ērgļiem, kaimiņos sniegam, kaimiņos saulei: tur ir stipro vēju mītnes.

Un, līdzīgi vējam, kādreiz es gribu vēl viņu vidū pūst un ar savu garu viņu garam elpu ņemt: to grib mana nākotne.

Patiesi, stiprs vējš ir Zaratustra visiem zemumiem; un tādu padomu dod viņš saviem naidniekiem un visiem, kas kraukājas un spļaudās: "Sargāj'ties spļaut pret vēju!" -

Tā runāja Zaratustra.

par tarantuļiem

Paskat, tā ir tarantuļa ala. Vai tu gribi redzēt viņu pašu? Še karājas viņa tīkls: aizskar to, lai tas ietrīcas.

Jau nāk viņš ar7 no laba prāta: sveiks, tarantul! Melns spīd tev uz muguras tavs trijstūris un pazīme; un es arī zinu, kas tavā dvēselē spīd.

Atriebība spīd tavā dvēselē: kur tu iekod, tur izaug melna kreve; ar atriebību tava inde apreibina dvēseli.

Tā es runāju līdzībā uz jums, kas jūs dvēseles apreibināt, jūs vienlīdzības sprediķotāji! Tarantuļi jūs esat man un noslēpušies atriebēji!

Bet 'es gribu jūsu slēptuves celt gaismā, tādēļ es smeju jums acīs savus augstienes smieklus.

Tālab es raustu jūsu tīklus, lai jūsu piktums izvilinātu jūs iz jūsu melu alas un lai izlēktu jūsu atriebība, kas aiz jūsu "taisnīguma" paslēpusies.

Jo cilvēkam jātiek atpestītam no atriebības, tas ir man tilts uz augstāko cerību un varavīksne pēc ilgiem negaisiem.

Bet citādi grib to, zināms, tarantuļi. "To taisni mēs saucam par taisnīgumu, ka pasaule top pārpildīta mūsu atriebības negaisiem," - tā viņi runā savā starpā.

"Atriebties mēs gribam un nolamāt visus, kas nav mums līdzīgi," - tā nozvēras tarantuļu sirdis.

"Un "griba uz vienlīdzību", lūk, kam vajaga turpmāk tapt par tikuma apzīmējumu, un pret visu, kam vara, mēs pacelsim savu kliegšanu!"

Jūs vienlīdzības sprediķotāji, nespēcīgs varmāku bezprāts tā kliedz iz jums pēc "vienlīdzības": jūsu paslēptākās varmāku kārības tādējādi iekūņojas tikuma vārdos!

Aizskarta uzpūtība, aizturēts naids, varbūt jūsu tēvu uzpūtība un naids, izlaužas iz jums kā liesma un atriebības bezprāts.

Par ko tēvs cieta klusu, tas dēlā sāk runāt; un bieži es uzgāju dēlā tēva noslēpumu.

Apgarotiem viņi līdzinās: taču ne sirds ir tā, kas viņus apgaro, - bet atriebība. Un, kad viņi smalki un auksti top, tad tas nav gars, bet ienaids, kas viņus padara smalkus un aukstus.

Viņu greizsirdība noved viņus arī uz domātāju taka; un tā ir viņu greizsirdības pazīme - aizvien viņa iet par tālu: ka viņas gurdenumam pēdīgi vēl nav jānoliekas gulēt uz sniega.

Katrā viņu ienaidā skan atriebība, ikvienā viņu uzslavā ir vēlēšanās nodarīt sāpes; un būt par tiesnesi, tas liekas viņiem svētlaimība.

Bet es dodu jums padomu, mani draugi: neuzticieties nevienam, kam stipra tieksme sodīt.

Tie ir nelāga sugas un nelāga dzimuma ļaudis; iz viņu sejām lūkojas bende un pēdu dzinējs suns.

Neuzticieties tiem, kas daudz runā par savu taisnīgumu! Patiesi, viņu dvēselēm trūkst ne tik vien kā medus.

Un, ja viņi paši sevi saucas par "labajiem un taisnajiem", tad neaizmirstiet, ka viņiem nekā vairs netrūkst, lai kļūtu par varizejiem, - kā vien varas!

Mani draugi, es negribu, ka mani samaisa un samaina.

Ir arī tādi, kas tāpat sludina manu mācību par dzīvi: un tomēr ir vienlīdzības sprediķotāji un tarantuļi.

Ja viņi dzīvībai par labu runā, jebšu arī sēd savos midzeņos, šie indīgie zirnekļi, un savrup no dzīves, tad tāpēc, ka viņi grib ar to sāpināt.

Tādus grib viņi ar to sāpināt, kam šimbrīžam vara, jo starp tiem nāves sludināšana sastopama visvairāk.

Ja citādi būtu, tad tarantuļi citādi mācītu: un taisni viņi citkārt bija tie lielākie pasaules apmelotāji un ķeceru dedzinātāji.

Ar šiem vienlīdzības sprediķotajiem man netīk būt samaisītam un samainītam. Jo tā runā mans taisnīgums: "Cilvēki nav vienlīdzīgi."

Un tādiem viņiem arī nav jātop! Kas tad būtu mana mīlestība uz pārcilvēku, ja es citādi runātu?

Pa tūkstoš tiltiem un takiem viņiem jātraucas uz nākotni, un aizvien vairāk kara un nevienlīdzības jāizsēj viņu starpā: tā liek man runāt mana lielā mīlestība!

Tēlu un rēgu atradējiem viņiem jātop savā ienaidā, un ar saviem tēliem un rēgiem viņiem vēl jāizcīna savā starpā tā lielākā cīņa!

Labs un ļauns, bagāts un nabags, augsts un zems un visi vērtību vārdi: tiem jābūt par ieročiem un skanošām iezīmēm, ka dzīvei vienmēr sevi no jauna jāuzveic!

Augšup grib viņa darināties, ar pīlāriem un kapenēm, šī dzīve: tālās tālēs grib tā lūkoties un ārup uz svētlaimīgiem daiļumiem, - tālab tai vajadzīgs augstums!

Un tālab, ka viņai vajadzīgs augstums, tai vajadzīgas arī kapenes un kapeņu un kāpēju pretrunas! Kāpt grib dzīvība un kāpdama sevi pārvarēt.

Un paskatiet taču, mani draugi! Še, kur tarantuļa ala, paceļas augšup vecas svētnīcas drupas, - paskatiet taču apskaidrotām acīm!

Patiesi, tas, kas citkārt še akmenī cēla augšup savas domas, zināja dzīves noslēpumu, līdzīgi gudrākajiem no cilvēkiem!

Ka pat skaistumā ir cīņa un nevienlīdzība, un karš un vara: to viņš māca mums še visskaidrākajā līdzībā.

Kur dievišķi še velves un loki sacīkstē laužas: kā ar gaismu un ēnām viņi cits pret citu cenšas, šie dievišķi-centīgie. -

Tā droši un skaisti ienaidnieki lai esam arī mēs, mani draugi! Dievišķi lai cenšamies cits pret citu!

Ai! Te iekoda man pašam tarantuls, mans vecais naidnieks! Dievišķi droši un skaisti tas iekoda man pirkstā!

"Sodam jābūt un taisnīgumam," - tā viņš domā, "neba velti lai šis te dzied dziesmas naidam par godu!"

Jā, viņš ir atriebies! Un, ai, tagad tas ar atriebību apreibina vēl manu

dvēseli.

Bet, lai es nesāktu griezties, mani draugi, piesieniet mani pie šī staba! Drīzāk es gribu būt par stabu-svētīto nekā par atriebības virpuli!

Patiesi, Zaratustra nav nekāds virpulis, nedz viesulis; un, ja viņš arī ir dejotājs, tad tak nekāds tarantellas dejotājs! -

Tā runāja Zaratustra.

par slavenajiem gudrajiem

Tautai jūs esat kalpojuši visi un bara māņticībai, jūs slavenie gudrie! - un nevis patiesībai! Un taisni tādēļ tapa atlīdzināts jums ar godbijību.

Un tādēļ arī tika panesta jūsu neticība, jo tā bija atjautīgs ķēriens un aplinks ceļš uz tautu. Tā kungs dāvā žēlastību saviem vergiem un priecājas vēl par viņu pārgalvību.

Bet, ko tauta ienīst kā suņi vilku, tas ir brīvais gars, važu naidnieks, nepie-lūdzējs, mežu mītnieks.

Viņu iztrenkt no paslēptuvēm - to vienmēr tauta dēvēja par "taisnīguma sajūtu": pret viņu tā vēl arvien rīda savus sirdīgākos suņus.

"Jo te ir patiesība, tādēļ ka te taču ir tauta! Vai, vai, meklētājiem!" - tā ir atskanējis jau kopš laiku laikiem.

Savai tautai jūs gribējāt dot tiesību viņas godināšanā: to jūs saucāt par "gribu uz patiesību", jūs slavenie gudrie!

Un jūs savās sirdīs vienmēr sacījāt: "No tautas es esmu nācis: no turienes ir nākusi man arī dieva balss."

Stūrgalvīgi un viltīgi, līdzīgi ēzeļiem, bijāt jūs aizvien kā tautas aizbil-

dinātāji.

Un dažs labs varenais, kurš gribēja tautai izdabāt, iejūdza saviem zirgiem priekšā vēl - ēzelēnu, kādu slavenu gudro.

Un nu gribētu es, ka, jūs slavenie gudrie, nomestu pēdīgi lauvas ādu pavisam nost.

Plēsīgā zvēra ādu, raibi lāsaino un pētītāja, meklētāja, iekarotāja krēpes! Ak, lai es sāktu jūsu "patiesīgumam" ticēt, tad jums vajadzētu sadragāt savu goddevīgo gribu.

Par patiesīgu - es nosaucu to, kas iet tuksnešos, kur nav dievu, to, kas

sadragājis savu goddevīgo sirdi.

Dzeltenajā smiltī, saules tveicēts, viņš izslāpis gan žūr pēc avotu pilnām salām, kur visa dzīva dvaša zem tumšiem kokiem atdusas.

Bet viņa slāpes nepierunā viņu tapt līdzīgam šiem omulīgajiem: jo, kur oāzes, tur arī elku tēli.

Izsalkusi, varmācīga, vientuļa, bezdievīga: tāda grib būt paša lauvas griba.

Brīva no vergu laimes, atpestīta no dieviem un dievlūgšanām, bezbailīga un bīstama, diža un vientuļa: tāda ir patiesīgo griba.

Tuksnesī mituši no laika gala patiesīgie, brīvie gari kā tuksneša kungi; bet pilsētās mituši labi barotie, slavenie gudrie - nastu nesēji kustoņi.

Vienmēr, proti, viņi velk kā ēzeļi - tautas ķerru!

Nevis ka es par viņiem tādēļ dusmotos, bet kalpotāji tie man šķiet un iejūgtie, pat ja viņu pajūgs laistītos zeltā.

Un bieži viņi bijuši labi sulaiņi un cildināmi. Jo tā runā tikums: "Ja tev jābūt par sulaini, tad meklē to, kam tavs dienests vislabāk noder!

Tava kunga garam un tikumam caur to jāaug, ka tu esi viņa kalps: tad pieaugsi arī tu pats savā garā un savā tikumā/'

Un patiesi, jūs slavenie gudrie, jūs tautas kalpi! Jūs paši augāt līdz ar tautas garu un tikumu - un tauta caur jums! Jums par godu es to saku!

Bet man jūs paliekat tauta arī vēl jūsu tikumos, tauta ar tuvredzīgām acīm, - tauta, kura nezina, kas ir gars!

Gars ir dzīvība, kas pati dzīvi graiza: ar pašciešanām tā pavairo pašzi-nāšanas, - vai jūs to jau zinājāt?

Un gara laime ir tā: svaidītam būt un ar asarām nosvētītam par upura lopu, - vai jūs to jau zinājāt?

Un aklā aklumam un viņa meklēšanai un taustīšanai jāliecina vēl par saules varu, kurā viņš raudzījies, - vai jūs to jau zinājāt?

No kalniem jāmācās atzinējam ēkas celt! Tas ir par maz, ka gars kalnus pārstata, - vai jūs to jau zinājāt?

Jūs pazīstat tikai gara dzirksteli, bet jūs neredzat laktu, kas ir gars, nedz viņa vesera nežēlību.

Patiesi, jūs nepazīstat gara lepnumu! Bet vēl mazāk jūs panestu gara pazemību, ja viņa reiz gribētu runāt!

Un nekad vēl jūs neesat uzdrīkstējušies iemest savu garu sniega kupenā: jūs neesat diezgan karsti tam! Tādēļ jūs arī nepazīstat viņa saltuma ielīksmes.

Bet visās lietās jūs izturaties pārāk draudzīgi pret garu; un no gudrības jūs bieži iztaisāt nabagmāju un slimnīcu slinkiem dzejniekiem.

Jūs neesat ērgļi, tādēļ jūs arī neesat izbaudījuši laimi gara šausmās. Un, kas putns nav, tas lai negulstas pār bezdibeni.

Jūs esat remdeni, bet salti pūš ikviena dziļa atziņa. Aukstas kā ledus ir gara visdziļākās akas - atspirdzinājums karstām rokām un racējiem.

Glīti un godīgi jūs te stāvat un stīvi un ar taisnu muguru, jūs slavenie gudrie! - Jūs nedzenā stiprs vējš un griba.

Vai jūs nekad neesat redzējuši buras pār jūru ejam, noapaļotas un piepūstas, un drebošas aiz vēja trakošanas?

Burai līdzīga, dreboša aiz gara trakošanas iet mana gudrība pār jūru -mana trakā gudrība.

Bet jūs, tautas un bara kalpi, jūs slavenie gudrie, - ka gan varētu jūs man līdzi tikt! -Tā runāja Zaratustra.

nakts dziesma

Nakts: nu runā skaļāk visas šaltstrūklu akas. Un arī mana dvēsele ir šalt-strūklu aka.

Nakts: nu tik atmostas visas mīlētāju dziesmas. Un arī mana dvēsele ir mīlētāja dziesma.

Kaut kas nenoremdināts, nenoremdināms ir manī; tas prasās runāt. Karsta kāre pēc mīlas ir manī, tā pati runā mīlas valodu.

Gaisma es esmu - ak, kaut es būtu nakts! Bet tā ir mana vientulība, ka es esmu gaismas apjozts.

Ak, kaut es tumšs būtu un nakšņains! Kā gribētu es pie gaismas krūtīm

zīst!

Un jūs pašas gribētu es vēl svētīt, jūs mazās mirgu zvaigznītes un spīgulīši tur augšā! - un svētlaimīgs būt par jūsu gaismas dāvanām.

Bet es dzīvoju sava paša gaismā, es iedzeru sevī atpakaļ liesmas, kas no manis iziet.

Es nepazīstu nemāja laimes; bet bieži es sapņoju par to, ka zagšanai jābūt vēl tīksmīgākai nekā ņemšanai.

Tā ir mana nabadzība, ka mana roka nemūžam neatpūšas no dāvāšanas; tā ir mana skaudība, ka gaidošas acis es redzu un spožās ilgu naktis.

Ak, visu dāvātāju nelaimība! Ak, manas saules aptumsība! Ak, kārestība pēc kārošanas! Ak, negants izsalkums paēdinājumā!

Viņi ņem no manis, bet vai es aizskaru arī viņu dvēseli? Bezdibens ir starp došanu un ņemšanu, un pār mazāko plaismu ir visgrūtāk pārtaisāms tilts.

Alkas izaug iz mana daiļuma: sāpināt gribētu es tos, kuriem es spīdu; aplaupīt gribētu es tos, kurus es apdāvinu, - tā es alkstu pēc ļaunuma.

Roku atraudams, kad roka tai jau izstiepusies pretī; kā ūdenskritums vilcinādamies, kas vēl krizdams vilcinās, - tā es alkstu pēc ļaunuma.

Tādu atriebību izdomā mana pārpilnība: tāda viltība verd iz manas vientulības.

Mana dāvāšanas laime nomira, dāvanas dodama, mana tikumība pagura no sevis pašas, no savas pārpilnības!

Kas allaž dāvina, tam draud briesmas pazaudēt kautrīgumu; kas allaž izdāļā, tā roka un sirds ir tulznās no mūžīgas dāļāšanas.

Mana acs vairs netop mitra aiz lūdzēju kautrīguma, mana roka tapusi par cietu pildītu roku trīsēšanai.

Kur gadījusies asara manā acī un maigums manā sirdī? Ak, šī visu dāvinātāju vientulība! Ak, šī visu spīdētāju kluscietība!

Daudz sauļu riņķo tukšajā telpā: uz visu, kas tumšs ir, tās runā ar savu gaismu - man cieš viņas klusu!

Ak, tas ir gaismas ienaids pret visu, kas spīd: bez žēlastības viņa staigā savus ceļus.

Sirdsdziļumā netaisna pret to, kas spīd, salta pret saulēm, - tā staigā savu ceļu katra saule.

Līdzīgi vētrai, saules skrej savus ceļus, tā ir viņu gaita. Savai nepielūdzamai gribai seko viņas, tas ir viņu saltums.

Ak, tie tikai jūs esat, jūs tumšie, jūs nakšņainie, kas siltumu radāt no tā, kas spīd! Ak, tikai jūs dzerat pienu un atspirdzināšanu no gaismas tesmeņiem!

Ak, ledus ir ap mani, mana roka sadedzinās pie ledainuma! Ak, slāpes ir manī, tās ilgojas pēc jūsu slāpēm!

Nakts: ak, kamdēļ man jābūt gaismai! Un slāpēm pēc nakšņainības! Un vientulības!

Nakts: nu izverd kā avots iz manis mana ilga, - mana ilga pēc runas. Nakts: nu runā skaļāk visas šaltstrūklu akas. Un arī mana dvēsele ir šalt-strūklu aka.

Nakts: nu atmostas visas mīlētāju dziesmas. Un arī mana dvēsele ir mīlētāja dziesma. -

Tā dziedāja Zaratustra.

dejas dziesma

Kādu vakaru gāja Zaratustra ar saviem mācekļiem pa mežu; un, meklēdams avotu, viņš iznāca zaļā pļavā, ap kuru stāvēja klusi koki un krūmi: uz tās dejoja meičas. Tiklīdz meičas Zaratustru pazina, tās nostāja dejot; bet Zaratustra piegāja viņām laipnu seju klāt un runāja šādus vārdus:

"Nenostājiet dejot, jūs piemīlīgās meičas! Nekāds rotaļu traucētājs nav pie jums pienācis, ļaunām acīm, nekāds meiču nīdējs.

Dieva aizbildinātājs es esmu velna priekšā, bet tas ir grūtuma gars. Kā gan es varētu, jūs viegliņās, dievišķu deju pretinieks būt? Vai meiču kāju ar skaistajiem kājukauliņiem?

Gan esmu es mežs un tumšu koku nakts, bet, kas no manas tumsas nebīstas, tas atradīs arī rožu krūmus zem manām cipresēm.

Un to mazo dievu viņš atradīs, kuru meičas tā mīļo: pie akas klusi viņš guļ aizvērtām acīm.

Patiesi, gaišā dienas laikā viņš ir iemidzis, šis diedelnieks! Rasi, par daudz viņš būs noskraidījies pakaļ tauriņiem?

Neņemiet ļaunā, jūs skaistās dejotājas, ka es mazo dieviņu maķenīt pārmācu! Kliegt gan viņš kliegs un raudās, - bet smieties viņš māk arī raudot!

Un asarām acīs viņam jāizlūdzas no jums kāda deja; un es pats dziedāšu viņa dejai dziesmu.

Dejas- un zobgalības-dziesmu par grūtuma garu, manu visaugstāko, visvarenāko velnu, par kuru viņi saka, ka tas "esot pasaules kungs"/7

Un šī ir tā dziesma, ko Zaratustra dziedāja, kad Kupidons un meičas dejoja:

"Tavās acīs nesenis es lūkojos, ai, dzīve! Un neizmērojamā dzīlē šķitu es grimstam.

Bet tu izvilki mani ar zelta makšķeri; zobojoši tu pasmējies, kad neizdibināmu es tevi saucu.

"Tāda ir visu zivju runa!" tu teici. "Kam viņas nevar dibena aizsniegt, tas

ir neizdibināms.

Bet nepastāvīga es tikai esmu un draiska, un visās lietās sieviete, un nekāda tikumīgā.

Un kaut no jums, vīriem, tieku dēvēta par "dziļo" vai "uzticīgo", "mūžīgo", "noslēpumaino".

Bet jūs, vīri, apbalvojat mūs pastāvīgi ar pašu tikumiem - ak, jūs tikumīgie!"

Tā smējās viņa, neticamā; bet es nekad neticu viņai un viņas smiekliem, kad tā ļaunu runā par sevi pašu.

Un, kad es divatā runāju ar savu trako gudrību, viņa man atteica pikti: "Tu gribi, tu kāro, tu mīli, tikai tādēļ vien slavē tu dzīvi!"

Tiktik es jau neatbildēju ar ļaunu un piktulei nepateicu patiesību; un nevar ļaunāk atbildēt, kā kad savai gudrībai "patiesību saka".

Tā tas iraid starp mums trijiem. Ar visu sirdi es mīlu tikai dzīvi - un patiesi, visvairāk tad, kad es to ienīstu!

Bet, ja es pret gudrību esmu labs un bieži pārāk labs, tad tāpēc, ka viņa man ļoti atgādina dzīvi!

Tai ir viņas acis, viņas smiekli un pat viņas makšķeres šķeista: ko lai es daru, ka viņas abas tik līdzīgas?

Un, kad es reiz dzīvei prasīju: "Kas tad tas ir, gudrība?" - tad viņa saskaitusies atteica: "Ak, jā! gudrība!"

Viņas slāpst, un viņas nevar atdzerties; caur plīvuriem raugās, tīkliem

ķersta.

Vai viņa ir skaista? Kā to lai zinu! Bet visvecākās karūsas tiek ar to vēl nomakšķerētas.

Nepastāvīga viņa ir un spītīga; bieži esmu redzējis viņu košļājam lūpas un ar ķemmi sukājam matus.

Varbūt viņa ir ļauna un viltīga, un visās lietās sieviete; bet, kad viņa par sevi pašu slikti runā, tad taisni tā pavedina visvairāk.

Kad es to sacīju dzīvei, viņa ļauni iesmējās un aizvēra acis.

"Par ko gan tu runā?" viņa teica. "Tak laikam par mani?

Un, ja tev ar' būtu taisnība, - vai tad tā jāteic taisni man acīs! Bet nu parunā tak arī par savu gudrību!"

Ak, un nu atkal atver tu acis, mīļotā dzīve! Un neizmērojamā dzīlē šķietu

es grimstam." –

Tā dziedāja Zaratustra. Bet, kad deja bija pabeigta un meičas aizgājušas, viņš tapa noskumis.

"Saule jau sen nogājusi/' viņš sacīja beidzot, "pļava mitra, no meža nāk dzestrums.

Kaut kas nepazīstams ir ap mani un raugās domīgi. Ko! Vai tu vēl dzīvs, Zaratustra?

Kāpēc? Priekš kam? Caur ko? Kurp? Kur? Kā? Vai tā nav ģeķība dzīvot vēl?-

Ak, mani draugi, tas ir vakars, kas tā mani jautā. Piedodiet man manu noskumšanu!

Vakars: piedodiet man, ka jau vakars!" -Tā runāja Zaratustra.

kapa dziesma

"Lūk, kur kapu sala klusā; tur ir manas jaunības kapi. Turp es nesīšu mūžam-zaļu dzīvības kroni."

Tā noņēmies sirdī, es braucu pār jūru.

Ak, jūs manas jaunības tēli un rēgi! Ak, jūs mīlas skati, jūs dievišķīgie acumirkļi! Kur ātri jūs nomirāt! Es atceros jūs šodien kā savus mirušos.

No jums, mani vismīļie mirušie, dveš šurp salda smarža, sirdi un asaras atraisoša. Patiesi, viņa aizkustina un atvieglina sirdi vientuļajam kuģotājam.

Vēl arvien es esmu tas bagātākais un tas apskaužamākais - es, vientuļais! Jo jūs taču piederējāt man, un es piederu vēl jums: sakiet, kam gan krituši tādi rožu āboli no koka kā man?

Vēl arvien es esmu jūsu mīlas mantinieks un zeme, ziedoša jūsu atmiņās raibiem savvaļ-augušiem tikumiem, ak, jūs visumīļākie!

Ak, mēs bijām radīti palikt tuvu kopā, jūs liegie, svešie brīnumi; un nevis kā bikli putni jūs nācāt pie manis un manas kārības -, nē, kā uzticētāji pie uzticamā!

Jā, radīti uzticībai, tāpat kā es, un pieglaudīgai mūžībai: vai lai tagad jūs nosaucu jūsu uzticības vārdā, jūs dievišķīgie skati un acumirkļi - cita vārda neesmu vēl iemācījies.

Patiesi, par agru nomirāt man, jūs mani bēguļi. Bet jūs nebēdzāt no manis, nedz es no jums: nevainīgi mēs esam cits pret citu savā neuzticībā.

Lai mani nonāvētu, nožņaudza jūs, manus cerību-dziedātāju putnus! Jā, uz jums, jūs, mīļie, šāva ļaunsirdība pastāvīgi bultas - lai trāpītu man sirdī!

Un viņa trāpīja! Jūs taču bijāt allaž manas sirds vistuvākais, jūs bijāt mans piederums un manas sirds piederība - tālab vajadzēja jums jauniem mirt un pārāk agri!

Uz to ievainojamāko, kas man piederēja, šāva bultu: tie bijāt jūs, kuru āda līdzinās dūnai un vairāk vēl smaidam, kas mirst no viena acu skata!

Bet to vārdu es sacīšu saviem naidniekiem: kas ir slepkavas darbs pret to, ko jūs man nodarījāt!

Lielāku ļaunumu jūs man nodarījāt nekā slepkavību; to, kas vairs atpakaļ negriežas, jūs man pajēmāt - tā es teikšu jums, mani vaidnieki.

Jūs taču nokāvāt manas jaunības tēlus un mīļos brīnumus! Manus rotaļu biedrus jūs man pajēmāt, sirdsšķīstos garus! Viņu piemiņai es nolieku šo vainagu un šo lāstu.

Šo lāstu jums, mani vaidnieki! Jūs taču paīsinājāt manu mūžīgumu, lai tas tā lūztu kā skaņa aukstā naktī! Tikko kā dievišķu acu pamirdzums tas man pazibēja - kā acumirklis!

Tā runāja kādreiz labā stundā mana šķīstība: "Dievišķīgām jābūt man visām būtnēm."

Te jūs uzklupāt man ar saviem netīrajiem spokiem; ak, kurp nu aizlidojusi viņa labā stunda!

"Visām dienām jābūt man svētām," - tā runāja reiz manas jaunības gudrība: patiesi, priecīgas gudrības runu!

Bet te nozagat jūs, vaidnieki, man manas naktis un pārdevāt viņas par bezmiega mokām: ak, kurp nu aizlidojusi viņa priecīgā gudrība?

Reiz es taujāju pēc laimīgām putnu zīmēm: te jūs pārlaidāt man pār ceļu neputnu - pretīgo pūci. Ak, kurp tad aizlidoja mana maigā kāre?

No visa, kas riebīgs, es svēti apsolījos reiz atteikties: te jūs pārvērtāt manus tuvos un tuvākos par strutu trumiem. Ak, kurp tad aizlidoja mana cildenā, svētā apsolīšanās?

Kā neredzīgs es staigāju reiz svētlaimīgus ceļus: te uzmetāt jūs netīrumus virsū neredzīgā ceļam - un nu derdzas viņam senais neredzīgā taks.

Un, kad es darīju savu visgrūtāko un svinēju savu pārspējumu uzvaru, tad jūs piespiedāt tos, kas mani mīl, kliegt, ka es viņus par daudz sāpinot.

Patiesi, tāda vienmēr ir bijusi jūsu rīcība: jūs sarūgtinājāt manu vislabāko medu un manu labāko bišu pūliņus.

Pie manas labdarības sūtījāt jūs aizvien tos nekaunīgākos ubagus; ap manu līdzcietību jūs aizvien pulcinājāt nelabojamākos nekauņas. Tā ievainojāt jūs manu tikumību viņas ticībā.

Un, ja es vēl noliku ziedam savu vissvētāko, pēkšņi pielika jūsu "dievbijība" savas taukākās dāvanas: tā ka jūsu tauku tvanā noslāpa vēl mans vissvētākais.

Un reiz es gribēju diet, kā es nekad vēl nebiju dejojis: pāri par visām debesīm es gribēju aizdejot. Te jūs pierunājāt manu vismīļāko dziedoni.

Un viņš uzvilka tādu drūmu, tumšu melodiju; ak, viņš dūdoja man ausīs kā tumšskaņu rags!

Slepkavīgais dziedon, ļaunprātības ieroci, visnevainīgākais! Es stāvēju jau gatavs uz vislabāko deju: te nonāvēji tu savām skaņām manas gaviles!

Tikai dejā māku es runāt augstāko lietu līdzību: un nu palika man neizrunāta mana visaugstākā līdzība manos locekļos.

Neizrunāta un neatrisināta palika mana augstākā cerība! Un man nomira visi tēli un manas jaunības iepriecinājumi!

Ka to es tikai panesu? Ka pārciest spēju un pārvarēju es tādas vātis? Kā izcēlās mana dvēsele par jaunu iz šiem kapiem?

Jā, kaut kas neievainojams, neapbedījams ir manī, kaut kas klintis-dragājošs: tā ir m a n a griba. Klusu ciezdama, soļo tā un nepārgrozīta pa gadu gaitu.

Savu gaitu grib tā iet ar manām kājām, mana vecā griba; cietsirdīgs ir viņas prāts un neievainojams.

Neievainojams esmu es vienīgi savā papēdī. Tu arvien vēl esi dzīva un sev līdzīga, tu patiesīgā! Tu arvien vēl izlauzies caur visiem kapiem!

Tevī vēl dzīvo arī viss manas jaunības neatrisinātais; un kā dzīvība un jaunība sēdi tu cerēdama še uz dzeltenam kapu gruvam.

Jā, vēl tu esi man visu kapu sagrāvēja: sveika, mana griba! Un tikai, kur ir kapi, ir augšāmcelšanās. -

Tā dziedāja Zaratustra.

par pašuzvaru

Par "gribu uz patiesību" saucat, jūs gudrākie, to, kas jūs dzen un iekarsē! Par gribu uz visa esošā domājamību, tā nosaucu es jūsu gribu!

Visu esošo gribat jūs pirms padarīt domājamu: jo jūs šaubāties ar pilnu neuzticību, vai tas ir jau domājams.

Bet visam esošam jums jāpakļaujas un jāpaļaujas! Tā grib to jūsu griba. Gludam viņam jābūt un jāpakļaujas garam kā spogulim un viņa atspoguļojumam.

Tā ir visa jūsu griba, jūs gudrākie, kā griba uz varu; un pat kad jūs runājat par to, kas labs un kas ļauns, un par vērtību novērtēšanu.

Radīt gribat jūs vēl pasauli, kuras priekšā jūs varētu vēl locīt ceļus: tā ir jūsu pēdējā cerība un jūsu pēdējā apreibināšanās.

Bet negudrie, tauta, - tie līdzinās upei, pa kuru laiva peld: un laivā sēd svētsvinīgas un izgreznotas novērtētās vērtības.

Savu gribu un savas vērtības jūs nolikāt tapšanas upē; vecā griba uz varu novērojama tajā, kam tauta tic kā labam un ļaunam.

Jūs, gudrākie, bijāt tie, kas šādus viesus laivā nosēdināja un deva viņiem greznumu un lepnus vārdus - jūs un jūsu valdošā griba!

Tālāk nes nu upe jūsu laivu: viņai vajaga to nest. Kas bēdas, ka pāršķeltais vilnis puto un pikti pretojas andram!

Nevis upe ir jūsu briesmas un jūsu labā un ļaunā gals, jūs gudrākie, bet pati šī griba, griba pēc varas, - neizmērojamā, radošā dzīves-griba. -

Bet, lai jūs saprastu manu vārdu par labo un ļauno, tad es jums teikšu vēl savu vārdu par dzīvi un par visu to, kas dzīvo, - tam, kas dzīvo, es gāju pakaļ: es staigāju pa lielākajiem un mazākajiem ceļiem, lai viņu pazītu.

Ar simtkārtīgu spoguli es uztvēru vēl viņa skatu, kad viņa lūpas cieta klusu: lai viņa acs uz mani runātu. Un viņa acs runāja uz mani.

Bet, kur vien to, kas dzīvs, es atradu, tur dzirdēju arī runu par paklausību. Viss, kas dzīvs, ir paklausīgs.

Un tas ir otrs: pavēlēts tiek tam, kas nevar pats sev paklausīt. Tā tas ir ar visu to, kas dzīvs.

Bet tas ir trešais, ko es dzirdēju: ka pavēlēt ir grūtāk nekā paklausīt. Un ne tikai tādēļ vien, ka pavēlētājam jānes viss paklausītāju slogs un ka šis slogs var viņu drīz nospiest. Mēģinājums un risks šķita man katra pavēle: un pavēlēdams liek dzīvais pastāvīgi uz spēli sevi pašu.

Un pat kad viņš pavēl sev pašam: arī tad viņam vēl vajaga savu pavēli izpirkt. Sava paša likumam viņam jābūt par tiesnesi un atriebēju, un upuri.

Kā tas gan notiek! es sev jautāju. Kas pamudina to, kas dzīvs, paklausīt un pavēlēt un pavēlot būt vēl paklausīgam?

Tad uzklausieties manus vārdus, jūs gudrākie, pārliecinājieties nopietni, vai es esmu iedziļinājies dzīves sirdī līdz pašām viņas dzīlēm!

Kur es atradu to, kas dzīvo, tur es atradu arī gribu; un pat kalpotāja gribā es atradu gribu būt par kungu.

Lai stiprākajam kalpotu vājākais - uz to paskubina viņu tā griba, kura grib būt par kungu tam, kas vēl vājāks: vienīgi no šī prieka viņš negribētu atteikties.

Un, kā mazākais nododas lielākajam, lai tas priecātos un tam būtu vara par vēl mazāku, tāpat nododas arī lielākais un varas dēļ liek uz spēli savu dzīvību.

Tā ir lielākā nodošanās, ka tā ir uzdrosme un briesmas, un kauliņu mešana par dzīvību un nāvi.

Un, kur ir upurēšana un paklausīšana, un mīlas skati, arī tur ir griba būt par kungu. Pa aplinkiem ceļiem lien tur vājākais pilī un stiprākā sirdī - un nozog tur varu.

Un šo noslēpumu runāja uz mani pati dzīve. "Redzi," sacīja tā, "es esmu tas, kam aizvien ir sevi jāuzveic.

Zināms, jūs nosaucat to par radīšanas gribu vai par nolūka dziņu uz augstāko, tālāko, daudzkārtīgāko, bet viss tas ir viens un tas pats, un ir noslēpums.

Drīzāk es eju bojā, nekā no tā atsakos; un, patiesi, kur ir saules riets un lapbiris, raugi, tur uzupurējas dzīve - varas dēļ!

Ka man jābūt cīņai un tapšanai, un nolūkam un nolūku pretrunai: ak, kas uzminēs manu gribu, tas uzminēs arī, pa kādiem līkiem ceļiem tai jāstaigā!

Lai ko es radītu un lai kā es to mīlētu - drīz man jātop par pretinieci tai un manai mīlestībai: tā grib mana griba.

Un arī tu, atzinēj, esi tikai manas gribas taks un pēda: patiesi, mana griba uz varu staigā ar tavas gribas kājām uz patiesību!

Patiesi! tas nav atradis vēl patiesību, kas met tai pakaļ vārdu par "gribu un esību": tādas gribas nav.

Jo, kā nav, to nevar arī gribēt; bet, kas jau ir, kā tas var vēl gribēt būt!

Tikai tur, kur dzīvība, ir arī griba, bet nevis dzīvošanas griba, bet - to es mācu - varas griba.

Daudz ko dzīvojošais tur augstāku par pašu dzīvību; bet iz pašas vērtēšanas runā varas griba!"

Tā mācīja man reiz dzīve: un no tam es uzminu, gudrākie, jūsu sirds mīklu.

Patiesi, es jums saku: laba un ļauna, kas nebūtu iznīcīgs, - nav. Vajadzīgs, ka tie arvien no jauna sevi uzveiktu.

Ar jūsu vērtībām un vārdiem par labo un ļauno izdarāt, jūs vērtētāji, patvarību: un šī ir jūsu paslēptā mīlestība un jūsu dvēseles spīdums, trīsas un pārplūdums.

Bet stiprāka vara izaug iz jūsu vērtībām un jauna pārvāra: pret to saplīst ola un olas čaumala.

Un, kam jābūt par labā un ļaunā radītāju, tam jābūt vispirms par iznīcinātāju un vērtības jāsadauza.

Tātad augstākais ļaunums pieder pie augstākā labuma, bet šis ir radošs. -

Runāsim tikai par to, jūs gudrie, jebšu tas ir slikti. Klusuciešana ir sliktāka: visas noklusētās patiesības top nāvīgas.

Un lai tad sadrūp arī viss, kas var pret mūsu patiesībām sadrupt! Vēl dažs labs nams ir ceļams! -

Tā runāja Zaratustra.

par cēlajiem

Kluss ir manas jūras dibens: kas uzminēs, ka viņš apslēpj ērmīgus nezvērus!

Nesakustināma ir mana dzīle, bet viņa laistās no peldošām mīklām un smiekliem.

Kādu cēlo šodien es redzēju, kādu svētsvinīgo, kādu gara nožēlnieku: ak, kā smējās mana dvēsele par viņa nejaukumu!

Ar izgāztu krūti, līdzīgi tiem, kas atņem elpu: tā stāvēja šis cēlais un cieta klusu.

Apkrauts nejaukām patiesībām, viņa paša medījumu, bagāts nodriskātām drēbēm; arī daudz dzelkšņu pie viņa karājās, - bet rozes nevienas es neredzēju.

Vēl viņš nebija iemācījies smieties un daiļš būt. Drūms atgriezās šis medi-nieks no sava atzīšanas meža.

Viņš pārnāca mājās no cīņas ar plēsīgiem zvēriem, bet iz viņa nopietnības lūkojās vēl plēsīgais zvērs - nepārvarētais!

Kā tīģeris viņš arvien vēl stāv, gatavs uz lēkšanu; bet es nemīlu šīs spraigās dvēseles, man nav pa garšai visi šie kluscieši.

Un, jūs draugi, man sakāt, ka par garšu neesot ko strīdēties. Bet visa dzīve taču ir strīdus garšas dēļ!

Garša - tas ir svars un līdz ar to svari un svērājs; un vai! visam tam, kas dzīvs un kas bez strīdus par svaru un svariem, un svērāju gribētu dzīvot!

Kad viņš pagurtu no sava cēluma, šis cēlais, tikai tad sāktos viņa dziļums, un tikai tad es viņu baudītu un atrastu gardu.

Un tikai, kad viņš novērsīsies no sevis paša, viņš pārlēks pār savu ēnu -un patiesi, kļūs savā saulē.

Par ilgu viņš ir nosēdējis ēnā; vaigi nobāluši gara nožēlniekam; gandrīz viņš aiz gaidām ir nomiris badā.

Nicināšana vēl ir viņa acīs; un riebums slēpjas viņa lūpās. Gan tagad viņš dus, bet viņa dusa vēl nav saulgozī.

Tā kā vērsim viņam vajadzētu darīt; un viņa laimei vajadzētu ost pēc zemes un nevis pēc zemes nicināšanas.

Kā baltu vērsi man tiktos viņu redzēt, un viņa baurošanai vajadzētu vēl visu, kas virs zemes, slavēt!

Tumša vēl ir viņa seja; rokas ēna tajā rotājas. Aizēnots vēl ir viņa acu skats.

Pats viņa darbs ir vēl ēna uz tās: rīks vēl aptumšo rīkotāju. Vēl savu darbu viņš nav pārvarējis.

Gan mīļš man pie viņa ir vērša skausts, bet nu tiktos man redzēt arī eņģeļa aci.

Pat savu varoņa gribu viņam vajaga vēl aizmirst: paceltam viņam priekš manis jābūt, ne tik vien cēlam - pašam aiterim viņš ir jāpaceļ, šis bezgribis!

Viņš pārspēja nezvērus, viņš uzminēja mīklas, bet pārspēt viņam vajadzētu arī paša nezvērus un uzminēt paša mīklas, par debesu bērniem viņam vajadzētu tos vēl pārvērst.

Vēl viņa atziņa nav iemācījusies smaidīt un būt bez greizsirdības; vēl viņa plūstošā kaislība nav nomierinājusies savā daiļumā.

Patiesi, nevis pārsātinājumā jāapklust un jānoslīkst viņa kārei, bet daiļumā! Daiļums pieder pie cēldomājošo augstsirdības.

Roku pār galvu - tā vajadzētu varonim izdusēties, tā vajadzētu viņam arī vēl savu izdusu pārvarēt.

Bet taisni varonim daiļums ir visu lietu grūtākais. Neaizsniedzams ir daiļums ikvienai spēcīgai gribai.

Drusciņ vairāk, drusciņ mazāk - taisni tas še ir daudzums, tas še ir vairākums.

Stāvēt nesa vilktiem muskuļiem un no nastas atsvabinātu gribu - tas ir tas grūtākais jums visiem, jūs cēlie!

Kad vara top žēlsirdīga un nonāk redzamībā - par skaistumu es saucu tādu nonākumu.

Un ne no viena es tā neprasu skaistuma kā no tevis, tu varenais: tava labsirdība lai ir tava pēdējā pašuzvara.

Visu, kas ļauns, to tevī es šķietu, tālab es gribu no tevis to, kas labs.

Patiesi, es smejos jo bieži par vārguļiem, kas domājas labi esam, tādēļ ka tiem klibas ķetnas!

Tikumības stabam tev jācenšas pakaļ: skaistāks viņš kļūst vienmēr un gleznāks, bet iekšķīgi cietāks un izturīgāks, jo augstāk tas paceļas.

Jā, cēlais, reiz tev jātop vēl skaistam un jātur spogulis sava paša daiļuma priekšā.

Tad nodrebēs tava dvēsele no dievišķam karem; un dievināšana bus vēl tavā augstprātībā!

Tas taisni ir dvēseles noslēpums: tikai, kad varonis viņu atstājis, tuvojas tai, sapnī, - pārvaronis. -Tā runāja Zaratustra.

par kultūras zemi

Par tālu es aizlidoju nākotnē: mani pārņēma šausmas.

Un, kad apskatījos apkārt, raugi! tad laiks bija mans vienīgais laikabiedrs.

Un es devos atpakaļ, mājup - vienumēr steidzīgāk: tā es notiku pie jums, jūs tagadnes cilvēki, un kultūras zemē.

Pirmo reiz es noraudzījos jūsos, kā pienākas un ar labu kāri: patiesi, es nācu ar ilgām sirdī.

Bet kas ar mani notika? Lai cik baigi man bija, - vajadzēja smieties! Nekad vēl mana acs nebija redzējusi tik raibas būšanas!

Un smiedamies es smējos, kamēr mana kāja vēl drebēja un arī sirds. "Še taču ir visu krāsu podu dzimtene!" es sacīju.

Piecdesmit traipiem izraiboti sejā un locekļos: tā sēdējāt man par izbrīnīšanos jūs, tagadnes cilvēki!

Aplikušies sev apkārt piecdesmit spoguļu, kas jūsu krāsu mirdzai glaimoja un to atspoguļoja!

Patiesi, jūs tagadnes cilvēki, jūs nevarētu labāku viepli valkāt, nekā jūsu tagadējā seja ir! kas gan varētu jūs - pazīt!

Pierakstīti pilni pagātnes zīmēm un šīs zīmes vēl izpušķotas jaunām zīmēm: tā jūs esat labi noslēpušies no visiem zīmju iztulkotajiem!

Un, kaut arī nāktu pats īkstu pētītājs, vai kāds gan ticētu, ka jums ir īkstis! Liekas, it kā jūs būtu darināti no krāsām un salipinātām zīmītēm.

Laiku laiki un tautu tautas raugās juku jukām iz jūsu plīvuriem; ieražu ieražas un ticību ticības runā juku jukām uz jūsu kustēm.

Ja kāds no jūsējiem novilktu plīvurus un apliekamos, un krāsas un kustēs, tad tomēr vēl viņā diezgan paliktu pāri putnu baidīšanai.

Patiesi, es pats esmu izbaidīts putns, kurš kādreiz jūs redzējis kailus un bez krāsām, un es aizskrēju prom, kad šis ģindenis man mīļi sāka māt.

Drīzāk es gribētu būt algādzis apakšzemē un pie citkārtējām ēnām! -Tuklāki un pilnīgāki par jums ir pat apakšzemnieki!

Tas, jā, tas ir manām iekšām rūgtas mieles, ka es nevaru jūs ieredzēt ne kailus, ne apģērbtus, jūs tagadnes cilvēki!

Viss nākotnes baigums un viss, kas kādreiz apmaldījušos putnus biedinājis, ir patiesi omulīgāks un piemīlīgāks nekā jūsu "īstenība".

Jo tā jūs runājat: "īsteni mēs esam no galvas līdz kājām, un bez ticības un māņticības," - tā uzpūšaties jūs - ak, arī vēl bez krūšu!

Jā, kā gan varējāt jūs ticēt, jūs izķellētie! kas jūs esat zīmējumi no visa tā, kam kādreiz ticēja!

Jūs esat pašas ticības parastais atspēkojums un visu domu drumsla. Neīsti patiesīgie: tā es jūs nosaucu, jūs īstenie!

Laiku laiki melšas cits pret citu jūsu galvās; un visu laiku sapņojumi un pļāpāju mi bija tuvāk īstenībai nekā jūsu nomods!

Neauglīgi jūs esat: tālab jums trūkst ticības. Bet, kam vajadzīgs radīt, tam arī pastāvīgi bijuši savi nozīmīgi sapņi un zvaigžņu zīmes - un viņš ir ticībai ticējis! -

Pusviru vārti jūs esat, pie kuriem kaprači gaida. Un tā ir jūsu īstenība: "Viss ir cienīgs bojā iet."

Ak, kā jūs stāvat tur, jūs neauglīgie, tik izdēdējuši! Un dažs labs no jums ir nopratis to arī pats.

Un viņš sacīja: "Liekas, ka Dievs, kamēr es gulēju, man ko slepen noņēmis? Patiesi, lai būtu ko darināt no tā sievu!"

"Dīvains ir manu ribu kalsnums!" tā teicis ir jau dažs labs tagadnes cilvēks.

Jā, man nāk smiekli par jums, jūs tagadnes cilvēki! Un vistim, kad jūs paši par sevi brīnāties!

Un vai man! kad es nevarētu smieties par jūsu izbrīnīšanos un kad man vajadzētu visu derdzošo iz jūsu podiem dzert!

Bet es gribu izturēties pret jums vieglāk, jo kaut kas smags man ir jānes; un kas gan man no tā tiek, ka vabolītes un mušas nosēstas uz mana nesamā!

Patiesi, no tam man nekļūs smagāk! Un nevis no jums, jūs tagadnes cilvēki, nāks man lielais nogurums. -

Ak, kurp lai nu vēl eju ar savām ilgām! No visiem kalnu galiem es nolūkojos uz tēva un mātes zemēm.

Bet dzimteni es nekur neesmu atradis. Nevienā pilsētā es nenometos un aizeju no visiem vārtiem.

Sveši man ir un par apsmieklu tagadnes cilvēki, pie kuriem nesen vilka mani sirds; un padzīts es esmu iz tēvu un mātes zemēm.

Tā vienīgi es vēl mīlu manu bērnu zemi, vēl neuzieto, vistālākajā jūrā: viņu lieku es savām burām meklēt un meklēt.

Savos bērnos es gribu par labu griezt to, ka esmu savu tēvu bērns: un visā nākotnē - šo tagadni! -

Tā runāja Zaratustra.

par neaptraipīto atziņu

Kad vakar mēness lēca, man šķita, ka viņš sauli dzemdēs: tik plats un grūts viņš gulēja debess malā.

Bet viņš tikai mānījās ar savu grūtniecību; un drīzāk vēl es ticēšu vīram mēnesī nekā sievai.

Zināms, maz kas no vīra ir arī viņa, šai kautrajā nakts jūsmotajā. Patiesi, ar sliktu sirdsapziņu klejo viņš pār jumtiem.

Jo viņš ir saldkārīgs un greizsirdīgs, šis mūks mēnesī, viņš kāro pēc zemes un visiem mīlētāju priekiem.

Nē, man netīk šis runcis uz jumtiem! Man riebjas visi tie, kas zogas pie pusviru logiem!

Dievbijīgs un kluss klejo viņš pa zvaigžņu paklājiem, - bet es nevaru ieredzēt klusu ejošās vīriešu kājas, pie kurām neskan pat pieši.

Katra godprātīgā solis ir runīgs; bet kaķis zogas zagšus pa zemi. Raugi, kā kaķis nāk arī mēness-negodprātis. -

So līdzību domu es jums-jūtelīgajiem liekuļiem, jums, "šķīsta tzinējiem"! Jūs es nosaucu - par saldkārībniekiem!

Arī jūs mīlat zemi un to, kas virs zemes: es esmu jūs labi pārkodis! - bet kaunība ir jūsu mīlestībā un slikta sirdsapziņa, - mēnesim jūs līdzināties!

Lai nicinātu to, kas virs zemes pierunāja jūsu garu, bet nevis jūsu iekšas: bet tās ir jūsos tas stiprākais!

Un nu kaunas jūsu gars, ka viņš jūsu iekšām izdabā un staigā sava paša kaunības priekšā māņu un melu ceļus.

"Tas būtu man tas augstākais," - tā runā uz sevi jūsu melīgais gars, "uz dzīvi bez kāres lūkoties un nevis kā sunim ar izkārtu mēli.

Laimīgam būt apcerē, ar nomirušu gribu, bez patmīlības uzbrukuma un izsalkuma - saltam un pelēkam kā pelniem pie visas miesas, bet reibām mēness-acīm.

Tas būtu man tas mīļākais, - tā pavedina sevi pašu pavestais - zemi mīlēt, kā mēness viņu mīl, un tik acīm vien viņas skaistumu aizskart.

Un to es saucu par visu lietu neaptraipīto atziņu, ka es no lietām nenieka negribu, izjemot to, ka es drīkstētu viņu priekšā gulēt līdzīgi spogulim ar simts acīm." -

Ak, jūs jūtelīgie liekuļi, jūs saldkārībnieki! Jums trūkst nevainības kārībās: un nu jūs apmelojat par to pašu kārošanu!

Patiesi, nevis kā radītāji, veidotāji, priecātājies mīlat jūs zemi!

Kur ir nevainība? Kur ir veidošanas griba? Un, kas grib pārāk un tālāk par sevi radīt, tam manās acīs ir šķīstākā griba.

Kur ir daiļums? Kur man ar visu gribu jāgrib; kur es gribu mīlēt un bojā iet, lai veidols nepaliktu tikai veidols vien.

Mīlēšana un bojā iešana: tas saskan kopš mūžu mūžiem. Gribēt mīlestību - tas ir arī gribēt nāvi. Tā runāju es uz jums, mazdūšīgie!

Bet nu grib jusu nevīrišķi ga šķielešana saukties par "apceri"! Un, kas biklām acīm ļaujas aizskarties, tas jānokrista par "skaistu"! Ak, jūs cēlo vārdu apgānītāji!

Bet tam būs jūsu lāstam būt, jūs neaptraipītie, jūs šķīstatzinēji, ka jūs nekad nedzemdēsiet: un kaut jūs arī plati un grūti debesmalā gulētu!

Zināms, jūsu mute ir pilna zelta vārdu: un mums jātic, ka arī jūsu sirds pāri plūst, jūs melkuļi?

Bet mani vārdi ir niecīgi, nicināti, greizi vardi: labprāt es uzlasu to, kas jūsu mielastā pakrīt pagaldē.

Tomēr ar šiem vārdiem - es varu teikt liekuļiem patiesību! Jā, manām asakām, gliemežvāciņiem un dzelkšņu lapām vajadzīgs - liekuļiem pakutināt degunus!

Slikta smaka ir allaž ap jums un jūsu mielastiem: jūsu saldkārīgās domas, jūsu meli un izlikšanās ir taču gaisā.

Uzdrošinājieties taču vispirms sev pašiem ticēt - sev un savām iekšām! Kas sev pašam netic, - melo arvien.

Kāda dieva masku jūs aplikāties, jūs "šķīstie": kāda dieva maskā sarin-guļojās jūsu nejaukais riņķa tārps.

Patiesi, jūs maldināt, jūs "apcerīgie"! Ari Zaratustra bija reiz jūsu dievišķo ādu nerrs; viņš nenojauta, kādiem čūsku riņķiem tās bija piebāztas.

Kāda dieva dvēseli es šķitu reiz rotājamies jūsu rotaļās, jūs šķīstatzinēji! Nekādu labāku mākslu par jūsu mākslu es nenojautu!

Čūsku netīrumus un slikto smaku noslēpa man tāle: un tas, ka kādas ķirzakas viltība saldkārīgi še apkārt lodāja.

Bet es piegāju jums klāt: tad pienāca man diena - un nu pienāk viņa jums, - un beigas bij ar mēness mīlināšanos!

Paskatieties taču! Pieķerts un bāls viņš stāv tur - rīta blāzmas priekšā!

Jo jau nāk viņa, kvēlojošā - viņas mīlestība nāk uz zemi! Nevainība un radītāja kārestība, tā, lūk, ir saulesmīlestība.

Paskatieties tak turp, kur nepacietīgi tā pār jums nāk! Vai jūs nejūtat viņas mīlestības slāpes un karsto dvašu?

No jūras grib tā sūkt un viņas selgu pie sevis augšup uzzīst: un tūkstoš krūtīm ceļas jūras kārība.

Skūpstīta un sūkta grib tā būt no saules slāpēm; par gaisu grib tā tapt un augstumu, un gaismas taku, un pašu gaismu!

Patiesi, saulei līdzīgi mīlu es dzīvi un visas dziļās jūras.

Un to es saucu par savu atziņu: visam, kas dziļš, jātiek augšup - manā augstumā! -

Tā runāja Zaratustra.

par mācītiem vīriem

Kad es gulēju miegā, kāda avs sāka ēst efeju kroni uz manas galvas - un ēzdama sacīja: "Zaratustra nav vairs nekāds mācīts vīrs."

Un, to sacījusi, aizgāja prom bozīga un lepna. Kāds bērns man pastāstīja to.

Es mīlu še gulēt, kur bērni rotājas, pie sadrupušā mūra, starp dadžiem un sarkanajām magonēm.

Mācīts vīrs es esmu vēl bērniem un arī dadžiem, un sarkanajām magonēm. Nevainīgi viņi ir pat vēl savā ļaunsirdībā.

Bet avīm es tas vairs neesmu: tā grib to mans liktenis - lai viņš ir svētīts! Jo tā ir patiesība: izgājis es esmu no mācīto vīru nama un durvis vēl aiz sevis aizcirtis.

Par ilgu sēdēja mana dvēsele izsalkusi pie viņu galda; es neiemācījos viņiem līdzīgi atzīšanu kā riekstu košanu.

Brīvību es mīlu un gaisu pār svaigo zemi; drīzāk es gulētu uz vēršu ādām nekā uz viņu cienījumiem un godinājumiem.

Es esmu pārāk karsts un sadegu aiz paša domām: bieži tās grib man aizņemt elpu. Tad vajaga man tikt klajā un prom no visām apputējušām istabām.

Bet viņi sēd dzestri dzestrā paēnā: viņi grib pie visa būt tikai skatītāji un sargās sēsties tur, kur saule kāpienus dedzina.

Līdzīgi tādiem, kuri uz ielām stāv un ļaudīs blenž, kas garām iet, tā gaida arī viņi un blenž domās, kuras citi izdomājuši.

Ja viņus aizskar rokām, tad negribot no viņiem saceļas putekļi kā no miltu maisiem, bet kas lai uzmin, ka viņu putekļi ceļas no labības un no vasaras druvu dzeltenās lieglaimības?

Ja viņi izdodas par gudriem, tad man uznāk trīsas no viņu sīkajām prātulām un patiesībām: smaka nāk bieži no viņu gudrības, it kā tā celtos no purva, un patiesi, es dzirdēju arī jau vardi viņā kurkstam!

Izveicīgi viņi ir, viņiem ir gudri pirksti: kas ir mana vientiesība pret viņu daudzpusību! Visādu ievārstīšanu un savārstīšanu, un izrakstīšanu māk viņu pirksti: tā viņi darina gara zeķes!

Labi pulksteņi viņi ir - tikai jārūpējas tos pareizi uzvilkt! Tad viņi rāda stundu uz mata un taisa turklāt pieklājīgu troksni.

Līdzīgi dzirnavām viņi ir un stampām: tikai vajaga piebērt viņiem graudus - viņi jau māk sīki samalt un iztaisīt no tiem baltas smaltnes.

Viņi uzmanīgi raugās cits citam uz pirkstiem un neuzticas pārāk cits citam. Attapīgi sīkās viltībiņās, uzglūn viņi tādiem, kuru zināšana klibo, - līdzīgi zirnekļiem viņi uzglūn tiem.

Es esmu aizvien tos redzējis ar uzmanību nāves zāles maisām; un pastāvīgi pie tam viņi apvilkās stikla cimdus.

Arī neīstus kauliņus māk viņi mest; un tik cītīgi es uzgāju viņus tos metam, ka viņiem pie tam nāca sviedri.

Mēs esam savā starpā svešinieki, un viņu tikumi ir manai garšai vēl pretīgāki nekā viņu valšķības un neīstie kauliņi.

Un, kad es pie viņiem mājoju, tad es mājoju pāri viņiem. Par to viņi kļuva pret mani nikni.

Viņi negrib nenieka no tam dzirdēt, ka kāds virs viņu galvām staigā; un tā viņi sakrāva kokus un zemi, un lūžņu starp mani un savām galvām.

Tā viņi noklusināja manu soļu dunēšanu: un vissliktāk sadzirdēja mani līdz šim tie vismācītākie.

Visas cilvēku kļūdas un vājības viņi sakrāva starp sevi un mani - par melno "kuļu" viņi sauc to savos namos.

Bet tomēr es staigāju ar savām domām virs viņu galvām; un, pat ja es gribētu staigāt pa paša kļūdām, es būtu vēl virs viņiem un viņu galvām.

Jo ļaudis nav līdzīgi: tā saka taisnīgums. Un, ko es gribu, viņi nedrīkstētu gribēt! -

Tā runāja Zaratustra.

par dzejniekiem

"No tā laika, kopš es labāk pazīstu miesu," sacīja Zaratustra kādam no saviem mācekļiem, "gars man ir tikai gars; un viss "neiznīcīgais" - ir tikai līdzība."

"To jau kādreiz esmu dzirdējis tevi sakām," atbildēja māceklis, "un toreiz tu vēl piemetināji: "Bet dzejnieki melo par daudz." Kādēļ tad tu sacīji, ka dzejnieki pārāk daudz melojot?"

"Kādēļ?" sacīja Zaratustra. "Tu jautā kādēļ? Es nepiederu pie tiem, kam var jautāt pēc viņu "kādēļ".

Vai tad mani piedzīvojumi ir no vakardienas? Jau sen kopš es esmu pārdzīvojis savu šķitu pamatojumus.

Man vajadzētu būt atmiņas mūzai, ja es gribētu uzglabāt visus savus šķitu pamatojumus? Ir jau pārāk daudz priekš manis uzglabāt savas šķitas; un dažs labs putns aizlaižas prom.

Un pa starpām atrodu arī kādu pieklīdušu putnu savā baložbūdā, kas man ir svešs un kas dreb, kad es uzlieku tam savu roku.

Bet ko tak teica tev reiz Zaratustra? Ka dzejnieki par daudz melojot? - Bet arī Zaratustra ir dzejnieks.

Vai nu tu tici, ka še viņš būtu runājis patiesību? Kālab tu to tici?"

Māceklis atbildēja: "Es ticu Zaratustram." Bet Zaratustra pakratīja galvu un pasmaidīja.

Ticība nespēj mani glābt, sacīja viņš, vistim ticība man.

Bet pieņemsim, ka kāds gluži nopietni teiktu, ka dzejnieki par daudz melo: viņam būtu taisnība, - mēs melojam par daudz.

Mēs zinām arī par maz un esam slikti mācekļi: tādēļ mums ir jāmelo.

Un kurš gan no mums, dzejniekiem, nebūtu savu indīgo vīnu saviltojis? Dažs labs maisījums ir izdarīts mūsu pagrabos, daudz kas neaprakstāms tur ir noticis.

Un tādēļ, ka mēs maz ko zinām, mums sevišķi patīk garā nabagie, vistim ja tās ir jaunas sieviņas.

Un pat uz tām lietām mēs esam vēl kāri, ko vecās sieviņas vakaros cita citai stāsta. To mēs nosaucam paši par mūžīgo sievišķību mūsos.

Un it kā pastāvētu sevišķa paslepena pietiksme pie zinātnēm, kas būtu noslēpta tiem, kuri kaut ko mācās: tā ticam mēs tautai un viņas "gudrībai".

Bet to tic visi dzejnieki: ka tas, kas, zālē vai vientuļā birztalā gulēdams, saglauž ausis, tas dabū ko zināt par lietām, kuras atrodas starp debesi un zemi.

Un, kad dzejniekiem uznāk maigas sajūsmas, tad viņi domā arvien, ka pati daba esot viņos iemīlējusies.

Un ka tā piezogoties viņiem pie auss, lai tur iečukstētu paslepenus, iemīlējušos glaimu vārdus: ar to viņi lepojas un uzpūšas visu mirstīgo priekšā!

Ak, ir tik daudz lietu starp debesi un zemi, par kurām sapņot atļāvušies sev tikai dzejnieki!

Un sevišķi augstāk par debesi: jo visi dievi ir dzejnieklīdzības, dzej-niekmāņu izdomas!

Patiesi mūs velk aizvien augšup mākoņu valstībā: uz viņiem mēs noliekam savas raibās čaulas un nosaucam tad tās par dieviem un pārcilvēkiem.

Jo viņi ir pietiekoši viegli šiem sēdekļiem! - visi šie dievi un pārcilvēki.

Ak, kā es esmu noguris no visa šī nepietiekošā, kas grib notikums būt! Ak, kā es esmu noguris no dzejniekiem! -

Kad Zaratustra tā runāja, dusmojās viņa māceklis par viņu, bet cieta klusu. Un arī Zaratustra cieta klusu; un viņa skats bija uz iekšieni vērsts, it kā kad viņš lūkotos dziļās tālēs. Pēdīgi nopūtās viņš un atjēma elpu.

Es esmu šodienējs un citkārtējs, sacīja viņš pēc tam; bet kaut kas ir manī, kas ir rītdienējs un parītdienējs, un kādreizējs.

Es esmu noguris no dzejniekiem, vecajiem un jaunajiem: pavirši ir viņi visi un seklas jūras.

Viņi nav pietiekoši iedomājušies dziļumā: tādēļ viņu jūtas nav nolaidušās līdz dibenam.

Drusciņ saldkārības un drusciņ garlaicības - tas ir vēl tagad bijis viņu labākais gara saturs.

Spoku pūsma un plūsma šķiet man visa viņu kokļu šķindoņa; ko viņi līdz šim zinājuši par skaņu kaislēm! -

Viņi neliekas arī pietiekoši tīrīgi: viņi sajauc visi savus ūdeņus, lai tie izskatītos dziļāki.

Un labprāt viņi izdodas par samierinātājiem, bet vidutāji un maisītāji viņi paliek priekš manis, un viduvēji un netīrīgi! -

Ak, es gan izmetu savu tīklu viņu jūrās un gribēju nozvejot labas zivis; bet aizvien man izvilkās kāda veca dieva galva.

Tā jūra sniedza izsalkušajam akmeni. Un viņi paši varbūt būs iz jūras cēlušies.

Patiesi, viņos uziet pērles, bet toties līdzīgāki ir viņi paši cietām gliemenēm. Un bieži dvēseles vietā es atradu pie viņiem sāļas gļotas.

No jūras viņi iemācījušies arī viņas lepnību: vai jūra nava pāvu pāvs?

Pat tā visnejaukākā mežavērša priekšā izlaiž viņa savu asti, un nekad tā nepagurst no savu bārkstu vēdekļa sidrabā un zīdā.

Bozīgs raugās mežavērsis, smiltīm tuvs savā dvēselē, vēl tuvāks biezoknim, bet vistuvāks purvam.

Kas ir viņam skaistums un jūra, un pāvu greznis! Šo līdzību es saku dzejniekiem.

Patiesi, pats viņu gars ir pāvu pāvs un lepnības jūra. Uzklausītājus gribas dzejnieka garam: un kaut tie būtu arī meža vērši! -Bet no šī gara es esmu noguris: un es paredzu laiku, kad arī viņš pats no sevis pagurs.

Pārvērtušos redzēju es jau dzejniekus un pret sevi pašu skatiem vērsušos. Gara nožēlniekus redzēju es nākam: tie izauga iz viņiem. -Tā runāja Zaratustra.

par lielajiem notikumiem

Ir jūrā sala - netāl no Zaratustras svētlaimīgo salām, - uz kuras pastāvīgi ugunskalns kūp; ļaudis par viņu stāsta, un sevišķi vecas sieviņas par to melš, ka tā esot aizvelta kā klinšu bluķis priekšā apakšzemes vārtiem, bet caur pašu ugunskalnu ejot šaurs celiņš uz leju, kas novedot pie šiem apakšzemes vārtiem.

Un tai laikā, kad Zaratustra uz svētlaimīgo salām mita, notikās, ka kāds kuģis izmeta enkuri pie salas, uz kuras kūpošais kalns stāvēja; un viņa ļaudis nogāja malā trusīšu šaut. Bet ap pašu dienasvidu, kad kapteinis un viņa ļaudis atkal bija kopā, ieraudzīja viņi piepeši pa gaisu sev tuvojamies vienu vīru, un kāda balss skaidri dzirdami teica: "Ir laiks! Ir pats pēdējais laiks!" Bet, kad rēgs bija viņiem vistuvāk - viņš paskrēja tiem aši kā ēna garām, uz to pusi, kur stāvēja ugunskalns -, tad tie pazina lielā pārbijībā, ka tas ir Zaratustra; jo viņi visi to bija jau redzējuši, izjemot pašu kapteini, un viņi mīlēja to, kā mīlē tauta: dalot uz pusēm mīlestību un bijāšanu.

"Paraugieties!" sacīja vecais stūrmanis. "Tur brauc Zaratustra uz elli!" -Ap to pašu laiku, kad šie kuģinieki piebrauca pie uguns salas, izplatījās baumas, ka Zaratustra esot pazudis; un, kad viņa draugiem par to jautāja, tie stāstīja, ka viņš naktī esot iekāpis kuģī, neteikdams, uz kurieni tas gribot braukt.

Tā izcēlās uztraukums; bet pēc trim dienām pievienojās šim uztraukumam vēl kuģinieku atgadījums - un nu visi ļaudis runāja, ka velns esot Zaratustru parāvis. Viņa mācekļi gan smējās par šīm tenkām; un viens no viņiem pat sacīja: "Es drīzāk domāju, ka Zaratustra būs parāvis velnu." Taču savā sirdī viņi visi bija nobažījušies un ilgojās to drīzāk redzēt, tādēļ viņu prieks bija jo liels, kad piektajā dienā Zaratustra parādījās viņu vidū.

Un šis ir tas nostāsts par Zaratustras sarunu ar ugunssuni.

Zemei, viņš sacīja, ir āda; un šai ādā ir slimības. Vienu no šīm slimībām dēvē, piemēram, par "cilvēku".

Un kādu citu no šīm slimībām sauc par "ugunssuni": par to cilvēki ir daudz ko samelojuši un ļāvušies sev samelot.

Lai šo noslēpumu izdibinātu, devos es pār jūru: un redzēju patiesību kailu, no tiesas! Kailu līdz pat kaklam.

Nu es zinu, kas tas par ugunssuni ir; un tāpat ari visus izverdumu un uzmusības velnus, no kuriem bīstas ne tik vecas sieviņas vien.

Ārā, tu ugunsssuns, iz taviem dziļumiem! es saucu, un atzīsties, cik dziļi ir šie dziļumi! No kurienes ceļas tas, ko tu tur izvem?

Tu dzertin dzer iz jūras - to liecina tava sāļā daiļrunība! Nudien priekš dziļuma suņa tu saņemies par daudz barības no virsienes!

Vislielākais, es tevi turu par zemes vēderrunātāju: un aizvien, kad es dzirdēju runājam uzmusības- un izverduma velnus, viņi, tāpat kā tu, šķita man sālīti, melīgi un pliekani.

Jūs mākat rūkt un apbārstīt pelniem! Jūs esat tie lielākie lielības maisi un esat pa krietnam ieskolojušies mākslā - dūņas karsēt.

Kur jūs esat, tur pastāvīgi jābūt tuvumā dūņām un tam, kas sūcekļains, caurumains un ar varu iespiests: jo tas viss grib iztikt brīvē.

"Brīve," rūcat labprāt jūs visi, bet es esmu atradinājies ticēt "lielajiem notikumiem", tiklīdz ap viņiem ir daudz rūkoņas un dūmu.

Un tici man, draugs ellestraci! Tie lielākie notikumi, - nav vis mūsu dik-tākie, bet klusākie brīži.

Nevis ap jauna trokšņa izdomātajiem: ap jaunu vērtību atradējiem griežas pasaule - nedzirdami griežas tā.

Un atzīsties tikai! Maz kas vienumēr bija noticis, kad tavs troksnis un dūmi izgaisa. Kas ir no tam, ka kāda pilsēta pārvērtusies mūmijā un kāda statuja guļ dubļos!

Un to vārdu es saku vēl statuju nogāzējiem. Tā ir gan tā vislielākā ģeķība -sāli jūrā un statujas dubļos mest.

Jūsu nicināšanas dubļos gulēja statuja, bet tas taisni ir viņas likums, ka iz nicināšanas viņai izaug jauna dzīve un jauns skaistums!

Ar dievišķākiem pantiem viņa nu pieceļas kājās, vēl pavedinošāka savās ciešanās; un tiešām, viņa vēl jums pateiks paldies, ka jūs viņu nogāzāt, jūs nogāzēji!

Bet šo padomu es domu ķēniņiem un baznīcām un visam, kas gados un tikumā bezspēcīgs, - ļaujiet tik, lai jūs nogāž! Ka jūs no jauna varētut nākt pie dzīvības un pie jums - tikums! -

Tā runāju es ugunssuņa priekšā; te pārtrauca viņš mani īgni un jautāja: "Baznīca? Kas tad tas ir?"

"Baznīca?" es atbildēju. "Tā ir valsts pasuga, un proti, tā vismelīgākā. Tak paliec klusu, tu liekulīgais suns! Tu gan pazīsti savu pasugu vislabāk!

Līdzīgi tev, arī valsts ir liekulīgs suns; līdzīgi tev, viņa labprāt runā ar dūmiem un rūkoņu, - lai piespiestu ticēt, ka, tāpat kā tu, arī viņa runājot iz lietu iekšienes.

Jo viņa par vari grib būt tas svarīgākais zvērs virs zemes, šī valsts; un viņai to arī tic."

Kad es to biju izsacījis, ugunssuns sāka locīties kā negudrs aiz skaudības. "Kā?" viņš brēca. "Tas svarīgākais zvērs virs zemes? Un viņam to arī tic?"

Un tik daudz dūmu un nejauku balsu iznāca tam no rīkles, ka man šķita, viņš aiz dusmām un skaudības vai pārsprāgs.

Pēdīgi viņš tapa klusāks, un viņa smagā elsošana mitējās; bet, kad viņš apklusa, es sacīju smiedamies:

"Tu dusmojies, ugunssuns: tātad man taisnība!

Un, lai man taisnība arī paliktu, uzklausies par kādu citu ugunssuni - tas runā tiešām iz zemes sirds.

Zeltu izdveš viņa elpa un zeltainu lietu - tā grib to viņa sirds. Kas viņam pelni un dūmi, un karstās gļotas!

Smiekli lido iz tā kā raibi debestiņi; pretīga ir viņam tava kraukāšana un spļaudīšanās, un iekšu graizes!

Bet zeltu un smieklus - tos viņš jem iz zemes sirds, jo tev jāzina, - zemes sirds ir zelta."

Kad ugunssuns to izdzirda, viņš vairs nespēja manī klausīties. Nokaunējies tas ievilka savu asti, noteica klusītiņām vau! vau! un ielīda atpakaļ savā alā. -

Tā stāstīja Zaratustra. Bet viņa mācekļi tikko viņā klausījās - tik liela bij viņu kārestība pastāstīt tam par kuģiniekiem, trusīšiem un lidojošo vīru.

"Kā tas gan saprotams!" sacīja Zaratustra. "Vai es esmu spoks?

Bet tā būs bijusi mana ēna. Jūs būsiet gan kaut ko par ceļgāji un viņa ēnu jau dzirdējuši?

Bet tiesa gan tas ir: man jāsatur viņa stingrāk, - citādi tā samaitās vēl manu labo slavu."

Un vēl reizi pakratīja Zaratustra galvu un pabrīnījās. "Kā tas gan saprotams!" sacīja viņš vēlreiz.

"Kādēļ gan spoks kliedza: "Ir laiks, ir pats pēdējais laiks!" Priekš kam gan iraid - pats pēdējais laiks?" -Tā runāja Zaratustra.

pareģis

"- un es redzēju lielu noskumšanu pār cilvēkiem nākam. Tie labākie pagura no saviem darbiem.

Kāda mācība izgāja, kāda ticība tecēja tai līdzās: "Viss ir tukšs, viss ir vienlīdzīgs, viss ir bijis!"

Un no visiem pakalniem atbalsoja: "Viss ir tukšs, viss ir vienlīdzīgs, viss ir

bijis!"

Gan esam mēs ievākuši, bet kālab sapuva mums visi augļi un tapa brūni? Kas ir nokritis no skaudīgā mēness pēdējo nakti?

Veltas bijušas mūsu pūles, par nāves zālēm tapis mūsu vīns, skaudīga acs apsvilinājusi mūsu druvas un mūsu sirdis.

Izžuvuši mēs esam; un, ja uguns uz mums kristu, tad mēs izputētum kā pelni, - bet pat uguni mēs esam padarījuši gurdu.

Visas akas ir izsīkušas, pat jūra ir atbēgusi atpakaļ. - Zeme sāk plaisāt, bet dziļumi negrib aprīt!

"Ak, kur ir vel jūra, kura varētu noslīkt," - ta aizskan mūsu vaida pār seklajiem purviem.

Patiesi, mēs esam par gurdiem pat mirt; un nu mēs paliekam aizvien vēl nomodā un dzīvojam joprojām - kapu velvēs!"

Tā dzirdēja Zaratustra kādu pareģi runājam; un viņa pravietojums ķērās tam pie sirds un viņu pārvērta. Noskumis viņš staigāja apkārt un gurds; un viņš tapa līdzīgs tiem, par kuriem pareģis bija runājis.

"Patiesi," - tā viņš sacīja uz saviem mācekļiem, "par mazu brītiņu nāks šī ilgā krēslība. Ak, kā lai paglābju no viņas savu gaismu!

Lai tā nenoslāptu šai skumībā! Tālākām pasaulēm viņai jābūt par gaismu un vēl tālākām naktīm!"

Tā apbēdināts savā sirdī, staigāja Zaratustra apkārt; un trīs dienas viņš ne ēda, ne dzēra; viņam nebija miera, un viņš pazaudēja valodu. Pēdīgi notikās, ka viņš iekrita dziļā miegā. Bet viņa mācekļi sēdēja tam apkārt, palikdami cauras naktis nomodā, un gaidīja ar rūpēm, vai viņš nemodīsies un nesāks atkal runāt, un nebūs atspirdzis no savām nobēdām.

Un šī ir tā runa, kuru Zaratustra sacīja, kad viņš atmodās; bet viņa balss izklausījās viņa mācekļiem nākam kā no lielas tāles:

"Uzklausieties to sapni, kuru es sapņoju, jūs draugi, un palīdziet man atminēt viņa nozīmi!

Mīkla vēl ir man šis sapnis; viņa nozīme ir viņā apslēpta un ietverta, un nelido vēl pār viņu brīviem spārniem.

No visas dzīves es biju atteicies, tā es sapņoju. Par nakts un kapu sargu es biju tapis tur vientuļajā nāves kalnpilī.

Tur es sargāju viņas zārkus: pilnas stāvēja drūmās velves ar šīm uzvaras zīmēm. Iz stikla zārkiem raudzījās manī pārvarēta dzīvība.

Apputējušo mūžību smaku es ieelpoju: nospiesta un apputējusi bija mana dvēsele. Un kas gan arī būtu varējis tur savu dvēseli izvēdināt!

Pusnakts gaišums bija pastāvīgi ap mani, vientulība bija notupusies viņam līdzās; un kā trešā - gārdzošā nāvesklusa, tā sliktākā no manām draudzenēm.

Atslēgu es pagriezu, to sarūsējušāko no visām atslēgām, un es mācēju ar to atslēgt tos čīkstošākos vārtus.

Līdzīgi ļaunvēstošai kārkšanai izskrēja skaņas caur garajām ejām, kad vārtu spārni sacilājās: baigi kliedza šis putns, ne labprāt viņam tikās, ka to modina.

Bet vēl baigāk un sirdi sažņaudzošāk bija, kad viņš atkal apklusa un apkārt iestājās klusums, un es, vientulis, sēdēju šai kļūmajā klusumā.

Tā vilkās man gausi laiks, ja laiks vēl bija: ko es no tam zinu! Bet pēdīgi notika tas, no kam es uzmodos.

Trīs reizes atsitās kā pērkona spērieni pret vārtiem, trīsreiz nodimdēja un nokaucās par atbildi velves - tad es piegāju pie vārtiem.

Alpa! es saucu, kas nes savus pīšļu kalnā? Alpa! Alpa! kas nes savus pīšļus kalnā?

Un es piespiedu atslēgu un cilāju vārtus un pūlējos. Bet vel ne par sprīdi tie neatvērās.

Te atrāva brāžošs vējš vārtu puses vaļā: svelpdams, spiegdams un griezīgi pūzdams, viņš nosvieda manā priekšā melnu zārku.

Un šņācot un svelpjot, un spiedzot pārplīsa zārks un izspļāva tūkstoškārtīgus smieklus.

Un tūkstoš bērnu ērmīgu seju, eņģeļu, - pūču, nerru - un tauriņu, tik lielu kā bērni, smējās un zobojās par mani un kliedza man virsū.

Briesmīgi pārbijies, es pakritu gar zemi. Un es iekliedzos no šausmām, kā nekad vēl nebiju kliedzis.

Bet paša kliedziens mani uzmodināja - un es nācu pie samaņas." -

Tā stāstīja Zaratustra savu sapni un tad apklusa, jo viņš vēl nezināja sava sapņa nozīmi. Bet tas māceklis, kurn viņš visvairāk mīlēja, piecēlās knaši kājās, satvēra Zaratustras roku un sacīja:

"Tava paša dzīve izskaidro šo sapni, Zaratustra!

Vai tu pats neesi skaļi spiedzošs vējš, kas nāves pilīm atrauj vārtus?

Vai tu pats neesi zārks, pilns daždažāda ļaunuma un dzīves eņģeļu seju?

Patiesi, līdzīgi tūkstoškārtīgiem bērna smiekliem nāk Zaratustra visās kapu velvēs, smiedamies par nakts- un kapu sargiem un par visiem, kas žvadzina sarūsējušas atslēgas.

Tu viņus izbiedēsi un nogāzīsi gar zemi ar taviem smiekliem; ģībonis un atmoda pierādīs viņos tavu varu.

Un, pat kad garā krēslība nāks un nāves nogurums, tu nenorietēsi pie mūsu debesīm, tu dzīves aizbildinātāj!

Jaunas zvaigznes tu devi mums skatīt un jaunus nakts krāšņumus; patiesi, pašus smieklus tu izplēti pār mums kā daudzkrāsu telti.

Nu aizvien bērnu smiekli verdīs iz zārkiem; un aizvien pūtīs stiprs vējš pār visu nāves nogurumu: šai ziņā tu pats esi mūsu galvinieks un pareģis!

Patiesi, sava paša vaidniekus tu esi sapnī redzējis, tas bija tavs grūtākais sapnis!

Bet, tā kā tu pamodies no viņiem un nāci pie samaņas, tā arī viņiem japa-mostas no sevis - un jānāk pie tevis!" -

Tā runāja māceklis; un visi pārējie spiedās pie Zaratustras, satvēra viņu aiz rokām un gribēja pierunāt, lai tas atstātu savas cisas un savu noskumšanu un atgrieztos pie viņiem. Bet Zaratustra sēdēja pussēdu savās cisās un ar pārvērstu skatu. Kā tāds, kas atgriežas no tāla svešuma, viņš noskatījās savos mācekļos un pētīja viņu sejas; un vēl viņš tos nepazina. Bet, kad viņi pacēla to un nostādīja uz kājām, raugi, tad uzreiz viņa acs pārvērtās; viņš saprata visu, kas bij noticis, noglaudīja sev bārdu un sacīja stiprā balsī:

"Jā gan! viss tas nāks savā laikā, bet parūpējieties par to, mani mācekļi, ka mēs jo drīz dabūtum labu mielastu! Tā es domāju izpirkt nelāga sapņus!

Bet pareģim jāēd un jādzer man līdzās: un patiesi, es parādīšu viņam vel jūru, kurā viņš var noslīkt!" -

Tā runāja Zaratustra. Un viņš ilgi pēc tam noraudzījās sejā tam māceklim, kurš šo sapni bij iztulkojis, un kratīja pie tam galvu.

par atpestīšanu

Kad Zaratustra kādu dienu gāja pār lielo tiltu, apstāja viņu kropļi un ubagi, un kāds kuprītis runāja uz viņu tā:

"Redzi, Zaratustra! Arī ļaudis no tevis mācās un sāk ticēt tavai mācībai, bet, lai viņi pilnīgi tev ticētu, tad ir vēl kas vajadzīgs - tev vajaga pārliecināt arī mūs - kropļus! Še tev ir laba izvēle, un patiesi, labs atgadījums sevi pārbaudīt vairāk nekā pie vienas vien galvas! Aklus tu vari izārstēt un tizliem likt skriet; un tam, kam daudz kā lieka uz muguras, tam tu varētu arī drusciņ nojemt, -tas, man šķiet, būtu pareizais ceļš piedabūt kropļus Zaratustram ticēt!"

Bet Zaratustra atbildēja tam, kas tā runāja, šādi: "Ja kuprainim atjem viņa kupri, tad atjem viņam viņa garu, - tā māca tauta. Un, ja aklajam atdod acu gaismu, tad viņš ierauga pārāk daudz sliktu lietu virs zemes; tā ka viņš sāk lādēt to, kas viņu izdziedinājis. Bet tas, kas dod tizlam iespēju skriet, tad nodara viņam to vislielāko postu, jo viņš nekad nevar tik ātri paskriet, ka netikumi viņam netiktu priekšā, - tā māca tauta par kropļiem. Un kālab gan lai Zaratustra nemācītos no tautas to, ko tauta mācās no Zaratustras?

Bet tas ir man tas mazākais ļaunums, kopš es starp cilvēkiem mītu, ka es redzu: vienam trūkst acs, otram - auss, trešam - kājas; bet ir arī tādi, kas ir pazaudējuši mēli vai degunu, vai galvu.

Es redzu un redzēju ko sliktāku un pat tik nejēdzīgu, ka par visu nemaz netiktos runāt un par daudz ko gribētos pat klusu ciest: ir taisni tādi cilvēki, kuriem trūkst visa kā, izjemot to, ka viņiem kaut kā ir par daudz, - cilvēki, kas vairāk nekas nav kā liela acs vai liela mute, vai liels vēders, vai vispārīgi kaut kas liels, - par ačgārniem kropļiem es tādus saucu.

Un, kad es atstāju savu vientulību un pirmo reizi gāju pār šo tiltu, es neticēju savām acīm, nemitoši skatījos un beidzot sacīju: "Tā ir auss! auss tik liela kā cilvēks!" Es paskatījos vēl uzmanīgāk: un tiešām, aiz auss kustējās vēl kaut kas nožēlojami sīciņš, niecīgs un vārgs. Un patiesi, šī briesmīgi lielā auss bija piestiprināta pie maza, tieva kātiņa, - bet šis kātiņš - bija cilvēks! Bet, uzliekoties brilles, varēja pat izšķirt sīku, skaudīgu sejeli un arī uzburbušu dvēseli, kas šūpojās pie šī kāta. Bet ļaudis man stāstīja, ka lielā auss esot ne tik vien cilvēks, bet pat liels cilvēks, ģēnijs. Bet es nekad neesmu ticējis ļaudīm, kad tie runā par lieliem vīriem, - un es paliku pie savas pārliecības, ka tas ir ačgārns kroplis, kam visa kā ir pārāk maz, tikai viena kā pārāk daudz."

Kad Zaratustra to bija pateicis kuprainim un tiem, kuru aizstāvis un aizbildnis tas bija, viņš pagriezās lielā īgnumā pret saviem mācekļiem un sacīja:

"Patiesi, mani draugi, es staigāju starp cilvēkiem kā starp drumstalām un atsevišķām cilvēku miesas daļām!

Visbriesmīgākais manās acīs ir - redzēt cilvēku sadrumstalotu un izmētātu it kā uz kaujas un kāvēju lauka.

Un, kad mans skats aizlidinās no tagadējā uz citreizējo, viņš atrod vienmēr to pašu: drumstalas un cilvēka atsevišķās miesas daļas un briesmīgu nejaušību - un neviena cilvēka!

Tagadējais un citkārtējais virs zemes - ak! mani daugi - tas ir priekš manis tas visnepanesamākais; un es nevarētu dzīvot, ja es neparedzētu to, kam jānāk.

Garureģis, gribētājs, radītājs, pati nākotne un tilts uz nākotni - un ak, arī vēl kroplis pie šī tilta: tas viss ir Zaratustra.

Un arī jūs jautājāt sev bieži: "Kas ir Zaratustra? Kā viņš jādēvē?" Un, līdzīgi man, jūsu atbildes bija jautājumi.

Vai viņš ir apsolītājs? Vai piepildītājs? Iekarotājs? Vai mantotājs? Rudens? Vai arkls? Ārsts? Vai atspirdzējs?

Vai viņš ir dziesminieks? Vai īstenībnieks? Atsvabinātājs? Vai valdzinātājs? Labais? Vai ļaunais?

Es staigāju starp cilvēkiem kā starp nākamības drumslām: tās nākamības, kuru es garā redzu.

Un tur ir visa mana radīšana un cenšanās: salikt kopā un sakausēt par vienu visu to, kas ir drumsla un mīkla, un briesmīga nejaušība.

Un kā gan es varētu cilvēks būt, ja cilvēks nebūtu dziesminieks un mīklu minētājs, un atpestītājs no nejaušības!

Atpestīt pagājušu un visu "reiz bija" pārradīt par "tā es to gribēju!" - tikai to es nosauktu par atpestīšanu!

Griba - tā ir atpestītāja un prieka nesēja: tā mācīju es jums, mani draugi! Bet nu piemācieties vēl šo klāt: pati griba ir vēl gūstekne.

Gribēšana atsvabina: bet kā sauc to, kas pat atsvabinātāju iekaļ važās?

"Reiz bija" - tā sauc gribas zobu trīcēšanu un vientuļākās nobēdās. Bezspēcīga pret to, kas jau padarīts, - viņa ir visam tam, kas pagājis, ļauna aculieciniece.

Atpakaļ nevar griba gribēt; ka viņa nevar uzvarēt laiku un apturēt laika kustību, - tās ir gribas vientuļākās nobēdās.

Gribēšana atsvabina: ko gan tikai neizdomā pati griba, lai atsvabinātos no savām nobēdām un pazobotos par savu cietumu?

Ak, par muļķi top ikviens gūsteknis! Muļķīgi atpestī sevi arī sagūstītā griba.

Ka laiks neiet atpakaļ, tas ir viņas īgnums; "tas, kas reiz bija" - tā sauc akmeni, kuru viņa nevar pavelt.

Un tā viņa veļ akmeņus aiz dusmām un īgnuma un atriebjas tam, kas nejūt, līdzīgi viņai, īgnuma un dusmu.

Tā griba, šī atsvabinātāja, ir tapusi par sāpju darītāju: un visam, kas var ciest, viņa atriebjas par to, ka nevar kļūt atpakaļ.

Tas, jā, vienīgi tas - ir pati atriebība: gribas riebums pret laiku un viņa "reiz bija".

Patiesi, liela bezprātība mājo mūsu gribā; un tas ir tapis par visa cilvēcīgā lāstu, ka šī bezprātība piesavinājusies arī ko no gara!

Atriebības gars: mani draugi, tas ir bijis līdz šim cilvēku labākā doma; un, kur bijušas ciešanas, tur vienmēr vajadzēja būt sodam.

"Sods" - tā taisni nosauc sevi atriebība: ar melu valodu viņa iestāsta sev, ka tai ir laba sirdsapziņa.

Un tādēļ, ka gribētājā pašā ir ciešanas par to, ka viņš nevar atpakaļ gribēt, - tad arī pašai gribēšanai un visai dzīvei būtu jābūt - sodam!

Un nu savilkās mākulis uz mākuļa pār garu: tiekam beidzot bezprāts sludināja: "Viss ir iznīcīgs, tālab viss ir cienīgs iznīkt!"

"Un šis ir pats taisnīgums, tas laika likums, ka viņam jāaprij paša bērni," -tā sludināja bezprāts.

"Viss ir tikumiski iekārtots pēc tiesībām un soda. Ak, kur ir atpestīšana no lietu gaitas un "esības" soda?" - tā sludināja bezprāts.

"Vai var būt atpestīšana, kad ir mūžīgas tiesības? Ak, nepavēlams ir akmens "reiz bija": mūžīgi jābūt arī visiem sodiem!" - tā sludināja bezprāts.

"Neviens darbs nevar tikt iznīcināts: kā tas varētu caur sodu kļūt nedarīts! Tas ir tas mūžīgais "esības" sodā, ka esībai mūžīgi jābūt darbam un sodam!

Kamēr beidzot griba pati sevi neatpestī un gribēšana netop par negribēšanu -", bet jūs pazīstat, mani brāļi, šo bezprāta pasaciņu!

Es aizvedu jūs prom no šīm pasaciņām, mācīdams: "Griba ir radītāja." Viss "reiz bija" ir drumstala, mīkla, briesmīga nejaušība, kamēr radošā griba saka: "Bet tā es to gribēju!"

- kamēr radošā griba saka: "Bet tā es to gribu! Tā es to gribēšu!"

Bet vai viņa jau tā runāja? Un kad tas notiks? Vai griba jau ir atsvabināta no savas paša muļķības?

Vai griba jau ir tapmsi sev pašai par atpestītāju un prieka nesēju? Vai viņa jau ir aizmirsusi atriebības garu un zobu trīcēšanu?

Un kas viņu ir iemācījis ar laiku samierināties un vēl ko, kas ir augstāks par samierināšanos.

Ko augstāku par ikvienu samierināšanos vajaga gribai gribēt, kas ir griba uz varu -, bet kā tas notiek? Kas iemācīja viņu arī vēl atpakaļ gribēt?" -

Bet šai runas vietā notikās, ka Zaratustra piepeši apstājās un izskatījās pēc tāda, kas pārlieku izbijies. Ar izbijušos skatu viņš nolūkojās savos mācekļos: viņa acs ieurbās kā bultas viņu domās un aizdomās. Bet pēc maza brītiņa viņš atkal pasmējās un sacīja labsirdīgi:

"ir grūti ar cilvēkiem sadzīvot, jo grūti ir klusuciest. Sevišķi tādam, kas mīl pļāpāt." -

Tā runāja Zaratustra. Bet kuprainis, kas bij noklausījies viņa runā, aizklāja savu seju; bet, dzirdot Zaratustra smejamies, viņš pacēla ziņkārīgi acis un sacīja lēnā balsī:

"Bet kādēļ Zaratustra runā citādāk uz mums nekā uz saviem mācekļiem?" Zaratustra atbildēja: "Kas tur ko brīnīties! Ar kuprainiem jārunā kup-rainiski!"

"Labi," sacīja kuprainis, "un ar skolniekiem jārunā skoliski. Bet kādēļ runā Zaratustra citādāk uz saviem mācekļiem - nekā uz sevis pašu?" –

par cilvēku gudrību

Nevis augstums: slīpums ir bīstams!

Slīpums, kur skats drāžas lejup un roka tvarstās augšup. Tur apreibst sirds aiz savas divkāršās gribas.

Ak, draugi, vai jūs arī uzminat manas sirds divkāršo gribu?

Tas ir mans slīpums un manas briesmas, ka mans skats drāžas uz augšu, bet mana roka gribētu pieturēties un atbalstīties - pie dzīles!

Pie cilvēka pieķeras mana griba, važām es saistu sevi pie cilvēka, tādēļ ka mani rautin rauj augšup uz pārcilvēku: jo uz turieni grib mana otrā griba.

Un tādēļ es dzīvoju kā aklais starp cilvēkiem, it kā es tos nemaz nepazītu: lai mana roka nepazaudētu savu ticību pie kaut kā cieta.

Es nepazīstu jūs, cilvēki: šī tumsība un apmierinājums ir bieži ap mani.

Es sēžu pie caurbraucamiem vārtiem, pieietamiem katram blēdim, un jautāju: kas grib mani mānīt?

Tā ir mana pirmā ciivēkgudriba, ka es ļaujos piemānīties, lai nebūtu jābūt uzmanīgam pret mānītājiem.

Ak, ja es būtu uzmanīgs pret cilvēku: kā varētu manam gaiskuģim cilvēks būt par enkuri! Pārāk viegli viņš uzrautu mani augšup un tālu projām!

Šis Dieva prāts stāv pār manu likteni, ka man jābūt bez uzmanības.

Un, kas starp cilvēkiem negrib noslāpt, tam jāiemācās dzert no visiem kausiem! Un, kas starp cilvēkiem grib palikt šķīsts, tam jāmāk mazgāties arī netīrā ūdenī.

Un tā es runāju bieži sev par apmierināšanu: "Nu tad! esi sumināta, vecā sirds! Nelaime tev neizdevās; baudi to kā savu - laimi!"

Bet tā ir mana otrā cilvēkgudrība: es taupu uzpūtīgos vairāk nekā lepnos.

Vai aizskarta uzpūtība nav visu bēdu lugu māte? Bet, kur lepnums tiek aizskarts, tur izaug vēl kas labāks par lepnību.

Lai dzīvē būtu patīkami nolūkoties, vajaga šo lugu labi izpildīt; bet tam ir nepieciešami vajadzīgi labi aktieri.

Par labiem aktieriem es esmu atradis visus uzpūtīgos: viņi tēlo lomas un grib, ka viņos labprāt noskatītos, - viss viņu gars ir šai gribā.

Viņi rāda sevi, viņi izdomā sevi; viņu tuvumā man patīk dzīvē noskatīties, - tas izārstē no grūtsirdības.

Tādēļ es taupu uzpūtīgos, jo tie ir manas grūtsirdības ārsti un saista mani pie cilvēka kā pie lugas.

Un tad - kas izmērīs uzpūtīgajā viņa pieklājības dziļumu! Es mīlu tādēļ viņu un esmu pret to līdzcietīgs viņa pieklājības dēļ.

No jums viņš grib mācīties ticēt sev pašam: viņš pārtiek no jūsu skatiem, viņš barojas ar uzslavu no jūsu rokām.

Pat jūsu meliem viņš tic, ja jūs labi mākat viņam samelot; jo savos dziļumos viņa sirds nopūšas: "Kas es esmu!"

Un, ja tas patiesīgākais tikums ir - nenieka no sevis nezināt, tad arī uzpūtīgais nezina nenieka par savu pieklājību! -

Bet tā ir mana trešā cilvēkgudrība, ka jūsu bailība neriebj man redzēt ļaunus cilvēkus.

Es esmu laimīgs skatīt brīnumus, kurus izperē karsta saule: tīģerus un palmas, un klaburčūskas.

Arī starp cilvēkiem ir skaisti karstās saules perējumi, un pie ļaunajiem daudz kas ir ko apbrīnot.

Zināms, tāpat kā jūsu gudrākie man nemaz tik gudri nelikās, tā arī cilvēk-ļaunumu es uzgāju labāku, nekā tas bij izdaudzināts.

Un bieži es jautāju, galvu kratīdams: kālab jūs vēl klabināt, jūs klaburčūskas?

Patiesi, arī ļaunajam ir vēl nākamība! Un karstākos dienvidus cilvēks vēl nav uzgājis.

Cik daudz no tā, ko tagad dēvē par ļaunāko ļaunumu, ir tikai divpadsmit pēdu plats un trīs mēnešus garš! Bet reiz nāks pasaulē daudz lielāki pūķi!

Jo, lai pārcilvēkam netrūktu viņa pūķa, pārpūķa, kas būtu viņa cienīgs, -tad vajaga karstajai saulei vēl daudz pār mitro mūža mežu kvēlot!

Jūsu meža kaķiem jātop pirms par tīģeriem un jūsu indes rupučiem - par krokodiliem: jo labajam mediniekam jādabū labs medījums!

Un patiesi, jūs labie un taisnie! Jūsos vēl ir daudz kā smieklīga un sevišķi jūsu bailes tā priekšā, ko līdz šim "par velnu" sauca!

Tik sveši jūs esat ar savu dvēseli dižajam, ka pārcilvēks būtu jums briesmīgs pat savā labsirdībā!

Un jūs, gudrie un visziņi, jūs bēgtu no tās gudrības saules tveices, kurā pārcilvēks ar prieku mazgā savas kailās miesas!

Jūs augstākie cilvēki, kurus mana acs sastapusi! Tās ir manas šaubas par jums un mani slepenie smiekli: es uzminu, jūs nosauktu manu pārcilvēku -par velnu!

Ak, es esmu paguris no šī augstākuma un labākuma: no viņu "augstuma" mani vilkšus vilka uz augšu, uz āru, tālāk prom uz pārcilvēku!

Šausmas sagrāba mani, kad redzēju šos labākos kailus: un man izauga spārni aizlaisties prom tālās nākotnes.

Tālākās nākotnes, dienvidīgākos dienvidos, par kuriem vēl nav sapņojis neviens tēlnieks: turp, kur dievi kaunas no jebkāda tērpa!

Bet pārģērbušos gribu es jūs redzēt, jūs tuvākie un līdzcilvēki, un labi izgreznojušos un uzpūtīgus, un cienīgus kā daždien "labos un taisnos", - un pārģērbies es pats gribu jūsu vidū sēdēt,-lainepazītu ne jūsu, ne sevis: tā ir mana pēdējā cilvēkgudrība. -

Tā runāja Zaratustra.

klusā stunda

Kas ar manim notika, mani draugi? Jūs redzat mani apjukušu/izdzītu, negribīgi paklausošu, gatavu aiziet - ak, aiziet no jums!

Jā, vēlreiz ir jātiek Zaratustram savā vientulībā, bet ne labprāt atgriežas šoreiz lācis savā alā!

Kas ar manim notika? Kas mani uz to piespiež? - Ak, mana dusmīgā pavēlniece to tā grib, viņa runāja uz mani; vai es esmu jums kādreiz jau minējis viņas vārdu?

Vakar pret vakaru runāja uz mani mana klusākā stunda: tas ir manas bargās pavēlnieces vārds.

Un tā tas notika, - jo viss man jums jāsaka, lai jūsu sirds neapcietinātos pret piepešo aizgājēju.

Vai jūs pazīstat iemidzēja izbailes? -

Līdz matu galiem viņš satrūkstas no tam, ka zeme viņam nozūd zem kājām un sākas sapnis.

To saku es jums kā līdzību. Vakar klusākajā stundā pazuda man zeme zem kājām: sākās sapnis.

Rādītājs sakustējās, manas dzīves stundenis atjēma elpu, - nekad nebiju dzirdējis tādu klusumu ap sevi: tā ka mana sirds iztrūkās.

Tad runāja šis klusums bezbalsī uz mani: "Tu zini to, Zaratustr a?" -

Un es iekliedzos aiz bailēm pie šiem čukstiem, un asinis izzuda man no sejas, bet es cietu klusu.

Tad runāja tas pa otram lāgam bezbalsī uz mani: "Tu to zini, Zaratustra, bet nesaki!"

Un es atbildēju beidzot, līdzīgi stūrgalvim: "Jā, es to zinu, bet negribu teikt!"

Tad runāja tas atkal bezbalsī uz mani: "Tu negribi, Zaratustra? Vai tas ir tiesa? Neslēpies savā stūrgalvībā!" -

Un es raudāju un trīcēju kā bērns, un sacīju: "Ak, es gribētu gan, bet kā tas man iespējams! Atlaid man tikai to! Tas iet pār maniem spēkiem!"

Tad runāja tas atkal bezbalsī uz mani: "Kas tev par daļu, kas ar tevim notiek, Zaratustra! Saki savu vārdu un mirsti!" -

Un es atbildēju: "Ak, vai tas ir mans vārds? Kas es esmu? Es gaidu cienīgāka; es neesmu pat cienīgs viņa dēļ mirt."

Tad runāja tas atkal bezbalsī uz mani: "Kas tev par daļu, kas ar tevim notiek? Tu neesi vēl diezgan pazemīgs. Pazemībai ir tā viscietākā čaula." -

Un es atbildēju: "Ko gan nav manas pazemības āda jau panesusi! Pie sava augstuma pakājes es mītu: cik augstas ir manas virsotnes? Neviens vēl nav to man sacījis. Bet es pazīstu labi manas ielejas."

Tad runāja tas atkal bezbalsī uz mani: "Ak, Zaratustra, kam kalni jāpārstata, tas pārstata arī ielejas un zemumus." -

Un es atbildēju: "Vēl mans vārds nav pārstatījis neviena kalna, un tas, ko es runāju, nav cilvēkus vēl aizsniedzis. Gan es pie cilvēkiem gāju, bet vēl pie viņiem neesmu nonācis."

Tad runāja tas atkal bezbalsī uz mani: "Ko tu no tam zini! Rasa krīt zālē, kad nakts visklusākā." -

Un es atbildēju: "Viņi izsmēja mani, kad es atradu pats savu ceļu un pa to gāju; un patiesībā trīcēja toreiz manas kājas.

Un tā viņi uz mani sacīja: "Tu atradinājies pa ceļu iet, nu atradinies tu pat no iešanas!""

Tad runāja tas atkal bezbalsī uz mani: "Kāda daļa tev par viņu izsmieklu! Tu esi viens no tiem, kas atradinājušies paklausīt, nu tev vajaga pavēlēt!

Vai tu nezini, kas ir visiem tas visvajadzīgākais? Kas pavēl to, kas liels.

Izpildīt to, kas liels, ir grūti, bet vēl grūtāk ir to, kas liels, pavēlēt.

Tas ir tevī tas visnepiedodamākais: tev ir vara, un tu negribi valdīt." -

Un es atbildēju: "Man trūkst pavēlēšanai lauvas balss."

Tad runāja tas atkal čukstēdams uz mani: "Tie klusākie vārdi ir tie, kas nes vētru. Domas, kas nāk dūju kājām, virza pasauli.

O, Zaratustra, tev vajaga staigāt kā tā ēnai, kam jānāk: tā tu pavēlēsi un pavēlēdams iesi priekšgalā." -

Un es atbildēju: "Man ir kauns."

Tad runāja tas atkal bezbalsī uz mani: "Tev jātop vēl par bērnu, lai tev nebūtu jākaunas.

Jaunības lepnums dus vēl tevī, vēlu tu esi jauns tapis, bet, kas grib par bērnu tapt, tam vajaga pārvarēt arī savu jaunību." -

Un es pārliku ilgi un drebēju. Bet beidzot es sacīju to pašu, ko es jau iepriekš biju teicis: "Es negribu."

Tad atskanēja ap mani smiekli. Ak, kā šie smiekli plosīja manas iekšas un griezās man sirdī!

Un tad tas runāja pēdējo reiz uz mani: "Ai, Zaratustra, tavi augļi ir nobrieduši, bet tu pats neesi vēl nobriedis saviem augļiem!

Tādēļ tev jānoiet atkal vientulībā, jo tev vēl jānobriest." -

Un atkal tas iesmējās un aizbēga: tad tapa ap mani klusu, it kā ar divkāršu klusumu. Bet es gulēju pie zemes, un sviedri plūda man no locekļiem. -

Nu dzirdējāt jūs visu un kālab man jātiek atpakaļ manā vientulībā. Nenieka es no jums nenoslēpu, mani draugi.

Bet arī to jūs dzirdējāt no manis, kas ir aizvien no visiem cilvēkiem tas lielākais klusucietējs - un grib tāds palikt!

Ak, mani draugi! Man būtu jums vēl kas sakāms, man būtu jums vēl kas dodams! Kālab gan es to nedodu? Vai es esmu skops?" -

Bet, kad Zaratustra šos vārdus bija sacījis, sagrāba viņu sāpju vara un šķiršanās tuvums no viņa draugiem, tā ka viņš iesāka dikti raudāt; un neviens nevarēja viņu apmierināt. Bet nakti viņš aizgāja viens pats projām un pameta savus draugus.

Tā runāja Zaratustra

Trešā daļa

CEĻINIEKS

"Jūs skatāties uz augšu, gribēdami pacelties, bet es skatos uz leju, tādēļ ka esmu pacēlies.

Kurš no ļums var reizē smieties un būt pacilāts?

Kas augstākajos kalnos kāpj, tas smeļas par visām bēdu lugām un bēdu nopietnībām."

Zaratustra. Par lasīšanu un rakstīšanu

Bija ap pusnakti, kad Zaratustra devās ceļā pār salas kalna virsu, lai ar rīta gaismu notiktu otrā malā: jo tur viņš gribēja kāpt kuģī. Tā bija laba kuģu piestātne, kur pat sveši kuģi izmeta labprāt enkurus; tie jēma sev līdz tos, kas no svētlaimīgo salām gribēja doties jūrā. Kalnā kāpjot, Zaratustram šāvās prātā daudzie vientuļie gājieni no pat jaunības un tas, cik daudz kalnu un kalnuvirsu, un kalnu galu viņš jau bija pārkāpis.

Es esmu ceļinieks un kalnā kāpējs, sacīja viņš savā sirdī, līdzenumi nav pa manam prātam, un liekas: es ilgi nespētu mierā nosēdēt.

Un lai ar' man vēl, kā liktenis un piedzīvojums, nāktu kas nākdams, tas viss būs tikai ceļa gaita un kalnā kāpšana, jo galu galā taču piedzīvo tikai sevi pašu.

Pagājis ir tas laiks, kur mani vēl jaudāja pārsteigt nejaušības; un kas gan vēl šimbrīžam varētu man atgadīties, ko es jau nebūtu piedzīvojis!

Atgriežas taču tikai atpakaļ, pārnāk pēdīgi mājās - mana paša Pats, un kas no viņa ilgi bija svešumā, izmētāts starp visām lietām un nejaušībām.

Un vēl ko es zinu - es stāvu tagad sava pēdējā kalngala priekšā un tā priekšā, kas sensenis man aiztaupīts. Ak, man jāiet mans grūtākais ceļš! Ak, es dodos savā vientuļākajā ceļa gaitā!

Bet tas, kam mana daba, tas no šādas stundas neizbēgs, no tās stundas, kas uz viņu runās: "Tikai tagad tu ej sava diženuma ceļu! kalngals un bez-dibens - sakusuši tagad kopā!

Tu ej sava diženuma ceļu - tam nu jābūt tavam labākajam uzdrošinājumam, ka aiz muguras tev ceļa vairs nav!

Tu ej sava diženuma ceļu - še neviens nevar zagties tev pakaļ! Tavas paša pēdas izdzēš tev aiz muguras pēdas, un pār ceļu stāv rakstīts: Neiespējamība.

Un, ja tev nebūs nu vairs neviena pakāpiena, tad tev jāmāk vēl pakāpties uz paša galvas: kā gan citādi tu iespētu pacelties augstāk?

Uz paša galvas un pāri par paša sirdi! Tagad tam vismaigākajam jātop tevī par to viscietāko.

Kas sevi allaž par daudz taupa, tas pēdīgi sasirgst ar daudz-taupību. Slavēts lai ir tas, kas nocietina! Es neslavēju zemi, kur sviests un medus tek!

Sevi neredzēt jāiemācās, lai redzētu datid z, - šī nocietināšanās nepieciešami vajadzīga katram, kas kalnos kāpj.

Bet, kas ar uzplijīgu skatu pēc atziņas pēta, kā gan tas var lietās redzēt vairāk par viņu ārējiem cēloņiem!

Bet tu, tu Zaratustra, gribēji redzēt visu lietu būtību un pirmbūtību: tādēļ tev jāpakāpjas uz sevis paša, - virsup, augšup, kamēr pat tavas zvaigznes ir tev zem kājām!

Jā! Lejā lūkoties uz sevi pašu un arī uz savām zvaigznēm - tikai to es sauktu par savu kalngalu, tas palicis man vēl pāri kā mans pēdējais kalngals! -

Tā runāja, kalnā kāpdams, Zaratustra uz sevi pašu, skarbiem vārdiem savu sirdi mierinādams: jo viņa sirds čūloja, kā vēl nekad tā nebij čūlojusi. Un, aizsniedzis pašu kalna virsu, viņš ieraudzīja savā priekšā jūru: un tas palika stāvam un cieta ilgi klusu.

Bet nakts bija salta šai augstienē un skaidra un gaiši nozvaigžņojusies.

Es pazīstu savu likteni, sacīja viņš pēdīgi ar skumjām. Lai tad notiek! Es esmu ar mieru. Patlaban sākas mana pēdējā vientulība.

Ak, šī melnā, skumīgā jūra man zem kājām! Ak, šis melnais, naktstumšais saīgums! Ak, liktenis un jūra! Pie jums nu man jā nokā pj.

Sava augstākā kalna priekšā es stāvu un savas garākās ceļa gaitas priekšā. Tālab man vajaga vispirms nolaisties dziļāk, nekā es jebkad esmu nolaidies:

- dziļāk ciešanās, nekā es jebkad esmu nolaidies, līdz viņu vismelnākajiem plūdiem! Tas mana likteņa lēmums : lai tad ar' notiek! Es esmu ar mieru.

No kurienes ceļas tie augstākie kalni? tā reiz es jautāju. Tad mācījos, ka viņi ceļoties iz jūras.

Sī liecība ierakstīta viņu akmeņos un viņu kalngalu sienās. Iz visdziļākā jāpaceļas visaugstākajam līdz savai augstienei. -

Tā runāja Zaratustra kalna galā, kur bija auksts; bet, kad viņš nonāca pie pašas jūras un beidzot stāvēja viens starp klinšu radzēm, ceļa nogurums un ilgas sagrāba viņu vēl vairāk nekā līdz šim.

Tagad viss vēl dus, viņš runāja; arī jūra dus. Miegā noreibuši un sveša manī raugās viņas acs.

Bet tā elpo silti, es jūtu to. Un es jūtu arī, ka viņa sapņo. Pa sapņiem tā svaidās uz cietiem spilveniem.

Klau! Klau! Kā vaid tā aiz ļaunām atmiņām! Vai ļaunām nojausmām.

Ak, es dalos skumjās ar tevim, tu tumšā briesmone, un dusmojos vēl par sevi tevis dēļ.

Ak, kādēļ manai rokai trūkst vajadzīgās varas! Labprāt, patiesi, es tevi atpestītu no ļaunajiem sapņiem! -

Un, tā runādams, Zaratustra smējās ar grūtsirdību un rūgtumu par sevi pašu. Kā! Zaratustra! viņš sacīja, tu gribi pat jūru mierināt?

Ak, tu mīlas pārpilnais auša, Zaratustra, tu paļāvības pārsvētlaimīgais! Bet tāds tu arvien esi bijis - arvien tu nāci pa draugam pie visa, kas bīstams.

Ikvienu nezvēru gribēji tu vēl noglāstīt. Siltas elpas uzdvesiens, mīkstu ķetnas pinku pieskāriens, - un uz vietas tu biji gatavs to mīlināt un labināt.

Mīlestība ir tā visvientuļākā briesmas, mīlestība pret visu, kas tik dzīvo! Patiesi, jāsmejas par manu aušību un manu mīlestības kautrīgumu! -

Tā runāja Zaratustra un atkal iesmējās, bet tad viņam iešāvās prātā viņa pamestie draugi, - un, it kā kad domās būtu pret viņiem noziedzies, viņš dusmojās uz sevi par savām domām. Un te - kas bija, kas ne, - smējējies raudāja, - aiz dusmām un ilgām raudāja Zaratustra rūgti.

par spoku un mīklu

1

Kad starp kuģiniekiem izplatījās valodas, ka Zaratustra uz kuģa - jo līdz ar viņu bij iekāpis kuģī arī kāds cits vīrs, kas nāca no svētlaimīgo salām, -tad visus pārņēma liela ziņkārība un gaidas. Bet Zaratustra cieta klusu divi dienas un bija auksts un kurls aiz nobēdām, neatbildēdams ne uz skatieniem, ne vaicājumiem. Bet otras dienas vakarā viņš atdarīja atkal savas ausis, jebšu cieta vēl klusu: jo bija daudz kas dīvains un bīstams, ko varēja dabūt dzirdēt uz šī kuģa, kas nāca no tālienes un devās vēl tālāk. Bet Zaratustram bija pa prātam visi, kas devās tālās ceļa gaitās un kas nespēja bez briesmām dzīvot. Un raugi! klausoties viņa paša mēle tapa beidzot atraisīta, un viņa sirds ledus izkusa, - tad viņš iesāka runāt tā:

"Jums, drošsirdīgajiem meklētājiem, kārdinātājiem un kas nojums kādreiz ar viltīgām burām devies bīstamās jūrās, -

-jums, mīklu apreibinātiem, mijkrēšļu mīļotājiem, kuru dvēsele pie ikviena maldu bezdibeņa tiek stabulēm vilināta,

- jo jūs negribat ar biklu roku taustīties pēc vadošā pavediena; un, kur jūs varat u z m i n ē t, tur jūs u z m i n ē j u m u nicināt -

- jums vien es stāstu šo mīklu, kuru redzēju, - visvientuļākā spoku. -Drūms nesen es gāju pa līķbālu mijkrēsli, - drūms un ciets, sakniebtām

lūpām. Ne viena vien saule bija man norietējusi.

Taks, kas spītīgi kāpa augšup pa oļiem, ļaunprātīgs, vientulīgs, kas neatzina vairs ne zāles, ne krūmus: kalnataks čirkstēja zem manu kāju spītam.

Mēmi kāpdama pa oļu zobojošo švirkstoņu, samīdāma akmeni, kas gribēja likt viņai paslīdēt: tā mana kāja gausījās augšup.

Uz augšu - par spīti garam, kas viņu vilka uz leju, uz bezdibeni, grūtuma garam, manam velnam un nāvīgajam naidniekam.

Uz augšu-jebšu viņš sēdēja man mugurā, pusrūķis, puskurmis; tizls; tizlu darošs; svinu caur manām ausīm, svina pilienu-domas manās smadzenēs pilinādams.

"O, Zaratustra," čukstēja viņš ar izsmieklu caur zobiem, zilbi pa zilbei, "tu gudrības akmen! Augstu tu esi uzskrējis, bet ikvienam mestam akmenim - jākrīt!

O, Zaratustra, tu gudrības akmen, tu lingas akmen, tu zvaigžņu dragātāj! Sevi pašu tu esi uzmetis tik augstu, - bet katram mestam akmenim - jākrīt!

Tu esi notiesāts sevi pašu akmeņiem nomētāt. O, Zaratustra, tālu tu gan esi akmeni aizmetis, - bet uz tevi pašu kritīs viņš atpakaļ!"

Pēc šiem vārdiem rūķis apklusa; un tas ilga labu laiku. Bet viņa klusucie-šana mani nospieda; un tādā divatnē jūties, patiesi, vientuļāks nekā vienatnē!

Es kāpu, kāpu, es sapņoju, es domāju, - bet viss mani nospieda. Es līdzi-nājos slimniekam, kuru viņa ļaunā slimība nogurdina un kuru vēl ļaunāks sapnis no iemiguma traucē. -

Bet ir kaut kas manī, ko es par drosmi saucu: tas līdz šim ir nomācis manī katru noskumšanu. Šī drosme pēdīgi lika man apstāties un runāt: "Rūķi! Tu! Jeb es!" -

Drosme taisni ir tas labākais nāvesrīks, - drosme, kas uzbrūk: jo katra uzbrukumā ir uzvarsvinoša mūzika.

Bet cilvēks ir tas drošsirdīgākais zvērs: ar to viņš ir pārvarējis visus zvērus. Ar uzvarsvinošu mūziku pārvar viņš arī visas sāpes; bet cilvēku sāpes ir tās visdziļākās sāpes.

Drosme nonāvē arī galvas reiboni pie bezdibeņu malas, un kur gan cilvēks nestāvētu bezdibeņa malā! Vai pati skatīšanās - nav skatīšanās bezdibeņos?

Drosme ir tas labākais nāvesrīks: drosme nonāvē arī līdzcietību; bet līdzcietība ir tas dziļākais bezdibens; cik dziļi cilvēks ieskatās dzīvē, tik dziļi viņš ieskatās arī ciešanās.

Bet drosme ir tas labākais nāvesrīks, - drosme, kas uzbrūk: tā nonāvē pat nāvi, jo viņa runā: "Vai tā bija dzīvība? Nu lai tad arī notiek! Vēl reiz!"

Bet šais vārdos ir daudz uzvarsvinošas mūzikas. Kam ausis dzirdēt, tas lai dzird! -

2

"Pag! rūķi!" es teicu. "Es! Jeb tu! Bet es no mums abiem esmu tas stiprākais, - tu nepazīsti manu visdziļāko domu! Tās tu nepanestu!" -

Te, kas bija, kas ne - man kļuva vieglāk, jo rūķis, ziņkāris, nolēca man no kamiešiem! Un viņš notupās uz kāda akmens manā priekšā. Bet tur taisni bija caurbraucamie vārti, kur mēs apstājāmies.

"Vai redzi šos caurbraucamos vārtus! ruki!" runāju es tālāk. "Tiem ir divi sejas. Divi ceļi sanāk še kopā: tos neviens vēl nav izgājis līdz galam.

Šis garais ceļš uz šo pusi - tas ilgst veselu mūžību. Un garais ceļš uz viņu pusi - tas ir otra mūžība.

Viņi ir pretrunā, šie ceļi: viņi saduras kopā - un taisni še, pie šiem caur-braucamiem vārtiem viņi sanāk kopā. Caurbraucamo vārtu vārds stāv augšā rakstīts: "Mirklis".

Bet, ja pa vienu no tiem ietu tālāk - un vienmēr tālāk un tālāk, vai tu domā, rūķi, ka šie ceļi mūžīgi būtu pretrunā?" -

"Viss, kas taisns, tas melo," nomurmināja nicinoši rūķis. "Ikviena patiesība ir līka, pat laiks ir riņķis."

"Tu grūtuma gars!" teicu es saskaities. "Neizliecies, ka tas tik viegli! Citādi pametīšu tevi tepat tupam, tu klibzaķi, - un es tak tevi uznesu tik augstu!"

"Apskati," es turpināju, "šo mirkli! No šiem Mirkļa caurbraucamiem vārtiem iet garš mūža ceļš atpakaļ: aiz mums guļ mūžība.

Vai nav vajadzējis visam, kas spēj iet, jau reiz šo ceļu būt gājušam? Vai nav vajadzējis visam, kas var notikt, jau vienreiz būt notikušam, izdarītam, patecējušām?

Un, ja viss jau reiz ir bijis, ko domā, tu rūķi, par šo Mirkli? Vai nav vajadzējis arī šiem caurbraucamiem vārtiem jau - reiz še būt bijušiem.

Un vai viena lieta nav tik stipri saistīta ar otru, ka šis Mirklis visas nākamās lietas velk sev līdz? Tātad — arī sevi pašu?

Jo visam, kas spēj iet - arī pa šo garo ceļu uz to pusi, - vai tam n e v a j a g a viņu vēlreiz noiet! -

Un šis gausais zirneklis, kas mēnesnīcā rāpo, un pati šī mēnesnīca, un es un tu caurbraucamos vārtos, kopā čukstoši, par mūžīgām lietām čukstoši, vai mums visiem nevajaga būt jau bijušiem?

- un atkal atnākušiem, lai ietu pa viņu, otru ceļu, uz otru pusi, pa šo garo, drūmo ceļu - vai mums nav mūžam jāatgriežas?" -

Tā es runāju un vienmēr klusāk, jo baidījos no paša domām un aizdomām. Te piepeši izdzirdu kādu suni tuvumā kaucam.

Vai jel kādreiz biju dzirdējis suni tā kaucam? Mana doma nolidoja atpakaļ. Jā! Kad biju vēl bērns, visagrākajā bērnībā:

-   tad dzirdēju reiz suni tā kaucam. Un redzēju viņu arī, sabozušos, uz augšu paceltu galvu, drebošu, visklusākajā pusnaktī, kad pat suņi spokiem tic:

-   tā ka man kļuva viņa žēl. Patlaban taisni līda pilns mēness nāves klusumā namam pāri, patlaban palika viņš stāvam kā apaļš kvēlums, - klusi uz lēzenā jumta, it kā uz sveša īpašuma:

-   par to iztrūcinājās toreiz suns, jo suņi tic zagļiem un spokiem. Un, kad es atkal izdzirdu viņu tā kaucam, tad man no jauna kļuva viņa žēl.

Kur nu palika rūķis? Un caurbraucamie vārti? Un zirneklis? Un visi čuksti? Vai es sapņoju? Vai pamodos? Starp drūmām klintīm es piepeši atrados, viens pats, atstāts, visatstatākā mēnesnīcā.

Bet te gulēja cilvēks! Un tur! Suns lēkādams, sabozies, smilkstēdams, - tagad viņš ieraudzīja mani nākam - un no jauna iekaucās, iekliedzās - vai es jel kad biju dzirdējis suni tā pēc palīga saucam?

Un, patiesi, ko es ieraudzīju, to nekad vēl nebiju redzējis. Jaunu ganu es ieraudzīju lokāmies, žņaudzamies, raustāmies, pārgrieztām acīm. Un melna, smaga čūska karājās tam no mutes laukā.

Vai es jel kad biju redzējis tik daudz riebuma un nāves izbaiļu kādā sejā? Viņš laikam bija gulējis. Pa tam čūska viņam bij ielīdusi mutē un - pieko-dusies.

Mana roka raustīdama raustīja čūsku, - par velti! Viņa neizrāva čūsku iz mutes. Tad es uzkliedzu: "Kod nost! Kod nost!"

Galvu nost! Kod nost! - tā kliedza iz manis manas izbailes, mans ienaids, mans riebums, mana apžēlošana, viss mans labais un ļaunais izlauzās iz manis vienā kliedzienā. -

Jūs drošsirdīgie ap mani! Jūs meklētāji, kārdinātāji, un kas no jums ar viltīgām burām dodas neizdibinātās jūrās! Jūs mīklu minētāji!

Atminiet tad nu šo mīklu, ko toreiz redzēju, izskaidrojiet man tā visvientuļākā spoku!

Jo spoks tas bija un iepriekš-paredzējums - ko es redzēju toreiz līdzībā? Un kas ir tas, kam reiz vēl jānāk?

Kas ir tas gans, kuram čūska tā bij ielīdusi mutē? Kas ir tas cilvēks, kuram tādējādi tas visgrūtākais, vismelnākais ielīdis mutē? -

Bet gans koda, kā mans kliedziens to bij mācījis; viņš koda, un viņa kodiens bij labs! Tālu viņš izspļāva čūskas galvu - un uzlēca kājās. -

Ne kas vairs no gana, ne no cilvēka, - pārvērties, apspīdēts tēls, kas smējās? Nekad vēl virs zemes nebija cilvēks kādreiz tā smējies, kā viņš smējās!

Ak, mani brāļi, es dzirdēju smieklus, kas nebij cilvēku smiekli, — un nu moka mani slāpes, ilgošanās, kas nekad nenorimst.

Ilgas pēc šiem smiekliem mani moka: ak, kā es vēl spēšu dzīvot! Un kā es gan spētu tagad mirt! -

Tā runāja Zaratustra.

par svētlaimību pret gribu

Ar tādām mīklām un rūgtumu sirdī brauca Zaratustra pār jūru. Bet, kad viņš bij nobraucis četru dienu braukumu no svētlaimīgo salām un no saviem draugiem, viņš bij visas savas ciešanas pārvarējis, - uzvaras pilns un stingrām kājām stāvēja tas atkal uz sava likteņa ceļa. Un toreiz runāja Zaratustra uz savu gavilējošo sirdsapziņu tā.

Viens es esmu un tāds gribu palikt, viens ar dzidro debesi un brīvo jūru; un atkal ap mani ir pēcpusdiena.

Pēcpusdienā es atradu pirmo reizi citkārt savus draugus, pēcpusdienā arī otro reizi, - tai stundā, kad ikviena gaisma top rāmāka.

Jo, kas no laimes vēl ir ceļā starp debesi un zemi, tas meklējas nu par mājvietu kādu gaišu dvēseli: aiz 1 a i m e s ir ikviena gaisma tapusi rāmāka.

Ai, mana dzīves pēcpusdiena! Reiz nokāpa arī mana laime ielejā sev mājvietas meklēties, tad viņa atrada šīs atklātās, viesmīlīgās dvēseles.

Ai, manas dzīves pēcpusdiena! Ko gan es nedotu, lai tik man viens kas būtu: šis manu domu dzīvais iestāds un šī manas augstākās cerības rīta krēsla!

Ceļabiedrus meklēja reiz radošais un savas cerības bērnus: un redzi, iznāca tā, ka viņš tos nevarēja atrast, tā ka tam pašam viņi bij pirms jārada.

Tā es esmu sava darba vidū, pie saviem bērniem iedams un no viņiem nākdams: savu bērnu labad vajaga Zaratustram sevi pašu padarīt pilnīgu.

Jo no sirds dziļuma mīl tikai savu bērnu un savu darbu; un, kur liela mīlestība ir uz sevi pašu, tur tā ir grūtniecības pazīme: to es esmu atradis.

Vēl zaļo man mani bērni viņu pirmajā pavasarī, tuvu cits pie cita stāvoši un kopā vēju kratīti, mana dārza un labākās zemes koki.

Un patiesi! Kur tādi koki cits pie cita stāv, tur ir svētlaimīgo salas!

Bet reiz es tos izrakšu un izstādīšu katru par sevi, lai tie pierastu pie vientulības un stūrgalvības, un uzmanības.

Zarains un salīcis, un ar lunkanu sīkstumu lai viņš stāv tad pie jūras kā nepārvaramas dzīvības dzīvā bāka.

Tur, kur vētras jūrā brāžas un kalnu-snuķis ūdeni lok, tur lai ikviens no viņiem stāv dien' un nakti uz vakts sev par pārbaudīšanu un atzīšanu.

Atzītam un pārbaudītam jātop, lai zinātu, vai viņš manas sugas un manas cilts, - vai viņš ir ilgas gribas kungs, kluss arī tad, kad runā, un lēnprātīgs, kad viņš dodams jem:

- lai viņš reiz taptu man par ceļabiedru un Zaratustras līdzradītāju un līdzsvinētāju - tāds, kas manu gribu raksta uz maniem galdiņiem, lai visas lietas pilnīgāk piepildītu.

Un viņa dēļ un to, kas viņam līdzīgi, vajaga man pašam sevi padarīt pilnīgu: tālab es tagad izvairos no savas laimes un nododos visādai nelaimei - lai atzītu un pārbaudītu sevi pēdējo reizi.

Un, patiesi, laiks bija klāt man iet; un ceļinieka ēna un vēlīnais laiks, un klusākā stunda - viss runāja uz mani: "Ir pats pēdējais laiks!"

Vējš pūta pa atslēgas caurumu un sacīja: "Nāc!" Durvis viltīgi atsprāga un sacīja: "Ej!"

Bet es gulēju mīlestībā saistīts pie saviem bērniem: kāre uzlika man šo valgu, kāre pēc mīlestības, lai es taptu savu bērnu laupījums un viņu dēļ sevi pazaudētu.

Kārot - tas man jau nozīmē: sevi pazaudēt. J ū s esat mani, mani bērni! Sai esībā visam kam jābūt - drosmei un nekam nav jābūt - kārei.

Bet karsēdama stāvēja pār mani manas mīlestības saule, sava paša sulā vārījās Zaratustra, - tad izklīda virs manas galvas ēnas un šaubas.

Pēc sala un ziemas man jau alka: "O, lai sals un ziema atkal mani drebinātu un man zobus trīcinātu!" - tā es nopūtos, - tad pacēlās iz manis augšup ledaina migla.

Mana pagājība atdarīja savus kapus, daža dzīva aprakta skumja pamodās - viņa bija tikai dusējusi, apslēpta līķu drānās.

Un tā viss ar zīmēm man uzsauca: "Ir laiks!" Bet es - nedzirdēju, kamēr pēdīgi mans bezdibens nesakustējās un mana doma man neiedzēla.

Ak, bezdibeņdoma, kas tu esi mana doma! Kad rāsies man spēks: dzirdēt tevi rokamies un vairs netrīcēt?

Līdz pašam kaklam uzlec man sirds, dzirdot tevi rokamies! Pat tava klusuciešana mani žņaudz, tu bezdibenīgā klusētāja!

Vēl nekad neesmu iedrošinājies tevi augšup aicināt - pietiek jau, ka nēsāju tevi sev līdz! Vēl neesmu bijis diezgan stiprs pēdējai lauvas trakulībai un pārgalvībai.

Man pietika aizvien šausmīguma jau no tava smaguma, bet reiz man jāatrod vēl lauvas spēks un balss, kas tevi izsauks!

Un tikai tad, kad to būšu sevī pārvarējis, tad pārvarēšu es arī ko lielāku; un uzvarai jābūt par mana piepildījuma zīmogu! -

Bet līdz tam laikam es klīstu vēl pa nezināmām jūrām; nejaušība ar glumo mēli man glaimo; uz priekšu un atpakaļ es raugos, - un neredzu vēl gala.

Vēl nav nākusi manas pēdējās cīņas stunda, - jeb viņa nāk man nupat? Patiesi, ar kļūmīgu skaistumu uzlūko mani visapkārt jūra un dzīve!

Ai, manas dzīves pēcpusdiena! Ai, laime pirms vakara! Ai, osta jūras selgā! Ai, miers nezināšanā! Kā es jums visiem neuzticos!

Patiesi neuzticīgs es esmu pret jūsu kļūmo skaistumu! Es līdzinos mīļotājam, kas neuzticas pārāk maigiem smaidiem.

Kā viņš ar greizsirdību atgrūž no sevis vismīļāko, palikdams maigs pat savā bargumā, - tā arī es atgrūžu no sevis šo svētlaimības stundu.

Prom no manis, tu svētlaimīgā stunda! Ar tevim atnāca pie manis svēt-laimība pret gribu! Gatavs padoties savām visdziļākajām ciešanām, es še stāvu, - nelaikā tu esi nākusi!

Prom no manis, tu svētlaimīgā stunda! Labāk ņem mājvietu tur - pie maniem bērniem! Steidzies! Un svētī tos vēl pirms vakara ar manu laimi.

Tur nāk jau vakars: saule riet. Prom - mana laime! -

Tā runāja Zaratustra. Un viņš gaidīja uz savu nelaimi cauru nakti, bet nesagaidīja. Nakts palika kā bijusi gaiša un klusa, un pati laime nāca viņam tuvāk un tuvāk. Bet, gaismai svīstot, Zaratustra sāka smieties savā sirdī un sacīja zobgalīgi: "Laime skrej man pakaļ. Tas nāk no tam, ka es sieviešiem pakaļ neskrēju. Bet laime ir sieviete."

pirms saules lēkta

Ai, debess pār mani, dzidrā! dziļā! Tu gaismas bezdiben! Tevī raugoties, trīsu aiz dievišķām kārēm.

Tavā augstumā mesties - tā mana dzīle! Tavā dzidrumā slēpties - tā mana nevainība!

Dievu aizklāj viņa daiļums - tā tu noslēp savas zvaigznes. Tu nerunā - tā tu izpaud man savu gudrību.

Mēma pār bangojošo jūru tu šodien man pacēlies, tava mīlestība un tavs kaunīgums izpauž sevi manai bangojošai dvēselei.

Kā tu daiļa pie manis nāci, noslēpušies savā daiļumā, kā tu mēmi uz mani runā, izpauzdamās savā gudrībā.

Ai, kā gan es neuzminētu visu tavas dvēseles kaunīgumu! Pirms saules tu pie manis nāci, pie visvientuļākā.

Mēs esam draugi no laika gala: mums ir vienas un tās paša bēdas un baismas un būtība; pat saule ir mums viena pati.

Mēs nerunājam savā starpā, jo mēs zinām par daudz, - mēs ciešam klusu, smaidiem mēs darām viens otram zināmu savu zināšanu.

Vai tu neesi manas uguns gaišums? Vai tev nepiemīt maniem ieskatiem radniecīga dvēsele?

Kopā mēs mācījāmies visu; kopā mācījāmies pacelties pār sevi pašu pie sevis paša un dzidri smaidīt:

- dzidri lejup smaidīt spodrām acīm un iz jūdzēm tālas tāles, kad mums zem kājām mutuļoja spaidi un nolūks, un vainīgums kā daždien migla.

Un klejoju es viens: pēc kā gan slāpa mana dvēsele naktīs un uz maldu takiem? Un kāpu es kalnos: ko gan es meklēju, ja ne tevi kalnos?

Un visas manas ceļa gaitas un kāpšana kalnos: nepieciešamība tas viss tikai bija un neveiklim glābiņš, - lidot vienīgi grib visa mana griba, ielidot tevī!

Un ko gan es vairāk ienīdu nekā velkošos mākoņus un visu, kas tevi aptraipa? Un sava paša ienaidu es ienīdu, tādēļ ka viņš tevi aptraipīja!

Velkošos mākoņus es neieredzu, šos lienošos laupītājkaķus: viņi noņem tev un man, kas mums kopīgs, - dižo, neaprobežoto Jā- un Āmen-sacīšanu.

Šos vidutājus un maisītājus mēs neieredzam, šos velkošos mākoņus: šos puseniekus un pusaugstuma līdējus, kas nav iemācījušies ne svētīt, ne no sirdsdziļuma lādēt.

Drīzāk es būtu ar mieru sēdēt zem aizklātas debess, mucā, drīzāk bez debess bezdibenī sēdēt nekā tevi, gaismas debess, redzēt aptrieptu lienošiem mākoņiem!

Un bieži es kāroju sastiprināt tos robotām zibens zelta drātīm kopā, lai, līdzīgi pērkonim, varētu bungot pa viņu katla dibenu:

- kā skaudīgs bundzinieks, jo viņi nolaupa man tavu Jā! un Āmen, tu debess pār mani, dzidrā! Tu gaismas bezdiben! - jo viņi tev manu Jā! un Āmen! nolaupa.

Drīzāk es pieciešu troksni un pērkoni, un negaisa-lāstus nekā šo apdomīgo, atturīgo kaķa mierīgumu, un arī starp cilvēkiem es ienīstu visvairāk klusu-staigātājus un bezmugurkauļus, un mīkstčauļus, un atturīgos, vilcinošos velkošos mākoņus.

Un, "kas nespēj svētīt, tam jāmācās lādēt!" - šī gaišā mācība nokrita man no gaišām debesīm, šī zvaigzne stāv vēl tagad melnās naktīs pie manām debesīm.

Bet es esmu svētītājs un jā-sacītājs, ja vien tu ap mani esi, tu dzidrā! spodrā! Tu gaismas-bezdiben! - visos bezdibeņos tad es vēl nesīšu savu svētošo jāvārdu.

Par svētītāju es esmu tapis un par jā-sacītāju: un tādēļ es ilgi cīnījos un biju cīkstonis, lai dabūtu reiz brīvas rokas svētīšanai.

Bet tā ir mana svētīšana - pār ikvienu lietu būt kā viņas pašas debesīm, kā viņas apaļajam jumam, viņas dzidrajam zvanam un mūžīgajam drošumam: un svētlaimīgs ir tas, kas tā svētī!

Jo lietas ir kristītas pie mūžības avota un viņpus labā un ļaunā; bet pats labais un ļaunais ir tikai bēgošas ēnas, mitras nobēdās un velkošies mākoņi.

Patiesi, tā ir svētība un nevis lāsti, kad es mācu: "Pār visām lietām stāv atgadījuma-debess, nevainības-debess, nejaušības debess, pārgalvības debess."

"Nejaušība" - tas ir pasaules vecākais dižciltīgums, to es atdevu visām lietām atpakaļ, es atpestīju viņas no kalpības nolūka.

Šo brīvestību un debesdzidrumu es nostādīju līdzīgi dzidram zvanam pār visām lietām, mācīdams, ka pāri viņām un caur viņām nekāda "mūžīgā griba" - negrib.

Šo pārgalvību un šo aušību es nostādīju viņējās gribas vietā, kad es mācīju: "Pie visa ir viena lieta neiespējama - saprātība!"

Drusciņ prāta, zināms, kāda gudrības sēkliņa ir izkaisīta no zvaigznes līdz zvaigznei, - šis raugs ir piemaisīts visām lietām: aiz aušības ir gudrība piemaisīta visām lietām!

Drusciņ gudrības ir vēl iespējams; bet šo svētlaimīgo drosmi es uzgāju visās lietās: ka viņas drīzāk ir ar mieru dejot nejaušības kājām.

Ai, debess pār mani, dzidrā! augstā! Tas ir nu man tavs dzidrums, ka nav mūžīga prāta-zirnekļa un zirnekļa tīklu:

- kad tu esi man dejas vieta dievišķiem atgadījumiem, kad tu esi man dievu galds dievišķiem kauliņiem un kauliņmetējiem! -

Bet tu nosarksti? Vai es izrunāju to, kas nav runājams? Vai es zaimoju, gribēdams tevi svētīt?

Jeb tas ir kaunīgums divatā, kas tev liek nosarkt? - Vai tu pavēli man iet un ciest klusu, jo nu - nāk diena?

Pasaule ir dziļa - un dziļāka, kā jebkad dienai šķitusi! Ne visu drīkst dienas priekšā ietērpt vārdos. Bet diena nāk - nu tad šķirsimies!

Ai, debess pār mani, tu kaunīgā! kvēlošā! Tu mana laime pirms saules lēkta! Bet diena nāk: nu tad šķirsimies! -

Tā runāja Zaratustra.

par pamazinošo tikumību

1

Kad Zaratustra bij atkal uz cietzemes, viņš negāja taisni uz saviem kalniem un savu alu, bet izstaigājās pa daudziem ceļiem un aptaujājās šo un to, tā ka viņš jokodams pats par sevi sacīja: "Lūk, upe, kas līču loču tek atpakaļ uz savu izteku!" Jo viņš gribēja izzināt, kas pa tam ar cilvēku noticis: vai viņš lielāks vai mazāks tapis. Un reiz viņš ieraudzīja veselu rindu jaunu namu; tad viņš pabrīnījās un sacīja:

"Ko šie nami nozīmē? Patiesi, tā nav nekāda lielā dvēsele, kas tos nostādījusi sev par līdzību!

Vai kāds muļķa bērns tos nav izņēmis no savas paiju kastītes? Kaut jel kāds cits bērns tos ieliktu atkal savā paiju kastītē!

Un šīs istabas un šie kambari: vai vīri var no tiem iziet un tajos ieiet? Tie liekas taisīti zīda lellēm; vai podlaižiem, kas ļaujas vēl ap sevi laizīties."

Un Zaratustra palika stāvam un nogrima domās. Pēdīgi viņš sacīja noskumis: "Viss ir tapis sīkāks!

Visur es redzu zemākus vārtus: kas man līdzīgs, gan var caur tiem izspraukties, bet - viņam vajaga saliekties!

Ak, kad es tikšu atkal savā dzimtenē, kur man nebūs vairs jāliecas - nebūs vairs jālokās sīciņo priekšā!"

Un Zaratustra nopūtās un raudzījās tālumā. -

Bet to pašu dienu viņš runāja savu runu par pamazinošo tikumību.

2

Es eju caur šo ļaužu vidu un turu acis vaļā: viņi to man nepiedod, ka es neapskaužu viņu tikumus.

Viņi tīkā man iekost par to, ka uz viņiem saku: sīkiem ļautiņiem vajadzīgi sīki tikumi, - un ka man grūti būt vienis pratis ar to, ka sīki ļautiņi vajadzīgi!

Vēl es atgādinu gaili še svešā pagalmā, kuru knābā pat vistas; bet tādēļ uz šim vistām es nebūt neskaistos.

Es esmu pieklājīgs pret viņiem kā pret visiem mazajiem kaitinātajiem; sabozties pret to, kas mazs, - šķiet man eža gudrība.

Viņi triec visi par mani, kad tie vakarā sēd ap pavardu, - viņi triec par mani, bet neviens nedomā - pie manis!

Tā ir tā jaunā klusībā, ko es mācījos: viņu plosīšanās ap mani pārklāj villaini pār manām domām.

Viņi plosās savā starpā: "Ko nesīs mums šis tumšais padebesis? Būsim uzmanīgi, ka viņš neatnes mums kādu sērgu!"

Un nesen kāda sieva atrāva pie sevis savu bērnu, kas tiecās pie manis. "Vediet bērnus pie malas!" viņa kliedza. "Tādas acis noskauž bērnu dvēseles."

Viņi klepo, kad es runāju: šķizdami klepošanu esam ierunu pret asajiem vējiem, - viņi nenojauš nenieka no manas laimes šalkoņas!

"Mums nav vēl laika Zaratustram," - tā viņi iebilst; bet kāda daļa man ir gar tādu laiku, kam "nav laika" Zaratustram?

Un pat kad viņi mani cildina: kā gan es spētu viņu cildās iemigt? Dzelkšņu josta ir man viņu uzslava: viņa skrāpē mani pat tad, kad to noraisu.

Un arī to es no viņiem mācījos: tas, kas slavē, izliekas, kā kad viņš dotu atpakaļ, bet patiesībā viņš tīkā dabūt vēl vairāk!

Jautājiet manai kājai, vai tai tīkas viņu cildināšana un vilināšana! Patiesi, pēc tādas takts un tāda tiktāka viņai netīk ne dejot, ne mierā stāvēt.

Sīktikumībā viņiem tiktos mani ievilināt un uzslavēt; uz sīklaimes tiktāku viņiem gribētos pierunāt manu kāju.

Es eju caur šo ļaužu vidu un turu acis vaļā: sīkāki viņi ir tapuši un kļūst aizvien sīkāki,-bet to dara viņu mācība par laimi un tikumību.

Viņi arī tikumībā ir pazemīgi - jo viņiem vajag omulības. Bet ar omulību saderas tikai pazemīga tikumība.

Tiesa, arī viņi mācās pa savai modei soļot un uz priekšu soļot, bet es to saucu par klibošanu. - Tā viņi top par šķērsli ikvienam, kas steidzas.

Un dažs no viņiem skatās uz priekšu un redz pie tam atpakaļ, ar stīvu pakausi: tādiem es labprāt uzgrūstos virsū.

Kāja un acis nedrīkst melot, nedz cita citu apmelot. Bet daudz melu piemīt sīkajiem ļautiņiem.

Daži no viņiem grib, bet lielākais vairums tikai tiek gribēts. Daži no viņiem ir īsti, bet lielākais vairums ir - slikti aktieri.

Ir starp viņiem neapzinīgi aktieri un aktieri pret gribu, - īstie ir aizvien reti, vistim īstie aktieri.

Vīra īpašību te ir maz, tālab viņu sievietes izvēršas par vīriem. Jo tikai tas, kas pietiekošā mērā vīrs, atpestīs sievā - sievu.

Un šī ir tā vissliktākā liekulība, kuru pie viņiem uzgāju: ka pat tie, kas pavēl, glaimo to tikumiem, kuri kalpo.

"Es kalpoju, tu kalpo, mēs kalpojam," - tā lūdzas še arī valdītāju liekulība, - un vai! kad pirmais kungs ir tikai pirmais kalps!

Ak, arī viņu liekulības ir ielidojusi manas acs ziņkārība; un brangi es esmu noskārtis visu viņu mušas-laimīti un viņu dūkšanu ap saules apspīdētām logu rūtīm.

Tik daudz labsirdības, tik daudz vājību es redzu. Tik daudz taisnīguma un līdzcietības, tik daudz vājību.

Apaļi, taisnīgi un labsirdīgi viņi ir cits pret citu, kā smilšu graudiņi apaļi, taisnīgi un labsirdīgi ir pret smilšu graudiņiem.

Rātni apkampt sīku laimīti - to viņi dēvē par "nodošanos"! - un pie tam viņi rātni šķielē jau pēc jaunas sīklaimītes.

Savā vientiesībā viņi īsteni grib vienu lietu par visām vairāk: ka viņiem neviens nedarītu pāri. Tādēļ viņi ir uzmanīgi pret kuru katru un dara tam labu.

Bet tā ir bailība: jebšu tā saucas arī par "tikumību". -

Un, ja viņi kādreiz runā skarbi, šie sīkie ļautiņi, tad es dzirdu tur vienīgi viņu aizsmakumu, - tie aizsmok no ikvienas vēja pūsmiņas.

Gudrinieki viņi ir, viņu tikumiem ir gudri pirksti. Bet viņiem trūkst dūru, viņu pirksti nemāk aiz dūrēm aizlīst.

Tikums ir viņiem tas, kas padara rātnu un lēnu, tādēļ viņi pataisīja vilku par suni un cilvēku pašu par cilvēka labāko mājlopu.

"Mēs nolikām savu krēslu pa v i d u - to saka man viņu smīni - un tikpat tālu no mirstošiem cīkstoņiem kā no pieticīgām cūkām".

Bet tā ir - v i d i š ķ ī b a, jebšu to sauc arī par mērenību. -

3

Es eju caur šo ļaužu vidu un izmetu dažu labu vārdu, bet viņi neprotas to nedz paņemt, nedz paturēt.

Viņi brīnās, ka neesmu nācis gānīties par viņu kārībām un netikumiem; un patiesi, es neesmu nācis, lai biedinātu no kabatas zagļiem!

Viņi brīnās, ka es negribu viņu gudrību padarīt vēl atjautīgāku un asāku: it kā viņiem vēl trūktu prātvēderu, kuru balss čirkst kā grifele uz šīfera tāfeles!

Un, kad es saucu: "Nolādiet sevī visus bailīgos velnus, kam tīkas smilkstēt un sakrustot rokas, un lūgties," - tad viņi kliedz: "Zaratustra ir bezdievis."

Un sevišķi to kliedz viņu pazemības mācītāji; bet taisni viņiem man tīkas iekliegt pašās ausīs: Jā! Es esmu Zaratustra, tas bezdievis!

Šie pazemības mācītāji! Visur, kur ir kas sīks, slimīgs un kraupains, tur viņi lien, līdzīgi utīm; un tikai riebums neļauj man viņus noknakšķināt.

Nu tad ar'! Šis ir mans sprediķis viņu ausīm: es esmu Zaratustra, tas bezdievis, kas runā: "Kurš ir bezdievīgāks par mani, ka es varētu priecāties par viņa aizrādījumiem?"

Es esmu Zaratustra, tas bezdievis: kur es atradīšu sev līdzīgus? Un visi tie ir man līdzīgi, kas nododas paši savai gribai un nomet no sevis visu pazemību.

Es esmu Zaratustra, tas bezdievis: es vāru ikvienu atgadījumu pats savā podā. Un tikai tad, kad tas tur savārīts, es to apsveicu par savu barību.

Un, patiesi, dažs labs atgādinājums nāca uzkundzīgi pie manis, bet vēl uzkundzīgāk runāja uz viņu mana griba, - tūdaļ viņš nokrita ceļos lūgdamies,

- lūgdamies, kaut jel viņš atrastu mājas vietu manī un sirdī, un glaimīgi pierunādams: "Paskat taču, Zaratustra, tā tik draugs pie drauga nāk!" -

Bet ko es runāju, kur nevienam nav manu ausu! Un tā es kliegšu pa visiem vējiem:

"Jūs topat aizvien sīkāki, jūs sīkie ļautiņi! Jūs sadrūpat drupatās, jūs omulīgie! Jūs aiziesiet vēl bojā -

- aiz jūsu daudzajiem sīkajiem tikumiem, aiz jūsu pastāvīgās sīkās pazemības!

Par daudz žēlojoša, par daudz piekāpīga - tāda ir jūsu zeme. Bet, lai koks izaugtu liels, tad vajaga viņam cietā klintī ietvert cietas saknes!

Arī tas, ko jūs atmetat, palīdz aust visas cilvēces nākamības audumus; pat jūsu it nekas ir zirnekļa tīkls un zirneklis, kas pārtiek no nākamības asinīm.

Un, kad jūs ņemat, tad tas iznāk it kā zagšana, jūs sīkie tikumnieki; bet arī starp blēžiem runā gods: "Jāzog tikai tur, kur nevar nekā laupīt."

"Tiek dots" - arī tā ir pazemības mācība. Bet es jums saku, jūs omulīgie: tiek ņemts un tiks arvien vairāk no jums ņemts!

Ak, kaut jūs visu pus gribēšanu no sevis nokratītu un kļūtu apņēmīgi tā bezdarbībā, kā darbā!

Ak, kaut jūs saprastu manus vārdus: "Dariet, ko darīdami, - bet esiet vispapriekš tādi, kas spēj gribēt!

Mīliet kaut ari savu tuvāko kā sevi pašu, - bet esiet vispirms tādi, kas mīl sevi pašu,

- mīl ar lielo mīlestību, mīl ar lielo nicināšanu!"" Tā runā Zaratustra, tas bezdievis. -

Bet ko es te runāju, kur nevienam nav ma nu ausu! Te ir vēl veselu stundu man par agru.

Sava paša priekšeivis es esmu starp šiem ļaudīm, sava paša gaiļa sauciens tumšajās ielās.

Bet viņu stunda nāk! Un arī manēja nak! Ik stundas top viņi mazāki, nabagāki,'neauglīgāki, - nabaga zāle! nabaga zeme!

Un drīzumā viņi būs kā nokaltusi zāle un stepe, un patiesi! noguruši no sevis paša - un vairāk pēc uguns nekā pēc ūdens slāpstoši!

Ai, svētītā zibens stunda! Ai, priekšpusdienas noslēpums! - Par skrejošu uguni es gribu tos vēl kādreiz pataisīt un par sludinātājiem ar liesmu mēlēm:

- pasludināt vajadzēs viņiem vēl kādreiz ar liesmu mēlēm: viņš nāk, viņš ir tuvu klāt, šis 1 i e 1 a i s d i e n a s-vi d u s!-

Tā runāja Zaratustra.

uz eljas kalna

Ziema, bargā viešņa, sēd pie manis mājā; zilas ir man rokas no viņas draudzīgajiem roku spiedieniem.

Es mīlu viņu, šo bargo viešņu, bet labprāt pametu to sēdam vienu. Labprāt es no viņas pamūku; un, ja labi māk mukt, tad var no viņas izmukt!

Siltām kājām un siltām domām es mūku uz turieni, kur vējš stāv klusu, uz mana Eljas kalna saulgozi.

Tur es smejos par savu bargo viešņu un turu uz viņu labu prātu par to, ka vina man mājās izķersta mušas un noklusina daudz sīku troksnīšu.

Vina nevar ciest, ka viens ods dzied vai pat divi; arī ielu viņa padara tik vientuļu, ka mēnesnīca tur pa nakti baidās.

Nikna viešņa tā ir, - bet es viņu cienu un neloku savus ceļus kā mīkstčauļi resnvēderainu ugunselku priekšā.

Drīzāk drusciņ paklabināt zobus nekā pielūgt elkus! - tā tas manā daba. Un sevišķi es nevaru ieredzēt visus gailos, tvaikainos, sasmakušos ugunselkus.

Ko es mīlu, to es mīlu vairāk ziemu nekā vasaru; brangāk es zobojos tagad par saviem valdniekiem un sirsnīgāk, kopš pie manis ziema mājās sēd.

Sirsnīgi, no tiesas, pat tad vēl, kad liekos uz auss, - smejas un plosās vēl mana kaut kur nolīdusi laime; smejas vēl mans māņu sapnis.

Es - līdējs? Nekad savā mūžā neesmu līdis vareno priekšā; un, ja kādreiz esmu melojis, tad esmu melojis aiz mīlestības. Aiz to esmu jautrs arī ziemas cisās.

Niecīga gultiņa silda mani vairāk nekā grezna, jo es esmu greizsirdīgs uz savu nabadzību. Bet ziemu viņa man ir visuzticīgākā.

Ar kādu nekādu ļaunumu es uzsāku katru dienu, es pazobojos par ziemu, izpeldēdamies aukstā ūdenī: par to rūc uz mani mana stingrā mājas draudzene.

Man tīkas arī viņu pakutināt ar vaska svecīti, lai tā izlaistu debesis iz pelnpelēkās krēslas.

Sevišķi ļauns es esmu no rīta - agrajā stundā, kad spainis klaudz pie akas un zirgi silti zvaigā pelēkajās ielās.

Nepacietīgi tad gaidu, kad man reiz parādīsies gaišā debess, sniegspro-gainā ziemas debess, sirmām skropstām, baltu galvu, -

- ziemas debess, klusucietošā, kas bieži pat nocieš klusu savu sauli!

Vai gan no viņas esmu mācījies ilgo, gaišo klusuciešanu? Jeb viņa to mācījusies no manis? Jeb katrs no mums to pats atradis?

Visu labo lietu sākums ir tūkstoškārtīgs, - visas labās, pārgalvīgās lietas ielec aiz prieka būtībā: kādēļ gan viņām tas būtu jādara tikai - vienreiz!

Laba, pārgalvīga lieta ir arī ilgā klusuciešana; un, līdzīgi ziemas debesīm, lūkoties ar gaišu, apaļacīgu seju:

- līdzīgi viņām nociest klusu savu sauli un savu nelokāmo saules-gribu: patiesi šo mākslu un šo ziemas pārgalvību es esmu labi iemācījies!

Mana mīļākā ļaunsirdība un māksla ir tā, ka mana klusuciešana ir mācījusies sevi ar klusēšanu nenodot.

Vārdiem un kauliņiem klabinādams, es piemānu svinīgos gaidītājus: no visiem šiem stingrajiem uzraugiem jāizmūk manai gribai un nolūkam.

Lai neviens neielūkotos manā dzīlē un manā pēdējā gribā, - tam es esmu uzgājis ilgo, gaišo klusuciešanu.

Dažu labu gudro es esmu uzgājis, kas aizplīvuroja savu seju un duļķoja savu ūdeni, lai neviens neredzētu tam cauri.

Aba taisni pie viņa nāca gudrākie neuzticētāji un mīklu minētāji - viņam taisni izzvejoja viņa noslēptākās zivis!

Bet gaišie, drošie, caurredzamie - tie man ir tie gudrākie kluscieši, kuru dzīle ir tik dziļa, ka pat tas dzidrākais ūdens viņus - nenodod.

Tu sniegsprogainā kluscietošā ziemasdebess, tu apaļacīgā baltgalve virs manas galvas! Ai, tu manas dvēseles un viņas pārgalvības debešķīgā līdzība!

Un vai gan man nav jāpaslēpjas kā tādam, kas norijis zeltu, - lai neuz-šķērstu manu dvēseli?

Vai man nav jāstaigā uz ķekatām, lai tie neieraudzītu manas garās kājas, - visi šie tumšie skauģi, kas ap mani ir?

Šīs piekvēpušās, remdenās, novalkājušās, sazaļojušās, nošurpušās dvēseles - kā varētu viņu skaudība panest manu laimi!

Tālab es rādu viņiem tikai ledu un ziemu manos kalngalos - un nevis, ka mans kalns skauj ap sevi arī saules joslas!

Viņi dzird tik kaucam manas ziemas aukas: un nevis, ka es traucos arī pār siltām jūrām, līdzīgi ilgu pilniem, smagiem, karstiem dienvidus vējiem.

Viņi nožēlo arī manas nereizas un nejaušības, - bet mans vārds skan: "Ļaujiet nejaušībai pie manis nākt: nevainīga viņa ir kā daždien bērns!"

Kā viņi varētu panest manu laimi, ja es ap to neapliktu nereizas un ziemas likstas, un leduslāču cepures, un sniegadebess segas!

-    ja es pats par viņu līdzcietību neiežēlotos: par šo tumšo skauģu līdzcietību!

-    ja es pats nenopūstos un nedrebinātos no aukstuma viņu priekšā un neļautos pacietīgi ietīstīties viņu līdzcietībā!

Tā ir manas dvēseles gudrā pārgalvība un labprātība: viņa nenoslēpj savu ziemu un savas saltās aukas; viņa neslēpj arī savus sala pampumus.

Vienam ir vientulība slimnieka bēgšana, otram vientulība ir bēgšana no slimniekiem.

Lai viņi dzird mani drebināmies un nopūšamies aiz ziemassala, visi šie skaudīgie nabaga nelgas! Ar šādām nopūtām un drebuļiem es tomēr muktu laukā no viņu kurinātām istabām.

Lai viņi nožēlo mani un nopūšas līdz ar manim par maniem sala pampumiem. "Pie atziņas ledus viņš vēl nosals!" - tā gaužas tie.

Pa tam es skraidu siltām kājām krustām un šķērsām pa manu Eljas kalnu: mana Eljas kalna saulgozī es dziedu un zobojos par visu līdzcietību. -

Tā dziedāja Zaratustra.

par garāmpaiešanu

Tā caur daudz ļaudīm un daudz pilsētām lēnām soļodams, gāja Zaratustra ar līkumu atpakaļ uz savu kalnu un savu alu. Un, raugi, pie tam viņš nejauši nonāca arī pie lielās pilsētas vārtiem, bet še metās viņam virsū, rokas izpletis, kāds saskaities nerrs un stājās tam ceļā. Bet tas bija tas pats nerrs, kuru ļaudis saukāja par "Zaratustras ērmu", jo viņš bija šo to piesavinājies no viņa izteiksmes un labprāt arī mīlēja aizņemties no viņa gudrības mantnīcas. Šis nerrs uzrunāja Zaratustru tā:

"O, Zaratustra, še ir lielā pilsēta: še tev nav nekā ko meklēt, bet pazaudēt tu vari visu.

Kālab tev iegribējās šos dubļus brist? Apžēlojies taču par savām kājām! Spļauj labāk virsū pilsētas vārtiem - un griezies atpakaļ.

Še ir pekle vientuļnieka domām: še dižas domas vāra dzīvas un savāra sīkas.

Še sapūst visas dižās jūtas: še drīkst tikai izkaltušas jūtiņas grabināt!

Vai tu nesaod jau kautuvju un gara ēdienmāju smaku? Vai šī pilsēta nav piekvēpuši nokauta gara tvaikiem?

Vai tu neredzi dvēseles karājamies kā ļenganas, netīras lupatas? - Un viņi vēl izgatavo avīzes no šīm lupatām!

Vai tu nedzirdi, kā gars še kļuvis par vārdu spēli? Derdzošās vārdu samazgas viņš izvemj! - Un viņi iztaisa vēl avīzes no šīm vārdu samazgām.

Viņi trenkā cits citu un nezina - uz kurieni? Viņi iekarsē cits citu un nezina - kamdēļ? Viņi plarkšķina savu skārdu, viņi šķindina savu zeltu.

Viņi ir salti un meklē siltumu degvīnā; viņi ir sakarsuši un meklē dzestrumu sasalušos garos; visi viņi ir neveseli un sasirguši ar atklātības domām.

Visām kārībām un netikumiem še ir mājvieta; bet še ir arī tikumnieki, še ir daudz izveicīgu, izgudrotu tikumu.

Daudz izveicīgu tikumu ar rakstāmiem pirkstiem un ar cietu tupamo un gaidāmo, viņi apsvētīti sīkām krūšu zvaigznītēm un izbāztām meitām bez sēdamā.

Še piemīt arī daudz svētulības un daudz zemas liekulības un iztapības karapulku dieva priekšā.

"No augšas" pil taču zvaigznes un visužēlīgās siekalas; uz augšu ilgojas ikviena bezzvaigznes krūts.

Mēnesim ir savs galms*, un galmam - savs izdzimums, bet visu, kas nāk no galma, pielūdz ubagi un visa izmanīgā ubagu tikumība.

"Es dienu, tu dieni, mēs dienam," - firstu tā lūdzas visa izmanīgā tikumība, lai nopelnītā zvaigzne beidzot piekārtos pie iekritušās krūts!

Bet mēness griežas vēl ap visām pasaulīgām lietām; tā griežas ari vēl firsts ap to vispasaulīgāko lietu, - bet tas ir krāmu tirgotāju zelts.

Karapulku dievs nav pulksteņa dievs: firstam ir vara, bet krāmu tirgotājs -

dara.**

Pie visa, kas tevī gaišs un stiprs, un labs, Zaratustra! spļauj virsū šai krāmu tirgotāju pilsētai un griezies atpakaļ!

Še asins, pa dzīslām plūstoša, ir pūstoša un strutaina, un putaina: spļauj virsū lielajai pilsētai - tā ir liela nojume, kur sabirst visas sēnalas!

Spļauj virsū saplacināto dvēseļu pilsētai un iekritušo krūšu un skaudīgo acu, un lipīgo pirkstu -

šai uzbāzīgo pilsētai un nekauņu rakstnieķeļu, un bļauru, un pārkairinātu godkārībnieku:

kur viss sasmakušais, smirdošais, saldkārigais, gļetais, trumainais, kļū-mais un drūmais ir sadrūzmējies:

- spļauj virsū lielajai pilsētai un griezies atpakaļ!" -

Bet te pārtrauca Zaratustra plosošos nerru un aizspieda viņam muti. "Mitējies reiz!" uzsauca Zaratustra. "Man sen jau riebjas tava runa un tava izteiksme!

Kālab tu dzīvoji tik ilgi purvā, ka tev pašam vajadzējis tapt par vardi un krupi?

Vai tev nu pašam netek strutainas, putainas purva asinis pa dzīslām, ka tu tā esi iemācījies kvarkstēt un gānīties?

Kālab tu negāji mežā? Vai neari zemi? Vai jūra nav pilna zaļu salu?

Es nicinu tavu nicināšanu; un, ja tu mani biedināji, - kālab tu nebiedināji sevi pašu?

Vienīgi iz mīlestības jāpaceļas spārnos manai nicināšanai un manam biedinātājam putnam un nevis iz purva! -

Tevi dēvē par manu ērmu, tu plosīgo nerri, bei es tevi nosaucu par manu urkšķa cūku, - ar urkšķēšanu tu man arī sabojā manu uzslavu bezprātam.

Kas tas gan bija, kas tevi vispirms spieda urkšķēt? Ka neviens tev nav pietiekoši glaimojis, - tādēļ tu nosēdies šais dubļos, lai tev būtu iemesls daudz urkšķēt, -

- lai tev būtu iemesls daudzkārt atriebties! jo atriebība, tu uzpūtīgais nerri, ir visa tava plosīšanās, es esmu tevi labi izpratis!

Bet tava nerra runa kaitē man pat tur, kur tev ir taisnība! Un, ja Zara-tustras vārdam būtu pat simtkārt taisnība, tu tomēr manam vārdam aizvien - nodarītu netaisnību!"

Tā runāja Zaratustra; un viņš uzlūkoja pilsētu un ilgi cieta klusu. Beidzot runāja viņš tā:

"Man riebjas arī šī lielā pilsēta un ne tik vien šis nerrs. Še un tur nav nekā ko labot, nekā ko ļaunot.

Vai! šai lielai pilsētai! - Un man gribētos jau tagad redzēt uguns stabu, kurā tā tiktu sadedzināta!

Jo šādiem uguns stabiem jāiet lielajam dienas vidum pa priekšu. Tomēr tam visam ir savs laiks un sava paša liktenis. -

Bet šo mācību es tev dodu, nerr, uz šķiršanos: kur nevar vairs mīlēt, tur -jāpaiet garām!" -

Tā runāja Zaratustra un pagāja garām nerram un lielajai pilsētai.

par atkritējiem

1

Ak, vai viss jau gul novītis un nobālis, kas vēl nesen šai pļavā zaļoja un ziedēja? Un cik daudz cerību medus es no šejienes nesanēšu savās dravās!

Šīs jaunās sirdis ir jau visas tapušas vecas, - un pat ne vecas! tikai gurdas, pliekanas, rāmas, - viņas sauc to "mēs atkal esam tapušas dievbijīgas".

Vēl nesen es redzēju viņas rīta agrumā izskrejam laukā drošsirdīgām kājām, bet viņu atzīšanas kājas pagura, un nu viņi apmelo pat savu rīta-drosmi!

Patiesi, dažs labs no viņiem cilāja reiz kājas kā daždien dejotājs, viņam māja manas gudrības smiekli, - tad viņš kļuva domīgs. Nupat es viņu redzēju salīkušu lienam pie krusta.

Ap gaismu un brīvību lidoja viņi reiz līdzīgi odiem un jauniem dzejniekiem. Drusciņ vecāks, drusciņ vēsāks: un jau viņi ir tumsoņi un liekuļi, un aizkrāsnes tupētāji.

Vai viņu sirds izsamisa tādēļ, ka vientulība mani aprija kā valzivs? Vai viņu auss ilgi blīnēja ilgās par velti pēc manis un maniem tauru- un herolda-saucieniem?

-Ak! aizvien tādu ir bijis maz, kuru sirdīs ilgi uzglabājas drosme un pārgalvība: un tādiem arī gars paliek pacietīgs. Bet pārējie ir gļēvuļi.

Pārējie, tas ir, tie, kuru aizvien ir visvairāk, ikdienība, pārpalikums, par-daudz daudzie - tie visi ir gļēvuļi!-

Kas man līdzīgs, tam arī man līdzīgi piedzīvojumi ceļā atgadīsies: tā ka viņa pirmajiem biedriem vajadzēs būt miroņiem un ķipariem.

Bet viņa otrie biedri - tie sauksies par ticīgajiem: dzīva drūzma, daudz mīlestības, daudz bezprātības, daudz bezbārdainas cienības.

Pie šiem ticīgajiem nedrīkst saistīt savu sirdi tas, kas starp ļaudīm man līdzīgs; šiem ziedoņiem un šīm raibajām pļavām nedrīkst ticēt tas, kas pazīst ļaužu dzimumu, nepastāvīgo un gļēvulīgo!

]a viņi citādi varētu, tad viņi arī citādi gribētu. Mīkstčauļi un bezmu-gurkauļi samaitā to, kas vesels. Ka lapas vīst, - kas tur ko žēlot!

Lai viņas lido un birst, Zaratustra, negaudies! Drīzāk vēl uzpūt viņām šalcošus vējus, -

- pūt šais lapās: Zaratustra, lai viss novītušais drīzāk aizskrien no tevis prom.

2

"Mēs esam tapuši atkal dievbijīgi," - tā atzīstas šie atkritēji; un daži no viņiem ir pat par gļēvu to atzīties.

Tiem raugos es acīs, - tiem saku es to sejā un viņu vaigu nosarkumā: jūs esat tādi, kas atkal skaita pātarus!

Bet tas ir kauns - pātarus skaitīt! Nevis visiem, bet tev un man, un tiem, kam vēl galvā ir apziņa. Tev tas ir kauns, pātarus skaitīt!

Tu to gan labi zini - gļēvais velns, kas tevī mīt, kas labprāt saliek rokas krustiem un rokas klēpī un gribētu vairāk omulības, - šis gļēvais velns runā uz tevi: "Ir viens dievs!"

Bet ar to tu arī piederi pie tiem, kas baidās gaismas, kam gaisma nedod miera: tagad tev vajaga ar katru dienu iebāzt savu galvu dziļāk naktī un tvanā!

Un, patiesi, tu esi izvēlējies labu stundu: jo patlaban sāk atkal skraidīt naktsputni. Pienākusi stunda visiem no gaismas bēgošajiem ļautiņiem, vakara-un atpūtas-stunda, ko tie "nesvin".

Es dzirdu un saožu to: viņiem ir pienākusi medīšanas un svinīgu gājienu stunda; zināms, ne traku medību, bet rāmas, nevarīgas, izokšķerējošas klus-līžu un kluslūdžu-medīšanas stunda, -

- lai samedītu jūtelīgus svētuļus: visas siržu-lamatas ir atkal uzstādītas! Un, kur vien es paceļu aizkaru, visur izskrien laukā nakts taurenīts.

Vai viņš netupēja tur kopā ar kādu citu naktstauriņu? Jo visur es saožu mazas, noslēpušās draudzītes; un, kur tik kāds kambarīts, tur ir jauni pātar-nieki un pātarnieku dvinga.

Viņi sēd cauriem vakariem kopā un runā: "Būsim atkal kā bērniņi un piesauksim "mīļo dieviņu"!" - mutē un māgā dievbijīgo saldumcepēju samaitāti.

Jeb viņi raugās cauriem vakariem uz viltīgo, glūnošo krustazirnekli, kas pats zirnekļiem gudrību sprediķo un māca tā: "Zem krustiem ir labi tīklus aust!"

Jeb viņi sēž caurām dienām pie purviem un domājas tādēļ dziļi esam; bet, kas zvejo tur, kur zivju nav, to es pat nesaucu par paviršu!

Jeb viņi ar dievbijīgu prieku mācās kokles skandināt pie kāda dziesminieka, kas labprāt gribētu jaunu sieviņu sirdīs iekoklēties, - jo viņš ir paguris no vecajām sieviņām un viņu cildināšanas.

Jeb viņi mācās izbailes pie kāda mācīta pustrakā, kas tumšās istabās gaida, kad gari nāks - kamēr pašam gars pavisam aizmūk!

Jeb viņi klausās kādā vecā apkārtdelverējošā stabulniekā, kas, noklausījies no gaudošajiem vējiem gaudīgas skaņas, tagad pūš vējam pakaļ un sludina gaudīgām skaņām bēdas.

Un daži no viņiem palikuši pat par naktssargiem: tie māk tagad ragā pūst un nakti apkārt iet, un uzmodināt vecas lietas, kas sen jau iemigušas.

Piecus vārdus par vecajām lietām izdzirdu es vakarnakt' pie dārza mūra: tie nāca no tādiem veciem, apbēdinātiem, sausiem naktssargiem.

"Kā tēvs viņš negādā gana par saviem bērniem: cilvēktēvi dara to labāk!" -

"Viņš ir par vecu! Viņš jau nemaz vairs nerūpējas par saviem bērniem," -tā atbildēja otrs naktssargs.

"Vai tad viņam ir bērni? neviens to nevar pierādīt, ja viņš pats to nepierāda! Man sen gribējies, ka viņš pierādītu reiz to pamatīgi."

"Pierādītu? It kā šis kādreiz ko būtu pierādījis! Ar pierādīšanu iet viņam grūti; viņš piešķir lielu svaru tam, ka viņam t i c."

"Jā! jā! ticība dara viņu svētu, ticība uz viņu. Tā tas palaikam ar veciem cilvēkiem! Tā būs arī ar mums!" -

- Tā sarunājās savā starpā abi vecie naktssargi un gaismasbiedēkļi un uzpūta pēc tam skumji savus ragus: tas notika vakarnakt pie dārza mūra.

Bet man sirds gribēja vai plīst aiz smiekliem un kutēt kutēja, un nezināja, kur dēties.

Patiesi, no pārsmiešanās man būs vēl jābeidzas, redzot ēzeļus piedzērušus un naktssargus tā par dievu šaubāmies.

Vai nav jau sen pagājis laiks visām tamlīdzīgām šaubām? Kas uzdrošinās vēl tādas vecas, iemigušas, gaismasvairīgas lietas modināt!

Vecie dievi sen jau miruši, - un patiesi, tiem bija labs, priecīgs, dievišķs gals!

Viņi "nekrēšļojās" līdz nāvei, - tas ir gan meli! Turpretim viņi paši reiz smiedamies - dabūja galu!

Tas notika tad, kad tas bezdievīgākais vārds izgāja no kāda dieva paša, -tas vārds: "Dievs ir viens! Tev nebūs citus dievus turēt priekš manis!" -

- Kāds vecs bargbārdis dievs un greizsirdis tā aizmirsās.

Un visi dievi smējās toreiz un šūpojās savos sēdekļos, un sauca: "Vai tā taisni nav dievišķība, ka ir dievi, bet nevis dievs?" Kam ausis dzirdēt, tas lai dzird! -

Tā runāja Zaratustra pilsētā, kuru viņš mīlēja un kura tika nosaukta "raibā govs". No šejienes viņam atlikās vēl tikai divi dienas, ko iet, lai tas nonāktu atkal savā alā un pie saviem zvēriem; bet viņa dvēsele bij pastāvīgi līksma par to, ka tuvu laiks, kad viņš būs mājās.

pārnākšana mājās

Ai, vientulība! Tu, mana dzimtene vientulība! Par ilgu esmu nodzīvojis kā mežonis drausmīgajā svešumā, lai neatgrieztos ar asarām pie tevis!

Nu pakrati man tikai ar pirkstu, kā mātes krata, un uzsmaidi man, kā mātes uzsmaida, nu teic tik: "Un kas tas bija, kas kā viesulis reiz no manis aizskrēja? -

- kas šķirdamies sauca: par ilgu esmu vientulībā nosēdējis, esmu aizmirsis klusuciest! To - tu nu gan būsi iemācījies?

O, Zaratustra, es visu zinu: arī to, ka daudzo starpā tu biji vairāk atstāts nekā jebkad pie manis!

Cita lieta ir atstātība, cita vientulība: un ka starp cilvēkiem tu arvien būsi mežonis un svešnieks:

- mežonis un svešnieks pat arī tad, kad viņi tevi mīlēs, jo vispapriekš viņi grib, lai tos taupītu!

Bet te tu esi savā dzimtenē un savās mājās; te tu vari izrunāt visu un izkratīt savu sirdi, nekam te nav jākaunas no slepenām, apcietinātām jūtām.

Te salasās visas lietas, mīlinādamās gar tavu runu un tev glaimodamas: jo viņām tīkas tevi pajādelēt. Uz ikkatras līdzības tu še jāj pie ikvienas patiesības.

Uzticami un godīgi tu še drīksti runāt uz visām lietām: un patiesi, kā uzslava skan viņu ausīs, ja kāds ar visām lietām runā taisni!

Bet cita lieta ir atstātība. Jo vai tu vēl atmini, Zaratustra? Toreiz, kad tavs putns virs tavas galvas brēca, kad tu stāvēji mežā, nevarēdams izšķirties, kurp iet, kurp ne, neatmaņā, līdzīgi mironim, -

- kad tu runāji: "Lai mani zvēri mani vada! Bīstamāk es jūtos starp cilvēkiem nekā starp zvēriem," - tā bija atstātība!

Un vai tu zini vēl ko, Zaratustra? Kad tu sēdēji savā salā kā vīna aka starp tukšiem spaiņiem dodams un izdāvādams, izslāpušos apdāvinādams un dzirdinādams:

- kamēr tu beidzot viens pats izslāpis starp piedzērušiem sēdēji un naktī sēroji: "Vai jemšana nav tīksmīgāka par došanu? Un zagšana - vēl tīksmīgāka par ņemšanu?" - tā bija atstātība!

Un vai tu zini vēl ko, Zaratustra? Kad tava klusākā stunda nāca un tevi no tevis paša aizdzina, kad viņa, Jauni čukstēdama, teica: "Runā un mirsti!" -

- kad viņa lika tev nožēlot visas tavas gaidas un klusuciešanu un saplacināja tavu pazemīgo dūšu: tā bija atstātība!" -

Ai, vientulība! Tu mana dzimtene vientulība! Kur tīksmīgi un maigi runā uz mani tava balss!

Mēs nejautājam viens otru, mēs nesūrojamies viens otram, mēs ejam droši pa vaļējām durvīm.

Jo atklāts pie tevis ir viss un gaišs; un pat stundas aiztek še vieglākām kājām. Jo tumsā laiks grūtāk panesams nekā gaismā.

Se atdarās man visas būtības vārdi un vārdu vāceles: viss esošais grib tapt še par vārdu, un viss topošais grib še iemācīties no manis runāt.

Bet tur, apakšā - tur katra runa ir veltīga! Tur aizmiršana un garām iešana ir tā lielākā gudrība: to - esmu es mācījies.

Kas visu pie cilvēkiem gribētu aptvert, tam vajadzētu visu satvert. Bet priekš tam man ir pārāk tīras rokas.

Es negribētu ieelpot pat viņu elpu; ak, kam man vajadzēja tik ilgi piemist viņu troksnī un nelāgajos izelpojumos!

Ak, svētā klusa ap mani! Ak, tīrās smaržas ap mani! Ak, kur pilnu krūti atņem šī klusa tīru elpu! Ak, kā viņa klausās, šī svētā klusa!

Bet tur apakšā, - tur runā viss, tur pārklausās visu. Tur var savu gudrību zvaniem izzvanīt: krāmu tirgotāji to pāršķindinās saviem grašiem!

Viss pie viņiem runā, neviens nemāk vairs saprast. Viss krīt ūdenī, nekas nekrīt vairs dziļajās akās.

Viss pie viņiem runā, bet nekas neizdodas un netiek galā. Visi kladzina, bet kam gan gribas vēl klusu lizdā tupēt un perēt?

Viss pie viņiem runā, viss tiek atšķaidīts. Un, kas vakar vēl bija par cietu pat pašam laikam un viņa zobam, šodien karājas apskrubināts un sakrimšļāts šīsdienas cilvēkiem laukā no mutes.

Viss pie viņiem runā, viss tiek izpausts. Un, ko kādreiz sauca par noslēpumu un dziļu dvēseļu slēpu piederumu, tas šodien pieder jau ielu taurētājiem un citiem tauriņiem.

Ak, cilvēkbūtne brīnišķā! Tu troksnis tumšās ielās! Nu esi tu atkal man aiz muguras, - manas lielākās briesmas ir man aiz muguras!

Žēlošanā un līdzcietībā pastāvēja arvien manas lielākās briesmas; bet visas cilvēkbūtnes gribas žēlojamas un ciešamas.

Ar neizteiktām patiesībām, ar nerra rokām un mīlestībā kūstošu sirdi un bagāts maziem līdzcietības meliem - tā es pastāvīgi dzīvoju starp ļaudīm.

Pārģērbies es sēdēju starp viņiem, gatavs sevi nepazīt, lai tikai viņus panestu, un labprāt sev iestāstīdams: "Nerrs, tu nepazīsti cilvēkus!"

Starp cilvēkiem dzīvojot, no cilvēkiem atsvešinās: par daudz priekšplāna ir visos cilvēkos, - kam tur lai noder tālredzīgas un tāltiecīgas acis!

Un, kad viņi manis nelikās pazīstam, es kā nerrs žēloju viņus par to vairāk nekā sevi pašu: ieradis stingrumā pret sevi un bieži sev pašam atriebdamies par šo žēlošanu.

Indīgu mušu sadurstīts un daudzu ļaunsirdības pilienu kā akmens izalots, tā es starp viņiem sēdēju, sev vēl iestāstīdams: "Nevainīgs ir viss niecīgais savā niecīgumā!"

Sevišķi tos, kas saucas par "labajiem", es atradu par tām indīgākajām mušām: kā gan viņi iespētu pret mani - būt taisni!

Kas starp labajiem dzīvo, to līdzcietība iemāca melot. Līdzcietība rada nospiedošu gaisu visām brīvajām dvēselēm. Labo muļķība ir neizdibināma.

Noslēpt sevi pašu un savu bagātību - to es mācījos tur apakšā: jo ikvienu es atradu vēl garā nabagu. Tie bija manas līdzcietības meli, ka es ikvienā zināju,

- ka es ikvienā redzēju un saodu, kur viņam bija gara g a n a un kur viņam bija jau gara par daudz!

Viņu uzpūtīgie gudroņi: es nosaucu tos par gudroņiem, nevis par uzpūtīgiem, - tā iemācījos es vārdus norīstīt. Viņu kaprači: es nosaucu tos par pētītājiem un pārbaudītājiem, - tā mācījos es vārdus samainīt.

Kaprači izrokas sev slimības. Zem veciem gruvešiem mīt nelāga izgarojumi. Nav vajadzīgs purvā vandīties. Vajag dzīvot kalnos.

Tīksmīgām nāsīm es ieelpoju atkal kalnu brīvību! Atpestīts ir beidzot mans deguns no jebkādas cilvēkbūtnes smakas!

Skarba gaisa kā putojoša vīna kutināta, mana dvēsele šķauda, - šķauda un uzgavilē sev: vesels!-

Tā runāja Zaratustra.

par trim ļaunumiem

1

Sapnī, pēdējā rīta sapnī stāvēju es šodien kādas stāvas klinšu radzes galā pie jūras, - viņpus pasaules, turēju rokās svarus un svēru pasauli.

Ak, par agru bij atnākusi pie manis rīta blāzma; kvēlodama tā mani uzmodināja, šī greizsirde! Greizsirdīga viņa ir vienumēr uz manu rītsapņa kvēli.

Izmērojama tādam, kam laiks, nosverama labam svērājam, pārlidojama -stipriem spārniem, atminama - dievišķiem mīklu minētājiem: tāda šķitās manam sapnim pasaule.

Manam sapnim, drošsirdīgajam zēģelniekam, puskuģim, pusvējmātei, kluscietīgam kā tauriņi, nepacietīgam kā dzeltenie vanagi: kā gan šodien viņam bija pacietība un vaļa!

Vai to gan neiedvesa slepeni viņam mana gudrība, mana zobgalīgā, modrā dienas gudrība, kas par visām "bezgalīgajām pasaulēm" zobojas? Jo viņa runā: "Kur ir spēks, tur arī skaitlis top par meistaru - tam ir vairāk spēka."

Kur droši raudzījās mans sapnis uz šo galīgo pasauli, ne ziņkārīgi, ne neziņkārīgi, ne baidīdamies, ne lūgdamies -

-   it kā kad pilns ābols stieptos man rokā, ienācies zeltābols, ar dzestri maigu samta mizu - tā sniedzās man pretim pasaule, -

-   it kā kad koks man mātu, platiem zariem, stingru gribu, saliekts par atbalstu un arī kāju pameslu pagurušajam ceļgājim: tā stāvēja pasaule uz manas stāvās klinšu radzes, -

-   it kā kad vijīgi skaistas rokas man kādu pūru pretim nestu, - pūru, kas atvērts kaunīgu, cienošu acu ģaubām: tā sniedzās man pretim šodien pasaule, -

-   nepietiekoša mīkla, lai aizbaidītu cilvēkmīlestību, nepietiekošs atminējums, lai iemidzinātu cilvēkgudrību, - cilvēcīgi gudra lieta bij man šodien pasaule, kuru tik ļauni aprunā!

Kā es tencinu savam rīta sapnim par to, ka varēju tā rīta agrumā šodien pasauli svērt! Kā cilvēcīgi laba lieta viņš pie manis nāca, šis sapnis un siržu iepriecinātājs!

Un, lai es dienā darītu tāpat kā viņš un to labāko, kas viņam ir, no viņa iegaumētu, gribu es tagad tās trīs ļaunākās lietas likt uz svariem un cilvēcīgi labi nosvērt.

Kas mācīja svētīt, tas mācīja arī lādēt: kādas ir pasaulē šīs trīs visvairāk lādētās lietas? Tās gribu likt es svaru kausos.

Saldkairība, valdkārība, pašmīlība - šīs trīs tikušas līdz šim visvairāk lādētas un visskaudīgāk aprunātas un apmelotas, - šīs trīs gribu es cilvēcīgi labi nosvērt.

Nu tad ar'! Še ir mana stāvā klinšu radze, un tur ir jūra: tā veļas šurp uz mani, pinkaina, pieglaudīga, šī uzticamā, vecā simtgalvainā briesmu ērma kuce, kuru es mīlu.

Nu tad ar'! Še es turu svarus pār bangojošo jūru; un arī liecinieku, kas redz, es izredzu, - tevi, tu vientuļais koks, stipri smaržīgais, kupli zarotais, kuru es mīlu! -

Pa kuru tiltu iet uz nākamo tagadējais? Kādiem smaidiem piespiež sevi augstais noliekties pie zemā? Un kas liek pat tam visaugstākajam - augt vēl augstāk? -

Svari stāv nu līdzīgi un klusi: trīs smagus jautājumus es uz tiem uzmetu, trīs smagas atbildes nes nu otrs svaru kauss.

2

Saldkairība - brīvajām sirdīm kaut kas nevainīgs un miesas nicinātājiem viņu dzelons un kauna stabs un kā "pasaule" visu aizpasaulnieku nolādēta, jo viņa zobojas un smejas par visiem maldu- un māņu mācītājiem.

Saldkairība - zemajam pūlim lēna uguns, uz kuras viņš tiek sadedzināts; visiem ķirpju izgrauztiem kokiem, visām smirdošām lupatām degoša cepļa svelme.

Saldkairība - brīvajām sirdīm kaut kas nevainīgs un brīvs, zemes debes-dārza laime, visas nākamības pārlieku liela pateicība tagadnei.

Saldkairība - tikai novītušajam salkanas nāves zāles, bet tiem, kam lauvas griba, varenās sirds stipruma zāles un godbijīgi taupīts vīnu vīns.

Saldkairība - lielais laimes simbols augstākajai laimei un augstākajai cerībai. Jo daudz kam ir laulība apsolīta un vēl kas vairāk nekā laulība, -

- daudz kam, kas sev svešāks ir nekā vīrs un sieva, - un kas gan ir pilnīgi sapratis, cik sveši ir vīrs un sieva!

Saldkairība - bet es gribu savas domas iežogot un arī savus vārdus, lai manos dārzos neielauztos cūkas un nakts muldoņas! -

Valdkārība - kvēlrīkste viscietākajiem sirdscietējiem; šausmīgas mokas, kas pašas nežēlīgajam uzglabājas; dzīvu sārtu tumša liesma.

Valdkārība - ļauni laužņi, kas tiek uzlikti tām visuzpūtīgākajām tautām; visas nedrošās tikumības izsmējēja; tā jāda ikvienu rumaku un ikvienu lepnību.

Valdkārība - zemestrīce, kas sadragā un salauž visu, kas satrunējis un kam tukšs vidus; dārdošā, ārdošā, pārmācošā nobaltoto kapu sadragātajā; ziboša jautājamā zīme līdzās agrāku laiku atbildēm.

Valdkārība - kuras acu priekšā cilvēks lien pīšļos un lokās, un verdziski zemojas, un top zemāks par čūsku un cūku, kamēr beidzot lielā nicināšana iz viņa kliegšus kliedz.

Valdkārība - lielās nicināšanas bargā mācītāja, kas pilsētām un valstīm vaigu vaigā sludina: "Nost ar tevi!" - kamēr tās pašas nesāk kliegšus kliegt: "Nost ar mani!"

Valdkārība - kas vilinādama kāpj augšup pie šķīstajiem un vientuļiem un uz pašpieticīgo augstumu, kvēlodama kā mīlestība, kura purpursvētlaimību vilinoši pie zemes debesīm glezno.

Valdkārība - bet kas gan to sauks par slimību, kad augstais lejup pec varas tiecas! Patiesi, nekā slimīga un sērdzīga nav tādās iegribās un nokāpšanā!

Lai vientuļais augstums nenošķirtos mūžīgā vientulībā un pašpieticībā; lai kalns nāktu pie ielejas un kalngalu vēji pie zemumiem.

Ak, kas gan atradīs īsto krustāmo un tikumības vārdu tādām ilgām! "Dāvājošā tikumība" - nosauca šo nenosaucamo reiz Zaratustra.

Un toreiz arī notika - un patiesi, tas notika pirmo reizi! -, ka viņa vārds cildināja pašmīlību, veselo, veselīgo pašmīlību, kas verd iz varenas dvēseles, -

-   iz varenas dvēseles, pie kuras pieder augstā miesa, skaistā, uzvarošā, atspirdzinošā, kam apkārt ikviena lieta top par spoguli:

-   lunkanā, pārliecinošā miesa, dejotāja, kuras simbols un izteiksme ir paš-priecīgā dvēsele. Tādu miesu un dvēseļu pašprieks dēvē sevi pašu - par "tikumu".

Savos vārdos par labo un ļauno tāds pašprieks atrod sev patversmi kā svētajās birzīs; savas laimes vārdiem viņš aizbur no sevis visu, kas nicināms.

No sevis viņš aizbur visu, kas gļēvs; viņš runā: slikti - tas ir gļēvs! Nicināms šķiet tam ikviens, kas pastāvīgi zūdās, nopūšas, žēlojas un arī kas uzlasa sīkākos labumus.

Viņš nicina arī visu noskumušo gudrību: jo patiesi, ir arī gudrība, kas tumsībā zied, naktsēnu gudrība, kas pastāvīgi nopūšas: "Viss ir nelietība!"

Viņš nemīl biklo neuzticību un to, kas prasa zvērestus - skatu un izstieptu roku vietā, tāpat arī visu pārāk neuzticīgo gudrību, - jo tāda ir gļēvo dvēseļu gudrība.

Vēl zemāk tas vērtē pārāk iztapīgo, sunisko, kas tūdaļ atgulstas uz muguras, pazemīgo; un ir arī gudrība, pazemīga un suniska, un lēnprātīga, un pārāk iztapīga.

Viņš ienīst pat un uzlūko ar rieburnu tos, kas nekad negrib pretim turēties, kas norij indīgas siekalas un ļaunus skatus, pārāk pacietīgo, visu panesīgo un ar visu pieticīgo: jo tāda ir vergu daba.

Ja kāds dievu un dievišķo ceļu priekšā verdziski zemojas vai cilvēku un cilvēku muļķīgo domu priekšā: visam verdziskajam viņa spļauj virsū, šī svētīgā pašmīlība!

Slikts - tā viņa nosauc visu, kas pazemots un pazemīgi verdzisks, nebrīvas, blisinošas acis,'nospiestas sirdis un to viltīgo, piekāpīgo sugu, kas platām, bailīgām lūpām skūpstās.

Un par viltus gudrību nosauc viņa visu, ko vergi un sirmgalvji, un nogurušie gudro; un sevišķi visu nelāgo, negudro pārgudro priesteru ģeķību!

Bet viltus gudrie, visi šie priesteri, un tie, kas no pasaules noguruši un kuru dvēseles līdzīgas sievu un vergu dvēselēm, - ak, kā viņu spēle aizvien ir vajājusi pašmīlību!

Un tam taisni vajadzēja būt tikumam un saukties par tikumu, lai vajātu pašmīlību! Būt "bez pašmīlības" - to vēlētos ar pilnu tiesību visi šie pasaules nogurušie gļēvuļi un krusta zirnekļi!

Bet visiem viņiem nāk nu diena, pārvērtība, tiesneša zobens, lielais dienas v i d u s: tad nāks daudz kas zināms!

Un - kas "es" sauc par veselīgu un svētu un pašmīlību - par svētīgu, patiesi, tas runā arī to, ko viņš zina, kā pareģis: "Redzi, viņš nāk, viņš ir tuvu klāt, šis lielais dienas vidus!"-

Tā runāja Zaratustra.

par grūtības garu

1

Mana mute - ir tautas mute: pārāk rupji un sirsnīgi es runāju trusīšiem, un vēl svešāk skan mans vārds visām tintes zivīm un spalvas lapsām.

Mana roka - ir nerra roka: vai! tiem galdiem un tām sienām, un visam, kas dod vietu nerra izgrezniem, nerra iztraipiem!

Mana kāja - ir zirga kāja; ar to es samīdu un aulekšoju pār celmiem un akmeņiem krustām un šķērsām pa lauku laukiem un kā pats nelabais priecājos par savu ātro skrējienu.

Mana māja - būs gan ērgļa šķilva? Jo viņai visvairāk tīk jēra gaļa. Bet katrā ziņā tā ir viena vai otra putna šķilva.

Plānu, nevainīgu barību barots, gatavs un nepacietīgs lidot, aizlidot - tas ir manā dabā: kā gan tur nebūtu kaut kas no putna!

Un sevišķi tas, ka ar grūtības garu esmu ienaidā, ir putna dabā: un patiesi, es esmu nikns naidnieks, nāvīgs naidnieks, vecu vecais naidnieks! Ak, kur gan nav lidojusi un kur tik nav klejojusi mana ienaidība!

Par to es varētu uzdziedāt dziesmu - - un dziedāšu ar': jebšu esmu viens pats tukšā mājā, un dziesma man jādzied sava paša ausīm.

Ir, zināms, citi dziedātāji, kam tikai pilnais nams padara rīkli mīkstu, roku runīgu, aci izteiksmīgu, sirdi modru - tādiem es nelīdzinos. –

2

Kas cilvēkus reiz iemācīs lidot, tas izkustinās no vietas visus robežstabus; visi robežstabi paši uzlidos viņam gaisā, zemi viņš pārkristīs par jaunu -"vieglā".

Strauss skrien ātrāk nekā visstraujākais zirgs, bet arī viņš slēpj vēl smagi galvu smagajā zemē: tā arī cilvēks., kas nemāk vēl lidot.

Smaga šķiet viņam zeme un dzīve; un tā grib to grūtības gars! Bet, kas grib viegls tapt kā putns, tam jāmīl sevi pašu: tā mācu es.

Zināms, nevis ar mīlestību, kāda slimiem un sērdzīgiem, jo pie tiem nelāgi ož arī pašmīla!

Jāmācās sevi pašu mīlēt - tā mācu es - ar veselu un veselīgu mīlestību, lai izturētu pie sevis paša un neklejotu apkārt.

Tādu apkārtklejošanu sauc par "tuvākmīlestību": ar šo vārdu ir līdz šim visvairāk melojuši un liekuļojuši un sevišķi tie, kurus visa pasaule panes ar grūtību.

Un patiesi, tas nav bauslis šai dienai un rītdienai - mācīties sevi mīlēt. Drīzāk no visām mākslām šī ir tā smalkākā, viltīgākā, beidzamākā un pacietīgākā.

Jo priekš paša īpašnieka ir viss, kas tam pašam pieder, labi noslēpts; un no visām apslēptu mantu bedrēm tā, kura pašam pieder, tiek izrakta visvēlāk, -to dara grūtības gars.

Gandrīz ļau šūpulī dod mums līdz grūtus vārdus un vērtības: "labais" un "ļaunais" - tā sauc šo pūra tiesu. Viņu dēļ piedod mums to, ka mēs dzīvojam.

Un tādēļ liek bērniņiem pie sevis nākt, lai tiem pie laika noliegtu mīlēt sevi pašu: to dara grūtības gars.

Un mēs, mēs nesam uzticīgi to, ko mums dod līdz, uz cietiem kamiešiem un pār tuksnesīgiem kalniem! Un, kad mēs svīstam, tad mums saka: "Jā, dzīve ir grūti panesama!"

Bet tikai cilvēks ir sev pašam grūti panesams! Tas tādēļ, ka viņš nes pārāk daudz lieka uz saviem kamiešiem. Līdzīgi kamielim, viņš nometas ceļos un ļaujas, lai to labi apkrauj nastām.

Sevišķi stiprais, izturīgais cilvēks, kam piemīt godbijība: par daudz lieku, smagu vārdu un vērtību viņš sev uzkraujas, - un nu dzīve liekas viņam tuksnesis!

Un patiesi! Bet dažs labs, kas pašam pieder, ir grūti panesams! Un daudz kas, kas cilvēka iekšienē līdzinās austerei, jo tas ir riebīgs un glums, un grūti satverams, -

- tā kā smalkai čaulai ar smalku izgreznojumu jānāk viņai talkā. Bet arī šī māksla ir jāiemācās - lai būtu čaula un skaista ārpuse, un gudrs aklums!

Un atkal iekš daudz kā cilvēkā var vilties, jo daža čaula mēdz būt pārāk niecīga un bēdīga, un pārāk čauliska. Daudz noslēptas labsirdības un spēka nekad nenoģied; visdārgākajiem gardumiem neronas cienītāji!

Sievietes to zina, tās dārgākās: maķenīt par resnu, maķenīt par tievu - ak, cik daudz likteņa slēpjas šajā "maķenīt"!

Grūti ir cilvēku izteikt un vel grutak sevi pašu; bieži gars apmelo dvēseli. To dara grūtības gars.

Bet tas ir sevi izteicis, kurš runā: tas ir mans labais un ļaunais - ar to viņš ir padarījis mēmu kurmi un rūķi, kas saka: "Visu labais, visu ļaunais."

Patiesi, man netīk tādi, kam ikkatra lieta liekas laba un šī pasaule pat tā vislabākā. Tādus es saucu par vispieticīgākajiem.

Vispieticība, kas atrod visu gardu: tā nav tā labākā garša! Es cienu pārgalvīgās, izvēlīgās mēles un māgas, kuras māk sacīt - "es" un "jā", un "nē".

Bet visu sagremot un kuņģī savārīt - tā ir tīrā cūkas daba! Vienumer J-A sacīt - to ir iemācījies vienīgi ēzelis, un tas, kas viņam garā rada! -

Tumši dzeltens un spilgti sarkans: ir pēc manas garšas, - viņa piejauc asinis visām krāsām. Bet, kas savu māju nobalto kaļķiem, tas izrāda nokaļ-ķotu dvēseli.

Daži iemīlas mūmijās, citi rēgos; un vieni un otri ir naidā ar miesu un asini - ak, kur pretīgi viņi ir manai garšai! Jo es mīlu asinis.

Un tur es negribu mājot un mist, kur ikviens kraukājas un spļaudās: tā reiz ir mana garša, - drīzāk es dzīvotu starp zagļiem un zvērestlaužiem. Neviens nenes zeltu mutē.

Bet vēl riebīgāki ir man visi lišķi; un to visriebīgāko kustoni, ko starp cilvēkiem uzgāju, es nokristīju par liekēdi, tas negribēja mīlēt un tomēr gribēja no mīlestības dzīvot.

Par nelaimīgiem es nosaucu visus, kam ir tikai viena izvēle: kļūt par niknu zvēru vai zvēru niknu dīdītāju; pie tādiem es labprāt nemistu.

Par nelaimīgiem es saucu arī tos, kam pastāvīgi jābūt uz vakts, - tie nav pa manai garšai: visi šie muitnieki un krāmu tirgotāji, un karaļi, un citi valstu un veikalu apsargātāji.

Patiesi, arī es esmu mācījies būt uz vakts un pamatīgi esmu mācījies, - bet tikai uz vakts paša m. Un vispirms es iemācījos stāvēt un staigāt, un skraidīt, un lēkāt, un kāpaļāt, un dejot.

Bet tā ir mana mācība: kas grib iemācīties lidot, tam vispirms jāiemācās stāvēt un staigāt, un skraidīt, un kāpaļāt, un dejot, - ar lidošanu nevar lidošanu iemācīties!

Ar striķa trepēm es mācījos uztikt pie daža laba loga, žiglām kājām es uzkāpu augstos mastos: atzīšanas augstos mastos sēdēt, neba tas šķita man niecīga svētlaimība, -

- līdzīgi mazām uguntiņām spulgot augstos mastos: gan mazs spīdumiņš, tomēr liels iepriecinājums sēklī uzskrējušiem kuģiniekiem! -

Pa daudzējādiem ceļiem un veidiem es notiku pie savas patiesības: nevis pa vienām vien kāptuvēm es kāpu uz augšu, no kurienes mana acs nogrima tālē.

Un vienmēr es tikai nelabprāt taujāju pēc ceļiem, - tas bija pastāvīgi pret manu dabu! Drīzāk es iztaujāju un pārbaudīju ceļu pats.

Pārbaude un iztauja bija visa mana gaita, - un patiesi, j ā m ā c ā s arī atbildēt uz tādu taujāšanu! Bet tā - ir mana garša:

- ne laba, ne slikta, bet mana garša, kuras deļ man nav ne jākaunas, ne jāslēpjas.

"Tas - ir nu mans ceļš, - bet kur ir jūsējs?" - tā atbildēju es tiem, kuri man "pēc ceļa" taujāja. Jo tā ceļa - tā nav! -Tā runāja Zaratustra.

par vecajiem un jaunajiem bauslības galdiņiem

1

Te es sēžu un gaidu, vecie, sadauzītie galdiņi man apkārt un arī jaunie, pa pusei aprakstītie galdiņi. Kad nāks mana stunda?

- manas nokāpšanas, manas lejup iešanas stunda: jo es gribu vēlreiz noiet pie cilvēkiem.

To es tagad gaidu, bet vispapriekš jāredz man zīmes, ka mana stunda klāt, - proti, smejošos lauvu un dūju baru.

Pa tam es triecu ar sevi pašu kā tāds, kam netrūkst vaļas. Neviens man nestāsta nekā jauna, tādēļ es pats sev stāstīšu sevi pašu.

2

Nonācis pie ļaudīm, atradu tos sēžam vecu vecajos māžos: visi šķitās jau sen zinoši, kas cilvēkam labs un kas ļauns.

Veca, garlaicīga būšana tiem likās ikviena runa par tikumību; un, kas gribēja mierīgi gulēt, tas pirms gulētiešanas patriecās vēl par "labo" un "ļauno".

So miegainību es iztraucēju ar savu mācību: neviens to vēl nezina, kas labs un kas ļauns, - ja viņš pats nava tas, - kas rada!

- Bet tas ir tas, kas sprauž cilvēkam mērķi un zemei dod nozīmi un nākotni: vienīgi tas tikai rada, ka ir drusciņ laba un ļauna.

Un es viņiem liku apgāzt vecos mācību krēslus un visu, uz kā vecie māži bija sēdējuši; es viņiem liku smieties par viņu lielajiem tikumības mācītājiem un svētajiem, un iedomniekiem, un pasaules pestītājiem.

Par viņu drūmajiem gudroņiem es liku tiem smieties un par tiem, kas kādreiz kā melni putnubiedēkļi bija dzīves kokā biedinādami tupējuši.

Viņu lielā kapu ceļa malā es nosēdos pie maitām un kraukļiem - un smējos par visu viņu citreizību un viņas sapuvušo, sabrukušo godību.

Patiesi, līdzīgi grēku nožēlu sludinātājiem un nerriem es izkliedzu savas dusmas par visu viņu dižo un niecīgo - ka viņu labākais ir tik niecīgs! Ka viņu ļaunākais ir tik niecīgs! - tā es smējos.

Mana gudrā ilga kliedza un smējās manī, uz kalniem dzimusī, trakā gudrība, nudien! - mana lielā, spārniem šalcošā ilga.

Un bieži tā aizrāva mani prom un augšup, un tālup smiedamās - tad es laidos saldās šausmās kā bulta caur saulreibu ģaubām:

-   turp tālajās nākotnes, kurās nav raudzījies vēl neviens sapnis, karstākajos dienvidos, par kādiem tēlnieki jelkad sapņojuši: turp, kur dievi kaunas dejā no jebkāda tērpa:

-   lai es taisni līdzībās runātu un, līdzīgi dziesminiekiem, klibotu un grābstītos pēc vārdiem: un patiesi, es kaunos, ka man vēl jābūt dziesminiekam! Kur visa tapšana šķita man dievu deja un dievu pārgalvība un pasaule izlaista un palaista, un pie sevis pašas atpakaļ bēgoša:

-   kā daudzu dievu mūžīga sevisbēgšana un sevisatkalmeklēšana, kā daudzu dievu svētlaimīga sev pretimrunāšana, sev' atkaldzirdēšana, sev atkalpiederēšana.

Kur viss laiks man šķita svētlaimīgs acumirkļu izsmiekls, kur nepieciešamība bija pati brīvestība, kas svētlaimīgi ar brīvestības dzeloņu rotājās.

Kur es atkal uzgāju savu veco velnu un nāvīgo naidnieku, grūtības garu un visu, ko viņš radījis: piespiestību, likumību, nepieciešamību un sekas, un nolūku un gribu, un labo un ļauno.

Jo vai tad nav jābūt kam, uz kā var dejot, aizdejot prom? Vai gan vieglā, visvieglākā dēļ nav jābūt pasaulē kurmjiem un smagajiem rūķiem? - -

3

Tur man ar gadījās ceļā uziet vārdu "pārcilvēks" un ka cilvēks ir kaut kas, kas jāpārvar,

- ka cilvēks ir tilts un nevis mērķis, ka viņš priecājas par savu dienas vidu un vakaru kā ceļu uz jaunām rīta blāzmām: Zaratustras vārds par lielo dienas vidu, un ko es vēl pār cilvēkiem esmu pārkāris kā otru vakara purpurblāzmu.

Patiesi, arī jaunas zvaigznes es devu viņiem skatīt līdz ar jaunām naktīm; un pār mākoņiem un dienu un nakti es izpletu vēl smieklus kā raibu raibo telti.

Es iemācīju viņam visas manas domas un centienus sakausēt vienā un nest kopā visu, kas cilvēkā ir mīkla un briesmīga nejaušība, -

- kā dziesminieks, mīklu atminētājs un nejaušības atpestītājs es viņus iemācīju būt par nākotnes radītājiem un visu, kas bijis, - caur radīšanu atpestīt.

Pagājušo cilvēkā atpestīt un visu "reiz bija" pārradīt, tiekam griba nesaka: "Bet tā es to gribēju! Tā es to gribēšu -"

To es nosaucu viņu priekšā par atpestīšanu, vienīgi to es mācīju viņiem par atpestīšanu saukt. -

Nu es gaidu savu atpestīšanu, - lai pēdējo reizi pie viņiem noietu.

Jā, vēl vienu reizi es gribu pie cilvēkiem noiet: viņu vidū gribu es nolaisties un mirstot sniegt tiem savu lielāko balvu!

No saules es to noskatījos, kad viņa noiet, šī pārbagātā: zeltu viņa izbārsta tad jūrā no savas neizsīkstošās bagātības, -

- tā, ka pat visnabagākais zvejnieks airējas ar zelta irkli! To es reiz redzēju un skatoties nespēju asaras valdīt.

Līdzīgi saulei grib noiet arī Zaratustra: nu sēž viņš te un gaida, vecie sadauzītie galdiņi tam apkārt un arī jaunie galdiņi, - pa pusei aprakstītie.

4

Paskat, še ir jauns galdiņš, bet kur ir mani brāļi, kas to līdz ar manim nestu ielejā un miesīgās sirdīs? -

Tā skan mana lielā mīlestība uz tālāko: netaupi savu tuvāko! Cilvēks ir kaut kas, kas jāpārvar.

Ir daudz un dažādi ceļi un līdzekļi pārvarai: tad nu uzmanies! Jo tikai ķipars domā: "Cilvēks ir arī pārlecams."

Pārvari sevi pašu pat savā tuvākajā: un tiesību, kuru spēji priekš sevis nolaupīt, neatļaujies sev dāvāties!

Ko tu dari, to neviens nevar tev atdarīt. Jo redzi - nav nekādas atmaksas.

Kas nespēj sev pavēlēt, tam būs paklausīt. Un dažs labs spēj sev pavēlēt, bet tam trūkst vēl daudz kā, lai tas varētu sev ar' paklausīt!

5

Tas ir cēldzimušo dvēseļu dabā: viņas negrib nenieka par velti, vismazāk dzīvi.

Pūļa cilvēks grib dzīvot par velti; bet mēs, citi, kuriem dzīve nodevusies, mēs gudrojam pastāvīgi par to, ko vislabāk varētum dot par to pretī!

Un, patiesi, tā ir cēlsirdīga runa, kura teica: "Ko dzīve mums apsola, to mēs - dzīvei turēsim!"

Nevajag gribēt baudīt, kur nav nekā, ko baudīt. Un nevajaga - gribēt baudīt!

Bauda un nevainība ir taisni tās kautrākās lietas: abas negribas meklējamas. Viņām ir jābūt, - bet meklējamas ir drīzāk vainība un ciešanas! -

6

Ak, mani brāļi, pirmdzimušais ir palaikam tas ziedojamais. Bet nu mēs esam tie pirmdzimušie.

Mēs asiņojam visi uz slepeniem ziedokļiem, mēs degam un cepamies visi par godu vecajiem elkiem.

Mūsu labākais ir vēl jauns: tas kairina veco gaumi. Mūsu gaļa ir mīksta, mūsu āda ir tikai jēra ādiņa, - kā gan lai mēs nekairinātum vecos elku priesterus!

Iekš mums pašiem vēl viņš mājo, šis vecais elku priesteris, kas mūsu labāko cepas sev mielastam. Ak, mani brāļi, kā gan lai pirmdzimušie nebūtu ziedo jums!

Bet to taisni mūsējie grib; un es mīlu tos, kas negrib sevis taupīt. Bojā ejošos es mīlu ar visu savu mīlestību: jo tie ir pāri gājēji.

7

Būt patiesīgs - iespēj tikai retais! Un, kas to spēj, tas to vēl negrib! Bet vismazāk to spēj labie.

Ai, šie labie! - L a b i cilvēki nerunā nekad pa tiesību; būt tādā mērā labam ir garam - slimība.

Viņi piekāpjas, šie labie, viņi padodas, viņu sirds runā pakaļ, viņu būtne paklausa, bet, kas paklausa, tas nedzird sevis paša!

Visam, ko labie sauc par ļaunu, jāsanāk kopā, lai dzimtu viena vienīga patiesība: ak, mani brāļi, vai jūs esat arī pietiekošā mērā ļauni šai patiesībai?

Pārdrošā drosme, ilgā neuzticība, nežēlīgā "nē" sacīšana, apnikums, dzīvā gaidīšana - kur retumis rodas tas kopā! Bet no tādas sēklas - uzdīgst patiesība!

Līdzās ļaunajai apziņai auga līdz šim visa zināšana! Sadauziet, sadauziet, jūs atzinēji, vecos galdiņus!

8

Kad baļķi ir ūdenī, kad laipas un margas stiepjas pār upi, patiesi, tad neticēs, ja kāds teiks: "Viss ir upē."

Bet pat muļķi runās tam pretī. "Kā?" muļķi teiks. "Viss ir upē? Baļķi un margas stāv tak virs upes!"

"Virs upes viss stāv stingri, visas lietu vērtības, visi tilti, jēdzieni, viss "labais" un "ļaunais": tas viss stāv stingri!" -

Un, kad nu vēl atnāk ziema, upju nobūrēja, tad rodas šaubas pat pašiem garzobjiem; un, patiesi, tad runā ne tikai muļķi vien: "Vai visam nevajadzētu - stāvēt mierā?"

"Pamatos viss stāv mierā" - tā ir īstā ziemas mācība, noderīga neauglīgam laikam, labs apmierinājums visiem ziemguļām un aizkrāsnes tupētājiem.

"Pamatos viss stāv mierā" - bet tam runā pretī atkušņa vējš!

Mīkstais vējš, šis vērsis, kas nav nekāds aramais vērsis, - bet trakojošs vērsis, dragātājs, kas niknajiem ragiem ledu ārda! aba ledus — izārda laipas!

Ak, mani brāļi, vai nu nav viss upē? Vai visas margas un laipas nav sakritušas ūdenī? Kas lai vēl turētos pie "labā" un "ļaunā"?

"Vai mums! Labi mums! Pūš mīkstais vējš!" - tā jundiet, mani brāļi, visās ielās!

9

Pastāv vecu vecā bezprātība, to sauc par "labo" un "ļauno". Ap pareģiem un zvaigžņu tulkiem griezās līdz šim šis bezprātibas rats.

Reiz ticēja pareģiem un zvaigžņu tulkiem: un tādēļ ticēja: "Viss ir nolikts: tev būs, jo tā vajag!"

Pēc tam atkal tapa neticīgi pret visiem pareģiem un zvaigžņu tulkiem: un tādēļ ticēja: "Viss ir brīv: tu vari, jo tu gribi!"

Ak, mani brāļi, par zvaigznēm un nākotni ir līdz šim tikai iedomājušies, nevis zinājuši: un tādēļ arī par labo un ļauno ir līdz šim tikai iedomājušies, nevis zinājuši.

10

"Tev nebūs laupīt! Tev nebūs nonāvēt!" - tādus vārdus reiz turēja par svētiem; viņu priekšā nolieca ceļus un galvas un novilka kurpes.

Bet es jums jautāju: kad gan pasaulē ir bijuši lielāki laupītāji un nonāvētāji, kā tad, kad šie vārdi bij sevišķi svēti?

Vai dzīvē pašā nav laupīšana un nonāvēšana? Un turēt šos vārdus par svētiem - vai tas nenozīmē pašu patiesību - nonāvēt?

Jeb tā bija nāves sludināšana - turēt par svētu to, kas visai dzīvei runāja pretī un to noliedza?

- Ak, mani brāļi, sadauziet, sadauziet vecos galdiņus!

11

Tā ir mana līdzcietība pret visu bijušo, ka es redzu: tas ir atdots par laupījumu, -

- atdots par laupījumu žēlastībai, garam, ikvienas nākamās paaudzes bezprātam, kura visu, kas bijis, pārvērš par savu tiltu!

Kāds liels, uzkundzīgs varmāka varētu nākt, kāds neķītrs nelabais, kas ar savu žēlastību un nežēlastību visu bijušo kalpinātu: tiekam tas viņam netop par tiltu un iepriekšēju zīmi, un heroldu, un gaiļa dziesmu.

Bet tās ir otrās briesmas un mana otrā līdzcietība, - kas ir no zemā pūļa, tā atcere nesniedzas tālāk kā līdz vectēvam, bet ar vectēvu laiks nobeidzas.

Tātad viss bijušais ir atdots par laupījumu: jo reiz varētu notikt, ka zemais pūlis top par kungu un seklos ūdeņos laiku noslīcina.

Tādēļ, mani brāļi, ir nepieciešami vajadzīgs jauns cēldzimums, kas visam zemajam pūlim un visai varmācīgajai uzkundzībai ir pretinieks un uz jauniem galdiņiem no jauna raksta vārdu "cēls".

Jo daudzu cēlo ir vajadzīgs un dažādu cēlo, lai celtos cēldzimums! Jeb kā es reiz līdzībā runāju: "Tā taisni ir dievišķība, ka ir dievi, nevis dievs!"

12

Ak, mani brāļi, es iesvētu jūs un norādu jums uz kādu jaunu cēldzimumu: jums jātop par darinātājiem un audzinātājiem, un nākotnes sējējiem, -

- patiesi, nevis uz cēldzimtību, kuru jūs varētu nopirkt, līdzīgi krāmu tirgotājiem un ar krāmtirgotāju zeltu: jo maz vērtības ir visam, kam zināma cena.

Nevis no kurienes jūs nākat, lai turplikam būtu jūsu gods, bet - uz kurieni jūs ejat! Jūsu griba un jūsu kāja, kas tiecas pār jums un tālāk par jums, - tas lai ir jūsu jaunais gods!

Patiesi, nevis tas, ka jūs kādam dižkungam esat kalpojuši - ko gan šie dižkungi vairs nozīmē! -, vai tam, kas stāv, bijāt par stuti, lai tas stingrāk stāvētu!

Nevis ka jūsu dzimums pie galmiem tapa galmisks un jūs iemācījāties, līdzīgi flamingam, veselām stundām stāvēt seklos dīķos:

-jo varēšana stāvēt ir nopelns galmniekiem: un visi galmnieki tic, ka pie svētlaimības pēc nāves piederot - drīkstēšana sēdēt! -

Nedz arī, ka kāds gars, kuru viņi dēvē par svētu, būtu jūsu senčus ievedis apsolītajās zemēs, kuras es necildinu: jo, kur izaudzis ļaunākais no visiem kokiem, krusts, - tai zemē nav nekas cildināms! -

- un patiesi, šis "svētais gars" varēja vest savus bruņiniekus, kurp vezdams, vienumēr tecēja tādam gājienam pa priekšu kazas un zosis, un bezprašas, un stūrgalvji! -

Ak, mani brāļi, nevis atpakaļ jūsu cēldzimumam jāskatās, bet uz priekšu! Izdzītiem jums jābūt iz visām tēvu un tēvtēvu zemēm!

Jūsu bērnu zemi jums būs mīlēt - šī mīlestība lai ir jūsu jaunā cēl-dzimtība, - vēl neatrastā, vistālākajā jūrā! To būs jūsu burām meklēt neapnikuši!

Jūsu bērnos jums būs griezt par labu to, ka jūs esat savu tēvu bērni: visu bijušo jums būs tā atpestīt! So jauno galdiņu es izkaru pār jums!

13

"Priekš kam dzīvot? Viss ir nelietība! Dzīvot - ir salmus kult; dzīvot - ir sevi sadedzināt un tomēr netapt siltam." -

Tādas vecu vecas pļāpas vēl arvien tiek dēvētas par "gudrību"; bet tādēļ, ka tās ir vecas un ož pēc pelējuma, tālab tās vēl vairāk ciena. Arī pelējums top cēlāks. -

Bērni drīkstētu tā runāt: viņi baidās no uguns, jo tā viņus ir apdedzinājusi! Daudz bērnišķības ir vecajās gudrības grāmatās.

Un, kas pastāvīgi "salmus kuļ", kā gan tas lai drīkstētu kulšanu nopaļāt! Tādam ģeķim vajadzētu taču aizsiet muti!

Tādi nosēstas pie galda, nejemdami nenieka līdz, pat labu izsalkumu ne, -un nu viņi paļā: "Viss ir nelietība!"

Bet labi ēst un dzert, tas, mani brāļi, nava tiešām nekāda nelietīga būšana! Sadauziet, sadauziet man tos galdiņus, kuri nekad nava priecīgi!

14

"Tīrajam ir viss tīrs," - tā runā ļaudis. Bet es jums saku: cūkām viss top cūcisks!

Tādēļ sludina muldinātāji un galvas-kārstītāji, kam arī sirds nokaras: "Pati pasaule ir netīrs nezvērs."

Jo visi šie nav garā šķīsti; bet sevišķi tie, kam nav ne miera, ne atdusas, tādēļ tad viņi redz pasauli no pakaļpuses, - aizpasaulnieki!

Tādiem es saku acīs, kaut gan tas neskan smuki: pasaule līdzinās cilvēkam tai ziņā, ka arī tai ir pakaļpuse, -tik daudz tas ir tiesa!

Pasaulē ir daudz netīrumu: arī tas ir tiesa! Bet tādēļ pasaule pati vēl nebūt nav netīrs nezvērs!

Tas ir gudri teikts, ka daudz kas pasaulē nelāgi ož, bet riebums pats rada spārnus un avotnojaudošus spēkus!

Pat pie tā vislabākā ir kaut kas riebīgs; un pat tas labākais ir vēl kaut kas, kas jāpārvar! -

Ak, mani brāļi, tas ir gudri teikts, ka pasaulē ir daudz netīrumu.

15

Tā dzirdēju es dievbijīgus aizpasaulniekus runājam uz savu sirdsapziņu, un patiesi, bez ļaunprātības un melkulības, - jebšu gan nav nekā melkulīgāka pasaulē, nedz ļaunāka.

"Lai taču pasaule paliek pasaule! Nepacel pret to ne mazāko pirkstiņu!"

"Lai tas, kam gribas, ļaudis žņaudz un dursta, un dīrā - nepacel pret to ne mazāko pirkstiņu! Tā viņi mācās no pasaules atteikties."

"Un sava paša prātu - to vajaga tev pašam nozniebt un nožņaugt; jo tas ir šīs pasaules prāts, - tā tu iemācīsies pats no pasaules atteikties." -

- Sadauziet, sadauziet, ak, mani brāļi, šos vecos dievbijīgo galdiņus! Izputiniet pasaules apmelotāju vārdus.

16

"Kas daudz mācās, tas aizmirst stipras kārestības," - to čukst šodien visās tumšajās ielās.

"Gudrība nogurdina, nekas neatmaksājas; tev nebūs iekārot!" - šo jauno galdiņu es atradu, izkārtu pat tirgos.

Sadauziet, mani brāļi, ak, sadauziet arī šo jauno galdiņu! No pasaules nogurušie viņu ir izkāruši un nāves sludinātāji, un arī cietumnieki: jo, redziet, tā ir arī mācība uz kalpību! -

Ka viņi slikti mācījušies un arī ne to labāko, un visu pārāk agri un visu pārāk ātri, ka viņi slikti ēduši, -no tam viņi dabūjuši šo samaitāto vēderu, -

- samaitāts vēders ir taisni viņu gars: viņš ieteic nāvi! Jo patiesi, mani brāļi, gars ir vēders!

Dzīve ir prieka avots, bet iz kura runā samaitāts vēders, šis bēdu tēvs, tam visi avoti ir samaitāti.

Atzīšana ir prieks tam, kam ir lauvas griba! Bet, kas ir noguris, tas pats tiek tikai "gribēts", ar to rotājas ikkurš vilnītis.

Un tā ir pastāvīgi ar vājajiem cilvēkiem: viņi apmulst savos ceļos. Un pēdīgi viņu nogurums vēl vaicā: "Kam mēs gājām vēl šos ceļus! Viss tak ir vienalga!"

Tādiem skan patīkami ausīs, kad sprediķo: "Nekas neatmaksājas! Jums nebūs gribēt!" Bet tā ir mācība uz kalpību.

Ak, mani brāļi, kā spirgti šalcošs vējš nāk Zaratustra visiem ceļā nogurušiem; daudzus degunus viņš vēl šķaudinās!

Arī caur mūriem pūš mana brīvā dvesma, cietumos un sagūstītos garos!

Griba dara brīvu, jo gribēšana ir radīšana: tā mācu es. Un jums būs mācīties vienīgi radīšanai!

Un arī mācīšanos būs jums pirms no manis mācīties, labo mācīšanos! -Kam ausis dzirdēt, tas lai dzird.

17

Tur stāv laiva, - tur pāri varbūt notiek lielajā nebūtībā. - Bet kuram gan gribētos šai "varbūtībā" kāpt?

Neviens no jums negrib kāpt nāves laivā! Kā tad jūs gribat būt no pasaules noguruši!

No pasaules noguruši! Un jūs pat vēl neatteicāties no zemes! Es atradu jūs pastāvīgi vēl pēc zemes kārojam, iemīlējušos vēl sava paša zemes gurde-nībā.

Ne par velti jūsu lūpa nokārusies - maza zemes vēlībiņa vēl uz tās sēd! Un acī - vai tur nepeld neaizmirstamās zemes priecas debestiņš?

Virs zemes ir daudz labu izgudrojumu, daži derīgi, citi patīkami, tādēļ zeme ir mīlama.

Un daudz kas ir te tik labi izgudrots, ka tas, līdzīgi sieviešu krūtīm, ir derīgs un pie tās pašas reizes patīkams.

Bet jūs, pasaules-gudrie! Jūs zemes-laiskie! Jūs vajaga pamielot rīkstēm! Rīkstēm vajaga jums atkal pataisīt mundras kājas.

Jo, ja jūs neesat slimi un izdzīvojuši nelgas, no kuriem zeme pagurusi, tad jūs esat viltīgi sliņķi vai slepeni kārumnieki. Un, ja jūs negribat atkal ar prieku skraidīt, tad jums vajag - pazust!

Nevajag gribēt būt par ārstu - tam, kas nav ārstējams: tā māca Zaratustra -tādēļ jums būs pazust!

Bet vajadzīgs ir vairāk drosmes, lai padarītu galu, nekā sakaltu jaunu peršu: to zina visi ārsti un peršu kalēji.

18

Ak, mani brāļi, ir galdiņi, kurus nogurums, un galdiņi, kurus pūstošais laiskums radījis: tie jebšu līdzīgi runā, taču līdzīgi negrib būt dzirdami.

Uzlūkojiet še šo slāpstošo! Tikai vienu sprīdi viņš ir vēl no sava mērķa, bet aiz noguruma tas nolicies še spītīgi pīšļos: šis drošsirdis!

Aiz noguruma viņš žāvājas par ceļu un zemi, un mērķi, un sevi pašu: ne soli negrib vairs tālāk iet, - šis drošsirdis!

Nu cepina viņu saule, un suņi laiza viņa sviedrus, bet viņš guļ te savā iespītībā un grib labāk slāpes ciest:

- vienu sprīdi tikai vēl no sava mērķa slāpes ciest! Nudien, jums vajadzēs viņu aiz matiem ievilkt vēl viņa debesīs, šo varoni!

Labāk atstājiet viņu guļam, kur tas nogūlies, lai miegs pie viņa, mierinātājs, nāk ar atvēsinošo šļakstu lietu.

Atstājiet viņu guļam, tiekam viņš pats no sevis uzmostas, - tiekam viņš pats visu gurdenumu nokrata un to, ko gurdenums viņam mācījis!

Tikai atgaiņājiet, mani brāļi, nost no viņa suņus, laiskumlāpjus un visu šo ņudzošo ņudzi:

- visu šo ņudzošo ņudzi "izglītoto", kas no ikviena varoņa sviedriem savu tūkumu kopj! -

19

Es apvelku riņķus ap sevi un svētas robežas; arvien mazāk ir to, kas kāpj man līdz arvien augstākos kalnos: es ceļu kalnājus no aizvien svētākiem kalniem. -

Bet, lai kurp jūs kāptu man līdz, mani brāļi, pielūkojiet, ka jums nekāptu līdzi kāds veltēdis!

Veltēdis - tas ir tārps, kas lien un lokās, un grib kļūt tauks no jūsu jēlajām vātīm.

Un tā ir viņa māksla, ka viņš prot uzminēt kalnkāpju dvēseles, kur tās visnogurušākas: jūsu sērās un noskumšanā, jūsu maigajā kautrībā ietaisa viņš savu riebīgo midzeni.

Kur stiprais par vāju un cēlsirdīgais par lēnu, - tur viņš ietaisa savu riebīgo midzeni: veltēdis iemīt, kur dižajam mazi jēlumi.

Kas ir visaugstākā suga no tā, kas dzīvo, un kas viszemākā? Veltēdis ir viszemākā suga; bet, kas ir visaugstākās sugas, tas uztur lielāko tiesu veltēžu.

Jo dvēselē, kura tur tās garākās trepes un spēj nolaisties viszemāk: kā gan tajā lai nesēdētu lielākā tiesa veltēžu? -

-    visplašākajā dvēselē, kas vistālāk spēj sevī pašā noskriet, maldīties un mētāties; visnepieciešamākajā, kas aiz prieka nejaušībā drāžas:

-    esošajā dvēselē, kas tapšanā nirst; turošajā, kas gribēšanā un iekārībā tiecas:

-   no sevis pašas bēgošajā, kas sevi pašu vistālākajā riņķī panāk; visgudrākajā dvēselē, kam bezprāts vissaldāki glaimo:

-   sevi pašu visvairāk mīlošajā, kurā visas lietas atron savus uzplūdus un atplūdus, savu paisumu un bēgumu, - ak, kā gan tai visaugstākajā dvēselē lai nebūtu tie viszemākie veltēži?

20

Ak, mani brāļi, vai tad es esmu nežēlīgs? Bet es saku - kas krīt, tas vēl jāpagrūž!

Viss šodienīgais - tas krīt un sabrūk: kas to lai turētu! Bet es - es gribu to vēl pagrūst!

Vai jūs pazīstat saldo tīksmi, kas akmeņus veļ stāvajās aizās? - Šie šāsdienas cilvēki: vai redziet, kā viņi veļas manās aizās!

Es esmu labāku spēlētāju priekšspēle, mani brāļi! Priekšzīme! Dariet pēc manas priekšzīmes!

Un, ko jūs neiemācāt lidot, to iemāciet - drīzāk krist!-

21

Es mīlu drošsiržus, bet ar to vēl nepietiek, būt par cirtēju, - jāzin arī, kam-kur- cirst!

Un nereti ir vairāk drošsirdības tur, kur kāds savaldās un paiet garām: lai sevi pataupītu cienīgākam vaidniekam!

Jums jātur tikai vaidnieki, kuri nīstami, bet nevis vaidnieki, kas nicināmi: jums jābūt lepniem uz saviem valdniekiem: to es jau reiz mācīju.

Cienīgākam vaidniekam, mani draugi, jums sevi jāpataupa: tālab jums daudz kam jāpaiet garām, -

- sevišķi daudzajiem plukatām, kas jūsu ausis pušu plēš, kliegdami par tautu un tautām.

Paturiet tīras savas acis no viņu "par" un "pret"! Tur ir daudz taisnības, daudz netaisnības: kas tur ieskatās, tas gremžas.

Iemest aci, uzsākt traci - tas te viens: tādēļ eita mežos un atstājiet savu zobenu makstīs!

Eita savu ceļu! Un lai tauta un tautas iet savus ceļus! - tumšus, nudien, kurus ne mazākā cerībiņa neapspīd!

Lai tur krāmu tirgotājs valda, kur viss, kas vēl spīd, - ir krāmu tirgotāja zelts! Vairs nav karaļu laiki: kas šimbrīžam saucas par tautu, karaļu nepelna.

Paskatieties taču, kā šīs tautas tagad pašas dara krāmu tirgotājiem pakaļ: viņas uzlasa vēl tos niecīgākos labumus no šādām tādām saslaukām!

Viņas uzglūn vien' otrai, viņas noglūn kaut ko vien' otrai, - to viņas dēvē par "labu satiksmi". Ai, laimīgie, tālie laiki, kur kāda tauta sev sacīja: "Es gribu par tautām - valdniece būt!"

Jo tam labākajam, mani brāļi, bus valdīt; tas labākais grib arī valdīt! Un, kur šī mācība citādi skan, tur - trūkst tā labākā.

22

Ja tiem nāktu maize par velti, ak vai! pēc kā tad viņi kliegtu! Viņu uzturs - ir viņu saturs; tādēļ uzturam vajaga tiem grūti nākties!

Plēsīgi zvēri tie ir: viņu "strādāšanā" - ir vēl laupīšana, viņu "nopelnīšanā" - vēl pievilšana! Tālab tam vajaga tiem grūti nākties!

Par labākiem plēsīgiem zvēriem tātad viņiem jātop, par gudrākiem, cilvēkam līdzīgākiem: jo cilvēks taisni ir tas labākais plēsīgais zvērs.

Visiem zvēriem jau cilvēks nolaupījis viņu tikumus, tādēļ tad arī no visiem zvēriem viņam uzturs nācies visgrūtāk.

Vienīgi putni stāv par to augstāk. Un ja cilvēks iemācītos vēl lidot, ak vai! Cik augstu - viņa plēsonība tad neuzlidotu!

23

Tādus es gribu vīru un sievu: vienu spējīgu karot, otru spējīgu dzemdēt, bet abus spējīgus dejot ar galvu un kājām.

Un pazaudēta lai ir mums tā diena, kur mēs ne reizi neesam dejojuši! Un par neīstu lai top saukta ikviena patiesība, pie kuras nav bijis jāsmejas.

24

Jūsu laulības slēgšana: pielūkojiet, ka tā nebūtu slikta slēgšana! Jūs slēdzat par ātru: no tam nāk - laulības laušana!

Un labāk tomēr laulības laušana nekā laulības locīšana, laulības melošana! - Tā teica man kāda sieva: "Es lauzu gan laulību, bet papriekš laulība salauza - mani!"

Slikti sapārotie ir bijuši aizvien tie visatriebīgākie: viņi lūko atdarīt visai pasaulei par to, ka nevar vairs iet katrs par sevi.

Tādēļ es gribu, lai godsirdīgie cits uz citu sacītu: "Mēs mīlamies: pielūkosim, ka mūsu mīlestība nemitas! Jeb mūsu apsolīšanās būs pārskatīšanās?

- dodiet mums laiku un mazu laulībiņu, lai mēs redzētum, vai esam noderīgi lielajai laulībai! Tā ir liela lieta - būt aizvien pa divi!"

Tādu padomu es domu visiem godsirdīgajiem; un, kas gan būtu mana mīlestība uz pārcilvēku un visu, kam jānāk, ja es citu ko ieteiktu un runātu!

25

Nevis vairoties tikai tālāk, bet augt arī a u g s t ā k - uz to, mani brāļi, lai palīdz jums laulības dārzs!

Kas ar vecajiem pirmsākumiem ticis skaidrībā, tas, lūk, beidzot, meklēs nākotnes avotus un jaunus pirmsākumus. -

Ak, mani brāļi, nebūs vairs ilgi jāgaida, kad izcelsies jaunas tautas un jauni avoti šalkdami gāzīsies jaunos bezdibeņos.

Jo zemestrīces aizber ciet daudz aku, tas rada daudzslāpību, bet tā izceļ gaismā arī iekšējos spēkus un noslēpumus.

Zemestrīces atklāj jaunus avotus. Veco tautu zemēm trīcot, izlaužas jauni avoti.

Un, kas tad sauc: "Rau, te ir aka tiem, kas izslāpuši, sirds tiem, kuri ilgojas, griba daudziem rīkiem," - ap to salasās tauta, tas ir, daudz mēģina tāju.

Kas var pavēlēt, kam vaj'g paklausīt, - tas tiek tur izmēģināts! Ak, ar kādu ilgu meklēšanu un izdošanos, un neizdošanos, un mācīšanos, un atkal-mēģināšanu!

Ļaužu sabiedrība - tas ir mēģinājums, tā es mācu, - ilgs meklējums, bet viņa meklē pavēlētāju! -

- mēģinājums, ak, mani brāļi! Bet nekāds "nolīgums"! Sadauziet, sadauziet man tādu mīkstsiržu un mīkstčauļu vārdu!

26

Ak, mani brāļi! Kam tad gan piemīt visas cilvēknākamības lielākās briesmas? Vai gan ne labajiem un taisnajiem? -

- vai gan ne tiem, kuri runā un sirdī jūt: "Mēs jau zinām, kas labs un kas taisns, mums tas jau rokā; vai! tiem, kas te vēl meklē!"

Un kādu ļaunumu arī ļaunie nenodarītu: labo ļaunums ir tas viskaitīgākais ļaunums!

Un kādu ļaunumu arī pasaules apmelotāji nenodarītu: labo ļaunums ir tas viskaitīgākais ļaunums.

Ak, mani brāļi, labajiem un ļaunajiem reiz ieskatījās kāds sirdī, un tas tad teica: "Tie ir varizeji." Bet viņu nesaprata.

Paši labie un taisnie nedrīkstēja viņu saprast - viņu gars atrodas viņu labās sirdsapziņas gūstā. Labo muļķība ir neizdibināmi gudra.

Bet tā ir patiesība: labajiem jābūt varizejiem, - viņiem nav citas izvēles!

Labajiem jāsit krustā tas, kas atradis sava paša tikumību! Tā ir patiesība!

Bet otrais, kas uzgāja viņu zemi, labo un taisno zemi un sirdi, bija tas, kas jautāja: "Ko jūs ienīstat visvairāk?"

To, kas rada, ienīst viņi visvairāk: to, kas satriec galdiņus un vecās vērtības; satriecēju, - to viņi dēvē par noziedznieku.

Jo labie - tie nespēj radīt: tie ir palaikam iesākums no gala:

- viņi sit krustā to, kas jaunas vērtības uz jauniem galdiņiem raksta, viņi ziedo sev nākotni, - viņi sit krustā visu cilvēknākotni!

Labie - tie aizvien bijuši gala iesākums. -

27

Ak, mani brāļi, vai jus sapratāt ari šo vardu? Un ko es reiz teicu par "pedejo cilvēku"?

Kam tad gan piemīt visas cilvēknākamības lielākās briesmas? Vai gan ne labajiem un taisnajiem?

Satrieciet, satrieciet man labos un taisnos! - Ak, mani brāļi, vai jūs sapratāt arī šo vārdu?

28

Jūs bēgat no manis? Jūs esat izbijušies? Jūs trīcat no šiem vārdiem?

Ak, mani brāļi, kad es jums labos liku satriekt un labo galdiņus, tikai tad es pirmo reiz ielaidu cilvēku, lai viņš kuģo pa paša selgu.

Un nu tikai uznāk viņam lielās nobīles, lielā ap-sev-skatīšanās, lielā slimība, lielais riebums, lielā jūras slimība.

Nepareizus krastus un nepareizu drošību mācīja jums labie; labo melos jūs piedzimāt un tikāt ietīstīti. Caur labajiem ir viss līdz pamatu pamatiem sašķobīts un sagrozīts.

Bet, kas uzgājis zemi - "cilvēks", tas uzgājis arī zemi "cilvēknākamība". Nu jābūt jums jūrniekiem, drošsirdīgiem un pacietīgiem!

Ejiet pie laika man stāvu un taisni, ak, mani brāļi, mācieties taisni stāvu iet! Jūra trako - daudzi grib caur jums atkal piecelties kājās.

Jūra trako - viss ir jūrā. Nu tad ar! Uz priekšu! Jūs vecās jūrnieku sirdis!

Kas tēvuzeme! turp, turp grib mūsu stūre, kur mūsu bērnu z e m e ir!

Turp klajā, trakāk nekā jūra trako mūsu lielās ilgas! -

29

"Kālab tik ciets?" teica reiz uz dimantu virtuves ogle. "Vai tad mēs neesam tuvu rada!" -

Kālab tik mīksti? Ak, mani brāļi, tā jautāju es jums: vai tad jūs neesat -mani brāļi?

Kālab tik mīksti, tik izvairīgi un piekāpīgi? Kālab tik daudz noliecības, noliedzības ir jūsu sirdīs? Tik maz likteņa jūsu skatā?

Un, ja jūs negribat likteņi būt un nepielūdzami, kā tad jūs varētu ar manim - uzvarēt?

Un, ja jūsu tvirtums negrib spulgot, šķaidīt un graizīt, kā gan jūs reiz varētu ar manim - radīt?

Jo tie, kas rada, ir cieti. Un - tīksmi jums vajag just, uzliekot roku uz gadu tūkstošiem, kā uz vaska, -

- saldu tīksmi - gadu tūkstošu gribā rakstīt kā varā, - cietāk nekā varā, cēlāk nekā varā. Pavisam ciets ir vienīgi tas cēlākais.

Šo jauno galdiņu, ak, mani brāļi, es izkaru pār jums: topiet cieti! –

30

Tu mana griba! Tu posta novērsība, tu mana nepieciešamība! Ak, pasargi mani no visām niecīgām uzvarām!

Tu manas dvēseles lēmums , ko par likteni es saucu! Tu, kas iekš manis! Tu, kas pār mani! Pasargi un pataupi mani vienam lielam liktenim!

Un savu pēdējo diženumu, mana griba, pataupi tavam pēdīgumam, - lai tu būtu nepielūdzama savā uzvarā! Ak, kuru gan pašu uzvara nav uzvarējusi!

Ak, kura acs gan nav aptumšojusies šai reibinošajā krēslībā! Ak, kura kāja nav streipuļojusi un nav atradinājusies uzvarā - stāvēt! -

-   Lai es būtu reiz gatavs un nobriedis lielajā dienvidū: gatavs un nobriedis, līdzīgi kvēlojoši dzirkstošam varam, zibeņpārsārtinātam mākonim un pierietējušam piena tesmenim:

-   gatavs sev pašam un paša noslēptākai gribai - kā loks, kaistošs pēc savas bultas, kā bulta, kaistoša pēc savas zvaigznes:

-   kā zvaigzne, gatava un nobriedusi savā dienvidū, kvēlojoša, caururbta, saldi tīksmīga aiz iznīcinošām saules bultām:

-   kā pati saule un nepielūdzama saules griba, gatava uz iznīcināšanu uzvarā!

Ak, griba, visa posta novērsība, tu mana nepieciešamība! Pataupi mani vienai lielai uzvarai! -Tā runāja Zaratustra.

atspirdzējs

1

Kādu rītu, neilgi pēc savas atgriešanās alā, pietrūkās Zaratustra no savām cisām kājās kā negudrs, kliedza briesmīgā balsī un vaikstījās, it kā kāds cisās gulētu, kas negribētu augšāmcelties; un Zaratustras balss skanēja tā, ka viņa zvēri izbiedēti pietecēja tam klāt, un no visām alām un slēptuvēm, kas Zaratustras alai bija tuvumā, visi zvēri aizmuka, - laidus, lidus, līšus, lēkšus, kā nu kuram kājas un spārni bij doti. Bet Zaratustra runāja šos vārdus.

Augšup, bezdibenīgā doma, iz manas dzīles! Es esmu tavi gaiļi un tava rīta krēsla, tu aizgulējies zalkti: celies! celies! Mana balss gan tev' no miega uzdziedās!

Atraisi savu ausu važas: klausies! Jo es gribu tevi dzirdēt! Celies! Celies! Še ir diezgan pērkona, lai arī kapiem būtu ko klausīties!

Un izberz miegu un visu biklumu, un aklumu no savām acīm! Klausies manī savām acīm: mana balss ir veselības zāles pat tādiem, kas akli piedzimuši.

Un, ja tu reiz būsi uzmodies, tad mūžam paliksi nomodā. Tas nav manā dabā, sēnītes [1] no miega modināt, lai viņām liktu - ilgāk gulēt!

Tu kusties, staipies, krāc? Celies! Celies! Ne krākt - bet runāt tev jārunā! Zaratustra tevi sauc, tas bezdievis!

Es, Zaratustra, dzīvības aizbildinātājs, ciešanu aizbildinātājs, riņķa aizbil-dinātājs - tevi saucu es, mana visdziļākā doma!

Lab' man! Tu nāc - es dzirdu tevi! Mans bezdibens runā, savu pēdējo dzīli esmu izvilcis gaismā!

Lab' man! Šurp! šurp! Sniedz roku - - ha! laid! Haha! — rieba, rieba, rieba — vai! man!

2

Bet, tikko Zaratustra bij šos vārdus izrunājis, ka viņš saļima pie zemes kā mirējs un palika ilgi guļam kā mironis. Bet, kad viņš atkal atdabūja samaņu, tas bija bāls un drebēja, un necēlās augšām, un ilgi negribēja ne ēst, ne dzert. Un tā tas gāja ar viņu septiņas dienas; bet viņa zvēri neatstājās no viņa ne dienu, ne nakti, izjemot reizas, kad ērglis aizskrēja pēc barības. Un, ko viņš atnesa un samedīja, to nolika uz Zaratustras cisām, tā ka Zaratustra galu galā gulēja starp dzeltenām un sarkanām ogām, vīnķekariem, rožainiem āboliem, smaržīgām zālēm un pīniju čiekuriem. Bet pie viņa kājām bija izplesti divi jēri, kurus ērglis ar mokām viņu ganiem bija nolaupījis.

Beidzot, pēc septiņām dienām Zaratustra piecēlās savās cisās kājās, paņēma rožainu ābolu rokā, paostīja to, un viņa smarža tam iepatika.

Tad šķita viņa zvēri esam laiku ar viņu runāt.

"O, Zaratustra/' viņi sacīja, "nu jau septiņas dienas, kamēr tu guli smagām acīm: vai tu beidzot necelsies atkal kājās?

Izej laukā no savas alas: pasaule gaida tevis kā dārzs. Vējš rotājas smagām smaržām, kuras uz tevi tiecas; un visiem strautiem tiktos tev pakaļ skriet.

Visas lietas ilgojas pēc tevis, tāpēc ka tu septiņas dienas palikies viens, izej laukā no savas alas! Visām lietām gribas taviem ārstiem būt!

Vai gan jauna atziņa pie tevis nākusi, skaņa, smaga? Līdzīgi ieraudzētai mīklai tu gulēji, tava dvēsele sakāpa uz augšu un pārrūga pār visām malām. -"

- Ak, mani zvēri, atteica Zaratustra, pļāpājiet vien tā tālāk un ļaujiet, lai es klausos! Jūsu pļāpāšana mani atspirdzina: kur pļāpā, tur jau pasaule izskatās kā dārzs.

Kur tas patīkami, ka ir vārdi un skaņas: vai vārdi un skaņas nav vara-vīksnas un māņu tilti starp mūžam izšķirto?

Katrai dvēselei ir sava pasaule; katrai dvēselei ir ikviena cita dvēsele -viņpasaule.

Taisni pie tā, kas vislīdzīgāks, āriene viļ visvairāk; jo pār vismazāko aizu visgrūtāk pārtaisāms tilts.

Priekš manis - kā gan būtu ārpus- manis? Nekāda "ārpus" navaid! Bet pie ikvienas skaņas mēs to aizmirstam; kur tas jauki, ka mēs aizmirstam!

Vai gan ne tālab lietas apveltītas vārdiem un skaņām, lai cilvēks pie viņām atspirdzinātos? Tā ir skaista māžošanās, šī runāšana: caur to cilvēks aizdejo pār visām lietām.

Kur jaukas ir visas runas un visi skaņu meli! Ar skaņām mūsu mīla dej pa raibām vara vīksnām. -

- O, Zaratustra, iebilda uz tam zvēri, tādiem, kas domā kā mēs, visas lietas dejo pašas: pietek un sasniedzas rokas, un smejas, un aiztek, - un atkal atgriežas.

Viss iet, viss atgriežas atpakaļ; mūžīgi griežas būtības rats. Viss nomirst, viss uzzied no jauna, mūžīgi skrien būtības gads.

Viss sabrūk, viss tiek no jauna salikts; mūžīgi darinās tā pati būtības ēka. Viss šķiras, viss atkal satiekas; mūžīgi paliek sev uzticīgs būtības riņķis.

Ik mirklis ir būtības iesākums: ap katru "te" veļas "tur" bamba. Vidus ir it visur. Līks ir mūžības taks. -

-    Ak, jūs akotnieki un leijerkastes! atbildēja Zaratustra un atkal pasmaidīja, cik labi jūs zināt, kam septiņās dienās vajadzēja piepildīties:

-    Un kā tas mūdzis man ielīda rīklē un mani žņaudza! Bet es nokodu viņam galvu un aizspļāvu to tālu prom.

Un jūs, - jūs jau esat iztaisījuši no tam leijerkastes dziesmu? Bet es vēl guļu te, piekusis no šī koduma un promspļāvuma, slims vēl no paša atpestījuma.

Un jūs v i s u to redzējāt? Ak, mani zvēri, vai arī jūs esat nežēlīgi? Vai jūs gribējāt nolūkoties manās lielajās ciešanās tāpat kā cilvēki? Cilvēks taisni ir tas visnežēlīgākais zvērs.

Pie bēdu lugām, vēršu cīņām un krustā sišanām viņš līdz šim juties visomulīgāk virs zemes; un, kad viņš sev bij atradis elli, raugi, tad tā bija viņa debess zemes virsū.

Kad dižcilvēks kliedz - žviks, pieskrej sīkcilvēciņš klāt, un mēle karājas tam pa muti laukā aiz saldkārības. Bet viņš to sauc par savu "līdzcietību".

Sīkcilvēks, vistim dziesminieks - cik tas ir mudīgs dzīvi vārdos apsūdzēt! Klausieties viņu, bet nepārklausieties to priecu, kas ir ikvienā apsūdzībā!

Tādus dzīves apsūdzētājus - tos pārvar dzīve ar vienu acu pamirkšķina jumu. "Vai tu mani mīli?" saka nekauņa. "Pagaidi vēl maķenīt, man nav priekš tevis patapas."

Cilvēks ir pret sevi pašu tas visnežēlīgākais zvērs; un pie ikkatra, kas sevi par "grēcinieku" un "krusta nesēju", un "nožēlnieku" saucas, nepārklausieties tīksmi, kas ir šais gaudās un šai apsūdzībā!

Un es pats - vai es ar to gribu būt cilvēka apsūdzētājs? Ak, mani zvēri, vienīgi to es esmu līdz šim mācījies: ka cilvēkam viņa visļaunākais ir vajadzīgs viņa vislabākajam, -

- ka tas visļaunākais ir viņa vislabākais spēks un cietākais akmens augstāk radītājam un ka cilvēkam jātop labākam un ļaunākam.

Ne pie š ī moku staba biju es piekalts, ka zināju: cilvēks ir ļauns, - bet es kliedzu, kā vēl neviens nav kliedzis:

"Ak, kam viņa ļaunākais ir tik visai niecīgs! Ak, kam viņa labākais ir tik visai niecīgs!"

Lielais apnikums cilvēkā - tas žņaudza mani un bija man ielīdis rīklē: un ko pareģis pareģoja: "Viss ir vienlīdzīgs, nekas nav vērts, zināšana nokauj."

Ilga krēslība kliboja manā priekšā, nāvīgi nogurusi, nāvīgi apreibusi noskumšana, kas žāvādamās runāja.

"Mūžam atgriežas viņš atpakaļ, šis cilvēks, no kura tu esi noguris, šis sīkcilvēks," - tā žāvājās mana noskumšana un staipījās, un nevarēja iemigt.

Par alu pārvērtās man cilvēkzeme, viņas krūtis ielīka, visa dzīva dvaša tapa man par cilvēktrūdiem un kauliem, un grūstošu pagātni.

Mana nopūta sēdēja uz visiem cilvēkkapiem un nevarēja vairs uzcelties; mana nopūta un jautājums brēca un žņaudza, un grauza, un vaimanāja dienu un nakti.

- "Ak, cilvēks mūžam atkal atgriežas! Sīkcilvēks mūžam atgriežas!" -Kailus es reiz redzēju abus, vislielāko cilvēku un vismazāko cilvēku: par

daudz līdzīgus vienu otram, - par daudz cilvēcīgu pat to vislielāko!

Par daudz sīks arī tas vislielākais! - Tas bija mans apnikums cilvēkā! Un arī tā vismazākā mūžīga atgriešanās! - tas bija mans apnikums visu lietu būtībā!

Ak rieba! rieba! rieba! Tā runāja Zaratustra un nopūtās, un viņam

pārgāja šermuļi, jo viņš atcerējās savu slimību. Bet te viņa zvēri neļāva tam vairs tālāk runāt.

"Nerunā vairs, tu atspirdzēj!" - tā atbildēja viņam viņa zvēri. "Bet izej laukā, kur pasaule tevis gaida kā dārzs.

Izej laukā pie rozēm un bitēm, un baložu bariem! Bet sevišķi pie dziedātāju putniem, lai iemācītos no viņiem dziedāt!

Dziedāšana taisni ir priekš atspirdzēja: lai runā tas, kas ir vesels. Un, ja veselajam iegribas arī dziesmas, tad viņš grib taču citādas dziesmas nekā atspirdzējs."

- "Ak, jūs akotnieki un leijerkastes, palieciet tak klusu!" - atteica Zaratustra un pasmaidīja par saviem zvēriem. "Cik labi jūs zināt, kādu apmieru es sev septiņās dienās esmu atradis!

Ka man atkal vajaga dziedāt, - to apmieru es sev atradu un to atspirgumu: vai jūs gribat arī no tam iztaisīt tūlīt atkal leijerkastes dziesmu?"

- "Nerunā tālāk," atbildēja viņam pa otram lāgam viņa zvēri, "bet labāk, tu atspirdzēj, iztaisi sev jo krietnu liru, jaunu liru!

Jo redzi, Zaratustra! Tavām jaunajām dziesmām vajadzīga jauna lira.

Dziedi un aizšalci, Zaratustra, dziedē jaunajām dziesmām savu dvēseli, lai tu varētu panest savu lielo likteni, likteni, kādu vēl nav nesis neviens no cilvēkiem!

Jo tavi zvēri zina gan, Zaratustra, kas tu esi un kam tev jābūt: raugi, t u esi mūžīgās atgriešanās s 1 u d i n ā t ā j s, - tas reiz ir tavs liktenis!

Ka tev kā pirmajam šī mācība jāsludina, - kā gan šis lielais liktenis lai nebūtu tavas lielākās briesmas un slimība!

Redzi, mēs zinām, ko tu sludini: ka visas lietas mūžam atgriežas, un mēs paši līdz ar tām, un ka mēs jau neskaitāmas reizas esam pasaulē bijuši, un visas lietas līdz ar mums.

Tu māci, ka pastāvot dižais tapšanas gads, kāds pārmilzenis no dižgada: tam vajagot, līdzīgi smilšu stundenim, allaž no jauna apgriezties, lai no jauna notecētu un iztecētu:

- tā ka visi šie gadi ir paši sev līdzīgi, tai vislielākajā un arī tai vismazākajā, -tā kā mēs paši katrā dižajā gadā sev pašiem līdzīgi esam iekš tā vislielākā un arī iekš tā vismazākā.

Un, ja tu gribētu tagad mirt, Zaratustra, redzi, mēs zinām arī, kā tad tu uz sevi runātu, - bet tavi zvēri lūdz tevi, lai tu vēl nemirtu!

Tu runātu un bez drebēšanas, jo vairāk uzelpodams aiz svētlaimības, jo liels grūtums un nospiedums būtu no tevis atjemts, tu pacietīgākais! -

Nu es mirstu un izzudu, tu teiktu, un acumirklī tapšu par neko. Dvēseles ir tikpat mirstīgas kā miesas.

Bet cēlonības mezgls, kurā esmu iepīts, atkal atgriežas - tas mani radīs no jauna! Es pats piederu pie mūžīgās atgriešanās cēloņiem.

Es no jauna atgriezīšos ar šo sauli, ar šo zemi, ar šo ērgli, ar šo čūsku -nevis uz kādu jaunu dzīvi vai labāku dzīvi, vai līdzīgu dzīvi:

-   es mūžīgi atkal atgriezīšos uz to pašu dzīvi, tajā vislielākajā un arī tajā vismazākajā, lai no jauna sludinātu visu lietu mūžīgu atgriešanos, -

-   lai atkal sacītu vārdu par lielo zemes- un cilvēk-dienasvidu, lai atkal cilvēkiem mācītu pārcilvēku.

Es esmu savu vārdu teicis, es eju bojā caur savu vārdu: tā grib to mans likteņa lēmums -, lai es kā papriekšsludinātājs eju bojā!

Tā stunda nu ir klāt, lai nokāpējs pats sevi svētītu. Tā - beidzas Zara-tustras nokāpšana." —

Kad zvēri šos vārdus bij izrunājuši, viņi cieta klusu un gaidīja, ka Zaratustra viņiem ko atbildēs, bet Zaratustra nedzirdēja viņu klusuciešanu. Viņš bija atlaidies klusi, aizvērtām acīm, līdzīgi gulētājam, jebšu gan negulēja: jo viņš sarunājās patlaban ar savu dvēseli. Bet čūska un ērglis, redzēdami viņu tā klusu ciešam, godināja lielo klusu ap viņu un ar apdomu devās no turienes prom.

par lielo ilgošanos

Ak, mana dvēsele, es mācīju tevi sacīt "šodien", tāpat kā "citkārt" un "agrāk" un pār visu "še" un "te", un "tur" aizdejot.

Ak, mana dvēsele, es atpestīju tevi no visiem aizkaktiem, es noslaucīju no tevis putekļus un mijkrēsli.

Ak, mana dvēsele, es nomazgāju no tevis sīko kaunu un aizkrāsnes tikumu un pierunāju tevi kailai nostāties saules acu priekšā.

Ar vētru, kuru par "garu" sauc, es pūtu pār tevi viļņojošos jūru; visus padebešus es no turienes nopūtu, es nožņaudzu pat žņaudzēju, ko par "grēku" sauc.

Ak, mana dvēsele, es devu tev tiesību "nē" sacīt kā vētra un "jā" sacīt, kā atklāta debess "jā" saka: klusa kā gaisma tu stāvi un ej nu caur noliedzošām vētrām.

Ak, mana dvēsele, es atdevu tev brivestibu par to, kas radīts un neradīts: un kas gan pazīst tā kā tu nākamības saldkairi?

Ak, mana dvēsele, es mācīju tev nicināšanu, kas nenāk vis kā ķirpis, bet lielo, mīlošo nicināšanu, kas visvairāk mīl tur, kur tā visvairāk nicina.

Ak, mana dvēsele, es mācīju tevi tā pierunāt, ka tu pašus cēloņus pie sevis pierunā: līdzīgi saulei, kas pierunā pat jūru pacelties viņas augstumā.

Ak, mana dvēsele, es nojēmu no tevis visu paklausību, ceļos krišanu un kungs, kungs sacīšanu; es pats devu tev vārdu "posta novērsība" un "liktenis".

Ak, mana dvēsele, es devu tev jaunus vārdus un raibas paijas, es nosaucu tevi par "likteni" un "aptvara aptvaru", un "laika nabsaiti", un "dzidres zvanu".

Ak, mana dvēsele, tavai zemei es devu dzert visu gudrību, visus jaunos vīnus un arī visus vecvecos stipros gudrības vīnus.

Ak, mana dvēsele, ikvienu sauli es izleju par tevi un ikvienu nakti, un ikvienu klusumu, un ikvienu ilgošanos, - un tad tu izaugi kā vīna koks.

Ak, mana dvēsele, pārbagāta un grūta tapusi, stāvi nu tu kā vīna koks pierietējušiem tesmeņiem un sablīvētiem brūniem zelta vīnogu ķekariem:

- sablīvēta un saspiesta no savas laimes, gaidīdama aiz pārplūduma un kaunēdamās vēl par savām gaidām.

Ak, mana dvēsele, nu nekur vairs nava otras dvēseles, mīļojošakas un aptverošākas, un plašākas! Kur nākotne un pagātne būtu tuvāk kopā nekā pie tevis?

Ak, mana dvēsele, es atdevu tev visu, un visas manas rokas ir tevi iztukšojušās - un nu! Nu saki tu man smaidīdama un pilna grūtsirdības: "Kurš no mums lai nu tencina? -

- vai devējam nav jāpateicas, par to, ka jēmējs jēma? Vai dāvāšana nav nepieciešama vajadzība? Vai jemšana nav - apžēlošana?" -

Ak, mana dvēsele, es saprotu tavus grūtsirdības smaidus: tava pārbagātība izstiepj nu pati ilgu rokas!

Tava pilnība raugās pār krācošām jūrām un meklē un gaida; pārpilnības ilgas raugās iz tavas smaidošās acudebess!

Un, patiesi, mana dvēsele, kas gan, redzot tavus smaidus, neizkustu aiz asarām? Pat eņģeļi izkūst aiz asarām par tavu smaidu pārlaipnību.

Tava laipnība un pārpilnība ir tas, kas negrib gausties un raudāt: un tomēr, ak, mana dvēsele, ilgojas tavi smaidi pēc asarām un tava drebošā mute pēc šņukstiem.

"Vai visas raudas nav gaudas? Un visas gaudas nav apsūdzība?" Tā tu runā uz sevi pašu, un tālab tu gribi, mana dvēsele, drīzāk smaidīt nekā savas ciešanas izkratīt:

- aumalojošās asarās izkratīt visas savas ciešanas pār savu pilnību un pār visu neatvairāmo vīnkoka tieksmi pēc vīnkopja un vīnkopja naža!

Bet, ja tu negribi raudāt, negribi izraudāt savu purpurgrūtsirdību, tad tev vajadzēs dziedāt, mana dvēsele! - Redzi, es smaidu pats, tev to iepriekš pasludinādams:

-   dziedāt dimdošā skaņā, tiekam visas jūras top rāmas, lai tavās ilgās klausītos, -

-   tiekam pār rāmajām, ilgu pilnajām jūrām aizlīgo laiviņa, zeltainā dīva, ap kuras zeltu visas labās un nelabās brīnumlietas laksta:

-   arī daudz lielu un sīku kustoņu un viss, kam ir vieglas, brīnišķas kājas, lai pa vijolīšzilām tekam varētu skriet, -

-   skriet uz zeltaino dīvu, savvaļas laiviņu un uz savu kungu, bet tas iraid vīnkopis, kas ar dimanta vīnkopja nazi gaida, -

-   tavs lielais atpestītājs, ak, mana dvēsele, tas bezvārdis - - kam tikai nākotnes dziesmas atradīs vārdu! Un tiešām jau smaržo tava dvaša pēc nākotnes dziesmām, -

-   jau tvīksti tu un sapņo, jau dzer tu slāpdama no visām dziļām, skanīgām apmiera akām, jau dus tava grūtsirdība nākotnes dziesmu svētajā laimībā!-

Ak, mana dvēsele, nu atdevu es tev visu un arī savu pēdējo, un visas manas rokas ir tevī iztukšojušās! - k a es tev liku d z i e d ā t, redzi, tas bija mans pēdējais!

Ka es tev dziedāt liku, saki nu, saki: kurš no mums tagad lai - tencina? Bet vēl labāk: dziedi, ak, dziedi, mana dvēsele! Un atļauj man tencināt! -

Tā runāja Zaratustra.

otra dejas dziesma

1

Tavās acīs nesen es lūkojos, dzīve: zeltu es redzēju tavās nakts-acīs spīdam, - mana sirds stāja pukstēt aiz šīs tīkamās kaires:

- zelta laivu es redzēju spīdam virs nakšņainiem ūdeņiem, grimstošu, slīkstošu, atkal mājošu zelta līgulaivu!

Uz manu kāju, dejas kaistošo, pameti tu skatu, gavilējošu, jautājošu, izkustošu šūpu-skatu.

Divi reizes tik aizskāri tu savu skandekli mazajām rokām - tad šūpojās jau mana kāja aiz dejas kaisles.

Mani papēži saslējās tevi saprast: nes savu ausi tak dejotājs kāju pirkstos!

Es lēcu pie tevis - te tu atbēdzi atpakaļ no mana lēciena pati: un pretī man šņāca tavi plīvojoši plandošies mati!

' No tavām čūskām es atlēcu nost, viegls kā vilna, te tu stāvēji jau pussāņus pret mani, acs vēlības pilna.

Skatieniem greiziem - tu māci man' staigāt pa ceļiem greiziem; greizus ceļus staigājot, kājas - man slepenā viltū ieradinājās!

Es mīlu, kas tālu, es bīstos, kas klātu; tava trauksme, tā bur man', tava sauksme, tā tur man': es ciešu, bet ko gan es neciestu tevis dēļ ar priecīgu prātu!

Kuras naids pavedina, kuras saltums kaist, kuras izsmiekls aizkustina, kuras bēgšana - saist':

- kas nav tevi ienīdis, tu lielā pinēja, apkārttinēja, kārdinātāja, meklētāja, uzsagājēja! Kas nav tevi mīlējis, tu nevainīgā, nepacietīgā, vēja-steidzīgā, bērnu-acīgā grēku-krājēja!

Kurp velc mani tagad, tu draiska, nenoturama valdā? Un tagad no manis atkal bēdzi, tu nepateicīgā trakule saldā!

Es deju tev pakaļ, pa niecīgām pēdām tev sekojot. Kur esi? Sniedz roku! Vai vienu vienīgu pirkstu man dod!

Še ir alas un biezokņi: mēs drīzi aloties varam! - Stāj! palieci stāvam! Vai neredzi pūces un sikspārņus šaudāmies garām?

Tu pūce! Tu sikspārni! Vai mani samedīt šurpu tu trauci? Kur esam? No suņiem tu mācījies, tagad kā suns sīvi rejies un kauci.

Saviem baltajiem zobiņiem mīļi tu pretim man smīni, zem sprogainām krēpītēm blenž manī tavas skaudīgās acis tik grīni!

Tā tik ir deja! Pār celmu celmiem tevi traucos es gūt; es esmu tavs dzinējs, - vai gribi mans suns vai mana kalnkaza būt?

Nu blaku blakām! Un joz, cik kāju, tu skaudīgā lēcēja! Nu augšup! Un pāri! - Vai! vai! Man paklupa kāja, kas tikuši tecēja!

Vai redzi, tu pārgalve, mani guļam un lūdzam, lai apzēlu dotu! Labprāt es ar tevim - pa jaukākiem takiem vēl paklejotu!

- pa mīlas takiem, kur klusie krūmi raibus nostāstus dzejo! Vai tur gar ezeru, kur zelta zivtiņas peld un dejo!

Vai esi nu gurda? Tur pāri ir avis, un zvana vakara zvani: vai skaisti nav dusēt, kad stabulē avju gani?

Vai pārāk tu gurda? Es pārnesīšu tev' pāri, tik rokas ap kaklu man tvēri! Un, ja tevim slāpst, - manim būtu gan kas, bet neba tu dziru šo dzēri!

-Ak tu nolādētā, vingri lunkanā čūska un lauma, kurp laidies tu lēkšus? Bet ģīmī es manu no tavas rokas divus traipus un sarkanus klekšus!

Es patiesi esmu piekusis vienumēr būt par tavu aitisko avjganu! Tu lauma, līdz šim es tev dziedāju, bet tagad man - pakliegsies tu!

Pēc manas pātagas takts tu diedama diesi un kliegsi te! Es n'esmu tak aizmirsis pātagu? - Ne! -

2

Tad atbildēja man dzīve, aizturēdama savas skaistiņās ausis: "O, Zaratustra! Neplīkšķini taču tik briesmīgi ar savu pātagu! Tu jau zini -troksnis nokauj domas, - un patlaban pie manis nāk tik maigas domas.

Mēs abi no tiesas nederam ne labam, ne ļaunam. Viņpus labā un ļaunā mēs atradām mūsu salu un mūsu zaļo pļavu - mēs divi vien! Tālab vien jau mums vajaga vienam otru mīlēt!

Un, ja mēs arī nemīlētos no visas sirds, - vai tad par to jāpiktojas, ka no sirds nemīlas?

Un, ka es pret tevi esmu laba, un bieži pārāk laba, to tu zini - tas tādēļ, ka es uz tavu gudrību esmu greizsirdīga. Ak, šī trakā, vecā ģeķe-gudrība!

Ja tava gudrība reiz no tevis aizmuktu, ak! tad drīzi arī mana mīla būtu no tevis prom." -

Pēc tam dzīve domīgi atskatījās atpakaļ un apskatījās apkārt, un klusi teica: "O, Zaratustra, tu neesi man diezgan uzticīgs!

Tu mani nebūt nemīli tik ļoti, kā to saki; es zinu, tu domā par to, ka mani drīzumā atstāsi.

Ir vecs smags, smags rūceņzvans - tas aizrūc pa naktīm līdz pat tavai alai:

- kad tu dzirdi šo zvanu ap naktsvidu sitam, tad starp vienu un divpadsmitiem tu par to domā,

- tu domā par to, es jau zinu, ka tu mani drīzumā atstāsi!" -

"Jā," atbildēju es vilcinādamies, "bet tu zini arī to -", un es pačukstēju viņai kaut ko ausī, taisni viņas savēlušajās, dzeltenajās bezprāta matu pinkās.

"Vai tu to zini, Zaratustra? To nezina neviens. -"

Un mēs saskatījāmies un pametām acis uz zaļo pļavu, pār kuru patlaban tecēja dzestrais vakars, un abi raudājām. - Bet toreiz man dzīve bija mīļāka nekā jebkad visa mana gudrība. -

Tā runāja Zaratustra.

Viens!

Ai, cilvēk, apdomā!

Divi!

Ko dziļā pusnakts sludina?

Trīs!

"Es dusēju -

Četri!

No dziļa sapņa trūkstas dvēsele:

Pieci!

Kur dziļa, pasaul, tu!

Seši!

Daudz dziļāka, kā dienai šķituse.

Septiņi!

Dziļš ir tavs vaids -,

Astoņi!

Prieks - dziļāks vēl kā žēlabas:

Deviņi!

Vaids saka: beidz!

Desmit!

Bet prieks ikviens grib mūžības -

Vienpadsmit!

Grib dziļas, dziļas mūžības!"

Divpadsmit!

septiņi zīmogi

JEB: JĀ- UN ĀMEN-DZIESMA)

1

Jā, es esmu zintenieks un tā zintenieciskā gara pilns, kas uz augsta klints-kalna starp divām jūrām klejo, - starp pagājušo un nākamo kā smags padebesis, - turēdams ļaunu prātu uz visām bulainajām lieknām un uz visu, kas paguris un nespēj ne nomirt, ne dzīvot:

gatavs uz zibeņošanu iz tumšajām krūtīm un uz atpestošo gaismas staru, grūts tapis no zibeņiem, kas "jā!" saka, "jā!" smejas, uz zintnieciskiem zibens-stariem, -

- bet svētīgs ir tas, kas tā tapis grūts! Un patiesi, kam jāiededzina nākotnes gaisma, tam ilgi kā smagam padebesim vajaga pie kalna karāties!

Ak, kā lai es neiekarstu pēc mūžības un pēc riņķu kāzdienas riņķa, -atkalatgriešanās riņķa!

Nekad vēl es neesmu atradis sievu, no kuras man gribētos bērnu, kā vien šo sievu, kuru mīlu: jo es mīlu tevi, ak, mūžība!

Jo es mīlu tevi, ak, mūžība!

2

Ja mana bardzība jebkad kapus plaisnījusi, robežstabus pārstatījusi un vecus, sadauzītus galdiņus stāvās aizās vēlusi.

Ja mans izsmiekls jebkad satrunējušus vārdus izputinājis, un es esmu nācis kā slaukāmā slota krusta zirnekļiem un kā mēzējs vējš veciem, piesmakušiem kapu kambariem.

Ja es jebkad gavilēdams esmu sēdējis, kur veci dievi aprakti dus, pasauli svētot, pasauli mīlot, līdzās veco pasaules apmelotāju pieminekļiem:

-jo es mīlu arī baznīcas un dieva kapus, kad debess skaidrām acīm raugās caur viņu sabrukušajiem griestiem; labprāt es sēdu līdzīgi zālei un sarkanajai magonei uz sabrukušajām baznīcām -

Ak, kā lai es neiekarstu pēc mūžības un pēc riņķu kāzdienas riņķa, -atkalatgriešanās riņķa?

Nekad vēl es neesmu atradis sievu, no kuras man gribētos bērnu, kā vien šo sievu, kuru mīlu: jo es mīlu tevi, ak, mūžība! Jo es mī 1 u tevi, ak, mūžība!

3

Ja pie manis jebkad nākusi dvesma no radošās dvesmas un no tās debešķīgās nepieciešamības, kura piespiež pat nejaušības dejot zvaigžņu deju.

Ja es jebkad esmu smējies radošā zibeņa smieklus, kam ilgs pērkons piktodamies, bet ar padevību seko.

Ja es jebkad ar dieviem zemes dievugaldā esmu kauliņus metis, tā ka zeme trīcēja un plaisāja, un uguns upes augšup sprauslāja.

- Jo zeme ir dievu galds, trīcošs no radošiem jauniem vārdiem un dievu kauliņmetieniem. -

Ak, kā lai es neiekarstu pēc mūžības un pēc riņķu kāzdienas riņķa, -atkalatgriešanās riņķa!

Nekad vēl es neesmu atradis sievu, no kuras man gribētos bērnu, kā vien šo sievu, kuru mīlu: jo es mīlu tevi, ak, mūžība!

Jo es mīlu tevi, ak, mūžība!

4

Ja es jebkad esmu pilniem malkiem dzēris no tā putojošā piezāļu- un samaisu-kausa, kurā visas lietas ir labi samaisītas.

Ja mana roka jebkad piesaistījusi vistālāko pie vistuvākā un guni pie gara, un priecu pie ciešanām, un to vissliktāko pie tā vislabākā.

Ja es pats esmu graudiņš no tās atsvabinošās sāls, kas samaisu kausā visam liek labi samaisīties:

- jo iraid tāda sāls, kas labo ar ļauno savieno; un arī tas visļaunākais ir noderīgs piezāļošanai un pēdējai pārputināšanai. -

Ak, kā lai es neiekarstu pēc mūžības un pēc riņķu kāzdienas riņķa, -atkalatgriešanās riņķa!

Nekad vēl es neesmu atradis sievu, no kuras man gribētos bērnu, kā vien šo sievu, kuru mīlu: jo es mīlu tevi, ak, mūžība!

Jo es mīlu tevi, ak, mūžība!

5

Ja es uz jūru turu labu prātu un uz visu, kas jūrai rada, un vēl labāku tad, kad viņa man dusmīgi rūc pretī.

Ja manī mīt tas meklētāja prieks, kas vējautu pēc neuzietā trenc, ja jūras braucēja prieks manā priekā mīt.

Ja manas gaviles jebkad ir izsaukušās: "Nozuda krasts - nu nokrita man pēdējās važas -

- bezgalība ap mani krāc, tālu tālē spīd man laiks un telpa, nu tad! sveika! vecā sirds!" -

Ak, kā lai es neiekarstu pēc mūžības un pēc riņķu kāzdienas riņķa, -atkalatgriešanās riņķa!

Nekad vēl es neesmu atradis sievu, no kuras man gribētos bērnu, kā vien šo sievu, kuru mīlu: jo es mīlu tevi, ak, mūžība!

Jo es mīlu tevi, ak, mūžība!

6

Ja mans tikums ir dejotāja tikums, un es bieži zeltsmaragdainā aizgrābtībā ar visām kājām esmu ielecis.

Ja mans niknums ir smejošs niknums, mītošs zem rožu krūmiem un liliju stādagiem:

- jo smieklos taisni ir viss ļaunums vienkopu, bet taisnots un par svētu atzīts caur sava paša svētlaimību. -

Un, ja tas ir mans alfa un omega, ka viss, kas smags, taptu viegls, ikviena miesa - dejotāja, ikviens gars - putns; un patiesi, tas ir mans alfa un omega! -

Ak, kā lai es neiekarstu pēc mūžības un pēc riņķu kāzdienas riņķa, -atkalatgriešanās riņķa!

Nekad vēl es neesmu atradis sievu, no kuras man gribētos bērnu, kā vien šo sievu, kuru mīlu: jo es mīlu tevi, ak, mūžība!

Jo es mīlu tevi, ak, mūžība!

7

Ja es jebkad klusas debesis esmu pār sevi izpletis un pats saviem spārniem paša debesīs ielidojis.

Ja es rotādamies dziļās gaismas tālēs esmu peldējis un manas brīvestības gudrības putns pie manis ir nācis:

-   bet tā runā gudrības putns: "Redzi, nav nekādas augšas, nav nekādas apakšas! Meties visaplik, ārup, atpakaļ, tu vieglais! Dziedi! nerunā vairs.

-   Vai visi vārdi nav darināti smagajiem? Vai visi vārdi nemelo vieglajiem! Dziedi! nerunā vairs!" -

Ak, kā lai es neiekarstu pēc mūžības un pēc riņķu kāzdienas riņķa, -atkalatgriešanās riņķa!

Nekad vēl es neesmu atradis sievu, no kuras man gribētos bērnu, kā vien šo sievu, kuru mīlu: jo es mīlu tevi, ak, mūžība!

Jo es mīlu tevi, ak, mūžība!

Tā runāja Zaratustra

Ceturtā un pēdējā daļa

medus upuris

„Ak, kur pasaulē gan nolikušas lielākas bezprātības neka starp līdzcietīgai lem? Un kas pasaulē ir nodarījis vairāk ciešanu nekā līdzcietīgo ģeķības?

Vai visiem mīlošaļiem, kam trūkst vēl augstuma, kas stāvētu pārāk par viņu līdzcietību!

Tā sacīja velns reiz uz mani: "Arī dievam ir sava elle: tā ir viņa mīlestība pret cilvēkiem."

Un nesen dzirdēju viņu sakām šos vārdus: "Dievs ir pagalam; aiz līdzcietības pret cilvēkiem dievs ir miris." -

'Tā runāja Zaratustra", II daļa

- Un atkal aiztecēja mēneši un gadi pār Zaratustras dvēseli, un viņš to nemanīja; bet viņa mati kļuva balti. Kādu dienu, kad viņš sēdēja uz akmens savas alas priekšā un klusu vērās tālumā - bet tur acs veras tāli jūrā, tāl tāli prom pār izlocītiem selgas bezdibeņiem, - tad viņa zvēri apgāja tam domīgi apkārt un palika beidzot viņa priekšā stāvot.

"O, Zaratustra," viņi teica, "tu gan raugies pēc savas laimes?" -

"Kas tad tur labs ir laimē!" viņš atbildēja. "Es sen vairs nedzenos pēc laimes, es dzenos pēc sava darba." -

"O, Zaratustra," ierunājās zvēri no jauna, "tu runā tīri kā tāds, kam visa laba jau pārpārim. Vai tu nedusi debeszilā laimes ezerā?" -

"Jūs akotnieki," atbildēja Zaratustra un pasmaidīja, "kur labi jūs esat uzķēruši līdzību. Bet jūs zināt arī, ka mana laime ir smaga un nav vis kā plūstošs ūdens vilnis: tā nospiež mani un neatstāj manis, lipdama klāt kā kausēts piķis." -

Te apgāja atkal zvēri viņam domīgi apkārt un palika no jauna viņa priekšā stāvot. "O, Zaratustra," iebilda viņi, "tas nāk taisni no tam, ka tu pats kļūsti jo dienas, jo dzeltenāks un tumšāks, jebšu tavi mati gribētu būt vēl balti kā lini? Apskaties taču, tu sēdi pats savā piķī!" -

"Ko jūs teicāt, zvēri," sacīja Zaratustra smiedamies, "nudien, es zaimoju, runādams par piķi. Man iet tāpat kā visiem briestošiem augļiem. Tas ir medus manās dzīslās, kas manas asinis padara biezākas un arī manu dvēseli rāmāku." -

"Tā tas gan būs, o, Zaratustra," atbildēja zvēri un spiedās viņam klāt, "bet vai tu negribētu uzkāpt šodien augstā kalnā? Gaiss ir dzidrs, un pasaule šodien redzama plašāk kā jebkad." -

"Jā, mani zvēri," viņš atbildēja, "jūsu padoms ir labs un man pa prātam: es šodien kāpšu augstā kalnā! Bet gādājiet, ka man tur būtu pie rokas medus, dzeltens, balts, labs, tikko no šūnām jemts zelta medus. Jo zināt, es gribu augšā medus upuri nest." -

Bet, kad Zaratustra bij augšā, kalngalā, viņš nosūtīja zvērus, kas viņu bija pavadījuši, uz mājām, un, attapdamies, ka tagad ir vienatā, - tas smējās sirdsdibena smieklus, apskatījās visapkārt un runāja tā.

Kad ieminējos par upuriem un medus upuriem, tas bija tikai manas runas viltus un tiešām noderīgs bezprāts! Še, augšā, drīkstu runāt brīvāk nekā vientuļnieku alu un vientuļnieku mājlopu priekšā.

Kas upurēt! Es šķiezdams izšķiežu, ko man dāvina, es izšķērdētājs tūkstoš rokām: kā drīkstētu to maz par upuri saukt!

Un, pieprasīdams medus, es prasīju tikai pievilināmās ēmas un saldi glumās medus tumes, pēc kuras laizās lāči-rēcēji un dīvaini īgni, ļauni neputni:

- vislabākās ēmas, kāda vajadzīga mediniekiem un zvejniekiem. Jo, ja pasaule ir tumšs zvēru mežs un visu trako medītāju izpriecas dārzs, tad man vēl vairāk un vēl labāk viņa šķiet - bagāta bezdibeņjūra,

- lāsainu zivju un vēžu pilna jūra, kuras pat dievi varētu iekāroties, lai viņas dēļ taptu par zvejniekiem un tīklu izmetājiem: tik bagāta ir pasaule brīnumiem, lieliem un maziem!

Sevišķi ļaužu pasaule, ļaužu jūra; tanī izmetu es nu savu zelta makšķer-šķeistu un saku: atveries, tu ļaužu bezdiben!

' Atveries un izmet man savas zivis un savus spīguļvēžus! Ar savu vislabāko pievilināmo ēmu es šodien pievilināšu visdīvainākās cilvēk-zivis!

- sava paša laimi es izmetīšu dzīļu dzīlēs un tāļu tālēs, starp lēktu, dienas vidu un rietu, vai gan pie manas laimes daudz cilvēk-zivju nemācīsies ķerstīties un kārpīties.

Kamēr viņām, piekožoties pie maniem asajiem, slepenajiem āķiem, vajadzēs augšup nākt, manā augstumā, tiem lāsainākajiem bezdibeņa oļber-žiem pie visļaunprātīgākā no cilvēk-zivju ķērājiem.

Jotas taisni es esmu no pat laika gala līdz pašām īkstīm, vilcējs, klātvilcējs, augšupvilcējs, kopējs, audzinātājs, pamācītājs un pārmācītājs, kas ne par velti uz sevi pašu reiz sacīja: "Topi, kas tu esi!"

Lai nāk nu ļaudis pie manis augšup: jo vēl man gaidāmas zīmes, ka pienācis laiks, kur man jānokāpj, vēl pats es nenoeju, kā man tas jādara, starp cilvēkiem.

Tādēļ es še uz augstajiem kalniem gaidu, slepenviltīgs un zobgalīgs, nevis nepacietīgs, nedz pacietīgs, drīzāk kā tāds, kas atradinājies arī no pacietības -jo viņš vairs "necieš".

Mans liktenis man vaļas ļauj: tas būs gan mani piemirsis! Jeb vai viņš nesēd kur paēnī aiz liela akmens un neķersta mušas?

Un es par to viņam esmu pateicīgs, savam mūžīgajam liktenim, ka viņš manis netramda un nespaida, bet vaļas dod man jokus dzīt un ļaunprātības, tā ka šodien es uz zivju zveju šinī augstajā kalnā uzkāpis esmu.

Vai cilvēks kāds jebkad uz augstiem kalniem zivis zvejojis? Un, ja tā būtu arī bezprātība, ko es še augšā gribu un ko daru, tas tomēr labāk, nekā kad tur apakšā aiz gaidām es kļūtu svinīgs un zaļš, un dzeltens -

- aiz gaidām uzpūties dusmu pūķis, no kalniem brāžoša svēta kaucoņ-vētra, nepacietīgais, kas lejup ielejās saukšus sauc: "Klausieties, jeb es jūs graizīšu ar dieva rīksti!"

Nevis ka es uz tādiem dusmotājiem turētu ļaunu prātu: lai par viņiem smietos, tie man labu labie! Nepacietīgiem jau viņiem jābūt; šiem lielajiem bungu rībinātajiem, kas šodien vai nekad netiks pie vārda!

Bet es un mans liktenis - mēs nerunājam uz šodienu, mēs runājam arī uz nekādi: mums priekš runāšanas ir gana pacietības un laika, un pārlaika. Jo reiz viņam taču jānāk, un viņš nedrīkst paiet garām.

Kam reiz jānāk, un kas nedrīkst paiet garām? Mūsu lielais h a z a r s, tas ir mūsu lielā, tālā cilvēkvalstība, Zaratustras tūkstošgadu valstība - -

Cik tālu var šī "tāle" būt? kas man daļas! Bet tādēļ viņa nav man nestingrāk stāvoša, - es abām kājām droši stāvu uz šī pamata.

- uz mūžīga pamata, uz cieta pirmatnes akmenāja, uz šī visaugstākā, viscietākā pirmatnes kalnāja, pie kura sanāk visi vēji kā pie mākoņšķirtnes, jautādami: uz kurieni? un no kurienes? un kurp?

Teitan smejies, smejies, manu veselīgo, gaišo ļaunprāt! No augstiem kalniem bārsti lejup savus ņirbošos zobgalības smieklus! Pievilini man ar savu ņirboņu tās skaistākās cilvēk-zivis.

Un to, kas jūru jūrās pieder man, manu manējo visvisās lietās - izzvejo man to, izcel to augšā, še pie manis: tā gaidu es, tas ļaunprātīgākais no visiem zivju ķērājiem.

Ārup, ārup, tu mans makšķeri! Iekšup, lejup, manas laimes ēma! Pilini savu vissaldāko rasu, tu mans sirdsmedu! Iekodies, mans makšķeri, visu melno bēdu vēderā!

Tālup, tālup, mana acs! ai, cik daudz ap mani jūru, cik daudz blāzmojošu cilvēknākotņu! Un pār mani - kāds rožusarkans rāmums! Kāds noskaidrojies dzidrs klusums!

palīgā sauciens

Nākošā dienā sēdēja Zaratustra atkal uz akmens savas alas priekšā, kamēr viņa zvēri klejoja apkārt pa pasauli, lai pārnestu mājās jaunu barību, - arī jaunu medu: jo Zaratustra bija veco medu līdz pēdējam pilienam izšķiedis un iztērējis. Un, kad nu viņš tur tā sēdēja, nūju rokā, zīmēdams sava auguma ēnu uz zemes, nogrimis domās, bet patiesi! nevis par sevi un savu ēnu, - te uzreiz viņš iztrūkās un tīri vai pamira, jo ieraudzīja līdzās savai ēnai vēl kādu citu ēnu. Un, tikko viņš paguva ātrumā apskatīties un piecelties kājās, redzi, te stāvēja viņam blaku pareģis, tas pats, kuru viņš kādreiz pie sava galda bija mielojis, lielā noguruma sludinātājs, kas mācīja: "Viss ir vienlīdzīgs, nekas nav vērts, pasaule ir bezjēdzība, zināšana nokauj." Bet viņa seja bija pa tiem gadiem pārvērtusies; un, kad Zaratustra ieskatījās tam acīs, sirds viņam no jauna pamira: tik daudz ļaunu papriekšsludinājumu un pelnpelēku zibeņu pārplaiksnījās pār šo seju.

Pareģis, kurš bija pamanījis, kas Zaratustras dvēselē notika, nobraucīja ar roku seju, it kā gribētu to noberzt nost; to pašu darīja arī Zaratustra. Un, kad viņi abi bija tādējādi klusuciezdami saņēmušies un stiprinājušies, tie sadevās rokās par zīmi, ka gribētu no jauna iepazīties.

"Esi sumināts," sacīja Zaratustra, "tu lielā paguruma pareģi, tu neesi velti kādreiz bijis viesis pie mana galda. Ēd un dzer arī šodien pie manis un piedod, ka kāds jautrs vecis tev līdzās pie galda sēd!" -

- "Kāds jautrs vecis?" atbildēja pareģis, galvu kratīdams. "Bet, lai tu būtu kas būdams vai gribēdams, o, Zaratustra, tu esi līdz visvēlākajam laikam še augšā sabijis, - tavai laivai drīz vairs nevajadzēs gulēt uz sausuma!" -

"Vai tad es guļu uz sausuma?" jautāja Zaratustra smiedamies. -

"Bangas ap tavu kalnu augdamas aug," atteica pareģis, "lielā posta un noskumšanas bangas: tās jo drīzi pacels arī tavu laivu un aiznesīs tevi prom."

- Zaratustra cieta uz tam klusu un brīnījās. -

"Vai tu vēl nenieka nedzirdi?" pareģis turpināja. "Vai nekrāc un nemutuļo augšup iz dziļumiem?" -

Zaratustra cieta atkal klusu un klausījās: te viņš izdzirda garu jo garu kliedzienu, kuru bezdibeņi cits citam piesvieda un deva tālāk, jo neviens to negribēja paturēt - tik nelabi tas skanēja.

"Tu ļauno pasludinātāj," ierunājās beidzot Zaratustra, "tas ir palīgā sauciens, kāda cilvēka sauciens, tas patiesi nāk iz kādas melnas jūras. Bet kāda man daļa gar ļaužu postu! Manu pēdējo grēku, kas man palicis uzglabāts, -vai tu zini, kā to sauc?"

- "Līdzcietību!" atbildēja pareģis pāri plūstošu sirdi un pacēla abas rokas uz augšu. - "O, Zaratustra, es nāku, lai tevi pavestu uz tavu pēdējo grēku!" -

Un, tikko šie vārdi bij izrunāti, te atskanēja sauciens pa otram lāgam, garāks un baigāks nekā priekš tam, arī daudz tuvāk.

"Vai tu dzirdi? Vai tu dzirdi, o, Zaratustra?" izsaucās pareģis. "Šis sauciens zīmējas uz tevi, tevi viņš sauc: nāc, nāc, nāc, ir laiks, ir pats pēdējais laiks!" -

Bet Zaratustra cieta klusu, apmulsis un aizkustināts; beidzot viņš iejautājās it kā tāds, kas pats pie sevis vilcinās: "Un kas tad tas ir, kas tur mani sauc?"

"Bet tu tak to zini," atteica pareģis strauji, "ko tu vēl slēpies? Augstākais cilvēks tas ir, kas tevi sauc!"

"Augstākais cilvēks?" iekliedzās Zaratustra, izbaiļu sagrābts. "Ko tas grib? Ko tas grib? Augstākais cilvēks! Ko tas še grib?" - un viņa miesa pārklājās sviedriem.

Bet pareģis neatbildēja uz Zaratustras izbailēm, viņš tikai klausījās noņēmies uz dziļumu pusi. Tomēr, kad tur ilgu laiku palika klusu, viņš atskatījās atpakaļ un ieraudzīja Zaratustru stāvam un trīcam.

"O, Zaratustra," viņš ierunājās skumjā balsī, "tu nestāvi vis kā tāds, kam laime liek virpuļus griezt: tev vajadzēs dejot, lai tu nenogāztos gar zemi!

Bet, ja tev arī iegribētos manā priekšā dejot un tu izmestu visus savus sānu lēcienus, neviens tak man neuzdrīkstētos sacīt: "Redzi, še dejo pēdējais jautrais cilvēks!"

Par velti tāds nāktu šai augstienē, kas tāda še meklētu: alas viņš še gan atrastu un slēptuves, glūnētavas glūnētajiem, bet nevis laimes bedres un mantnīcas, un jaunas laimes-zeltdzīslas.

Laimi - kā gan lai atrastu laimi pie šādiem apraktajiem un vientuļniekiem! Vai patiesi pēdējā laime man būs vēl jāmeklē uz svētlaimīgo salām un tāli starp aizmirstām jūrām?

Bet viss ir vienlīdzīgs, nekas nav vērts, nekāda meklēšana nelīdz, nav arī vairs svētlaimīgo salu!" -

Tā nopūtās pareģis; bet pie viņa pēdējās nopūtas Zaratustra tapa atkal jautrs un drošs, līdzīgi tādam, kas no dziļa bezdibeņa gaismā tiek. "Nē! Nē! Trīskārt nē!" izsaucās viņš diktā balsī un noglaudīja bārzdu. "To es zinu labāk! Ir vēl svētlaimīgo salas! Ciet klusu par t o, tu nopūtīgais bēdu maiss!

Mitējies šļakstināt par to, tu lietus padebesi priekšpusdienā! Vai tad es te jau nestāvu, slapjš no skumības un apliets kā suns?

Nu es nopurināšos un metisos no tevis prom, lai nosusinātos: par to tev nav ko brīnīties! Vai šķietos tev nepieklājīgs? Bet še ir mana sēta.

Bet, kas attiecas uz tavu augstāko cilvēku: labi! es uzmeklēšu to tūlīt viņos mežos: no turienes nāca viņa sauciens. Varbūt, ka man uzmācas tur kāds nikns zvērs.

Viņš ir manā novadā: te nedrīkst viņam notikt nekāda nelaime! Un patiesi, še pie manis ir daudz niknu zvēru." -

Ar šiem vārdiem apgriezās Zaratustra, lai dotos prom. Tad pareģis teica: "O, Zaratustra, tu esi akotnieks!

Es zinu gan, tu gribi tikt no manis vaļā! Daudz patīkamāk tev skraidīt pa mežiem un trenkāt niknus zvērus! Bet kas tev no tam tiks? Vakarā es tomēr būšu atkal pie tevis, tava paša alā es sēdēšu, pacietīgs un smags kā bluķis -un tevis gaidīšu!"

"Lai notiek tā!" izsaucās Zaratustra, prom iedams. "Un, kas ir manā alā mans, pieder arī tev, manam mīļajam viesim.

Un, ja tu tanī atrastu vēl medu, labi! tad salaizi to, tu lāci, rūkoni, un sasaldini savu dvēseli! Jo vakarā mēs abi būsim jautri,

- abi jautri un priecīgi par to, ka šī diena ir pagalam! Un tev pašam, kamēr dziedāšu, vajadzēs kā manam dejas lācim diet.

Tu tam netici? Tu krati galvu? Lai iet! Uz labu laimi! Veco lāci! Bet arī es -esmu pareģis." -

Tā runāja Zaratustra.

saruna ar karaļiem

1

Zaratustra vēl nebija ne stundu pa saviem kalniem un mežiem gājis, kad viņš piepeši ieraudzīja savādu gājienu. Taisni pa to pašu ceļu, pa kuru viņš gribēja doties lejup, nāca divi karaļi, kroņiem un purpurjostām izpušķoti un izraiboti kā flamingo putni: viņi dzina sev pa priekšu kādu apkrautu ēzeli. "Ko meklē šie karaļi manā valstī?" sacīja Zaratustra izbrīnījies savā sirdī un noslēpās mudīgi aiz kāda krūma. Bet, kad karaļi bija pienākuši viņam klāt, sacīja viņš pusdiktā balsī kā tāds, kas runā pats ar sevim: "Dīvaini! Dīvaini! Kā gan tas saderas kopā? Divus karaļus es redzu - un tikai vienu ēzeli!"

Te abi karaļi palika stāvam; pasmaidīja, paskatījās uz to pusi, no kurienes šī balss nāca, un uzlūkoja pēc tam viens otru. "Tāpat domā gan arī mūsu starpā," sacīja karalis pa labi, "bet tikai neizteic to."

Bet karalis pa kreisi paraustīja plecus un atteica: "Tas būs kāds kazu gans. Vai kāds vientuļnieks, kas par ilgu starp klintīm un kokiem mitis. Jo pilnīgs sabiedrības trūkums arī samaitā labos tikumus."

"Labos tikumus?" atteica negriboši un rūgti otrs karalis. "Kam tad mes bēgam no ceļa? Vai ne "labajiem tikumiem"? Mūsu "labajai sabiedrībai"?

Labāk, nudien, dzīvot starp vientuļniekiem un kazu ganiem nekā kopā ar mūsu apzeltīto, liekulīgo, pārsmiņķēto pūli, - kaut gan tas sevi dēvējas par "labo sabiedrību",

- kaut gan tas sevi dēvējas pat "augstmanību". Bet tur ir viss neīsts un satrunējis, sākot no pat asinīm, kam par cēloni vecas nelāga slimības un vēl nelāgāki dziedinātāji.

Tas labākais un tīkamākais ir man vēl šo baltu dien veselīgs zemnieks, rupjš, āķīgs, stūrgalvīgs, izturīgs: tā ir šos laikus tā teicamākā suga.

Zemnieki ir šos laikus tas labākais; un zemnieku sugai vajadzētu būt par kungu! Bet tā ir pūļa valsts, - es sev neko vairs neļaušu iestāstīti es. Bet pūlis, tas nozīmē - jukumi.

Pūļa-juku mi: kur ir viss juku jukām, dievvārdnieks un diedelnieks, un junkurs, un jūds [2] , un visādi lopiņi no Noasa šķirsta.

Labie tikumi! Viss ir pie mums neīsts un satrunējis. Neviens vairs neprot godu dot: no tam taisni visi mēs bēgam. Tie ir salkani, uzbāzīgi suņi, tās ir apzeltītas palmu lapas.

Šis riebums žņaudz mani nost, ka mēs, karaļi paši, esam tapuši neīsti; apkārušies un pārģērbušies vecā, nodzeltējušā tēvtēvu rotā, ka mēs esam tikai izkārtnes medaļas vismuļķīgākajiem un visāķīgākajiem, un visiem tiem, kas dzen ar varas nesējiem tumšu, netīru veikalu!

Mēs neesam pirmie - un tomēr mums par tādiem jāizrādās: visa šī mānīšanās mums ir beidzot apnikusi un apriebusies.

No plukatām mēs novēršamies, no visiem šiem bļauriem un rakstu-mušām, no krāmtirgotāju smakas, no ķepurošanās godkārībā, no visiem šiem nelāga izelpojumiem - fī! dzīvot starp plukatām.

- fī! starp plukatām izrādīties par pirmajiem! Ai, riebums! riebums! riebums! Kas tad vēl ir iekš mums, karaļiem!"

"Tev uznāk tava vecā liga," piezīmēja te karalis pa kreisi, "riebums tev uznāk, mans nabaga brāli. Bet tu tak zini, ka kāds mūsos noklausās."

Tūdaļ cēlās Zaratustra, kas šais runās bij ausīm un acīm klausījies, no savas slēptuves, piegāja pie karaļiem un sacīja:

"Kas jūsos klausās, kas jūsos labprāt klausās, to, karaļi, sauc Zaratustru.

Es esmu Zaratustra, kas reiz sacīja: "Kas tad ir vēl tais karaļos!" Neņemiet ļaunā, man bija prieks dzirdēt, ka jūs viens otram sacījāt: kas tad ir vēl iekš mums - karaļiem!

Bet še ir mana valsts un mana valdība: ko jūs gan gribētu manā valstī meklēt? Bet varbūt jūs uzgājāt jau pa ceļam to, ko es meklēju, proti, augstāko cilvēku."

Kad karaļi to dzirdēja, viņi sita sev pie krūtīm un sacīja vienā mutē: "Mēs esam pazīti!

Ar šī vārda zobenu tu pārcērt mūsu sirds visbiezāko tumsību. Tu esi atklājis mūsu vajadzību, jo raugi! Mēs esam ceļā, lai atrastu augstāko cilvēku -

- to cilvēku, kas augstāks ir nekā mēs: jebšu mēs arī esam karaļi. Viņam vedam mēs šo ēzeli. Jo augstākajam cilvēkam virs zemes jābūt arī augstākajam kungam.

Nav lielākas nelaimes visos cilvēk-likteņos, kā kad zemes varenāji nav arī pirmaji starp cilvēkiem. Tad viss top neīsts un greizs, un briesmīgs.

Un, kad tie pat ir pēdējie un vēl lielāki lopi nekā cilvēki, tad pūļa svars aug augumā, un pēdīgi pat runā pūļa-tikums: "Redzi, tikai es esmu tikums!"" -

"Ko es nupat dzirdēju?" atbildēja Zaratustra. "Kāda gudrība karaļos! Es esmu aizgrābts un tiešām mani jau kārdina salikt to pantos:

- un jebšu tie arī būtu tādi panti, kas ne visām ausīm noderīgi. Kopš ilgotnes es jau esmu atradinājies piegriezt vērību garām ausīm. Nu tad! Uz labu laimi!"

(Bet te notikās, ka arī ēzelis ierunājās, bet viņš sacīja skaidri saprotami un ļaunā prātā I-A.)

"Reiz - man šķiet, tas bija pestīšanas gadā pirmajā –

Sibilla sacīja, ne vīna reibumā: "Vai, nu iet greizi!

Tik zemu grimusi vēl dzīve nav ne reizi!

Par mauku Roma kļūst un mauku-būdu,

Lopkārtā Cēzars grimst, dievs top par jūdu!"

2

Par šiem Zaratustras pantiem karaļi nopriecājās; bet karalis pa labi sacīja: "Zaratustra, cik labi mēs darījām, iziedami tevis redzēt!

Jo tavi vaidnieki rādīja mums spogulī tavu veidolu: tur tu lūkojies izšķobītu velna seju un izzobojošiem smiekliem, tā ka mums tika no tevis bail.

Bet ko tas līdzēja! Atkal un atkal tu dzēli mums ausīs un sirdī savām prātulām. Tad mēs sacījām beidzot: kas mums daļas, kāds viņš izskatās!

Mums vajag viņu dzirdēt, viņu, kas māca: "Jums būs mieru mīlēt kā līdzekli jauniem kariem un īso mieru vairāk nekā ilgo!"

Neviens vēl nava runājis tik kareiviskus vārdus: "Kas ir labi? Drošsirdīgam būt ir labi. Labs ir tas karš, kas ikvienu lietu dara svētu."

O, Zaratustra, mūsu tēvtēvu asinis saviļņojās mūsu miesās no šiem vārdiem: tas bija tā kā pavasara runa uz vecām vīna mucām.

Kad zobeni ar zobeniem krustojās, līdzīgi sarkanlāsmainām čūskām, tad dzīvoja mūsu tēvtēvi īsto dzīvi; ikviena miera-saule šķita viņiem vāja un sāja"", bet ilgais miers darīja kaunu.

Kā viņi nopūtās, šie mūsu tēvtēvi, kad tie ieraudzīja pie sienas zibeņ-spožus, izdilušus zobenus! Viņiem līdzīgi tie slāpa pēc kara. Jo zobens kāro dzert asinis un laistās aiz kāres."

- Kad karaļi tādējādi runāja un pļāpāja ar dedzību par savu tēvtēvu laimi, uznāca Zaratustram neliela patika par viņu dedzību pazoboties, jo acīmredzot tie bija ļoti miermīlīgi karaļi, kurus viņš savā priekšā redzēja, tādi ar smalkām senlaiku sejām. Bet viņš savaldījās. "Lai paliek!" sacīja viņš. "Uz turieni iet ceļš, tur ir Zaratustras ala; un šai dienai būs garš vakars! Bet tagad sauc mani steidzīgi palīgā sauciens prom no jums.

Tas būs pagodinājums manai alai, ka karaļi viņā sēdēs un gaidīs, bet, zināms, jums vajadzēs ilgi gaidīt!

Bet nu! Ko lai dara! Kur gan mūsu dienās mācās labāk gaidīt nekā galmos? Un viss karaļu tikums, kas viņiem palicis pāri, - vai tas mūsu dienās netiek dēvēts par gaidīt-mā c ē š a n u?" -

Tā runāja Zaratustra.

dēle

Un Zaratustra gāja, domās nogrimis, tālāk un dziļāk, cauri mežiem un garām purvainām lejām; bet, kā tas palaikam atgadās kuram katram, kas par grūtām lietām galvu lauza, tā arī viņš netīšām uzmina virsū kādam cilvēkam. Un redzi, uzreiz iešļakstēja viņam sejā vaimanu iekliedziens un pāris lāstu, un divdesmit rupju lamuvārdu, tā ka viņš savās izbailēs pacēla nūju un to, kuram viņš bij uzminis virsū, vēl satalzīja. Bet drīz pēc tam viņš atjēdzās; un viņa sirds smējās par bezprātību, kuru viņš nupat bija izdarījis.

"Piedod," sacīja viņš tam, kuram bij uzminis virsū un kurš ar dusmām bija uztrūcies un nosēdies, "piedod un uzklausies par visām lietām kādu līdzību.

Kā ceļnieks, kas par tālām lietām sapņo, uzgrūžas vientuļā ielā netīšām virsū kādam gulošam sunim, kādam sunim, kurš saulgozī nogūlies:

- kā tad abi satrūkstas, metas viens otram virsū, līdzīgi nāvīgiem naidniekiem, šie abi līdz nāvei izbijušies: tāpat izgājis arī mums.

Un tomēr! Un tomēr - cik maz gan trūkst, lai tie abi mīlinātos, šis suns un šis vientulis! Viņi abi divi - ir taču - vientuļi!"

- "Lai tu būtu, kas būdams," sacīja arvien vēl noskaities tas, kuram Zaratustra bij uzminis virsū, "tu aizskar arī mani ar savu līdzību, ne tik vien ar savu kāju! Paskaties taču, vai tad es esmu suns?" - un sēdētājs pie tam piecēlās un izvilka savu kailo roku iz purva. Jo priekš tam viņš bija garšļauku pie zemes gulējis, noslēpies un nepazīstams, līdzīgi tādiem, kas uzglūn purva medījumam.

"Bet ko tad tu dari!" izsaucās izbijies Zaratustra, jo viņš redzēja, ka pār tā kailo roku plūda daudz asiņu. "Kas tev lēcies? Vai negants kustonis tevi, nelaimīgais, sakodis?"

Asiņojošais smējās, vienmēr vēl sadusmojies. "Kas tev par daļu!" sacīja viņš un gribēja doties tālāk. "Še es esmu savās mājās un savā novadā. Lai mani jautā kas jautādams: kuram katram lempim es gan neiešu atbildes dot."

"Tu maldies," sacīja Zaratustra līdzcietīgi un turēja viņu ciet, "tu maldies: te tu neesi vis savā, bet manā valstī, un tanī nedrīkst nevienam nekāda nelaime notikt.

Bet tu vari mani nosaukt kā nosaukdams - es esmu tas, kam man jābūt. Pats es saucos sevi Zaratustru.

Labi! Tur augšup iet ceļš uz Zaratustras alu: tā nav tālu! - vai tev negribētos pie manis savas vātis dziedināt?

Slikti tev izgājis, tu nelaimīgais, šinī dzīvē: papriekš sakoda tevi kustonis, un tad - samina tevi cilvēks —"

Bet, kad samītais izdzirda Zaratustras vārdu, viņš pārvērtās. "Kas tak ar manim notiekas!" viņš izsaucās. "Kas tad cits mani vēl šai dzīvē saista, ja ne šis vienīgais cilvēks, proti, Zaratustra, un šis vienīgais kustonis, kas no asinīm pārtiek, dēle?

Dēles dēļ gulēju es še, pie šī purva, kā zivju ķērājs, un jau desmit reizes mana nokārtā roka bija tikusi sakodīta, te iekožas tanī vēl jo skaistāks ezis pēc manām asinīm, pats Zaratustra!

Kāda laime! Kāds brīnums! Lai slavēta šī diena, kas mani šai purvā atvilinājusi! Lai slavēts ir vislabākais, visdzīvākais asiņzīdis, kas šos laikus dzīvo, lai slavēts ir lielais sirdsapziņas dēle Zaratustra!" -

Tā runāja samītais; un Zaratustra priecājās par viņa vārdiem un viņu smalko, godbijīgo toni. "Kas tu tāds esi?" jautāja viņš un sniedza tam roku. "Starp mums paliek vēl daudz kas, kas jāapgaismo un jānoskaidro, bet jau, šķiet man, svīst dzidra, gaiša diena."

"Es esmu garāapzinīgai s," atbildēja jautātais, "un gara lietās nebūs viegli atrast kādu citu, stingrāku, vingrāku [3] un cietāku par mani, izjemot to, no kura es pats esmu mācījies, pašu Zaratustru.

Labāk nekādas zināšanas nekā pulka puszināšanu! Labāk būt ģeķim uz paša roku nekā gudram pēc citu labās atziņas! Es - sniedzos līdz dibenam:

-   kas par to, vai viņš liels vai mazs? Vai to sauc purvu vai debesi? Dibena plaukstas platumā man ir gana: ja tas tikai patiesi ir dibens un pamats!

-   pamats plaukstas platumā: uz tā var stāvēt. Patiesajā zinību-sirdsapzi-nībā nav nekā liela un nekā maza."

"Tātad tu varbūt esi dēles izpētītājs?" jautāja Zaratustra. "Un tu esi nodevies izpētīt dēli līdz pēdējiem pamatu pamatiem, tu apzinīgais."

"O, Zaratustra," atteica samītais, "tas būtu kas šausmīgs, kā gan es uzdrošinātos pie tam ķerties!

Bet, uz kam es esmu meistars un pratējs, tas ir dēles s m a d z e n e s, - tā ir mana pasaule!

Un tā arī ir pasaule! Bet piedod, ka še sāk runāt mans lepnums, jo še nav man līdzīga. Tālab es sacīju: "Še esmu kā savās mājās."

Cik ilgu laiku jau es tam vien esmu nodevies, šīm dēles smadzenēm, lai glumā patiesība man še vairs neizslīdētu! Še ir mana valsts!

- par to es visu citu metu pie malas, par to viss cits kļuva man vienaldzīgs; un tuvu jo tuvu manai zināšanai apmetusies mana melnā nezināšana.

Mana gara apziņa to no manis grib, lai es kaut ko vienu zinātu un visu citu nezinātu: man riebjas visi gara puskoka lēcēji, visi dvingainie, lidojošie, sapņojošie.

Kur mana godsirdība beidzas, tur esmu akls un gribu tāds arī palikt. Bet, kur es gribu ko izzināt, tur gribu arī godsirdīgs būt, proti, ciets, stingrs, vingrs, nežēlīgs, nepielūdzams.

Kad tu reiz sacīji, Zaratustra: "Gars ir dzīvība, kas pati dzīvībā tveras," -tas veda un paveda mani uz tavu mācību. Un patiesi, sava paša asinīm es pavairoju sava paša zināšanas!"

- "Kā to acīmredzamība rāda," pārtrauca to Zaratustra; jo vienmēr vēl tecēja asinis uz leju gar sirdsapzinīgā roku. Jo desmit dēles bija tanī iezīdušās.

"Ak, tu ērmoto biedri, cik daudz ko man pamāca šī acīmredzamība, proti, tu pats! Un varbūt ne visu es uzdrīkstētos ieliet tavās stingrajās ausīs!

Nu labi! Tad šķirsimies šeit! tomēr man labprāt gribētos tevi atkal sastapt. Tur augšup ved ceļš uz manu alu: šonakt tev būs tur manam mīļam viesim būt!

Labprāt es gribētu pie tavas miesas atkal par labu vērst to, ka Zaratustra tevi saminis: par to es padomāšu. Bet tagad sauc mani kāds palīgā sauciens steidzīgi no tevis prom." -

Tā runāja Zaratustra.

burvis

1

Bet, kad Zaratustra bija apgājis apkārt kādai klintij, viņš ieraudzīja netālu sev apakšā, uz tā paša ceļa kādu cilvēku, kas mētāja locekļus kā velna apsēsts un pēdīgi nokrita uz mutes gar zemi. "Pa!" sacīja Zaratustra savā sirdī. "Tam tur jābūt augstākajam cilvēkam, no viņa nāca šis nelabais palīgā sauciens, -man jāredz, vai tur nav kas līdzams." Bet, kad viņš bija piesteidzies pie tās vietas, kur cilvēks uz zemes gulēja, tas atrada kādu trīcošu, vecu vīru stīvām acīm; un, kā arī Zaratustra nenopūlējās viņu piecelt kājās, viss bija velti. Likās pat, ka nelaimīgais nemaz nemanītu, ka kāds pie viņa būtu; turpretim viņš vienmēr lūkojās visapkārt, kā tāds, kas no visas pasaules atstāts un vientulis. Bet beidzot, pēc lielas drebināšanās, raustīšanās un locīšanās, viņš sāka tā vaimanāt:

"Kas sildīs man', kas mīl vēl man'?

Šurp karstas rokas!

Šurp siržu-ogļuvanagu!

Gar zemi nogāzts, trīcošs,

Pus līdzīgs mironim, kam kājas silda,

Un nezināmu drudžu kratīts, vai!

Aiz asām, ledain' saltām bultām drebēdams,

Un tevis vajāts, doma!

Neminamā! Aizplīvurotā! Šausmīgā!

Tu aizmākoņu mediniek!

Pie zemes, tevis nozibšņots,

Tu izsmiekl-acs, iz tumsības kas manī raugās, - tā gulu es

Un lokos, raustos,

It visu mūžīgaju moku spīdzināts

Un tevis trāpīts,

Tu medniek, nežēlīgākais,

Dievs, nepazīstamais!

Ķer dziļāk!

Ķer vēl vien' reiz!

Šo sirdi dursti, šķēli, saplosi!

Kam tāda spīdzināšana

Ar neasajām bultām?

Ko raugies atkal,

Tu cilvēkmoku neapnicīgais,

Ļaun-prieka pilnais, dievu-zibeņacīm?

Tev netīk nokaut,

Tik mocīt, mocīt?

Par ko - par ko man' mocīt,

Ļaun-prieka dievs, tu nepazīstamais? -

Haha! Tu lien man klāt?

Tik aklā pusnaktī

Ko gribi? Teic!

Tu māc man', spied man' -

Ha! jau pārāk tuvu!

Prom! Prom!

Tu klausies, kā es elpoju,

Man sirdi pukstam klausies tu,

Tu lielo greizsirdi -

Par ko tik greizsirdīgs?

Prom! Prom! Priekš kam šis dzeinis?

Vai tīkā tikt tu

Sirdī man?

Vai iekāpt slepenākajās

Sirdsdomās tīkā man?

Tu - nekauņa! Tu - nezināmais - zagli!

Kas tev tur zogams?

Kas tev tur noklausāms?

Kas tev tur spīdzināms,

Tu mocītāj!

Tubendes-dievs!

Vai es lai, sunim līdzīgs,

Tev priekšā vārtos,

Dziļi padevīgs un bezgal' sajūsmots,

Un - mīlā luncinos?

Par velti! Dur vien dur,

Tu nežēlīgo dzelon! Nē!

Nevis suns - es tavs medījums,

Tu medniek, nežēlīgākais!

Tavs gūsteknis, vislepnākais,

Tu aizmākoņu laupītājs!

Teic beidzot!

Ko no manis, uzbrucēj, tu gribi?

Tu zibšņos noslēptais! Tu nepazīstamais

Teic, teic, ko gribi, nezināmais - dievs?

Ko? Izpirkšanas maksas?

Ko gribi izpirkšanai tu?

Nu prasi daudz - teic lepnums mans!

Un runā maz - tā otrs lepnums mans!

Haha! Tu gribi - mani? man'? Jā? Mani - visu?…

Haha!

Un man', tu ģeķi, spīdzini,

Un moki manu lepnumu?

Dod mīlu man - kas sild' vēl man'?

Kas mīl vēl man'? - dod karstas rokas,

Dod siržu-ogļuvanagu,

Dod man, visvientuļākajam,

Tu ledu, ak! dod, septiņkārtīgu!

Tas alkst pēc naidniekiem,

Tas māca alkt pēc naidniekiem,

Dod, dod, - jā, nododies

Man, nežēlīgo naidiniek,

Sev' -pašu!

Jau prom!

Prom aizbēg pats viņš,

Mans biedrs, pēdējs, vienīgais,

Mans lielais naidinieks,

Mans nepazīstamais,

Mans bendes-dievs! -

- Nē! Nē! Nāc atpakaļ

Ar visām savām mocībām!

Pie visu vientuļnieku pēdējā

Nāc atpakaļ!

Man itin visi as'ru strauti

Tev pakaļ skrien!

Un mana pēdējā sirds liesma –

Tev uzkvēlo!

Nāc atpakaļ, dievs nepazīstamais!

Tu mana sāpe!

Mana pēd'jā - laime!"

2

- Bet te Zaratustra nevarēja vairs ilgāk novaldīties, paķēra savu nūju un sāka ar to, cik spēka, vaimanātāju mizot. "Rimsties!" viņš tam uzsauca, pikti smiedamies. "Rimsties, tu kumēdiņrādītāj! Tu naudas viltotāj! Tu dzīvo melkuli! Es jau tevi pazīstu!

Gan es tev pataisīšu vieglas kājas, tu ļauno burvi, tas nav vairs man jāmāca, tādiem kā tu - sadot karsienu!"

- "Ej nost!" iesaucās vecais un uzlēca kājās. "Nekaujies vairs, Zaratustra! Es taisīju to tik tā pa jokam!

Tādas lietas pieder pie manas mākslas; gribēju tevi pašu pārbaudīt, rādīdams tev šo paraugu! Un tiešām tu esi mani pārkodis!

Bet arī tu - devi man no sevis lielu paraugu: tu esi ciet s, tu gudrais Zaratustra! Cietus sitienus tu sit ar savām "patiesībām", tava boze izspiež man - šo patiesību!"

- "Neglaimo, lielo kumēdiņrādītāj!" atteica Zaratustra, vienmēr vēl uzbudināts un īgns. "Tevī pašā nav patiesības: ko tu runā - par patiesību!

Tu pāvu pāv, tu uzpūtības jūra, ko tu izrādīji manā priekšā, tu ļaunais burvi, kam man bij ticēt, ka tu tā vaimanāji?"

"Garā n o ž ē 1 n i e k u, to - es izrādīju, tu pats reiz atradi šo vārdu -

- dziesminieku un burvi, kas pret sevi pašu beidzot savu garu vērš, pārvērsto, kas nosalst paša nelāga zināšanās un sirdsapziņā.

Atzīsties vien, o, Zaratustra: par ilgotni tikai tu nāci manai mākslai un meliem uz pēdām! Tu ticēji manam spaidonim, kad tu manu galvu abām rokām turēji - es dzirdēju tevi vaimanājam: "Šo esot par maz mīlējuši, par maz mīlējuši!" Ka es tevi tik tāl' varēju piekrāpt, par to uzgavilēja iekšķīgi mana ļaunprātība."

"Tu būsi piekrāpis vēl smalkākus par mani," sacīja Zaratustra skarbi. "Es nesargos no krāpniekiem, man jābūt bez piesardzības: tāds ir mans likteņ- lēmums .

Bet tev - vajaga krāpt: tik daudz es tevi pazīstu! Tev vajaga pastāvīgi div-trīs četr- un pieckosīgam būt! Arī tas, ko tu tagad atzinies, nebija priekš manis ne diezgan patiess, ne diezgan nepatiess!

Tu ļauno naudas viltotāj, vai tu maz citādi varētu! Tu pat nosmiņķētu savu slimību, ja tu savam ārstam kails rādītos.

Tā tu nupat nosminķēji manā priekšā savus melus, sacīdams: "Es to taisīju tikai tā pa jokam!" Iekš tam bij arī nopietnība, tevī ir kaut kas no garā nožēlnieka!

Es tevi labi pazīstu: tu esi kļuvis visiem par nobūrēju, bet priekš paša tev nav nekādu melu, nedz viltības palicis pāri, - tu pats esi no sevis atburts!

Tu ievāci riebumu kā savu vienīgo patiesību. Tanī nav vairs neviena patiesa vārda, tikai tava mute vēl ir patiesa, proti, tas riebums, kas pielipis pie tavas mutes." —

- "Bet kas tad tu tāds esi," izsaucās vecais burvis spītīgā balsī, "ka tu uzdrošinies tā runāt uz mani, to lielāko, kas šos laikus dzīvo?" - un zaļš zibens izšāvās iz viņa acs uz Zaratustru. Bet drīz pēc tam viņš pārvērtās un sacīja skumīgā balsī.

"O, Zaratustra, es esmu noguris, man apriebušās visas manas mākslas, es neesmu dižens, kam man par tādu izlikties! Bet, tu zini gan, - es meklēju diženuma.

Par diženu cilvēku es gribēju izrādīties un pārliecināju daudzus, bet šie meli gāja pār maniem spēkiem. Pret tiem es sadragājos.

O, Zaratustra, viss manī ir viltots; bet, ka es sadragājos, - šī sadragāšanās ir neviltota!" —

"Tas dara tev godu," sacīja Zaratustra drūmi, sānis lūkodamies, "tas dara tev godu, ka tu meklēji diženuma, bet tas arī nodod tevi pašu. Dižs tu neesi.

Tu ļauno, veco burvi, t a s ir tavs labākums un godīgākums, ko es tevī cienu, ka tu esi sevis noguris un pats izteici: "Dižs es neesmu."

Par to es tevi cienu kā garā nožēlnieku, un, kaut arī tu būtu tikai ziepju burbulis, šo vienu acumirkli biji tu - īsts.

Bet saki, ko tu meklē manos mežos un klintājos? Un, ja tu man biji ceļā nogūlies, kādu paraugu tu no manis gribēji? -

- ar ko tu mani kārdināji?" -

Tā runāja Zaratustra, un viņa acis laistījās. Vecais burvis cieta brīdi klusu, tad viņš sacīja: "Vai es tevi kārdināju? Es - tikai meklēju.

O, Zaratustra, es meklēju īstā, šķīstā, taisnā, vienkāršā, vienzīmīgā, tāda cilvēka, kas godsirdīgs no galvas līdz papēžiem, gudrības trauka, atzīšanas svētā, viena diža cilvēka!

Vai tad tu to nezini, Zaratustra? Es meklēju Zaratustra s."

-Un te iestājās ilga klusuciešana abu starpā; bet Zaratustra nogrima dziļās domās, tā ka viņš aizvēra pat acis. Bet tad, vērsdamies pie sava sarunas biedra, viņš satvēra burvja roku un sacīja ar laipnību un slepenu viltību:

"Nu labi! Tur augšup ved ceļš, tur atrodas Zaratustras ala. Tanī tu vari meklēt to, ko tu gribētu atrast.

Un prasi padoma maniem zvēriem, manam ērglim un manai čūskai: lai tie tev palīdz meklēt. Bet mana ala nav mazā.

Es pats, zināms - es vēl neesmu dižā cilvēka redzējis. Kas dižs ir, priekš tā vēl šo baltu dien' pašu smalkākaju acs vēl nav diezgan smalka. Tā ir zemā pūļa valsts.

Jau dažu labu esmu atradis staipāmies un uzpūšamies, kamēr ļaudis klaigāja: "Re, kur dižens cilvēks!" Bet ko palīdz visas plēšas! Galu galā tak izskrien laukā vējš.

Galu galā pārsprāgst varde, kas par daudz ilgi uzpūtušies: un vējš izskrien laukā. Uzpūtnim iedurt vēderā, to es turu par varenu laika kavēkli. Lieciet to, puikas, aiz auss!

Sīdiena pieder zemajam pūlim: kas tur gan sazin, kas dižs, kas mazs! Kas tur ir meklējis tikuši diženuma! Tikai muļķais: muļķajiem tas palaimējās.

Tu meklē dižu cilvēku, tu ērmoto muļķi? Kas tev to mācīja? Vai šos laikus ir priekš tam laiks? Ak, tu ļauno meklētāj, ko - tu mani kārdini?" —

Tā runāja Zaratustra, apmierinātu sirdi, un gāja smiedamies savu ceļu.

ārpus dienesta

Necik ilgi pēc tam, kad Zaratustra bija no burvja vaļā ticis, viņš ieraudzīja atkal kādu sēdam pie ceļa, pa kuru viņš gāja, proti, kādu melnu, garu vīru kalsni-bālu seju: tas viņu lieliski sakaitināja. "Ak vai," sacīja viņš savā sirdī, "tur sēd satuntulējusies bēda, tā ir, man šķiet, priesteru sugas: ko gan viņa laba grib manā valstī?

-    Kā! Tikko esmu izmucis viņam burvim, ka vajaga atkal kādam citam žāvētājam man ceļā skriet -

-    kaut kādam burvim roklicim, kādam tumšam brīnumdarim no dieva žēlastības, svaidītam pasaules apmelotājam - lai velns to parauj!

Bet velns nekad nav sastopams tad, kad viņš vajadzīgs: vienmēr viņš nāk par vēlu, šis nolādētais kverplis un lāčkājis!" -

Tā lādējās Zaratustra nepacietīgs savā sirdī un pārlika, kā varētu, virsū neskatīdamies, melnajam vīram pasprukt garām, bet, redzi, iznāca citādi. Jo tai pašā acumirklī sēdētājs bija jau viņu pamanījis; un, līdzīgi tādam, kam atgadās negaidīta laime, viņš uzlēca kājās un piegāja Zaratustram klāt.

"Lai tu būtu kas būdams, ceļgāji," viņš sacīja, "palīdzi kādam maldonim, kādam meklētājam, kādam vecam vīram, kam še drīz var notikt nelaime!

Pasaule teitan ir man sveša un tāla; arī niknus zvērus dzirdēju kaucam; un tas, kas man būtu varējis aizsardzību sniegt, tas pats vairs nav atronams.

Es meklēju pēdējā dievbijīgā cilvēka, kāda svētā un vientuļnieka, kurš viens pats savā mežā vēl nenieka nav dzirdējis no tam, ko šos laikus zin visa pasaule."

"Ko tad zin šos laikus visa pasaule?" jautāja Zaratustra. "Vai gan to, ka vecais dievs, kuram visa pasaule reiz ticēja, vairs nedzīvo?"

"Tu to saki," atbildēja vecais vīrs noskumis. "Un es kalpoju šim vecajam dievam līdz viņa pēdējai stundiņai.

Bet nu esmu ārpus dienesta, bez kunga, un tomēr neesmu brīvs, man nav ar' ne brītiņa vairs prieka, kā tikai atmiņās.

Tādēļ uzkāpu šais kalnos, lai pēdīgi sarīkotu sev svētkus, kā tas vecam pāvestam un baznīctēvam pienākas: jo zini, es esmu pēdējais pāvests! - dievbijīgu atmiņu un dievkalpošanas svētkus.

Bet nu viņš pats ir miris, šis dievbijīgākais cilvēks, šis svētais tur mežā, kas savu dievu pastāvīgi slavēja dziedādams un murminādams.

Uzgājis viņa būdiņu, es viņa paša vairs neatradu, - bet gan divus vilkus būdiņā, kuri par viņa nāvi kauca, - jo visi zvēri viņu mīlēja. Tad es aizbēdzu no turienes prom.

Vai tad es par velti biju nācis šais mežos un kalnos? Un mana sirds nojēmās uzmeklēt kādu citu, to dievbijīgāko no visiem tiem, kas dievam netic, - uzmeklēt Zaratustru!"

Tā runājs sirmgalvis un asu skatu uzlūkoja to, kas stāvēja viņa priekšā; bet Zaratustra satvēra vecā pāvesta roku un aplūkoja to ilgi ar brīnīšanos.

"Paraug še, tu cienīgais," sacīja viņš pēc tam, "kāda skaista un slaida roka! Tā ir tāda cilvēka roka, kas pastāvīgi izdalījis svētību. Bet nu viņa tur cieti to, kura tu meklē, mani, Zaratustru.

Es tas esmu, Zaratustra, tas bezdievis, kurš saka: kas ir bezdievīgāks par mani, lai es par viņa pamācībām priecātos?" -

Tā runāja Zaratustra un urbās saviem skatiem cauri vecā pāvesta slepenajām un neslepenajām domām. Beidzot šis iesāka:

"Kurš viņu visvairāk mīlējis un kam viņš visvairāk piederējis, tas nu viņu arī visvairāk pazaudējis:

-   redzi, vai gan es pats no mums abiem tagad neesmu tas dievbijīgākais? Bet kas gan varētu par to priecāties!" -

-   "Vai tu kalpoji viņam līdz pēdējam acumirklim," jautāja Zaratustra, domās nogrimis, pēc dziļas klusuciešanas, "vai tu zini, kā viņš mira? Vai tas tiesa, ko runā, ka līdzcietība viņu esot nonāvējusi,

-   ka viņš esot redzējis, kā cilvēks pie krusta karājas, un neesot tā varējis panest, tā ka mīlestība uz cilvēkiem tapusi par viņa elli un beidzot par viņa nāvi?" —

Bet vecais pāvests neatbildēja nekā, tikai raudzījās bikli un sāpīgi, un drūmi savilktu seju sānis.

"Atstāj viņu," sacīja Zaratustra pēc ilgas pārdomāšanas, vēl vienumēr vecajam vīram taisni acīs lūkodamies.

"Atstāj viņu, viņš ir pagalam. Un, kaut tas arī dara tev godu, ka tu par šo mirušo atsaucies tikai labi, bet tu zini tikpat labi kā es, kas viņš bija un ka viņš staigāja dīvainus ceļus."

"Zem trim acīm runājot," sacīja vecais pāvests uzjautrināts (jo viņš bija ar vienu aci akls), "dieva lietās es esmu vairāk apgaismots nekā pats Zaratustra -un drīkstu tāds būt.

Mana mīlestība kalpoja viņam ilgus gadus, mana griba sekoja visai viņa gribai. Bet labs kalpotājs zina visu un pat daudz ko tādu, ko viņa kungs slēpj pats no sevis.

Tas bija slepenīgs dievs, pilns noslēpumainības. Patiesi, pat pie dēla netika citādi kā pa slepeniem ceļiem. Pie viņa ticības durvīm stāv laulības pārkāpums.

Kas viņu cildina kā mīlestības dievu, tam nav pašam pietiekoši augstu domu par mīlestību. Vai šis dievs nav gribējis būt arī tiesnesis? Bet tas, kas mīl, tas mīl viņpus algas un atlīdzības.

Kad viņš bija jauns, šis austrumzemju dievs, viņš bija cietsirdīgs un atriebīgs un uzcēla sev elli, kur viņa mīluļiem papriecāties.

Bet beidzot viņš tapa vecs un mīksts, un gļets, un līdzcietīgs, vairāk līdzīgs vectēvam nekā tēvam, bet vislīdzīgāks ļoganai, vecai vecmāmuļai.

Tad viņš sēdēja novītis savā aizkrāsnes kaktiņā, sirdēstojās par savām kuslajām kājām, pasaules gurumā, gribas gurumā, un nosmaka kādu dienu aiz savas pārdaudz lielās līdzcietības." —

"Tu veco pavest," iebilda Zaratustra starpā, "vai tu to esi redzējis paša acīm? Tas varēja gan notikties tā - tā un arī citādi. Kad dievi mirst, tad mirst tie arvien daudzējādā kārtā.

Bet labi! Tā vai tā, tā un tā - viņš ir pagalam! Viņš nebija ne manām ausīm, nedz acīm pa garšai, sliktāk es negribētu par viņu atsaukties.

Es mīlu visu, kas raugās gaiši un runā godsirdīgi. Bet viņam - tu jau to zini, veco priester, viņam piemita kaut kas no tavas sugas, no priesteru sugas - viņš bija dažādi saprotams.

Viņš bija arī neskaidri saprotams. Kā viņš gan nav uz mums par to dusmojies, šis dusmu pūķis, ka mēs viņu slikti esot sapratuši! Bet kamdēļ viņš nerunāja skaidrāk?

Un, ja vaina bija mūsu ausīs, kamdēļ viņš deva mums tādas ausis, kas viņu tik slikti sadzird? Ja dūņas bija mūsu ausīs, labi! kas tās tur ielika?

Pārāk daudz kas neizdevās viņam, šim podniekam, kas nebija izmācījies! Bet kā viņš vēl atriebās saviem podiem un darinājumiem par to, ka tie viņam bija tik slikti iznākuši, - tas bija grēks pret labo gaumi.

Arī dievbijība ir laba gaume, tā sacīja beidzot: "Nost ar tādu dievu! Labāk nekāda dieva, labāk uz paša roku darināt likteni, labāk būt ģeķim, labāk būt pašam par dievu!""

- "Ko dzirdu!" iebilda te vecais pāvests, saglaudis ausis. "O, Zaratustra, tu esi dievbijīgāks, nekā tu tici, būdams neticīgs! Kaut kāds dievs tevi ir piegriezis tavai bezdievībai.

Vai tā nav pati tava dievbijība, kas tev neatļauj vairs dievam ticēt? Un tava pārāk lielā godsirdība vadīs tevi arī tālāk viņpus laba un ļauna!

Palūko tak, kas tev palicis pāri? Tev ir acis un rokas, un mute, tie ir svētīšanai iepriekš nolemti kopš mūžības. Svētīt nesvētī tikai rokām vien.

Tavā tuvumā, jebšu tu tas bezdievīgākais gribi būt, es saožu slepenu ilgas svētības upursmaržu: man top no tam labi un gaužām sāpīgi.

Ļauj man būt tavam viesim, o, Zaratustra, vienu vienīgu nakti! Nekur virs zemes nebūs man tagad labāk kā pie tevis!" -

"Āmen! Lai notiek tā!" sacīja Zaratustra ar lielu izbrīnīšanos. "Tur augšup ved ceļš, tur atrodas Zaratustras ala.

Labprāt, patiesi, pats tevi turp pavadītu, tu cienījamais, jo es mīlu ikvienu dievbijīgu cilvēku. Bet tagad sauc mani steidzīgi kāds palīgā sauciens no tevis prom.

Manā novadā nedrīkst nevienam nekāda nelaime notikt; mana ala ir laba osta. Un vismīļāk man gribētos kuru katru noskumušo nostādīt atkal uz cietas zemes un uz stingrām kājām.

Bet kas lai noņem tev tavu grūtsirdību no pleciem? Es priekš tam esmu par nespēcīgu. Ilgi, patiesi, varētum gaidīt, kamēr tev kāds tavu dievu atkal uzmodinātu.

Jo šis vecais dievs nav vairs dzīvs: viņš ir gluži pagalam." -Tā runāja Zaratustra.

visnejaukākais cilvēks

- Un atkal tecēja Zaratustras kājas pa kalniem un mežiem, un viņa acs meklēja vienā meklēšanā, bet nekur nebija ieraugāms tas, kuru viņam gribējās redzēt, lielais bēdu cietējs un palīgā saucējs. Bet visu ceļu viņš gavilēja savā sirdī un bija pateicības pilns.

"Ar cik labām lietām," viņš sacīja, "šī diena mani taču apveltījusi par atlīdzību, ka tā tik nelabi sākusies! Kādus reti sastopamus sarunas biedrus esmu uzgājis!

Viņu vārdus nu ilgi gremošu kā brangus graudus; sīki manam zobam viņi jāsamaļ un jāsagremo, kamēr tie man kā piens ietek dvēselē!"

Bet, kad ceļš bija atkal apgājis klintij apkārt, ainava uzreiz pārvērtās, un Zaratustra iegāja nāves valstī. Še rēgojās gaisā melnas un sarkanas klinšu radzes: nevienas zālītes, neviena kociņa, nevienas putna balstiņas. Jo tā bija ieleja, no kuras sargājās visi dzīvnieki, pat plēsīgi zvēri; tikai kādas sugas čūskas, nejaukas, resnas, zaļas, kad tās tapa vecas, atlīda uz šejieni nomirt. Tālab gani bija iesaukuši šo ieleju par Čūsku nāvi.

Bet Zaratustra nogrima melnās atmiņās, jo viņam bija tā, it kā tas būtu jau kādreiz šai ielejā bijis. Un daudz kā smaga viņam uzgūlās uz sirds, tā ka viņš sāka iet lēnītiņām un vienumēr lēnāk un lēnāk, kamēr beidzot pavisam apstājās. Te, acis atdarījis, viņš ieraudzīja kaut ko ceļmalā sēdam, pēc izskata kā cilvēku vai tikko cilvēkam līdzīgu, kaut ko neaprakstāmu. Un piepeši Zaratustru pārņēma liels kauns par to, ka viņš bija savām acīm uzlūkojis tādu nebūtni: nosarkdams līdz sirmo matu galiem, viņš novērsa acis un grasījās jau šo nelabo vietu atstāt. Bet te nāvīgā postaža sāka dūkt: no zemes apakšas kaut kas mutuļoja augšup burkšķēdams un gārkdams, kā kad ūdens nakti pa aizsērējušiem ūdensvadiem burkšķ un gārdz; un vispēdīgi tapa no tam dzirdama cilvēka balss un cilvēka runa, kas skanēja tā.

"Zaratustra! Zaratustra! Atmini manu mīklu! Runā, runā! Kas ir a t r i e b -šanās lieciniekam?

Es vilinu tevi atpakaļ, še ir glums ledus! Lūko un pielūko, ka tavs lepnums še neizlauž kājas!

Tu domājies gudrs esam, tu lepnais Zaratustra! Tad uzmini taču šo mīklu, tu cieto riekstkodi, - tā mīkla esmu es! Tad saki taču: kas es esmu!"

- Bet, kad Zaratustra bija šos vārdus izdzirdīs, - ko jūs gan domājat, kas viņa dvēselē notika? Līdzcietība viņam uznāca; un viņš sabruka pēkšņi pie zemes kā ozols, kas ilgi turējies pretim daudziem cirtējiem, - smagi, piepeši, izbiedēdams pat tos, kas viņu cērt. Bet tad viņš atkal piecēlās no zemes kājās, un viņa seja nocietinājās.

"Es tevi pazīstu gan," sacīja viņš vājā balsī, "t u esi dieva slepkava! Laid mani.

Tu nespēj panest to, kas tevi redzēja, - kas tevi arvien no galvas līdz papēžiem redzēja cauri, tu visnejaukāko cilvēk! Tu atriebies šim lieciniekam!"

Tā runāja Zaratustra un gribēja doties prom; bet neaprakstāmais satvēra viņa drēbju stērbeli un sāka no jauna burkšķēt un grābstīties pēc vārdiem. "Paliec!" sacīja viņš pēdīgi -

- "paliec! Neej garām! Es uzminēju, kurš cirvis tevi nogāza pie zemes: Esi slavēts, Zaratustra, kad tu atkal stāvi stāvus!

Tu uzminēji, to es labi zinu, kā tam ir ap dūšu, kas viņu nonāvējis, - dieva slepkavām. Paliec! Nosēdies še pie manis, tas nebūs par velti.

Pēc kā gan es tiecos, ja ne pēc tevis? Paliec, nosēdies! Bet neuzlūko mani! Godini tādā kārtā - manu nejaukumu!

Viņi vajā mani: nu esi tu mans pēdējais patvērums. Nevis ar savu naidu, nedz ar saviem gūstītājiem, - o, par tādu vajāšanu es tik pasmietos un būtu lepns un priecīgs!

Vai viss panākums līdz šim nebija pie labi panākamiem? Un, kas labi panāk, viegli iemācās sekot, - aiz paraduma iet pakaļ! Bet tā ir viņu līdzcietība -

-   viņu līdzcietība tā ir, no kuras es bēgu, meklēdams pie tevis patvērumu. O, Zaratustra, paglāb mani, tu mans pēdējais glābiņ, tu vienīgais, kas mani uzminējis:

-   tu uzminēji, kā tam ir ap dūšu, kas viņu nonāvējis. Paliec! Un, ja tu ej, tu nepacietīgais, tad neej to ceļu, pa kuru es nācu. Tas ceļš ir nelabs.

Vai tu dusmojies uz manis, ka par ilgu tērzēju-tervelēju? Ka tev domu padomu? Bet zini, es tas esmu, tas visnejaukākais cilvēks,

- kuram ir arī tās lielākās, smagākās kājas. Kur es kāju speru, tur ceļš top nelabs. Es visus ceļus nonāvēju un padaru par kaunu.

Bet, kad tu man garām gāji, klusu ciezdams; kad tu nosarki, es to gan redzēju: no tam es pazinu tevi kā Zaratustru.

Kurš katrs cits būtu man pasviedis savu ubagdāvanu, savu līdzcietību, man' uzlūkodams un bildinādams. Bet priekš tam - es neesmu diezgan nabags, to tu uzminēji -

- priekš tam es esmu pārāk bagāts, bagāts ar to, kas dižs, ar to, kas šausmīgs, ar to, kas visnejaukāks, ar to, kas visneaprakstāmāks! Tava kaunēšanās, o, Zaratustra, mani pagodināja!

Ar pūlēm es tiku laukā no līdzcietīgo burzmas, - lai atrastu to vienīgo, kas šos laikus māca: "Līdzcietība ir uzbāzīga" - tevi, o, Zaratustra!

- vai tā būtu dieva vai cilvēku līdzcietība: līdzcietība runā pretī kautrīgumam. Un nepalīdzēt gribēšana var būt cēlāka nekā tas tikums, kas pielec klāt.

Bet to sauc šos laikus pat par tikumu visi sīkie ļautiņi, šo līdzcietību, -tiem nava nekādas cienības pret lielu nelaimi, pret lielu nejaukumu, pret lielu neizdošanos.

Visiem tiem es raugos pāri, kā suns raugās pār ņudzošu aitu bara mugurām. Tie ir sīki, paklausīgi, pelēki, labas vilnas ļautiņi.

Kā gārnis, galvu atpakaļ atmetis, nicinoši noraugās pār sekliem dīķiem, tā es raugos pāri šai sīkvirmiņas un sīkgribiņas, un sīkdvēselīšu burzmai.

Par ilgu devuši taisnību viņiem, šiem sīkajiem ļautiņiem: tā atdeva viņiem beidzot arī varu - un nu viņi māca: "Labs ir tikai tas, ko sīki ļautiņi par labu atzīst."

Un "patiesība" ir šos laikus tikai tā, ko runājis tas mācītājs, kas pats no viņu vidus cēlies, tas dīvainais svētais un sīko ļautiņu aizbildnis, kas par sevi liecināja: "Es - esmu patiesība."

Šis uzbāzīgais jau sen šiem sīkajiem ļautiņiem seksti sabriedinājis - viņš, kas ir mācījis ne mazum maldību, mācīdams: "Es - esmu patiesība."

Vai kādam uzbāzīgajam kādreiz ticis pieklājīgāk atbildēts? - Bet tu, o, Zaratustra, gāji viņam garām un sacīji: "Nē, nē! Trīskārt nē!"

Tu brīdināji no viņa maldības, tu brīdināji kā pirmais no līdzcietības -nevis visus, nevis ikvienu, bet sevi un sev līdzīgos.

Tu kaunies lielā cietēja kaunēšanos; un tiešām, kad tu saki: "No līdzcietības nāk šurp liels padebess, uzmanieties, jūs cilvēki!"

- kad tu māci: "Visi radītāji ir cieti, ikviena liela mīlestība stāv augstāk par viņu līdzcietību," - o, Zaratustra, cik labi tu man šķieties iemācījies laika zīmes!

Bet bjīdini arī sevi pašu no tavas līdzcietības! Jo daudzi ir ceļā uz tevi, daudzi cietēji, šaubīgie, izmisīgie, slīcēji, salēji -

Es brīdinu tevi arī no manis. Tu esi uzminējis manu vislabāko, visļaunāko mīklu, mani pašu, un to, ko esmu darījis. Es pazīstu cirvi, kas tevi nocirtīs.

Bet viņam-vajadzēja mirt: viņš lūkojās acīm, kas visu redzēja, - viņš redzēja cilvēka dzelmes un dziļumus, visu apslēpto kaunu un nejaukumu.

Viņa līdzcietība nepazina kaunēšanos: viņš ielīda manos visnetīrākajos kaktos. Šim visziņkārīgākajam, pāruzbāzīgajam, pārlīdzcietīgajam vajadzēja mirt.

Viņš redzēja allaž mani: tādam lieciniekam es gribēju atriebties - jeb pats nebūt vairs dzīvotājs.

Dievam, kas visu redzēja, arī cilvēku: šim dievam vajadzēja mirt! Cilvēks nevar panest, ka tāds liecinieks dzīvo."

Tā runāja tas visnejaukākais cilvēks. Bet Zaratustra piecēlās un taisījās uz promiešanu, jo viņu drebināja līdz pašām iekšām.

'Tu neaprakstāmais," sacīja viņš, "tu brīdināji mani no sava ceļa. Kā pateicību par to ieteicu tev savējo. Redzi, tur augšā atrodas Zaratustras ala.

Mana ala ir liela un dziļa, un tai ir daudz kaktu; tur atrod vispaslēptākais savu slēptuvi. Viņas tuvumā ir simtiem nolīstuvju un slepenu spraugu lieno-šiem, lidojošiem un lēkājošiem kustoņiem.

Tu izraidītais, kas tu pats sevi esi izraidījis, tu negribi cilvēku un cilvēk-līdzcietības vidū mist? Nu labi, dari tāpat kā es! Tad tu mācīsies arī no manis; tikai darītājs mācās.

Un runā vispirms un papriekš ar maniem zvēriem! Vislepnākais kustonis un visgudrākais kustonis - lai tie ir mums abiem tie īstie padoma devēji!" —

Tā runāja Zaratustra un gāja savu ceļu, domīgāks un gausāks nekā priekš tam: jo viņš sev jautāja daudz, kam nezināja viegli atrast atbildes.

"Cik nabags ir taču cilvēks!" domāja viņš savā sirdī. "Cik nejauks, cik gārdzošs, cik pilns apslēpta kauna!

Man saka, ka cilvēks pats sevi mīlot: ak, cik lielai vajag būt šai pašmīles-tībai! Cik daudz nicināšanas viņai ir pret sevi! Arī šis tur mīlēja sevi, nicinādams sevi, - liels mīļotājs viņš man šķiet un liels nicinātājs.

Neviena vēl neesmu uzgājis, kas sevi būtu vairāk nicinājis: arī tas augstums. Ak vai, varbūt, ka tas bija tas augstākais cilvēks, kuru es dzirdēju kliedzam?

Es mīlu lielos nicinātājus. Bet cilvēks ir kaut kas, kas jāpārvar." —

labprātīgais ubags

Kad Zaratustra bija atstājis visnejaukāko cilvēku, viņu pārjēma drebuļi un viņš jutās vientulis, proti, viņam gāja daudz salta un vientulīga caur visiem kauliem, tā ka arī viņa locekļi tapa no tam saltāki. Bet, ejot arvien tālāk, augšup, lejup, gan gar zaļām ganībām, gan arī pār mežonīgām, akmeņainām gultnēm, kur citkārt, rasi, kāds nepacietīgs strauts licies uz cisām, viņam tapa uzreiz atkal siltāk un sirsnīgāk ap dūšu.

"Kas gan man noticis?" viņš sev jautāja. "Kaut kas silts un dzīvs mani atspirdzina, tam vajaga būt šepat tuvumā.

Vairs neesmu tik vientulis; nezināmi ceļabiedri un brāļi klejo man visapkārt, viņu siltā dvaša aizskar manu dvēseli."

Bet, kad viņš apskatījās apkārt, meklēdams tos, kas viņu vientulībā bija iepriecinājuši, viņš ieraudzīja govis, kas uz kāda pakalna vienkopu stāvēja; to tuvums un smaka bija viņa sirdi sasildījuši. Bet šīs govis likās uzmanīgi klausāmies kādā runātājā un nemaz neievēroja klātpienācēju. Bet, pienācis viņām gluži klāt, Zaratustra izdzirda skaidri kādu cilvēka balsi iz govju vidus runājam; viņas visas, kā redzams, bija pagriezušas galvas uz runātāja pusi.

Tad uzsteidzās Zaratustra naski augšup un izklīdināja lopus, jo viņš baidījās, ka še nav kādam notikusi nelaime, kurā diezi vai govju līdzcietība būtu varējusi līdzēt. Bet šai ziņā viņš bija maldījies; jo, redzi, tur sēdēja uz zemes kāds cilvēks, kas likās lopus pierunājam, lai tie no viņa nebīstas, kāds mier-mīlis cilvēks un kalna mācītājs, iz kura acīm runāja pati labsirdība. "Ko tu te meklē?" izsaucās Zaratustra pārsteigts.

"Ko es še meklēju?" viņš atbildēja. "To pašu, ko tu, mieratraucētāj! proti, laimi virs zemes.

Bet to es gribēju mācīties no šīm govīm. Jo, vai tu zini, pusrīta cēlienu es jau uz viņām runāju, un patlaban viņas gribēja dot man atbildi. Kālab tu viņas traucēji?

Ja mēs negriezīsimies atpakaļ un ne tapsim kā govis, tad mēs debesu valstībā nenāksim. Jo viena lieta mums no viņām jāiemācās: gremošana.

Un patiesi, ja cilvēks iemantotu arī visu pasauli un neiemācītos šo vienu lietu, gremošanu, ko tas tam palīdzētu! Viņš netiktu no savas noskumšanas vaļā,

- no savas lielās noskumšanas: bet to sauc šos laikus - riebumu. Bet kam gan mūsu dienās nav ar riebumu pilna sirds, mute un acis? Arī tev! Arī tev! Bet uzlūko taču šīs govis!" -

Tā runāja kalna mācītājs un pacēla tad savas acis uz Zaratustru, - jo līdz šim viņš bija lūkojies ar labpatiku govīs, - bet tad viņš piepeši pārvērtās. "Kas tas tāds ir, ar ko es runāju?" izsaucās viņš izbijies un uzlēca no zemes kājās.

"Šis ir tas cilvēks, kuram nav riebuma, šis ir pats Zaratustra, lielā riebuma pārvarētājs, šī ir paša Zaratustras acs, šī ir viņa mute, šī ir viņa sirds." Un, tā runādams, viņš skūpstīja uzrunātam rokas asaru pilnām acīm un izturējās gluži kā tāds, kam kāda krāšņa velte un dārgums no debesīm nejauši nokrituši. Bet govis noraudzījās uz visu to un brīnījās.

"Nerunā par mani, tu dīvainais! piemīlīgais!" sacīja Zaratustra, izvairīdamies no viņa apmīļojumiem. "Runā pirms par sevi! Vai tu neesi tas labprātīgais ubags, kas reiz kādu lielu bagātību atmeta, -

— kas kaunējās savas bagātības un bagātnieku un bēdza pie visnabagākajiem^ lai tiem savu pilnumu un savu sirdi dāvinātu? Bet tie viņa nepiejēma."

"Bet tie manis nepiejēma," sacīja labprātīgais ubags, "tu jau to zini. Tā es beidzot nonācu pie šiem kustoņiem, pie šīm govīm."

"Tur tu mācījies," pārtrauca Zaratustra runātāju, "cik grūtāk ir pareizi dot nekā pareizi jemt un ka labi dāvināt - ir māksla, pēdējā visgudrākā žēlastības meistarmāksla."

"Vistim šos laikus," atbildēja labprātīgais ubags, "taisni mūsu dienās, kur visi zemie tapuši dumpīgi un nekautrīgi un pa savai modei uzpūtīgi, proti, pa zemā pūļa modei.

Jo klāt ir stunda, tu jau to zini, lielajai, ļaunajai, ilgajai, gausajai zemā pūļa un vergu sadumpībai, kura augdama aug.

Nu zemajos saceļ īgnumu ikviena labdarība un niecīgie apdāvinājumi; nu pārbagātajiem jāpiesargās!

Kas mūsu dienās, līdzīgi izpūstām pudelēm, pilina iz pārāk šauriem kakliem, - tādām pudelēm tagad labprāt nolauž kaklu.

Griblga kārestība, žultains naids, apspiesta atriebība, zemā pūļa lepnība: viss tas iešļakstēja man sejā. Tas nav vairs tiesa, ka nabagie ir svētlaimīgi. Bet debesu valstība ir pie govīm."

"Un kālab tā nav pie bagātajiem?" jautāja Zaratustra, kārdinādams un atgaiņādams govis, kas miermīli piekļāvīgi apošņāja.

"Ko tu mani kārdini?" tas atbildēja. "Tu zini to pats vēl labāk nekā es. Kas gan mani dzina pie tiem visnabagākajiem? Vai tas nebija riebums pret mūsu bagātākajiem?

-   pret šiem bagātības cietumniekiem, kas uzlasa sev labumus no visiem mēsliem, aukstām acīm, braulīgām domām, pret šiem plukatām, no kuriem paceļas smaka uz debesīm,

-   pret šo apzeltīto, viltoto pūli, kura tēvtēvi bijuši garnadži vai maitas-putni, vai lupatlaši, sievām izdabātāji miesas kārībnieki, aizmāršas, - visi viņi nav necik tālu no maukas -

Pūlis augšā, pūlis apakšā! Kas ir šos laikus vēl "nabags" un "bagāts"! Šī starpība man ir aizmirsusies, - un tad es bēdzu no turienes prom, tālāk, aizvien tālāk, kamēr nonācu pie šīm govīm."

Tā runāja miermīlis un elsāja pats, un svīda pie šiem vārdiem, tā ka govis no jauna izbrīnījās. Bet Zaratustra, kamēr viņš tik bargi runāja, raudzījās tam pastāvīgi smaidīdams sejā un kratīja pie tam klusuciezdams galvu.

"Tu izturies pret sevi varmācīgi, kalna mācītāj, lietodams tik bargus vārdus. Tāda bardzība nav pa spēkam ne tavai mutei, ne tavai acij.

Arī, kā man šķiet, pat ne tavai māgai: tai ir pretīga visa šāda dusmošanās un ienīdēšana, un pārikūsāšana. Tava māga prasa mīkstākas barības: tu neesi gaļ-ēdis.

Drīzāk tu man šķieties aug-ēdis un sakņ-ēdis. Varbūt tu gremo graudus. Bet, bez šaubām, pret miesīgiem priekiem tu esi nelabvēlīgs un mīli medu."

"Tu esi mani labi uzminējis," atbildēja labprātīgais ubags, atvieglotu sirdi. "Es mīlu medu, es gremoju arī graudus, jo es meklēju, kas ir patīkams un gards un dara tīru elpu:

-arī kas prasa ilga laika un noder par dienas- un mutes kavēkli slinkuma-lāpitājiem un dienas-zagļiem.

Bet vistālāk, zināms, šai ziņā tikušas govis: tās izdomājušas gremošanu un gozēšanos saulē. Viņas arī atturas no jebkādām smagām domām, kas uztūcina sirdi."

- "Nu labi!" sacīja Zaratustra. "Tev vajadzētu redzēt arī manus zvērus, manu ērgli un manu čūsku, - viņiem līdzīgu nav šos laikus virs zemes.

Redzi, tur ved ceļš uz manu alu: esi šonakt viņas viesis. Un runā ar maniem zvēriem par zvēru laimi, -

- tiekam es pats pārnāku. Jo tagad mani sauc kāds palīgā sauciens no tevis steidzīgi prom. Tu atradīsi arī jaunu medu pie manis, tikko izjemtu šūnu-zeltmedu: ēd to!

Bet tagad tūdaliņ šķiries no savām govīm, tu dīvainais! piemīlīgais! kaut arī tas tev grūti nākas. Jo tie ir tavi siltākie draugi un pamācītāji!" -

"- Izņemot vienu, kas man vēl mīļāks," atbildēja labprātīgais ubags. "Tu pats esi labs un vēl labāks nekā govs, o, Zaratustra!"

"Prom, prom! tu ļaunprātīgo lišķi!" izsaucās Zaratustra pikts. "Ko tu samaitā mani ar tādu uzslavu un glaimu medu?"

"Prom, prom no manis!" uzsauca viņš vēlreiz un pacēla savu nūju pret pieglaudīgo ubagu, bet tas metās mudīgi kājup.

ĒNA

Bet, tikko labprātīgais ubags bija aizskrējis prom un Zaratustra palicis atkal viens, te izdzirda viņš sev aiz muguras kādu jaunu balsi, kas sauca: "Pag! Zaratustra! Uzgaidi jel! Tā tak, Zaratustra, esmu es, es, tava ēna!" Bet Zaratustra negaidīja, jo viņu bija pārjēmis piepešs sapīkums par tādu tik lielu spiešanos un drūzmēšanos viņa kalnos. "Kur palikusi mana vientulība?" viņš sacīja.

"Tas ir priekš manis tiešām par daudz; šie kalni čum un mudž, mana valstība vairs nav no šīs pasaules, man vajaga jaunu kalnu.

Mana ēna mani sauc? Kas man daļas gar manu ēnu! Lai viņa skrien man pakaļ! es - bēgšu no viņas prom."

Tā runāja Zaratustra savā sirdī un metās prom. Bet tas, kas viņam bij aiz muguras, tecēja tam pakaļ, tā ka drīzumā iznāca trīs skrējēji, cits pakaļ citam skrejoši, proti, vispapriekš labprātīgais ubags, tad Zaratustra un kā trešais un vispēdējais - viņa ēna. Bet viņi neskrēja tā ilgi, jo Zaratustra drīz nāca pie attapās par savu ģeķību un nopurināja ar vienu rāvienu nost no sevis visu sapīkumu un apnikumu.

"Kp!" viņš sacīja. "Vai tad tās smieklīgākās lietas nav kopš laika gala notikušas pie mums, vecajiem vientuļniekiem un svētajiem?

Patiesi, mana ģeķība kalnos izaugusi jo liela! Nu dzirdu sešas vecas nerru-kājas cif pakaļ citai klaudzam!

Bet vai gan Zaratustra drīkst baidīties no kādas nekādas ēnas? Man galu galā pat šķiet, ka viņai ir garākas kājas nekā man."

Tā runāja Zaratustra un smējās ar visām acīm un iekšām, apstājās un apgriezās aši apkārt,

- un redzi, pie tam viņš tik tik nenogāza savu sekotāju un ēnu pie zemes: tik visai tuvu tā bija viņam jau uz papēžiem, un tik nevarīga tā bez tam arī bija. Jo, pārlaizdams pār viņu acis, tas sabijās kā no piepeša spoka: tik kalsna, melnīgsnēja, izdēdējusi un novecējusi šī sekotāja izskatījās.

"Kas tu tāds esi?" jautāja Zaratustra noskaities. "Ko tu šeitan dari? Un kālab tu saucies par manu ēnu? Patikt tu man nepanei."

"Nejem ļaunā," atbildēja ēna, "ka es tā esmu; un, ja es tev nepatīku, nu tad labi, Zaratustra! Par to es slavēju tevi un tavu labo gaumi.

Es esmu ceļgāje, kura jau daudz tev uz pēdām sekojusi: dienu mūžu ceļā, bet bez mērķa, arī bez mitekļa, tā ka man patiesi maz kā trūkst no mūžīgā žīda, tas ir, es tikai neesmu mūžīga un neesmu arī žīds.

Ko? Vai tad man pastāvīgi jābūt ceļā? Ikviena vēja virpuļotai, nerimstošai, dzenātai? Ai, zeme, tu esi tapusi man par apaļu!

Ikvienā virsmas vietiņā esmu jau pabijusi, līdzīgi gurdenam puteklītim esmu iemigusi uz spoguļiem un logu rūtīm: it viss no manis jem, nekas nekā nedod, es topu kalsna, - es līdzinos gandrīz ēnai.

Bet tev, o, Zaratustra, es klīdu un līdu pakaļ visilgāk un, ja arī no tevis paslēpos, tad tomēr biju tava uzticīgākā ēna: kur vien tu sēdēji, tur sēdēju ari es.

Līdz ar tevim klīdu apkārt pa vistālākām, visaugstākām pasaulēm, līdzīgi spokam, kas labprātīgi pār ziemas jumtiem un sniegu skraidelē.

Līdz ar tevim centos ietikt iekš visa aizliegtā, visļaunākā, vistālākā: un, ja kas pie manis par tikumu saucams, tad tas ir, ka man ne no viena aizlieguma nebija bail.

Līdz ar tevim es sadauzīju, ko kādreiz mana sirds bij cienījusi, visus robežakmenus un tēlus es apgāzu, tām visbīstamākajām iegribām skrēju pakaļ, -patiesi, pār ikvienu pārkāpumu es esmu reiz skrējusi pāri.

Līdz ar tevim atradinājos ticēt vārdiem un vērtībām, un dižiem uzvārdiem. Kad velns met brauņu, vai tad nenokrīt nost arī viņa vārds? Jo vārds arī ir tikai brauņa. Varbūt velns pats ir tikai - brauņa.

"Nekas nav patiess, viss ir atļauts," - tā es runāju uz sevi. Vissaltākajos ūdeņos es metos, ar galvu un sirdi. Ak, cik daudzkārt man tādēļ bij jāstāv kailai kā sarkanam vēzim!

Ak, kur palicis nu viss mans labais un visa mana kaunēšanās, un visa ticība labajiem. Ak, kur palikusi tā melkulīgā nevainība, kura bija reiz mana, labaju un viņu cēlo melu nevainība!

Par bieži, patiesi, sekoju patiesībai uz pašām pēdām: te viņa rupji no manis novērsās. Dažkārt man ienāca prātā pamēļot, un raugi! tad taisni es uzgāju -patiesību.

Pārāk daudz kas tapa man skaidrs un saprotams: tagad nekas vairs man nerūp. Nekas vairs nedzīvo, ko es mīlētu, - kā gan es varētu vēl mīlēt sevi pašu?

"Dzīvot, kā man tīkas, vai nedzīvot nemaz," - tā es to gribu, tā grib to arī vissvētākais. Bet ai! vai man vēl ir - patika?

Vai man ir - vēl mērķis? Osta, uz kuru mana bura tiektos?

Labs vējš? Ak, tikai tas, kas zin, uz kurieni viņš brauc, zin arī, kurš vējš ir labs un kurš ir viņa ceļavējš.

Kas palicis man vēl pāri? Sirds gurda un pārdroša; nemierpilna griba; plīvu spārni; salauzts mugurkauls.

Šī manas pašas mitekļa meklēšana: o, Zaratustra, vai tu zini, šī meklēšana bija mana piemeklēšana, tā mani saēd.

"Kur ir - mans miteklis?" Pēc tā es taujāju un meklēdams meklēju, bet nekur neatradu. Ai, mūžīgais "visur", ai, mūžīgais "nekur", ai, mūžīgais -"par velti"!"

Tā runāja ēna, un Zaratustras seja izstiepās pie viņas vārdiem garumā. "Tu esi gan mana ēna!" sacīja viņš beidzot noskumis.

"Tavas briesmas nav nekādas nieka briesmas, tu brīvais gars un ceļgāji! Tu esi nelāga dienu pieredzējusi: pielūko, ka tev nepienāk vēl nelāgāks vakars!

Tādiem nerimšām kā tu šķiet beidzot pat cietums svētlaimīgs. Vai tu jel kādreiz esi redzējusi, kā saķerti noziedznieki guļ? Viņi guļ mierīgi, viņi bauda savu jauno nebīstamību.

Piesargies, ka tevi vēl galu galā nesaķer šaurā ticība, bargie, stingrie māži! Jo tevi tagad pavedina un kārdina it viss, kas šaurs un ciets.

Tu esi mērķi pazaudējusi: ai, kā tu šo zaudējumu iedama un smiedama panesīsi? Līdz ar to - tu esi pazaudējusi arī ceļu!

Tu nabaga lidotāj, tu gurdo tauriņ! vai tu gribi šovakar atrast sev atpūtas-un mājas-vietu? Tad ej tur augšā, uz manu alu!

Turp ved ceļš uz manu alu. Bet tagad man steigšus atkal jāsteidzas no tevis prom. Jau guļ uz manis it kā ēna.

Es skriešu viens pats, lai man visapkārt taptu gaišs. Turklāt man vajaga vēl ilgi būt jautram un palikt kājās. Bet vakarā pie manis būs - diešana!" - -

Tā runāja Zaratustra.

ap dienas vidu

- Un Zaratustra skrēja vienā skriešanā, bet neatrada neviena vairs un palika viens pats, un atrada vienmēr tikai sevi pašu, un baudīja, un dzeršus dzēra vientulību, un kavējās domās pie labām lietām, - veselām stundām. Bet ap pašu dienas vidu, kad saule stāvēja Zaratustram taisni virs galvas, gāja viņš garām kādam vecam, līkam un zarainam kokam, kas kāda vīnkoka pārpilnās mīlestības visapkārt apskauts un pats no sevis apslēpts bij; bet no vīna koka nokārās dzelteni ķekari visā pilnībā ceļgājim pretim. Te iekārojās viņam dzesēt mazliet slāpes un sev kādu ķekaru nolauzties; bet, tikko viņš bija roku izstiepis, te viņam iekārojās cita kā vēl vairāk, proti, nolikties blakus kokam pie zemes, pašā dienasvidus stundā un padusēties.

Zaratustra tā arī darīja; un, tikko viņš bija nogūlies zemē, raibās zāles klusumā un omulībā, viņam bija jau viņa mazās slāpes aizmirsušās, un viņš iemiga. Jo, kā Zaratustras sakāmais vārds māca: viens ir nepieciešamāks par otru. Tikai viņa acis palika vaļā - jo tās skatījās un nevarēja noskatīties kokā un vīnāja mīlestībā pret koku un to noslavēt. Bet, laizdamies miegā, Zaratustra runāja tā savā sirdī:

"Klusu! Klusu! Vai pasaule nav tapusi patlaban pilnīga? Kas gan man notiek?

Kā paiju-vējiņš neredzams pa gludo jūru dej, viegli, vieglītiņām, tā - dej pār mani miegs.

Ne aci viņš nespiež man ciet', viņš atstāj manu dvēseli nomodā. Viegls viņš ir, patiesi! Viegliņš kā spalviņa.

Viņš pierunā mani, pats nezinu, kā. Viņš pieskaras man no iekšienes glaimojošu roku, viņš veic mani. Jā, viņš pārveic mani, ka mana dvēsele atstiepjas, -

- ka viņa paliek man gara un gurda, mana dīvainā dvēsele! Vai viņai kādas septītās vakars pienācis taisni ap dienas vidu? Vai viņa par ilgu jau'klejojusi svētlaimīga starp labajām un nobriedušajām lietām?

Viņa izlaižas garšļauku, gara, - garāka! viņa gul klusu, mana dīvainā dvēsele. Par daudz laba viņa jau baudījusi, šī zeltainā skumība viņu spiež, viņa saviebj muti.

- Kā kuģis, kas ielīgojis savā visklusākajā jomā, - nu pieglaužas zemei, noguris no garā ceļojuma un nezināmajām jūrām. Vai zeme nav uzticamāka?

Kā tāds kuģis zemei pieglaužas, piekļaujas, - tad pietiek, ka zirneklis no zemes uz viņu pārvelk savu pavedienu. Nekādas stiprākas tauvas viņam nav vajadzīgs.

Kā tāds gurdens kuģis visklusākajā jomā: tā dusu ari es tagad zemei tuvu, uzticīgs, uzticēdamies, gaidīdams, visklusākajiem pavedieniem pie viņas saistīts.

Ai, laime! ai, laime! Vai tev negribas dziedāt, dvēsele mana? Tu guli zālē. Bet tā ir noslēpumainā, svētsvinīgā stunda, kur neviens gans nepūš savu stabuli.

Uzmanies! Karstais dienvidus dus uz druvām. Nedziedi! Klusu! Pasaule ir pilnīga.

Nedziedi, tu zāļu-putns, mana dvēsele! Ne čukstot nepačuksti! Skat' -kāds klusums! Vecais dienasvidus dus, viņš kustina muti: vai viņš neiedzer patlaban kādu lāsīti laimes -

-   kādu vecu, brūnu zelta laimes zelta vīna lāsi? Pār viņu pārlido kā ēna, viņa laime smejas. Tā - smejas dievs. Klusu! -

-   Laimei, cik maz gan vajadzīgs laimei!" Tā es reiz teicu un domājos gudrs esam. Bet tā bija zaimošana: to es tagad mācījos. Gudri nerri runā labāk.

Tas vismazākais taisni, visklusākais, visvieglākais, kādas ķirzakas pačabē-jumiņš, kādas dzesmas uzpūtumiņš, kādas ēnas pārlidojumiņš, kāds acu-mirklītis - kāds mazumiņš iztaisa to vislielāko laimi. Klusu!

-   Kas notika man: klau! Vai laiks nav aizskrējis prom? Vai es nekrītu? Vai es nekrītu - klau! mūžības akās?

-   Kas notiek man? Klusu! Mani dur - ak vai - vai sirdī? Pašā sirdī! Ak, salūsti, salūsti, sirds, pēc tādas slimības, pēc tāda dūriena!

-   Ko? Vai pasaule nav tapusi patlaban pilnīga? Apaļa un nobriedusi? Ai, zelta apaļā ripa - kurp tā gan skrien? Skriešu tai pakaļ! Švikts!

Klusu - -" (Un te Zaratustra pastaipījās un sajuta, ka viņš guļ.)

"Celies!" sacīja viņš uz sevi pašu. "Tu miegotāj! Tu dienasvidus dusētāj! Nu tad kājās, jūs vecās kājas! Ir laiks un pārlaiks, brangs ceļa gabals jums vēl atlicies, ko nostaigāt. -

Nu jūs esat izdusējušās, cik ilgi gan? Pusmūžības! Nu tad augšā, mana vecā sirds! Vai tev gan daudz laika vajadzīgs pēc tāda miega - lai atmostos?"

(Bet te viņš iemiga no jauna, un viņa dvēsele runāja viņam pretim un atgaiņājās, un atkal nolikās uz dusu.) - "Laid jel mani! Klusu! Vai pasaule nav tapusi patlaban pilnīga? Ai, zelta bamba apaļā!" -

"Celies augšā," sacīja Zaratustra, "tu pazaglīt, tu dienzaglīt! Ko? Vēl vienmēr staipīties, žāvāties, nopūsties, krišņāt dziļajās akās?

Kas tu tak esi! Ak, mana dvēsele!" (Un te viņš iztrūkās, jo kāds saules stars krita no debesīm taisni viņam sejā.)

"Ak, debess pār mani," sacīja viņš nopūzdamies un piecēlās sēdus, "tu lūkojies manī? Tu noklausies manā dīvainajā dvēselē?

Kad iedzersi tu šo rasas pilieniņu, kas nokritis uz visām zemes lietām, -kad iedzersi tu šo dīvaino dvēseli -

- kad, mūžības aka! tu dzidro, baigo dienasvidus-bezdiben! kad iedzersi tu manu dvēseli sevī atpakaļ?" -

Tā runāja Zaratustra un piecēlās no savas guļas vietas līdzās kokam, kā mozdamies no savāda apskurbuma: un redzi, saule vēl vienumer stāvēja viņam taisni virs galvas. Bet dažs labs varētu no tam ar pilnu tiesību domāt, ka Zaratustra nebūtu toreiz ilgi gulējis.

suminājums

Tikai vēlā pēcpusdienā, pēc ilgas, veltīgas meklēšanas un apkārtklejošanas Zaratustra pārnāca atkal savā alā. Bet, kad viņš stāvēja jau alas priekšā, pat ne divdesmit soļu no tās atstatu, tad notika tas, ko viņš tagad vismazāk bija gaidījis: no jauna viņš izdzirda lielo palīgā saucienu. Un, brīnums! Šoreiz tas nāca iz viņa paša alas. Bet tas bija garš, daudzkārtējs, vendīgs kliedziens, un Zaratustra skaidri izšķīra, ka tas cēlās, daudzām balsīm kopā saplūstot: tikai no tālienes dzirdot, viņš likās skanam no vienas vienīgas mutes.

Tad metās Zaratustra uz savu alu, un redzi! kāda skatu luga viņu sagaidīja tūdaļ pēc šīs dzirdes lugas! Jo tur sēdēja kopā viņi visi, kam viņš dienu bija pagājis garām: karalis pa labi un karalis pa kreisi, vecais burvis, pāvests, labprātīgais ubags, ēna, garā apzinīgais, sērulīgais pareģis un ēzelis; bet visnejaukākais cilvēks bija uzlicies kroni un apjozies divām purpurjostām -jo viņš mīlēja, līdzīgi visiem nejaukajiem, uzposties un izrādīties skaists. Bet šīs noskumušās sabiedrības vidū stāvēja Zaratustras ērglis, izpūris un uztraukts, jo viņam vajadzēja uz daudz ko atbildēt, kam viņa lepnumam atbildes trūka; bet gudrā čūska karājās viņam ap kaklu.

Visu to Zaratustra uzlūkoja ar lielu izbrīnīšanos; bet tad viņš pārbaudīja ikvienu savu viesi ar laipnīgu ziņkārību, nolasīja viņa dvēseli un brīnījās atkal. Pa tam sapulcējušies bija piecēlušies no savām vietām un gaidīja ar godbijību, kad Zaratustra sāks runāt. Bet Zaratustra runāja tā:

"Jus izmisušie! Jus dīvainie! Tātad es esmu dzirdējis jusu palīga saucienu? Un nu man arī zināms, kur meklējams tas, kura par velti šodien izmeklējos: augstākais cilvēks, -

- mana paša alā viņš sēž, šis augstākais cilvēks! Bet ko es brīnos! Vai es pats viņu neesmu pie sevis labinājis ar medusupuriem un manas laimes izgudriem vilinājumiem?

Tomēr man šķiet, ka sabiedrībai jūs lāgā nenoderat, jūs saīdzināt cits citam sirdi, jūs palīgā saucēji, sēdēdami še kopā? Pirms ir jānāk vienam,

- vienam, kas jūs atkal iesmīdina, labam, jautram, jokupēterim, uzdanco-tājam un vējam, un trakgalvim, kaut kādam vecam nerram, - kā šķietas jums?

Bet piedodiet man, jūs izmisušie, ka jūsu priekšā jemu mutē tādus niecīgus vārdus, kas, patiesi, nav tādu viesu cienīgi!

Bet jūs neuzminēsiet, kas manu sirdi dara nebēdīgu:

- jūs paši to darāt un jūsu skatiens, neņemiet man to ļaunā! Jo ikviens top drošsirdīgs, kas uzlūko izmisušo. Lai kādu izmisušo iepriecinātu - tam ikviens šķiet pietiekoši stiprs.

Man pašam jūs iedevāt šo spēku, - labu dāvanu, mani augstie viesi! Pienācīgu ciemkukuli! Nu tad nedusmojieties, ka jums arī no savējā piedāvāju.

Sī še ir mana valsts un mana valdīšana, bet, kas ir mans, tam šovakar un šonakt jābūt arī jūsējam. Maniem zvēriem būs jums kalpot: mana ala lai ir jūsu atdusas vieta!

Manās mājās un pie mana pavarda nebūs nevienam izsamist, savā novadā atsargāšu ikvienu no viņa niknajiem zvēriem. Un tas ir tas pirmais, ko es jums piedāvāju: drošība!

Bet tas otrais ir: mans mazais pirkstiņš. Un, tiklīdz tas jums rokā, tad paņemiet arī visu roku, lai iet! un sirdi turklāt! Esiet sumināti teitan, esiet sumināti, mani dārgie ciemiņi!"

Tā runāja Zaratustra un smējās aiz mīlestības un ļaunprātības. Pēc šī apsveikuma palocījās viņa viesi pa otram lāgam un godbijīgi cieta klusu; bet karalis pa labi atbildēja viņam visu vārdā.

"No tam, o, Zaratustra, kā tu mums roku sniedzi un mūs apsveici, pazīstam mēs tevi par Zaratustru. Tu pazemojies mūsu priekšā; tu gandrīz mūsu godbijību aizvainoji:

- bet kas gan, tā kā tu, būtu spējīgs ar tādu lepnumu pazemoties? Tas iedod mums pašiem dūšu, tas ir atpirdzinājums mūsu acīm un sirdīm.

Lai tikai to vien redzētu, kāptum mēs labprāt uz vēl augstākiem kalniem nekā šis. Jo kā ziņkārīgie mēs nācām, mēs gribējām redzēt, kas tumšas acis padara gaišas.

Un redzi, jau ir apklusis viss mūsu palīgā sauciens. Jau stāv mūsu sirds un prāts vaļā un ir aizgrābti. Vēl drusciņ: un mūsu galva taps pārgalvīga.

Nekas, o, Zaratustra, neaug zemes virsū iepriecinošāks par augstu, stipru gribu: tas ir viņas visskaistākais augs. Visa ainava spirdzinās pie viena tāda koka.

Pīnijai es pielīdzinu to, kas, līdzīgi tev, o, Zaratustra, izaug: garš, kluss, ciets, vientuļš, tas vislabākās, lunkanākās koksnes, krāšņs, -

-   bet pēdīgi saviem stiprajiem, zaļajiem zariem pēc savas virsības tvarstīdams, varenus jautājumus vējiem un vētrām jautādams un visam, kas no laika gala augstumos ir tā kā savās mājās,

-   vēl varenāk atbildēdams, pavēlētājs, uzvarētājs: ak, kam gan prāts nenestos kāpt augstos kalnos, lai tādus augus skatītu?

Pie tava koka šeit, o, Zaratustra, spirdzinās arī saīgušais, neraženais, no tava skatiena pat mūžam nemiera pilnais rimstas, un viņa sirds top vesela.

Un patiesi, uz tavu kalnu un tavu koku vēršas šo baltu dien' daudz acu; lielā ilgošanās ir radusies, un dažs labs ir iemācījies jautāt: kas ir Zaratustra?

Un, kam tu kaut kad savu dziesmu un savu medu esi ausīs pilinājis, visi šie, kas paslēpušies, šie vienatnieki, šie divatnieki ierunājās uzreiz savā sirdī:

"Vai Zaratustra vēl dzīvs? Nav vērts vairs dzīvot, viss vienlīdzīgs, viss veltīgs: jeb - mums jādzīvo ar Zaratustru!"

"Kālab viņš nenāk, kas par sevi jau tik sen sludinājis?" tā jautā daudzi. "Vai vientulība viņu aprijusi? Jeb vai mums pašiem būs pie viņa noiet?"

Nu notiekas, ka pati vientulība ir sadēdējusi un sabirst līdzīgi kapam, kas sabirst un savus mirušos vairs nespēj saturēt. Visur redzami augšāmcēlējies.

Un viļņi kāpj vienā kāpšanā ap tavu kalnu, o, Zaratustra. Un, lai tavs augstums'būtu cik augsts būdams, daudziem ir jātiek augšā pie tevis; tavai laivai ilgi nevajadzēs vairs uz sausuma gulēt.

Un, ka mēs, izmisušie, esam atnākuši tavā alā, tā ir tik iepriekšēja pazīme un nozīme, ka vēl labāki ir uz tevi ceļā, -

-   jo viņš pats ir uz tevi ceļā, pēdējais dieva atlikums starp cilvēkiem, bet tie ir visi lielās ilgošanās, lielā riebuma, lielā apnikuma cilvēki,

-   visi tie, kuriem netīk dzīvot, jeb arī tie iemācīsies atkal cer ē t - jeb arī tie iemācīsies no tevis, o, Zaratustra, lielo cerību!"

Tā runāja karalis pa labi un satvēra Zaratustras roku, lai to noskūpstītu; bet Zaratustra pretojās viņa godinājumam un atkāpās iztrūcies atpakaļ, klusu-ciezdams un piepeši it kā tālās tālēs nobēgdams. Bet pēc maza brīža viņš bija atkal pie saviem viesiem, uzlūkoja tos gaišām pārbaudītāja acīm un sacīja:

"Mani viesi, jūs augstākie cilvēki, es runāšu ar jums vācu valodā un skaidrā valodā. Nevis jūsu es gaidīju šais kalnos."

"Vācu valodā un skaidrā valodā? Lai dievs pas'!" iebilda te karalis pa kreisi, sānis; var redzēt, ka viņš vāciešus nepazīst, šis gudrais no austrumzemes!

Bet viņš domā "vāciski un parupji - labi! Tā nav šos laikus vēl tā sliktākā gaume!"

"Jūs varat, patiesi, visi kopā būt tie augstākie cilvēki," turpināja Zaratustra, "bet man jūs vēl neesat diezgan augsti un spēcīgi.

Priekš manis, tas ir, priekš nepielūdzamā, kas manī klusē, bet vienumer vis neklusēs. Ja jūs man arī piederat, tad tomēr nevis tā kā mana labā roka.

Jo, kas pats uz slimām un kuslām kājām stāv, līdzīgi jums, tam gribas par visām lietām, vai viņš to zina, vai no sevis slēpj, lai viņu taupītu.

Bet savas rokas un savas kājas es netaupu, es netaupu savus kareivjus: kā gan jūs varētu būt noderīgi manam karam?

Ar jums es sabojātu sev ikvienu uzvaru. Un dažs labs no jums jau pakristu, izdzirdis vien manu bungu dobjo skaņu.

Jūs arī neesat priekš manis gana skaisti un cēldzimuši. Man vajaga manām mācībām tīru, gludu spoguļu; bet uz jūsu virsmas tiks izķēmota pat mana paša noģīme.

Jūsu plecus nospiež daža laba nasta, daža laba atmiņa; dažs labs ļauns pundurs tup vēl jūsu kaktos. Arī jūsos apslēpies ir zemais pūlis.

Un, jebšu jūs arī esat augsti un augstākas sugas, daudz kas jūsos ir greizs un ķēmīgs. Un nav pasaulē kalēja, kas spētu jūs izlabot un iztaisīt taisnus.

Jūs esat tikai tilti, lai tie, kas par jums augstāki, ietu jums pāri! Jūs nozīmējat pakāpienus: tad nedusmojieties uz tā, kas pāri jums kāpj savā augstumā!

No jūsu sēklas var ar' kādreiz izaugt man īstais dēls un pilnīgais mantinieks, bet tas ir tālu. Jūs paši neesat tie, kam piekristu mans mantojums un vārds.

Nevis jūsu gaidu es še, šinīs kalnos, nevis ar jums es drīkstu pēdējo reizi nokāpt zemē. Kā iepriekšēja zīme jūs tik man nācāt, ka jau augstāki ir ceļā uz mani, -

-   nevis lielās ilgošanās, lielā riebuma, lielā apnikuma cilvēki un tas, ko jūs par dieva atlikumu saucāt.

-   Nē! nē! Trīskārt nē! Citus es gaidu še, šinīs kalnos, un savu kāju es bez viņiem projām necelšu,

-   augstākus, stiprākus, uzvarošākus, priecīgākus, tādus, kuriem taisnstūraina miesa un dvēsele: smejošiem lauvām jānāk!

Ak, mani mīļie ciemiņi, jūs dīvainie, - vai jūs vēl nenieka neesat dzirdējuši par maniem bērniem? Un ka tie ir uz mani ceļā?

Runājiet taču man par maniem dārziem, par manām svētlaimīgajām salām, par manu jauno, skaisto sugu, - kādēļ par to jūs nerunājat man?

Šo ciemkukuli es jūsu mīlestībai izlūdzos, ka jūs runātu man par maniem bērniem. Še es esmu bagāts, še es tapu nabags: ko gan par to neesmu atdevis,

- ko gan vēl neatdotu, lai tik to vienu iemantotu: šos bērnus, š ī s dzīvās atvases, šos manas gribas un manas augstākās cerības dzīvības kokus!" -

Tā runāja Zaratustra un piepeši pārtrauca savu runu: jo viņu pārņēma viņa ilgošanās, un viņš aizvēra acis un muti, sirdī aizkustināts. Un arī visi viņa viesi cieta klusu un stāvēja nekustēdamies un apmulsuši - tikai vecais pareģis deva rokām un vaibstiem zīmes.

svētvakara mielasts

Bet taisni šai vietā pareģis pārtrauca Zaratustras un viņa viesu suminā-jumu: viņš izspraucās priekšā kā tāds, kas nevar kavēt laiku, satvēra Zaratustras roku un sauca: "Bet Zaratustra!

Viens ir nepieciešamāks par otru, tā tu pats mēdz sacīt: labi, viens ir man tagad nepieciešamāks par visu citu.

Viens vārds īstā laikā: vai tu manis neesi uzlūdzis uz m i e 1 a s t u? Un te ir daudzi, kas garu ceļa gabalu nostaigājuši. Runām tu taču mūs nepieēdināsi?

Un tad jūs visi jau par daudz esat pieminējuši nosalšanu, noslīkšanu, nosmakšanu un citas miesas bēdas, bet neviens nav ieminējies par manu piespaidu, proti, nonīkšanu aiz neēšanas. -

(Tā runāja pareģis; bet, tikko Zaratustras zvēri bija šos vārdus izdzirduši, viņi aizmuka aiz bailēm prom. Jo tie redzēja, ka ar to barības krājumu, ko tie dienā bija pārnesuši mājās, nepietiktu, ko pareģi vien piepildīt.)

- ieskaitot nonīkšanu aiz nedzeršanas," turpināja pareģis. "Un, jebšu es gan dzirdu še ūdeni burbuļojam, līdzīgi gudrības runām, proti, bagātīgi un nepiekūstoši, tomēr man - gribas vīna!

Neba visi, līdzīgi Zaratustram, ir ūdens dzērāji. Ūdens arī neder nogurušajiem un novītušajiem: mums piederas vīns, - tikai tas dod spēju atspirgumu un acumirklīgu veselību!"

Pie šī atgadījuma, kur pareģis pieprasīja vīna, notikās, ka arī karalis pa kreisi, tas klus'cietis, tika reiz pie vārda. "Par vīnu," viņš teica, "esam parūpējušies mēs, es kopā ar savu brāli, karali pa labi: mums ir vīna, cik uziet, -vesels ēzelis pilns. Tā ka nekā cita netrūkst kā vienīgi maizes."

"Maizes?" piebilda Zaratustra un smējās pie tam. "Maizes taisni vientuļniekiem trūkst. Bet cilvēks nedzīvo no maizes vien, bet arī no brangu jēru gaļas, un tādu mums ir divi gabali:

- tos vajaga bez kavēšanās nokaut un vircoti ar zalviju sagatavot: tā man tīkas. Tāpat saknāju un augļu netrūkst, gana labu pat gardēžiem un kār-zobjiem; nedz arī riekstu un citu mīklu - košanai.

Tā sarīkosim jo drīz brangu mielastu. Bet, kas grib līdzēst, tam arī līdz jāstrādā, i karaļiem. Jo pie Zaratustras drīkst pat karalis par pavāru būt."

Tāds priekšlikums bija visiem pa prātam: tikai labprātīgais nabags bija pretim gaļai, vīnam un sīvēm.

"Lai nu viens paklausās šai plītniekā Zaratustra!" sacīja viņš jokodamies. "Vai tālab iet alās un augstajos kalnos, lai sarīkotu tādus mielastus?

Nu gan saprotu, ko viņš reiz mums mācīja: "Lai slavēta ir mazā nabadzība!" Un kālab viņš grib nabagus izdeldēt?"

"Esi jautrs," atbildēja viņam Zaratustra, "tāds kā es.

Paliec pie savas paražas, tu krietnais, gremo savus graudus, dzer savu ūdeni, slavē savu virtuvi, ja tā tevi dara priecīgu!

Es esmu likums tikai manējiem, es neesmu likums visiem. Bet, kas man pieder, tam vajaga būt ar stipriem kauliem, arī ar vieglām kājām, -

- tam vajag būt jautram uz kariem un dzīrām, nevis drūmiķim un sapņu miķelim, bet allaž gatavam uz to visgrūtāko, kā uz savām dzīrām, veselīgam un veselam.

Tas labākais pieder manējiem un man; un, ja mums tā nedod, tam mēs to pajemam - to labāko barību, tās dzidrākās debesis, tās varenākās domas, tās daiļākās sievas!" -

Ta runāja Zaratustra; bet karalis pa labi atteica: "Ērmoti! vai kad jel tādas gudras lietas no kāda gudrā mutes dzirdētas?

Un patiesi, tas ir pie kāda gudrā tas ērmotākais, ka viņš pie visa tā ir vēl gudrs un nav ēzelis."

Tā runāja karalis pa labi un brīnījās; bet ēzelis piebilda pie viņa runas ļaunā prātā J-A. Bet tas bija sākums no tā garā mielasta, kuru par "svētvakara mielastu" stāstu grāmatās dēvē. Bet pie tā ne par ko citu nerunāja, kā vienīgi par augstāko cilvēku.

par augstāko cilvēku

1

Nonācis pirmo reizi pie cilvēkiem, es izdarīju vientuļnieka ģeķību, lielu ģeķību: es ierados tirgū.

Un, runādams uz visiem, es nerunāju ne uz vienu. Bet vakarā bija virves dejotāji un miroņi mani biedri; un es pats gandrīz mironis.

Bet ar jaunu rītu pie manis atnāca jauna patiesība - tad es iemācījos runāt: "Kāda daļa man gar tirgu un zemo pūli, un pūļa troksni, un garajām pūļ-ausīm!"

Jūs augstākie cilvēki, iemācieties to no manis: tirgū neviens netic augstākajiem cilvēkiem. Un, ja jūs tur gribat runāt, labi! Bet zemais pūlis blisina: "Mēs esam visi vienlīdzīgi."

"Jūs augstākie cilvēki," - tā blisina zemais pūlis, "nav nekādu augstāku cilvēku, mēs visi esam vienlīdzīgi, cilvēks ir cilvēks; dieva priekšā - visi esam vienlīdzīgi!"

Dieva priekšā! - Bet nu šis dievs ir miris. Bet pūļa priekšā mēs negribam vienlīdzīgi būt. Jūs augstākie cilvēki, eita prom no tirgus!

2

Dieva priekšā! - Bet šis dievs nu ir miris! Jūs augstākie cilvēki, šis dievs bija jūsu vislielākās briesmas.

Kopš viņš guļ kapā, jūs vēl tikai esat uzcēlušies. Tagad tikai nāks lielais dienasvidus, tagad tikai augstākais cilvēks taps - par kungu!

Vai jūs sapratāt šo vārdu, o, mani brāļi? Jūs esat iztrūkušies: vai jūsu sirdis reibst? Vai jūsu priekšā bezdibens jau atver savu rīkli? Vai uz jums sāk riet jau elles riekļi?

Nu tad! Uz labu laimi! Jūs augstākie cilvēki! Nupat tik dzemdē cilvēk-nākamības kalns. Dievs ir miris: nu gribam -mēs, lai dzīvo pārcilvēks.

3

Tie zūdīgākie šodien jautā: "Kā cilvēkam pastāvēt?" Bet Zaratustra jautā kā vienīgais un pirmais: "Kā cilvēku p ā r v a r ē t?"

Pārcilvēks man pieaudzis pie sirds, tas ir mans pirmais un vienīgais -nevis cilvēks: nevis tas tuvākais, nevis tas nabadzīgākais, nevis tas lielākais cietējs, nevis tas labākais. -

O, mani brāļi, ko es pie cilvēka varu mīlēt, ir tas, ka viņš ir pāreja un bojāeja. Un arī pie jums ir daudz kas, kas liek man mīlēt un cerēt.

Ka jūs nicinājāt, jūs augstākie cilvēki, tas liek man cerēt. Lielie nicinātāji ir taisni lielie cienītāji.

Ka jūs izsamisāt, tur ir daudz kas cienījams. Jo jūs neiemācījāties, kaut jūs nezin kā nodevāties, jūs neiemācījāties mazās gudribiņas.

Jo mūsu dienās par kungiem tapuši sīkie ļautiņi: tie sprediķo padevību un pazemību, un gudrību, un uzticību, un uzmanību, un sīko tikumu, un garo "tā joprojām".

Viss bābiskais, kalpiskais, bet sevišķi zemā pūļa salašņas: tas viss nu grib tapt par cilvēklikteņa kungu - ai, riebums! riebums! riebums!

Tas taujādams taujā un neapnīk: "Kā cilvēkam pastāvēt vislabāk, visilgāk, vispatīkamāk?" Ar to - viņi ir šīsdienas kungi.

Sos šīsdienas kungus pārvariet man, ak mani brāļi, - šos sīkos ļautiņus: tie ir pārcilvēka lielākās briesmas!

Pārvariet man, jūs augstākie cilvēki, sīkos tikumiņus, sīkās gudrībiņas, sēneliskās uzmanībiņas, skudru kniezi, nožēlojamo omulību, "lielā vairuma laimi"! -

Un drīzāk izsamist nekā padoties. Un, patiesi, es mīlu jūs par to, ka jūs nemākat dzīvot šai dienai, jūs augstākie cilvēki! Jo tā dzīvojat jūs - vislabāk!

4

Vai jums ir dūša, ak mani brāļi? Vai jūs esat drošsirdīgi? Nevis dūša liecinieku priekšā, bet vientuļnieka un ērgļa dūša, kuru pat dievs neredz?

Aukstās dvēseles, zirgēzeļus, neredzīgos, piedzērušos es neturu par drošsirdīgiem. Sirds ir tam, kas bailes gan pazīst, bet bailes nomāc, kas bezdibenī raugās, bet raugās -ar lepnumu.

Kas bezdibenī raugās, bet ērgļa acīm, kas ērgļa nagiem bezdibenī tver: tam ir drosme. —

5

"Cilvēks ir ļauns," - tā sacīja man par apmieru visi gudrākie. Ak, kaut tas vēl šo baltu dien7 būtu patiesība! Jo ļaunums ir cilvēka labākais spēks.

"Cilvēkam jātop labākam un ļaunākam," - tā mācu e s. Tas ļaunākais ir vajadzīgs pārcilvēka vislabākajam.

Tas varētu būt labs viņiem, sīko ļautiņu sprediķotajiem, ka viņš cieta un nesa ļaužu grēkus. Bet es priecādamies priecājos par lielo grēku kā par savu lielo iepriecināšanu. -

Bet tas viss netiek sacīts garajām ausīm. Kurš katrs vārds nav ar7 ikkatram mūlim piederīgs. Tās ir smalkas, tālas lietas, pēc kurām nebūs avju nagiem tvarstīt!

6

Jūs augstākie cilvēki, vai jūs domājat, ka es esmu nācis pārtaisīt par labu, ko jūs esat pataisījuši sliktu?

Jeb ka es gribētu jums, cietējiem, turpmāk pataisīt ērtāku guļas vietu. Vai jums, kas nemiera pilni apkārt klimstat, kas esat nomaldījušies un noalo-jušies, parādīt jaunus, vieglākus takus?

Nē! Nē! Trīskārt nē! Aizvien vairākiem, aizvien labākiem no jūsu sugas jāiet bojā, - jo jums jāizbauda aizvien kas ļaunāks un grūtāks. Tā tik vien -

- tā tik vien izaugs cilvēks tai augstumā, kur zibens ķers un sadragās: gana augstu zibenim!

Uz nedaudzo, uz ilgo, uz tālo nesas man prāts un ilgošanās: kāda daļa man būtu gar jūsu sīkajām, daudzajām, īsajām bēdiņām!

Jūs, šķiet man, neciešat vēl gana! Jo jūs ciešat sevis labā, jūs vēl neesat cietuši cilvēka labā. Jūs melotu, ja citādi runātu! Neviens no jums necieš tā labā, kā labā es cietu. —

7

Man nepietiek ar to, ka zibens vairs nekaitē. Nevis viņu novadīt es gribu: viņam jāmācās manis labā - strādāt. -

Mana gudrība savelkas jau ilgi kopā līdzīgi padebesim, viņa kļūst klusāka un tumšāka. Tā dara ikviena gudrība, kurai kādreiz jārada zibeņi. -

Šiem šīsdienas cilvēkiem es negribu ne gaisma būt, ne par gaismu saukties. To s - es gribu apstulbināt: manas gudrības ziben! izdur tiem acis!

8

Negribiet nenieka, kas iet pār jūsu jaudu: tādiem piemīt ļauna valšķība, kuriem iegribas ko pāri saviem spēkiem.

Vistim, ja viņiem iegribas lielu lietu! Jo viņi modina neuzticību pret lielām lietām, šie smalkie naudas viltotāji un kumēdiņrādītāji:

- tiekams viņi beidzot netop melīgi sevis paša priekšā, greizacīgi, nobaltoti tārpu grauzumi, izpušķoti vareniem vārdiem, liekuļotiem tikumiem, spīdīgiem, neīstiem darbiem.

Esiet te jo uzmanīgi, jūs augstākie cilvēki! Jo nekas man mūsu dienās nav dārgāks un retāks par godsirdību. -

Vai "mūsu dienas" nav zemā pūļa dienas? Bet zemais pūlis nezina, kas liels, kas mazs, kas taisns, kas godsirdīgs: viņš ir vientiesīgi līks, viņš melo bez mitēšanās.

9

Esiet mūsu dienās jo neuzticīgi, jūs augstākie cilvēki, jūs drošsirdīgie! jūs vaļsirdīgie! Un turiet savus pamatojumus slepenībā! Jo "mūsu dienas" ir zemā pūļa dienas.

Ko zemais pūlis nav iemācījies bez pamatojumiem ticēt, kas gan varētu to viņam ar pierādījumiem - apgāzt?

Uz tirgus pārliecina ar vaigstīšanos. Bet pamatojumi padara zemo pūli neticīgu.

Un, ja tur patiesība kādreiz ari tikusi pie uzvaras, tad jautājiet sev ar jo lielu neuzticību: "Kas par stipru maldību gan viņas labā karojusi?"

Sargieties arī no mācītiem vīriem! tie nīst jūs, jo tie ir neauglīgi! Tiem ir aukstas, izsusējušas acis, viņu priekšā guļ ikviens putns applūkāts.

Tādi uzpūšas ar to, ka viņi nemelojot, bet nespēja melot vēl nebūt nav mīlestība uz patiesību. Sargieties!

Drudža trūkums vēl nebūt nav atziņa! Izsaldētiem gariem es neticu. Kas nespēj melot, - nezin, kas ir patiesība.

10

Ja gribat augšup tikt, tad ņemiet talkā paša kājas! Neliecieties augšup nesties, nesēstieties uz svešām mugurām un galvām!

Bet vai tu uzkāpi zirgam mugurā? Vai tu jāj nu žigli augšup, uz savu mērķi? Labi, mans draugs! Bet tava klibā kāja ar' sēž zirgam mugurā!

Kad tu pie sava mērķa kļūsi, kad tu no sava zirga lēksi: savā augstumā taisni, tu augstāko cilvēk, - paklupsi!

11

Jūs radītāji, jūs augstākie cilvēki! Tikai sava paša bērna dēļ ir uz grūtām kājām.

Neļaujieties neko pierunāties, ierunāties! Kas tad ir jūsu tuvākais? Un, ja jūs arī darbojaties "priekš tuvākā", - jūs tomēr priekš viņa neradāt.

Atradinieties taču no šī "priekš", jūs radītāji, jo jūsu tikums taisni grib, ka jūs nevienu lietu ar - "priekš" un "dēļ", un "tādēļ" nedarītu. Pret šiem aplamajiem, mazajiem vārdiņiem jums vajag aizlipināt ausis.

Šis "priekš tuvākā" ir tikai tikums sīkajiem ļautiņiem: tur saka "līdzīgs ar līdzīgu" un "roka roku mazgā", - viņiem nav ne tiesības, ne spējas uz jūsu pašlabumu!

Jūsu pašlabumā, jūs radītāji, ir grūtas sievietes piesardzība un aizgādība! Ko neviens vēl acīm nav redzējis, augli: to aizsargā un taupa, un baro visa jūsu mīlestība.

Kur visa jūsu mīlestība pie jūsu bērna ir, tur ir arī viss jūsu tikums! Jūsu darbs, jūsu griba ir jūsu "tuvākais": neļaujieties nekādas aplamas vērtības sev iestāstīties!

12

Jūs radītāji, jūs augstākie cilvēki! Kam jādzemdē, tas ir slims; bet, kas izdzemdējis, ir nešķīsts.

Paprasiet sievām: dzemdēt vis nedzemdē tālab, ka tas darītu prieku. Sāpes liek vistām un dziesminiekiem kladzināt.

Jūs radītāji, jūsos ir daudz kā nešķīsta. Tas nāk no tam, ka jums vajadzēja būt mātēm.

Jaunpiedzimis bērns: ak, kur pulka jaunas nešķīstības nācis arī pasaulē! Eita pie malas! Un, kas ir dzemdējis, tam sava dvēsele jāšķīsta!

13

Neesiet tikumīgi pār saviem spēkiem! Un neiegribieties nekā no sevis pret šķietamību!

Staigājiet pa tām pēdām, pa kurām jau staigājis jūsu tēvtēvu tikums! Kā gan jūs gribētu augstu kāpt, ja jūsu tēvtēvu griba jums nekāpj līdz?

Bet, kas grib būt pirmdzimtais, lai pielūko, ka viņš nepaliek arī pastarais. Un, kur ir jūsu tēvtēvu netikumi, tur jums nevajag gribēt kļūt par svētajiem!

Kam tēvtēvi bijuši pieķērušies sievām un stipra vīna krūkām, un meža cūkām: kas gan tur iznāktu, ja tāds prasītu no sevis nevainību?

Ģeķība tur iznāktu! Daudz, patiesi, tādam, man šķietas, būt vienas vai divu, vai triju sievu vīram.

Un, ja tāds nodibinātu klosteri un uzrakstītu virs durvīm: "Ceļš uz svēto", - es tomēr sacītu: priekš kam! tā ir jauna ģeķība!!

Viņš pats sev nodibinājis pārmācītuvi un pabēgtuvi: lai tas nāk viņam par labu! Bet es tam neticu.

Vientulībā aug, ko kāds tanī ienes, pat iekšķīgais lops. Tādā veidā vientulība daudziem atrunājama.

Vai kaut kas līdz šim bijis nešķīstāks virs zemes par tuksneša svētajiem? To dēļ tika vaļā ne tik vien velns, - bet arī cūka.

14

Biklus, nokaunējušos, neveiklus, līdzīgi tīģerim, kuram lēciens misējies: tā, augstākie cilvēki, es bieži jūs redzēju nolienam pie malas. Metiens jums misējās.

Bet kas par to, jūs kauliņmetēji! Jūs neesat iemācījušies spēlēt un smieties, kā spēlēt un smieties piederas! Vai mēs nesēžam allaž pie liela smieklu un spēļu galda?

Un, ka jums kas liels nav izdevies, vai tad tādēļ jūs paši neesat - izdevušies? Un, ka jūs paši neesat izdevušies, vai tad tādēļ nav izdevies - cilvēks? Bet, ka cilvēks nav izdevies: nu tad! uz labu laimi!

15

Jo augstākas sugas, jo retāk lieta izdodas. Jūs - augstākie cilvēki, vai jūs teitan visi neesat - neizdevušies?

Esiet priecīgi, kas par to! Cik daudz kas vēl ir iespējams! Mācieties paši par sevi smieties, kā smieties piederas!

Kas tur ar' ko brīnīties, ka jūs esat neizdevušies un pusizdevušies, jūs pussalauztie! Vai jūsos nevandās un negrūstās - cilvēka nākotne?

Cilvēka vistālākais, visdziļākais, zvaigžņu-augstākais, viņa milzīgais spēks: vai tas viss nekūsā kopā jūsu katlā?

Kas par brīnumu, ka dažs labs pods saplīst! Mācieties paši par sevi smieties, kā smieties piederas! Jūs augstākie cilvēki, o, cik daudz kas vēl ir iespējams!

Un, patiesi, cik daudz kas ir jau izdevies! Cik bagāta ir šī zeme sīkām, labām, pilnīgām lietām, bagāta ar to, kas izdevies!

Savāciet sev apkārt sīkas, labas, pilnīgas lietas, jūs augstākie cilvēki! To zelta briedums dziedina sirdi. Pilnīgums māca cerēt.

16

Kas bijis še virs zemes līdz šim tas lielākais grēks? Vai tas nav bijis tā vārds, kurš sacīja: "Vai tiem, kas te smejas!"

Vai pats viņš virs zemes neatrada nekāda iemesla smieties? Nu tad viņš ir tikai slikti meklējis. Pat bērns atrod še vēl iemeslus.

Viņš - nav diezgan mīlējis: citādi viņš būtu mīlējis arī mūs, smejošos! Bet viņš mūs nīda un nicināja, kaukšanu un zobu trīcēšanu viņš mums apsolīja.

Vai tad tūliņ vajaga lādēt, kurš nevar mīlēt? Tā - šķiet man slikta gaume. Bet tā viņš darīja, šis bezierunis. Viņš cēlies no zemā pūļa.

Un viņš pats nav tikai diezgan mīlējis: citādi viņš būtu mazāk dusmojies, ka viņu nemīlot. Visa lielā mīlestība tā negrib vis mīlestības, - tā grib kā vairāk.

Eita no ceļa visiem tādiem bezieruņiem! Tā ir tāda nabaga, slima suga, zemā pūļa suga: viņi slikti skatās uz šo dzīvi, viņiem ir priekš šīs zemes ļaunas acis.

Eita no ceļa visiem šādiem bezieruņiem! Tiem ir smagas kājas un smacīgas sirdis, - viņi nemāk dejot. Kā gan tādiem lai būtu zeme viegla!

17

Līki lien it visas labās lietas pie sava mērķa. Līdzīgi kaķiem ceļ tās kūkumu, viņas ņurkš sevī aiz savas tuvās laimes, - visas labās lietas smejas.

Soļi nodod, ka kāds savu ceļu iet, tad skatieties man' ejam! Bet, kas nāk savam mērķim tuvu, tas dejo.

Un, patiesi, par tēlu es neesmu tapis, vēl es nestāvu te sastindzis, stīvs kā akmens stabs; es mīlu ātru skriešanu.

Un, kaut virs zemes ir arī muklāji un biezas bēdas, kam vieglas kājas, tas pārskrej pāri arī dumbram un dejo kā pa noslaucītu ledu.

Pacilājiet savas sirdis, mani brāļi, augstu! augstāk! Un nepiemirstiet arī savas kājas cilāt līdz! Cilājiet arī savas kājas, jūs labie dejotāji, un labāk vēl: ka jūs nostātos uz galvas!

18

Šo smieklu smējēja vaiņagu, šo rožu kroņa vaiņagu: es pats šo vaiņagu sev galvā likos, es pats par svētu saucu savu smiešanos. Neviena cita mūsu dienās neesmu atradis priekš tam par diezgan spēcīgu.

Zaratustra, tas dejotājs, Zaratustra, tas vieglākais, kas spārniem māj, lidojuma sagatavotājs, visiem putniem pretim mājējs, vingrais un veiklais, svētlaimīgi vieglprātīgais.

Zaratustra patiesības teicējs, patiesības smējējs, nevis nepacietīgais, nevis bezierunis, tāds, kam mīl lēcieni un sānu lēcieni; es pats šo vainagu sev galvā likos!

19

Pacilājiet savas sirdis, mani brāļi, augstu! augstāk! Un nepiemirstiet ari kājas cilāt līdz! Cilājiet arī savas kājas, jūs labie dejotāji, un labāk vēl: ka jūs nostātos uz galvas!

Arī laimē ir smagi kustoņi, ir lempkāji no laika gala. Ērmīgi tie nopūlas, līdzīgi zilonim, kas nopūlas nostāvēt uz galvas.

Bet labāk ākstam būt aiz laimes nekā ākstam aiz nelaimes; labāk lempīgi dancot nekā bikli iet. Tad iegaumējiet taču manu gudrību: arī vissliktākajai lietai ir divi labās kreisāspuses, -

- arī vissliktākajai lietai ir divi deju kājas: tad mācieties tak nostādīt sev' pašus, jūs augstākie cilvēki, uz pašu īstām kājām.

Tad atradinieties tak reiz no bēdu pūsmām un visas zemā pūļa skumības! Ai, kur bēdīgi man šķiet vēl mūsu dienās zemā pūļa jokupēteri! Bet "mūsu dienas" - tās ir pūļa dienas.

20

Dariet tā kā vējš, kad tas iz savām kalnu alām brāžas: pēc sava paša svilpes viņš tad dej, un jūras dreb un lēkā apakš viņa pēdām.

Kas ēzeļiem dod spārnus, lauvu mātes slauc, lai slavēts ir šis labais, nevaldāmais gars, kas visam šodienīgam un visam zemajam pūlim nāk kā daždien vētra, -

kas uz gušņu galvām un uz gudrgalvjiem ir pikts un visām nezālēm, un novītušām lapām: lai slavēts ir šis trakulīgais, labais, brīvais vētras gars, kas pa purviem un pa bēdām kā pa pļavām dej!

Kas zemā pūļa kurtus nīst un visu neizdevušos drūmo vaislu: lai slavēts šis visu brīvo garu gars, šī smējējvētra, kas visiem melnredzīgiem, trumsēr-dzīgiem smiltis acīs pūš!

Jūs augstākie cilvēki, jūsu ļaunākais ir tas, ka jūs neesat iemācījušies visi diet, kā vaj'dzīgs diet, - pār sevi pašu aizdiet pāri! Kas par to, ka jūs neesat izdevušies!

Cik daudz kas vēl ir iespējams! Tad i e m ā c i e t i e s tak pār sevi pašu aiz-smiet pāri! Pacilājiet savas sirdis, jūs labie dejotāji, augstu! augstāk! Un neaizmirstiet arī labo smiešanos!

Šo smieklu smējēja vaiņagu, šo rožu kroņa vaiņagu: jums, mani brāļi, to es piesviežu! Es smiešanos par svētu esmu noteicis; Jūs augstākie cilvēki, mācieties - smieties!

grūtsirdības dziesma

1

Runādams šos vārdus, Zaratustra stāvēja tuvu savas alas ieejai; bet pie pēdējiem vārdiem viņš aizmanījās no saviem viesiem prom un aizbēdza uz īsu brīdi spirgtā gaisā.

"Ai, šķīstās smaržas ap mani," viņš izsaucās, "ai, svētlaimīgā klusa ap mani! Bet kur tad mani zvēri? Šurp, šurp, mans ērgli un mana čūska!

Teiciet taču man, mani zvēri: šie augstākie cilvēki visi kopā - vai viņi neož varbūt nelabi? Ai, šķīstās smaržas ap mani! Tagad tik zinu un jūtu, kā es jūs, mani zvēri, mīlu."

Un Zaratustra teica vēl pa otram lāgam: "Es mīlu jūs, mani zvēri!" Bet ērglis un čūska spiedās viņam klāt, kad viņš šos vārdus runāja, un pacēla savas acis uz viņu. Tā stāvēja viņi trijatā klusu kopā un ieoda, un dzeršus iedzēra cits par citu labo gaisu. Jo gaiss še, ārā, bija labāks nekā pie augstākajiem cilvēkiem.

2

Bet, tikko Zaratustra bija savu alu atstājis, te piecēlās vecais pareģis, apskatījās viltīgi apkārt un sacīja: "Viņš ir ārā!

Un jau tagad man, jūs augstākie cilvēki, - atļaujiet, ka ar šo uzslavas un glaimu vārdu jums paglaimoju, līdzīgi viņam -, jau man uzbrūk mans ļaunais māņu un burvju gars, mans grūtsirdības velns,

- kurš ir šī Zaratustras nāvīgs ienaidnieks: nejemiet to viņam ļaunā! Nu grib viņš jūsu priekšā burt, jo tagad taisni viņa stunda; par velti cīnos es ar šo ļauno garu.

Jums visiem, lai nez' kādu godu jūs sev vārdos piešķirtu, vai jūs par "brīv-prāšiem" sevi sauktos vai par "patiesiem", vai par "garā nožēlniekiem", vai par "vaļā palaistajiem", vai par "ilgu pilnajiem".

- Jums visiem, kuri slimojat ar 1 i e 1 o riebumu, līdzīgi man, kuriem vecais dievs ir miris, bet jaunais dievs vēl neguļ tinos, šūpulī, - jums visiem mīļš ir mans ļaunais gars un burvju velns.

Es pazīstu jūs, jūs augstākie cilvēki, es pazīstu viņu, - es pazīstu arī šo briesmoni, šo Zaratustru, kuru es pret paša gribu mīlu, šo Zaratustru: viņš pats man bieži šķietas līdzīgs kādai daiļai svētā maskai,

- līdzīgs kādai jaunai, dīvainai ķekatībai, kurā manam ļaunajam garam, manam grūtsirdības velnam tīkas būt, - es mīlu Zaratustru, tā bieži šķiet man, mana ļaunā gara labad. -

Bet jau viņš uzbrūk man un māc man', šis grūtsirdības gars, šis vakarkrēslas velns: un, patiesi, jūs augstākie cilvēki, viņam rodas kāre -

- tik atdariet acis! - viņam rodas kāre, kailam nākt, vai vīrietī, vai sievietē, tā vēl es nezinu, bet nākt viņš nāk, viņš sāk man mākt, ak vai! atdariet savas jūtas!

Diena izskan, visām lietām pienāk nu vakars, arī tām vislabākajām lietām; dzirdiet un redziet, jūs augstākie cilvēki, kāds velns, vai vīrs, vai sieva, ir šis vakara grūtsirdības gars!"

Tā runāja vecais pareģis, skatījās viltīgi apkārt un ķērās tad pie savas kokles.

Gaisam dzidrākam topot,

Kad jau rasas saldā prieca

Zemē līst,

Neredzot, ar' nedzirdot –

Jo mīkstus apavus,

Kā visi maigie priecinātāji, nes priecas rasa:

Vai ieģied tad tu, ieģied, karstā sirds,

Kā kādreiz slāpi tu,

Kā debešķīgo asaru un rasas piloņas

Tu gurda slāpi tveices tvīkumā,

Kamēr pa zāļu takiem dzelteniem

Ļaunprātīg-aptumstoši saules skati

Caur melniem kokiem ap tev' skraidīja,

Žilbinoši saules-kvēļu skati, ļaunīg-līksmi?

"Tu patiesības precinieks? Tu? - viņi smējās -

Nē! Nē! Tik dziesminieks!

Tik viltīgs, plēsīgs, līdējs zvērs,

Kam jāmelo,

Kam tīši, tieši jāmelo:

Pēc laupījuma tīkājošs,

Raib-nomaskots,

Pats sevim maska,

Pats sev laupījums -

Tas - patiesības precinieks?

Nē! Nē! Tik nerrs! Tik dziesminieks!

Tik badu-melsējs,

Iz nerra maskas blēņu kliedzējs,

Pa viltus vārdu tiltiem apkārtstaigātājs,

Pa margu varvīksnām,

Starp viltus debesīm

Un viltus zemēm

Apkārtklidotājs, apkārtlidotājs -

Tik nerrs! tik dziesminieks!

Tas- patiesības precinieks?

Nevis kluss, stings, glums, salts,

Par tēlu tapis,

Par dievu tēlu,

Nevis tempļu priekšā likts,

Kā dieva vārtu sargs:

Nē! naidapilns uz tādiem patiesības tēliem,

Jebkurā tuksnesī jo omulīgāks nekā tempļu priekšā,

Pilns kaķu nebēdības,

Pa logu logiem lecošs -

Smuks! iekš visām nejaušībām,

Ik mūža-mežu apokšķerēdams,

Kār-saldkārīgi apokšķerēdams,

Lai mūža biezokņos

Starp lāsainajiem meža-zvēriem

Grēcīg-veselīgs un dīks, un skaists tu laistos,

Kār-iegribīgām lūpām,

Svētīg-smieklīgs, svētīg-riebeklīgs, svētīg-asins-alkatīgs,

Laupot, lienot, glūnot laistos:

Vai ērglim līdzīgi, kas ilgi

Nojēmies bezdibeņos raugās,

Sav' paša bezdibeņos —

Ak, kā tas teitan lejup,

Zemjup, iekšup,

Aizvienam dziļākajās dzīlēs vijas! –

Tad,

Pēkšņi, stāvu-laidus,

Zoben-svaidus,

Jēros drāžas,

Spēji lejup, izbadējies,

Jēru kārs,

Bargs uz visām jēra-dvēselēm,

Briesmīg-bargs uz visu to, kas blenž,

Kā avis, jēra-acīm, sprogu vilnu,

Lēns, ar jēru-avju-lēnību!

Tādējādas

Ērglējādas, panterjādas

Ir ar' dziesminieka ilgas,

Ir ar' tavas ilgas apakš tūkstoš maskām,

Tu nerr! Tu dziesminieki

Kas tu esi skatīj's cilvēku,

Kā dievu un kā avi:

Dievu saplosīdams cilvēkā

Tāpat kā avi cilvēkā,

Un saplosīdams smējies -

Tā, tā ir tava svētā laimībai

Pantera un ērgļa svētā laimība!

Dzejnieka un nerra svētā iaimība!" - -

Gaisam dzidrākam topot,

Kad jau mēness cirpis

Zaļš starp purpurblāzmām

Un skaudīgs lied:

- dienas naidnieks,

Ik uz soļa paslepeni

Rožu ziedu-šūpotnītes

Aizcirpdams, kamēr tās slīgst,

Naktsselgā bālas iekšā slīgst:

Tā pats es kādreiz slīgu

Iz sava patiesības ārprāta,

Iz savām dienas rožu ilgām,

No dienas gurds un gaismas slims,

-   es slīgu lejup, krēslup, ēnup:

Tik vienas patiesības

Dedzināts un slāpdams:

-   vai ieģied vēl, vai ieģied, karstā sirds,

Kā tad tu slāpi? -

Ka esmu trimdinieks,

Ikvienas patiesības trimdinieks,

Tik nerrs!

Tik nerrs!

Tik dziesminieks!

par zinātni

Tā dziedāja pareģis; un visi, kas tur bija salasījušies, sagāja, līdzīgi putniem, nemanot viņa viltīgās un grūtsirdīgās saldkārības cilpās. Tikai garā apzinīgais palika nenotverts, viņš paķēra ātri no burvja kokli un sauca: "Gaisu! Laidiet iekšā svaigu gaisu! Laidiet iekšā Zaratustru! Tu padari šo alu smacīgu un indīgu, tu ļauno, veco burvi!

Tu pavedini, viltniek, gudreniek, uz nezināmām kārībām un tuksnešiem. Un vai, kad tādi kā tu runā par p a t i e s ī b u un piešķir tai nozīmi.

Ak vai! visiem brīvdomātājiem, kas pret tādiem burvjiem navaid uzmanīgi! Pagalam ir viņu brīvība: tu māci un vilini atpakaļ cietumos, -

- tu vecais grūtsirdības velns, tavās gaudās skan vilināmā svilpe, tu esi pielīdzināms tādiem, kas, šķīstību cildinādams, slepeni pavedina uz nešķīstību!" -

Tā runāja apzinīgais; bet vecais burvis raudzījās apkārt, priecājās par savu uzvaru un norija pa tam īgnumu, ko tanī bija sacēlis apzinīgais. "Paliec klusu!" teica viņš pazemīgā balsī. "Labām dziesmām gribas labi atbalsoties; pēc labām dziesmām ilgi jācieš klusu.

Ta dara visi šie augstākie cilvēki. Bet tu gan esi maz ko no manas dziesmas sapratis? Tev piemīt maz kas no burvja gara."

"Tu mani cildini," atteica apzinīgais, "mani no sevis nošķirdams, nu labi! Bet jūs visi citi, ko te redzu? Jūs sēžat visi vēl kārīgām acīm.

Jūs brīvās dvēseles, kur ir jūsu brīvība! Gandrīz, man šķiet, jūs līdzināties tādiem, kas ilgi nolūkojušies neķītrās, dējošās, kailās meičās: jūsu pašu dvēseles dejo!

Jūsos, jūs augstākie cilvēki, vēl vajaga piemist daudzām no tā, ko burvis dēvē par savu burvju un māņu garu, - mēs tiešām esam katrs savāds.

Mēs meklējam katrs sava arī še, augšā, jūs un es. Es, proti, meklēju vairāk drošības, tālab es nācu pie Zaratustras. Jo tas ir vēl tas stiprākais tornis un griba -

-   šobrīd, kur viss grīļojas, kur visa zeme trīc. Bet jūs, kad es tik redzu jūsu acis, kādas jūs taisāt, man gandrīz šķiet, ka jūs meklējat vairāk nedrošības,

-   vairāk šausmu, vairāk briesmu, vairāk zemestrīču. Jums iekārojas, tā man gandrīz šķiet, piedodiet man manu iedomību, jūs augstākie cilvēki,

-jums iekārojas tās negantākās, bīstamākās dzīves, kas mani visvairāk biedē, niknu zvēru dzīves, mežu, alu, stāvu kalnu un maldu bezdibeņu.

Un nevis no briesmām izvedēji jums visvairāk patīk, bet gan no ceļu ceļiem novedēji, pavedēji. Bet, ja tāda iekārība ir p a t i e s a, tad tomēr man tā šķietas neiespējama.

Jo bailība - tā taisni ir cilvēka iedzimtā sajūta, pamata sajūta; ar bailību izskaidrojams ikviens iedzimtais grēks un iedzimtais tikums. Iz bailības izaudzis arī mans tikums, to sauc - zinātni.

Jo bailība no plēsīgiem zvēriem - tā tapusi cilvēkam visilgāk ieaudzināta, ieskaitot arī to zvēru, kuru viņš sevī slēpj un kura tas baidās, - Zaratustra dēvē to par iekšķīgo lopu.

Tādu ilgu, senu bailību, kas tapusi beidzot smalka, garīga - mūsu dienās, man šķiet, dēvē par z i n ā t n i." -

Tā runāja apzinīgais; bet Zaratustra, kas patlaban bija atgriezies atpakaļ savā alā un pēdējo runu dzirdējis un uzminējis, piesvieda apzinīgajam sauju rožu un smējās par viņa "patiesībām". "Kā!" viņš izsaucās. "Ko es nupat dzirdēju? Patiesi, man šķietas, vai nu tu esi nerrs, vai es tas esmu: un tavu "patiesību" es acumirklī nostādu ačgārni.

Bailība taisni - ir priekš mums izņēmums. Bet drosme un dēka, un izprieca par nezināmo, par neuzdrīkstamo, -drosme, šķiet man, ir visa cilvēk-priekšvēsture.

Tiem plēsīgākajiem un sirdīgākajiem zvēriem viņš ir noskaudis un nolaupījis visus viņu tikumus: tā tikai viņš kļuva - par cilvēku.

Šo drosmi, kas tapusi beidzot smalka, garīga, šo cilvēkdrosmi ar ērgļa spārniem un čūskas gudrību: to, šķiet man, šobrīd sauc -"

"Zaratustru!" izsaucās visi tie, kas kopā sēdēja, kā vienā mutē un smējās pie tam jo gardus smieklus; bet no visiem viņiem pacēlās augšup it kā smags padebesis. Arī burvis smējās un runāja izgudrem: "Labi! Viņš ir prom, mans ļaunais gars!

Un vai es pats jūs no viņa nebrīdināju, sacīdams, ka viņš ir krāpnieks, melu un māņu gars?

Vistim tad, kad viņš rādās kails. Bet vai man jābūt atbildīgam par viņa ļaunprātību! Vai tad es esmu viņu un pasauli radījis?

Lai iet! Būsim atkal jautri un priecīgi! Un, jebšu Zaratustra raugās grīns -uzlūkojiet taču viņu! viņš ir uz mani pikts, -

- iekām uznāks nakts, viņš izmācīsies atkal mani mīlēt un mani slavēt, viņš nevar ilgi nodzīvot, tādas ģeķības nedarījis.

Viņš - mīl savus ienaidniekus: to mākslu viņš pieprot labāk par visiem, kurus esmu redzējis. Bet par to viņš atriebjas saviem draugiem!"

Tā runāja vecais burvis, un augstākie cilvēki izrādīja viņam piekrišanu: tā ka Zaratustra gāja apkārt un ar ļaunprātību un mīlestību kratīja saviem draugiem roku, - līdzīgi tādam, kam pie visiem kaut kas par labu griežams un nolūdzams. Bet, kad viņš bija pienācis pie savas alas durvīm, viņam atkal iekārojās skaidrā gaisa tur ārā un savu zvēru, - un viņš lūkoja aizmanīties prom.

starp tuksneša meitām

1

"Neej prom!" iebilda te ceļgājis, kas saucās par Zaratustras ēnu, "paliec pie mums, - citādi mums var vēl pa otram lāgam uzbrukt vecā, nospiedīgā skumība.

Jau šis vecais burvis pacienāja mūs ar to sliktāko, kas viņam ir, un, paskat vien, labajam dievbijīgajam pāvestam jau sakāpušas asaras acīs, un tas no jauna taisās laisties grūtsirdības jūrā.

Šie karaļi rauga gan mūsu priekšā vēl turēties: iekš tam viņi taisni iesko-lojušies šos laikus labāk par mums visiem! Bet, ja viņiem nebūtu klāt liecinieku, es deru, ka arī ar viņiem sāktos tas pats nelabais jandāliņš -

-    nelabais savelkošos mākoņu jandāliņš, mīklainās grūtsirdības, apmākušās debess, nozagtu sauļu, gaudojošu rudensvēju nelabais jandāliņš!

-    mūsu gaudošanas nelabais jandāliņš un palīgāsaukšanas: palieci pie mums, o, Zaratustra! Še ir daudz paslēpta posta, kam gribas runāt, daudz krēslas, daudz smaga gaisa!

Tu esi apmierinājis mūsu izsalkumu ar sātīgu vīra barību un spēcīgiem domgraudiem: nepielaid, ka mums uzēdām uzmācas luteklīgi, sievišķīgi gari!

Tu viens pats padari gaisu sev apkārt spēcīgu un dzidru! Vai es jebkur virs zemes esmu uzgājis tik labu gaisu kā pie tevis, tavā alā?

Daudz pasaules malu gan esmu redzējis, mans deguns ir mācījies pārbaudīt un novērtēt daždažādus gaisus, bet pie tevis manas nāsis bauda to vislielāko prieku!

Tas ir, - tas ir, - ai, nejem man par ļaunu kādu senu atmiņu! Piedod man kādu vecu galda dziesmu, ko es reiz, tuksneša meitu vidū būdams, sacerēju:

-jo viņu vidū bija tāds pat labs, gaišs austrumniecisks gaiss; tur es atrados vistālāk no mākuļainās, miklās, grūtsirdīgās Veceiropas!

Toreiz es mīlēju šīs austrummeičas un citas zilas debesvalstības, pār kurām nav nokārušies nekādi mākoņi un nekādas domas.

Jūs neticēsiet, kur daiļi viņas sēdēja, kad tās nedejoja, dziļas, bet bez domu, kā mazi noslēpumiņi, kā lentēm apkārstītas mīklas, kā rieksti uzkodām -

raibas un svešas, nudien! bet bez mākoņu, mīklas, kas viegli uzminamas: tādām meičām par prieku sacerēju toreiz kādu galda-dziesmu."

Tā runāja ceļgājis un ēna; un, iekām kāds viņam atbildēja, viņš bija paķēris jau vecā burvja kokli, sakrustojis kājas un raudzījās mierīgā un gudrā garā sev apkārt, - bet nāsīm viņš ievilka lēnām un jautājoši gaisu kā tāds, kas jaunās pasaules malās jaunu, svešu gaisu baud'. Pēc tam viņš sāka, it kā dobji dīkdams, dziedāt.

2

Aug tuksnesis: vai tam, kas viņu slēpj!

- Hā! Svinīgi!

Patiešām svinīgi!

Jo cienīgs iesākums!

Afrikānisks svinīgums!

Pat lauvas cienīgs

Vai kāda tikumības bļauru-mērkaķa -

- bet priekš jums nekā,

Jūs visudaiļās draudzenes,

Pie kuru kājām

Pašpirmo reizi

Man, eiropietim, palmu ēnā

Lemts laipni nosēsties.

Zela!

Dīvaini tiešām!

Te nu es sēdu

Jo tuvu tuksnesim un tomēr

No tuksneša tik tālu,

Turklāt pats pārvērsts par neko:

Proti, šīs visumaziņākās

Oāzītes norīts:

- tā taisni žāvādamās atpleta

Sav' mīļo mutīti,

To smaržojošāko no visām mutītēm:

Es iekšā iekritu,

Uz leju, cauri - jūsu vidū,

Jūs visudaiļās draudzenes!

Lai sveika, sveika valzivs tā,

Kas viesi savā vēderā

Tik labi turēja! - jūs saprotat,

Uz ko es mācīt'-vīra garā aplink-aizrādu

Lai vesels viņas vēders ir,

Ja tas par tādu

Tik piemīlīgu vēder-oāzi ir noderēj's!

Tāpat par to, par ko es gan vēl šaubos,

- par to tak nāku es no Eiropas,

Kas skeptiskāka ir vēl nekā visas

Visvecīgākās laulātsieviņas.

Lai Dievs to griež par labu!

Te nu es sēdu,

Šai visumazākajā oāzē,

Kā daždien datele,

Brūns, saldīgs, zeltazvērestīgs un kārs

Pēc apaļīgās jaunavmutes,

Bet vairāk vēl pēc jaunavīgiem

Sniegbaltiem, ledussaltiem, griezīgiem

Kodēj-zobiņiem, pēc kā sirds taisni

Tvīkst visām karstām datelēm.

Augšminētajiem dienvidīgiem augļiem

Jo līdzīgs, pārāk līdzīgs

Teitan guļu es, it sīku, mazu

Vabolīšu

Apošņāts un aprotāts,

Un tādu pat vēl sīciņāku,

Ģeķīgāku, grēcīgāku

Iedažu un vēlībiņu, -

Jūs' abu ielenkts,

Jūs mēmās, jausmupillās

Kaķes-meičas,

Dudu un Suleika,

-pārsfinksēts, lai vienā vārdā es

Daudz jūtu spētu sablīvēt:

(Lai dievs man piedod

Šo grēku valodā!)

teitan sēdu, vislabākaju gaisu ieozdams,

Jā, paradīzes gaisu, patiesīgi,

Skaidru, vieglu, zelta svītrām,

Tik labu gaisu, kāds jebkad

No mēness nokritis –

Vai tas no nejaušības

Noticis vai pārgalvības?

Kā senie dziesminieki pauž.

Es, šaubulis, bet izsaku

Te šaubas, - par to jau nāku es

No Eiropas,

Kas skeptiskāka ir vēl nekā visas

Visvecīgākās laulātsieviņas.

Lai dievs to griež par labu!

Āmen

Šo jauko gaisu dzerdams

Nāsīm, piepūstām kā kausi,

Bez atmiņām, bez nākamības,

Tā teitan sēdu es,

Jūs visudaiļās draudzenes,

Un palmā noskatos,

Kā tā kā dejotāja

Aiz prieka klāt tiecas un gūžās liecas,

- ka, ilgi skatoties, sāc pats tu darīt līdz!

Kā dejotāja, kura, kā man šķietas,

Par ilgu jau, par daudz par ilgu

Arvienu vien uz vienas kājas stāvēj'si, -

-    ka aizmirsusi beidzot, kā man šķietas,

Pat otru kāju.

Vismaz par velti izmeklējos es

Šī iztrūkstošā, nepamanītā

Dvīņu-dārguma

- Šīs otrās kājiņas

Tai svētā tuvumā, kur visuskaistiņi

Tai plandās plidu-lidu-vizuļsvārciņi.

Jā, kad, jūs daiļās draudzenes, no tiesas

Man gribat ticēt: viņa ir

To pazaudējusi!

Tā ir pagalam!

Uz laiku laikiem!

Šī otrā kājiņa!

Ai skāde par šo košo kājiņu!

Kur - tā gan tagad mīt un sēro atstāta?

Šī vientulīte kājiņa?

Varbūt tai bail no negantā,

Gaiškrūzu briesmoņ-lauvas?

Jeb vai nav jau

Viņa apgrauzta, apskrubināta -

Kur nožēlojami, vai! vai! apskrubināta! Zela.

Ak neraudiet,

Mīkstās sirdis!

Neraudiet, jūs

Dateļsirdis!

Piena-krūtis!

Jūs saldskaņ-siržu

Maciņi!

Neraudi vairs,

Bālā Dudu!

Esi vīrs, Zuleika! Dūšu! Dūšu!

- Jeb vai varbūt še vietā Kaut kas spēcinošs,

Kaut kas vēl vairāk sirdi stiprinošs?

Kāds svaidīts pants!

Kāds svinīgs iepriecinājums? -

Ha! Šurp augšā, cieņa!

Tikum-cieņa! Eiropiešu cieņa!

Putiet, putiet atkal,

Tikumības plēšas!

Ha!

Vēl reiz rūkt,

Morāliski rūkt!

Kā morāliskam lauvam

Tuksnešmeitu priekšā rūkt!

-    Jo tikum-kaukšana,

Jūs visudaiļās meičas,

Ir vairāk nekā itin visas

Eiropiešu svētās ceras, eiropiešu karstās alkas!

Un te es stāvu jau

Kā eiropiets,

Es citādāki nevaru, dievs palīdz manim!

Amen

Aug tuksnesis: vai tam, kas viņu slēpj!

uzmodinājums

1

Pēc ceļgāja un ēnas dziesmas ala piepeši piepildījās ar troksni un smiekliem, un, tā kā sapulcējušies viesi runāja visi reizā un arī ēzelis, caur to iedrošināts, nepalika vairs klusu, - pārjēma Zaratustru tāds kā īgnums un zobgalība pret saviem apmeklētājiem: jebšu viņš gan arī priecājās par viņu jautrību. Jo to šķita viņš atspirgšanas zīmi. Viņš izmanījās nepamanīts laukā, spirgtā gaisā un runāja uz saviem zvēriem.

"Kur nu ir palicis viņu posts?" sacīja viņš, un pats tas jau uzelpoja no sava mazā sapīkuma. "Pie manis viņi atradinājušies, kā man šķiet, no palīgā kliegšanas!

- kaut gan, par nožēlošanu, ne no kliegšanas." Un Zaratustra aizspieda sev ausis, jo pašlaik jaucās ēzeļa J-A dīvaini ar šo augstāko cilvēku gaviļtroksni.

"Viņi ir jautri," iebilda viņš no jauna, "un, kas zin? varbūt uz sava saimnieka rēķina; un, ja viņi iemācījušies no manis smieties, tad tomēr tie nav mani smiekli, ko viņi iemācījušies.

Bet kas par to! Tie ir veci ļaudis: viņi atspirgst pa savai modei; manas ausis ir jau vēl ko nelāgāku pacietušas un nav saīgušas.

Sī diena ir uzvara: viņš atkāpjas jau, viņš bēg, šis grūtuma gars, mans vecais nāvīgais naidnieks! Kur labi gribas šai dienai beigties, kas tik nelāgi un grūti sākās!

Un beigties viņai gribas! Jau vakars nāk: pār jūru šurpu jāj šis labais jātnieks! Kā viņš šūpojas, šis svētlaimīgais mājās pārnācējs, savos purpurseglos!

Debess raugās dzidra, pasaule guļ dziļa: ai, jūs visi dīvainie, kas jūs pie manis esat nākuši, ir gan vērts pie manis dzīvot."

Tā runāja Zaratustra. Un te atkal nāca no alas augstāko cilvēku kliegšana un smiešanās: tad viņš iebilda no jauna.

"Viņi piekožas, mana ēma līdz, arī no viņiem atkāpjas viņu naidnieks, grūtuma gars. Jau viņi mācās par sevi pašu smieties: vai es dzirdu pareizi?

Mana vīru barība līdz, mani sulīgie un spēcīgie domgraudi: un patiesi, es viņus neēdināju uzpūsmes saknājiem! Bet ar kareivju barību, ar iekarotāju barību: jaunas iegribas es modināju.

Jaunas cerības nu ir viņu rokās un kājās, viņu sirds izplešas. Viņi atron jaunus vārdus, drīz viņu gars izdvesīs nebēdību.

Tāda barība, protams, nevar būt priekš bērniem, nedz arī priekš ilgu-pilnām vecām un jaunām sieviņām. Tiem apvārdo iekšas citādi; to ārsts un mācītājs es neesmu.

Riebums atkāpjas no šiem augstākajiem cilvēkiem: labi! tā ir mana uzvara. Manā valstī jūtas viņi droši, visa muļķīgā kautrēšanās aizmūk prom, viņi atvieglina savu sirdi.

Savu sirdi viņi atvieglina, labie brīži atgriežas viņiem atpakaļ; viņi svin un gremo, - viņi top pateicīgi.

To es turu par labāko zīmi: viņi top pateicīgi. Vairs nebūs ilgi, un viņi izdomās sev svētkus un uzcels saviem vecajiem priekiem piemiņas stabus.

Tie ir atspirdzēj i!" Tā runāja Zaratustra, priecīgs savā sirdī, un vērās tālumā; bet viņa zvēri spiedās viņam klāt un godināja viņa laimi un klusuciešanu.

2

Bet piepeši iztrūkās Zaratustras auss: jo alā, kas līdz šim bija bijusi pilna trokšņa un smieklu, iestājās uzreiz nāves klusums, - bet viņa deguns saoda smaržīgus dūmus un vīraku kā no degošiem pīniju čiekuriem.

"Kas tur notiekas? Ko viņi tur dara?" iejautājās viņš un pielīda pie ieejas, lai nepamanīts varētu savos viesos noskatīties. Bet, tu brīnumu brīnums! ko viņš tur dabūja redzēt sava paša acīm.

"Viņi visi atkal kļuvuši dievbijīgi, viņi lūdz dievu, viņi ir traki!" sacīja viņš un nevarēja beigt brīnīties. Un tiešām! visi šie augstākie cilvēki, abi karaļi, pāvests ārpus dienesta, ļaunais burvis, labprātīgais ubags, ceļgājis un ēna, vecais pareģis, garā apzinīgais un tas visnejaukākais cilvēks: viņi visi - līdzīgi bērniem un vecām ticīgām sieviņām - bija nometušies ceļos un pielūdza ēzeli. Un pašlaik iesāka tas visnejaukākais cilvēks gārkt un sprauslāt, it kā kad kaut kas neizsakāms gribētu tikt no viņa laukā; bet, kad viņš bija tam patiešām dabūjis vārdus, redzi, tad ienāca dievbijīga, vendīga litānija, kurā tika cildināts pielūgtais un apkvēpinātais ēzelis. Bet šī litānija skanēja tā.

Āmen! Un slava un gods, un gudrība, un pateicība, un cildināšana, un stiprums mūsu dievam, no mūžības uz mūžību!

- Bet ēzelis bļāva pie tam J-A.

Viņš nes mūsu slogu, viņš piejēma kalpa ģīmi, viņš ir pacietīgs sirdī un nesaka nekad "nē"; un, kas savu dievu mīl, tas viņu pārmāca.

- Bet ēzelis bļāva pie tam J-A.

Viņš nerunā, tas ir, ka viņš uz pasauli, kuru viņš radījis, vienumēr saka "jā": tā slavē viņš savu pasauli. Viņa slepenā viltība tā ir, kas nerunā: tā viņam retumis paliek netaisnība.

- Bet ēzelis bļāva pie tam J-A.

Neredzama ir viņa pasaules gaita. Pelēka ir miesas krāsa, kurā viņš ietin savu tikumību. Ja viņam ir gars, tad viņš apslēpj to; bet ikviens tic viņa garajās ausīs.

- Bet ēzelis bļāva pie tam J-A.

Kas tā par apslēptu gudrību, ka viņš nēsā garas ausis un saka vienīgi "jā" un nekad "nē"! Vai viņš nav pasauli radījis pēc savas līdzības, proti, tik muļķīgu, cik vien iespējams.

- Bet ēzelis bļāva pie tam J-A.

Tu ej taisnus un greizus ceļus, maz tev rūp, kas mums, cilvēkiem, taisns vai greizs šķietas. Viņpus labā un ļaunā ir tava valstība. Tā ir tava neno-ziedzība, nezināt, kas nenoziedzība ir.

- Bet ēzelis bļāva pie tam J-A.

Redzi taču, ka tu nevienu no sevis neatgrūd, ne nabagus, ne ķēniņus. Bērniņus tu laid pie sevis nākt, un, kad ļaunie bezdievji tevi pavedina, tad tu saki vientiesīgi J-A.

- Bet ēzelis bļāva pie tam J-A.

Tu mīli ēzeļmātes un svaigas vīģes, tu neesi nekāds gardumnieks. Viens vienīgs dadzis iekutina tavu sirdi, kad tu esi izsalcis. Iekš tam ir dieva gudrība.

- Bet ēzelis bļāva pie tam J-A.

ēzeļa svētki

1

Bet šai litānijas vietā nevarēja Zaratustra vairs ilgāk savaldīties, iekliedzās pats J-A, diktāk vēl nekā ēzelis, un metās savu bezprātīgo viesu vidū. "Bet ko tad jūs te darāt, jūs cilvēkbērni?" izsaucās viņš, uzraudams dievlūdzējus no zemes kājās. "Vai, vai, ja jūs Zaratustras vietā būtu ieraudzījis kāds cits.

Ikviens būtu nodomājis, ka jūs ar visu savu jauno ticību esat palikuši tie neķītrākie dieva zaimotāji vai tās ģeķīgākās no visām vecajām sieviņām!

Un pat tu, veco pavest, kā gan tas saderas ar tevim kopā, ka tu šitādā veidā ēzeli kā dievu pielūdzi?" -

"O, Zaratustra," atteica pāvests, "nejem ļaunā, bet dieva lietās es esmu apgaismotāks nekā tu. Un tā tas piederas.

Labāk dievu pielūgt šitā, šādā veidā nekā it nekādā veidā! Apdomā labi šo teicienu, mans augstais draugs: tu ātri uzminēsi, ka šai teicienā slēpjas gudrība.

Tas, kurš sacīja: "Dievs ir gars," - tas ir spēris līdz šim virs zemes to lielāko soli uz neticību: tāds vārds nav virs zemes viegli atkal par labu griežams!

Mana vecā sirds lec un dej par to, ka virs zemes ir vēl kaut kas, ko pielūgt. Piedod to, o, Zaratustra, vecajai, dievticīgai pāvesta sirdij!" -

- "Un tu," sacīja Zaratustra uz ceļgāji un ēnu, "tu saucies un iedomājies sevi par brīvdomātāju? Un piekop še tādu elkadievu kalpošanu?

Nekrietnāk, patiesi, tu še rīkojies vēl nekā pie savām nekrietnajām meičām, tu nekrietno, jauno ticētāj!"

"Labi jau nav," atteica ceļgājis un ēna, "tev taisnība, bet ko es tur varu darīt! Vecais dievs ir atkal dzīvs, o, Zaratustra, tu vari teikt ko teikdams.

Tas visnejaukākais cilvēks ir pie visa tā vainīgs: tas viņu atkal uzmodināja. Un, kaut viņš ar' saka, ka esot to kādreiz nonāvējis, nāve pie dieviem ir palaikam tikai aizspriedums."

"Un tu, ļauno, veco burvi," sacīja Zaratustra, "ko tu esi nodarījis! Kas šais brīvajos laikos lai turpmāk tev tic, ka tu pats tici tādām dievu ēzelībām?

Tā bija muļķība, ko tu darīji; kā gan tu, gudrs būdams, varēji izdarīt tādu muļķību!"

"O, Zaratustra," atteica gudrais burvis, "tev taisnība, tā bija muļķība, - tā jau man nodarījusi diezgan daudz galvas griežu."

"- Un pat tu," sacīja Zaratustra uz garā apzinīgo, "pārliec taču un pieliec pirkstu pie sava deguna, vai tad te nav nekā pretīga tavai apziņai? Vai tavs gars nav par šķīstu priekš šīm lūgšanām un šo svētuļu dvingas?"

"Tur ir kaut kas," atbildēja apzinīgais un pielika pirkstu pie deguna, "tur ir kaut kas, šais kumēdiņos, kas manai apziņai pat patīkams.

Varbūt, ka es dievam ticēt nedrīkstu, bet tiesa tas ir, ka šai veidā dievs man šķiet vēl visticamāks.

Dievam jābūt mūžīgam, pēc visdievbijīgāko liecības: kam tik daudz laika ir, tas garlaikojas. Tik lēnām un tik muļķīgi, cik vien iespējams: ar to var tāds pat ļoti tālu tikt.

Un, kam gara iraid par daudz, tam gribētos gan pašam muļķībā un ākstībā līdz nejēgai iemīlēties. Pārdomā labi pats par sevi, o, Zaratustra!

Tu pats - patiešām! arī tu varētu vēl aiz pārpilnības un gudrības tapt par ēzeli.

Vai īstenais, gudrais vīrs labprāt neiet tos greizākos ceļus? Acīmredzamība to rāda, o, Zaratustra, tava acīmredzamība!"

- "Un beidzot pat tu," sacīja Zaratustra un pagriezās pret visnejaukāko cilvēku, kas vienumēr vēl gulēja pie zemes, roku pret ēzeli izstiepis (jo viņš to dzirdināja ar vīnu). "Teici, tu neaprakstāmais, ko tu te darīji!

Tu šķieties man pāfvērtīts, tava acs spulgo, cēluma tērps apskauj tavu nejaukumu: ko tu darīji?

Vai tas tiesa, ko viņi runā, tu esot viņu atkal uzmodinājis? Un kālab? Vai viņš nebija pilnīgi nonāvēts un nogalināts?

Tu pats šķieties man uzmodināts: ko tu darīji? ko tu apgriezi otrādi? Kam tu sevi piegriezi? Teic, tu neaprakstāmais?"

"O, Zaratustra," atteica visnejaukākais cilvēks, "tu esi akotnieks!

Vai viņš vēl dzīvs vai atkal atdzīvojies, vai galīgi beigts, - kas no mums abiem zina to vislabāk? par to man jājautā tev.

Bet vienu lietu es zinu, - no tevis paša to kādreiz iemācījos, o, Zaratustra: kas grib ko nokaut, tas smejas.

"Nevis dusmām, bet smiekliem nokauj," - tā tu reiz teici. O, Zaratustra, tu slepenīgais, tu bezdusmu iznīcinātājs, tu bīstamais svētais, - tu esi akotnieks!"

2

Bet te notikās, ka Zaratustra, nobrīnījies par tādām tīri akotnieciskām atbildēm, metās atpakaļ uz savas alas ieeju un, pagriezies pret visiem saviem viesiem, stiprā balsī uzkliedza:

"Ak, jūs blēžu āksti, jūs jokupēteri! Kam jūs izliekaties un slapstāties manā priekšā!

Vai gan ikvienam no jums sirds nelēca aiz prieka un ļaunprātības par to, ka jūs beidzot atkal esat kļuvuši kā tie bērniņi, proti, dievbijīgi, -

ka jus beidzot atkal darījāt, ka bērni dara, proti, lūdzat, rokas krustojat un "mīļo dieviņ" teicāt!

Bet nu atstājiet man šo bērnu istabu, šo mana paša alu, kur šodien notikušas visādas bērnišķības. Atvēsiniet še ārā savu karsto bērnu pārgalvību un siržu traci!

Zināms: ja jūs netopat kā tie bērniņi, tad jūs tai debesu valstībā nenāk-siet." (Un Zaratustra rādīja rokām uz augšu.)

"Bet mēs jau nemaz negribam tikt tai debesu valstībā: par vīriem mēs esam pieauguši, - tamdēļ mums gribas zemes valstība s."

3

Un vēlreiz iesāka runāt Zaratustra. "Ak, mani jaunie draugi," sacīja viņš, "jūs dīvainie, jūs augstākie cilvēki, kur labi jūs nu man patīkat, -

-   kopš jūs atkal esat tapuši priecīgi! Jūs esat patiesi visi uzziedējuši: tādām puķēm kā jūs, man šķiet, vajadzīgi jauni svētki,

-   kāda maza, drošsirdīga bezprātībiņa; kāda dievkalpošana un ēzeļa svētki, kāds vecs, jautrs bezprātis Zaratustra, kāds plosās vējš, kas dvēseles jums uzpūš gaišas.

Neaizmirstiet šo nakti un šos ēzeļa svētkus, jūs augstākie cilvēki! Tos jūs pie manis atradāt, jo jemos es kā labu zīmi, - tamlīdzīgas lietas atrod tikai atspirdzēji!

Un, ja jūs tos atkal kādreiz svinat, šos ēzeļa svētkus, tad dariet to aiz mīlestības pret sevi, dariet to arī aiz mīlestības pret mani! Un mani pieminēdami!"-

Tā runāja Zaratustra.

reiboņdziesma

1

Bet pa tam viņi bija cits pakaļ citam iznākuši laukā, svaigajā gaisā un dzestrajā, domīgajā naktī; un Zaratustra pats veda visnejaukāko cilvēku pie rokas, lai tam naktspasauli un lielo, apaļo mēnesi, un sidrabainās ūdens-rumbas savas alas tuvumā rādītu. Un tā nu viņi beidzot stāvēja klusu kopā, tīri veci cilvēki, bet apmierinātu, drošu sirdi un nobrīnījušies pie sevis, ka viņiem zemes virsū tik labi; bet nakts noslēpumainība spiedās tiem dziļāk un dziļāk sirdī. Un Zaratustra no jauna pie sevis nodomāja: "Ak, cik labi nu man viņi patīk, šie augstākie cilvēki!" - bet viņš to neizteica, jo viņš godināja viņu laimību un viņu klusuciešanu. -

Bet te notikās tas, kas tanī garajā brīnumu dienā bij tas visbrīnišķīgākais: visnejaukākais cilvēks iesāka vēlreiz un pēdējo reizi gārkt un sprauslāt, un, kad viņš bija tam atradis vārdus, redzi, tad gluds un glums izspruka viņam no mutes jautājums, labs, dziļš, skaidrs jautājums, kas visiem, kuri to dzirdēja, sirdi krūtīs aizkustināja.

"Mani draugi, jūs visi kopā," sacīja visnejaukākais cilvēks, "kā jums šķiet? Šīs dienas labad - es esmu pirmo reizi ar mieru, ka esmu visu savu mūžu dzīvojis.

Un, ka es tik daudz liecinu, man nav vēl gana. Ir vērts virs zemes dzīvot: viena diena, vieni svētki ar Zaratustru iemācījuši mani mīlēt zemi.

"Vai šī bija dzīve?" es teikšu uz nāvi. "Nu tad labi! Vēl vienreiz!" Mani draugi, kā jums šķiet? Vai jums negribas, līdzīgi man, uz nāvi sacīt: vai š ī bija - dzīve? Zaratustras labad, nu tad labi! Vēl vienreiz!" - -

Tā runāja visnejaukākais cilvēks; bet tas bija tā priekš pusnakts. Un ko jūs gan domājat, kas toreiz notikās? Tikko augstākie cilvēki bij viņa jautājumu izdzirduši, tie uzreiz atjēdzās savas pārvēršanās un atveseļošanās, kā arī, kas viņiem to piešķīris; tad pielēca viņi Zaratustram klāt, tencinādami, godu dodami, apmīļodami un viņam rokas skūpstīdami, kā nu kuram katram tas bija pa dabai: tā kā daži smējās, daži raudāja. Bet vecais pareģis sāka aiz priekiem diet; un, kad arī viņš, kā daži stāstītāji šķiet, esot toreiz bijis salda vīna pilns, tad tiešām viņš bija vēl pilnāks saldas dzīves un bij visam nogurumam atmetis ar roku. Ir arī tādi, kuri stāsta, ka pat ēzelis esot toreiz dancojis: jo ne par velti visnejaukākais cilvēks devis viņam priekš tam sadzerties vīna. Tas jau nu gan var būt bijis tā vai arī citādi, un, ja patiesībā tanī vakarā ēzelis arī nava dancojis, tad tomēr toreiz notikušas vēl lielākas un dīvainākas brīnumlietas, nekā būtu bijusi ēzeļa dancošana. īsi sakot, kā Zaratustras sakāmais vārds skan: "Kas tad tur ir!"

2

Bet Zaratustra, kamēr viss tas ar visnejaukāko cilvēku notika, stāvēja it kā ieskurbis: viņa acis bij aptumsušas, viņa mēle šļupstēja, viņa kājas streipuļoja. Un kas gan spētu uzminēt, kādas domas pārskrēja pār Zaratustras dvēseli? Bet acīmredzot viņa gars bija no tā atkāpies un aizlidojis jo tālu uz priekšu un mita tālās tālēs un, tā sakot, "uz augsta paugura, kā rakstīts stāv, starp divām jūrām,

- starp pagājušo un nākamo, kā smags klejojošs padebess". Bet pama-zītiņām, kamēr augstākie cilvēki turēja viņu rokās, nāca tas maķenīt pie attapās un atgaiņājās rokām no savu cienītāju un norūpētājos klātspiešanās; tomēr runāt viņš vēl nerunāja. Te uzreiz viņš pagrieza mudīgi galvu, jo tam šķita, ka tas būtu kaut ko izdzirdis; tad viņš pielika pirkstu pie mutes un sacīja: "E i m a!"

Un tūdaļ tapa visapkārt kluss un noslēpumains; bet iz dzīles nāca lēnām augšup kāda zvana skaņas. Zaratustra klausījās tanīs, tāpat kā augstākie cilvēki; bet tad viņš pielika no jauna pirkstu pie mutes un sacīja pa otram lāgam: "E i m a! eima! Jau pusnakts t u v o j a s!" - un viņa balss bija pārvērtusies. Bet vienumēr vēl viņš nekustējās no vietas: tad tapa vēl klusāks un noslēpumaināks, un viss klausījās, arī ēzelis un Zaratustras goda zvēri, ērglis un čūska, tāpat arī Zaratustras ala un lielais, saltais mēness, un pati nakts. Bet Zaratustra pielika pa trešam lāgam roku pie mutes un sacīja:

"Eima! Eima! Eima! Dosimies nu kājup! Šī ir tā stunda: dosimies nu nakti kājup!"

3

Jūs augstākie cilvēki, jau pusnakts tuvojas: tad nu gribas man jums kaut ko ausīs pačukstēt, kā tur tas vecais zvans to man ausīs čukst,

-   tik slepeni, tik šausmīgi, tik sirsnīgi, kā man to stāsta tur viņš, pusnakts zvans, kas daudz ko vairāk piedzīvojis nekā viens pats cilvēks:

-   kas noskaitījis jau ir jūsu tēvtēvu siržu-sāpju sitienus - ak! ak! kā viņš nopūšas, kā tas pa sapņiem smejas! šis vecais, dziļi dziļais naktsvidus!

Klusu! Klusu! Dažs labs ir tagad sadzirdams, kas dienu nedrīkst skaļāk pausties; bet nu, kad gaiss ir vēss, kad arī aprimis viss jūsu siržu tracis, -

-   nu runā tas, nu dzirdams tas, nu lied tas nakšņainajās, pārmodrajās dvēselēs: ak! ak! kā viņš nu nopūšas! kā tas pa sapņiem smejas!

-   vai tu to nedzirdi, kā viņš slepeni, šausmīgi, sirsnīgi uz tevi runā, šis vecais, dziļi dziļais naktsvidus?

Ai, cilvēk, apdomā!

4

Vai man! Kur palicis ir laiks? Vai neesmu nogrimis dziļajās akās? Dus pasaule -

Ak! Ak! Suns gaudo, mēness spīd. Man labāk tīkas mirt, mirt nekā sacīt jums, ko mana pusnakts sirds patlaban domā.

Jau esmu nomiris. Tas noticis. Zirnekli, kam tu ap mani aud? Tev gribas asiņu? Ak! Ak! Rau, rasa krīt, jau stunda nāk -

-   tā stunda, kur mani drebinās un saldēs, tā jautādama jautās: "Kam gana priekš tam drosmes?

-   kam būs būt zemes kungam? Kas teiks: tā tecēt būs jums, jums lielajām un mazajām straumēm!"

-   nāk, stunda nāk: ai cilvēk, cilvēk, augstākais, apdomā! šī runa ir priekš smalkām ausīm, priekš tavām ausīm - ko dziļā pusnakts sludina?

5

Es nesos prom, mana dvēsele dej. Dienas darbs! Dienas darbs! Kam būs būt zemes kungam?

Mēness ir salts, vējš cieš klusu. Ak! Ak! Vai jūs jau uzlidojāt gana augstu? Jūs dejojāt, bet kāja tak nav nekāds spārns.

Jūs labie dejotāji, nu visi prieki ir pagalam, vīns kļuvis par mielēm, visi kausi novadājušies, kapi stostās.

Jūs neuzlidinājāties gana augstu: nu stostās kapi: "Atpestiet taču mirušos! Kālab tik gara nakts? Vai vējš mūs neapskurbina?"

Jūs augstākie cilvēki, atpestiet taču kapus, uzmodiniet miroņus! Ak, ak, kam tārps vēl rokas? Nāk stunda, nāk, -

- dūc dūkdams zvans, vēl krākā sirds, vēl rokas ķirpis, sirdsķirpis. A k! Ak! Kur dziļa pasaule!

6

Saldā lira! Saldā lira! Mīļa man ir tava skaņa, tava skurbā unkas-ūba! - cik ilgi jau, cik tālu jau nāk šurp man tava skaņa, tāl tālu šurp no mīlestības dīķiem!

Tu veco zvan', tu saldā lira! Ikviena skumja ieskrambāj'sies tavā sirdī, tēva skumja, tēvu skumja, tēvu-tēvu skumja; tava runa nobriedusi, -

-   nobriedusi līdzīgi zeltainajam rudenim un pēcpusdienai, līdzīgi manai vientuļnieka-sirdij - nu runā tu: pati pasaule ir nobriedusi, vīnogas metas brūnas,

-   nu gribas viņai mirt, aiz laimes mirt. Jūs augstākaji cilvēki, vai jūs to nesaožat? kā smaka paslepeni augšup plūst,

-   mūžības smarža un smaka, rožain-svētlaimīga, brūna zelta-vīna-smaka no vecās laimes,

-   no skurbās pusnakts-miras-laimes, kas dzied: kur dziļa pasaule, daudz dziļāka, kā dienai šķituse!

7

Laid man'! Laid man'! Es esmu priekš tevis par šķīstu. Neaizskar manis! Vai mana pasaule nav tapusi patlaban pilnīga?

Mana āda ir par tīru tavām rokām. Laid mani, tu muļķīgā, dūķīgā, smacīgā diena! Vai pusnakts nav gaišāka?

Tiem šķīstākajiem būs būt zemes kungiem, tiem nepazīstamākajiem, tiem spēcīgākajiem, pusnakts-dvēselēm, kas dzidrākas un dziļākas nekā jebkura diena.

Ai diena, tu ķersties pēc manis? Tu tvarsties pēc manas laimes? Es esmu priekš tevis bagāts, vientuļš, mantas-bedre, zelta-klēts?

Ai, pasaule, tev gribas manis? Vai esmu tev pasaulīgs? Vai esmu tev garīgs? Vai esmu tev dievīgs? Bet diena un pasaule, jūs esat pārāk smagnējas, -

-   turiet gudrākas rokas, tvarstiet pēc dziļākas laimes, pēc dziļākas nelaimes, tvarstiet pēc kāda nekāda dieva, netvarstiet pēc manis:

mana nelaime, mana laime ir dziļa, tu brīnišķīgā diena, bet tomēr es neesmu ne dievs, nedz dieva-elle: dziļš ir tavs vaids.

8

Dieva vaids ir dziļāks, tu brīnišķīgā pasaule! Tvarsti pēc dieva vaida, nevis pēc manis! Kas gan es esmu! Skurbi-salda lira, -

- pusnakts lira, zvana-ūba, kuru neviens nesaprot, bet kurai jārunā kurlo priekšā, jūs augstākie cilvēki! Jo jūs manis nesaprotat!

Tas pagājis! Tas pagājis! Ai, jaunība! Ai, pusdiena! Ai, pēcpusdiena! Nu klāt ir vakars un nakts, un naktsvidus, - suns gaudo, vējš:

- vai vējš nav suns? Viņš smilkst, viņš kvekš, viņš kauc. Ak! Ak! kā viņa nopūšas, kā viņa smejas, kā viņa gārdz, šī pusnakts, un kā elš!

Kā skaidrā prātā tā patlaban runā, šī skurbā dziesmone! tā pārdzērusi gan ir savu skurbumu? tā palikusi pārmodra? tā atgremo?

- tā savu vaidu atgremo pa sapņiem, šī vecā, dziļā pusnakts, un jo vairāk savu prieku. Prieku gan, jo, ja jau vaids ir dziļš, prieks dziļāks vēl kā žēlabas.

9

Tu vīnakok! Ko tu mani cildini? Es tevi taču nogriezu! Es esmu nežēlīgs, tu asiņo, - kam uzslavēt vēl manu skurbo nežēlību?

"Kas pilnīgs, kas ir ienācies - tam gribas mirt!" - tā runā tu. Lai svētīts, svētīts vīnkopēja nazis! Bet viss, kas negatavs, grib dzīvot, vai!

Vaids saka: "Beidz! Prom, prom, tu vaids!" Bet viss, kas cieš, grib dzīvot, lai nobriestu un taptu ilgupilns un priecīgs,

- ilgupilns pēc tā, kas tālāks, augstāks, gaišāks. "Man gribas mantnieku," -tā katrs teic, kas cieš, "man gribas bērnu, es sevis negribu," -

bet priekam nevaid mantnieku, ne bērnu, - priekam gribas sevis paša, gribas mūžības, gribas atkal-atgriešanās, gribas visa-sev-mūžīg-līdzīgā.

Vaids saka to: "Sirds, lūsti, asiņo! Kāja, paklejo! Spārn, jel palido! Kalnup! Augšup! Skumja!" Nu tad labi! Uz labu laimi! Ak, mana vecā sirds, vaids saka: "B e i d z!"

10

Jūs augstākie cilvēki, kā jums šķiet? Vai esmu pareģis? Vai sapņotājs? Vai ieskurbis? Vai sapņu tulks? Vai pusnakts-zvans?

Vai rasas piliens? Vai mūžības tvaiks un smarža? Vai jūs to nesadzirdat? Vai jūs to nesaožat? Patlaban mana pasaule ir kļuvusi pilnīga, naktsvidus ir arī dienvidus, -

skumja ir arī prieks, lāsts ir arī svētība, nakts ir arī saule, - eita prom jeb jūs vēl iegaumēsiet: gudrais ar' ir ģeķis.

Vai kādreiz esat teikuši jūs "jā" uz kādu prieku? Ak, mani draugi, nu tad teiciet jūs arī "jā" uz visiem vaidiem. Visas lietas ir sarežģījušās, samezglojušās, samīlējušās, -

-   vai jums jebkad ir gribējies vienu reižu divreiz, vai jūs jebkad esat sacījuši: "Tu patīci man, laime! Mirkli! Pazibum!" tā gribējāt jūs visa atpakaļ!

-   visa no jauna, visa mūžīgi, visa, kas sarežģījies, samezglojies, samīlējies, o, tā m ī 1 ē j ā t jūs pasauli, -

-   jūs mūžīgie, mīliet viņu mūžīgi un vienmēr un arī vaidiem pasakiet: izgaistiet, bet nāciet atpakaļ! Jo prieks ikviens grib - mūžības!

11

Prieks grib visu lietu mūžības, grib medus, grib mieļu, grib skurbu pusnakšu, grib kapu, grib kapu-as'ru-priecas, grib zelta vakardziesmas -

-   kā gan prieks negrib! tas ir slāpjošāks, sirsnīgāks, alkstošāks, briesmīgāks, slepenāks nekā visi vaidi, tas grib sevis paša, viņš kožas sevī pašā, riņķa griba viņā cīkstas, -

-   viņš grib mīlas, viņš grib naida, viņš ir pārbagāts, viņš izdāļā, izmētā, lūgšus lūdzas, lai to jemtu kāds, tencina jēmajiem, viņš labprāt gribētu, ka viņu ienīstu, -

-   tik bagāts iraid prieks, ka viņš slāpst vaidu, elles, naida, apkauna un kroplības, p a s a u 1 e s, - jo šī pasaule, jūs to gan pazīstat!

Jūs augstākaji cilvēki, pēc jums tas ilgojas, šis prieks, nesavaldāmais, svētlaimīgais, - pēc jūsu vaida, jūs neizdevušies! Pēc tā, kas neizdevies, ilgojas mūžīgais prieks.

Jo prieks grib sevis paša, tālab tas grib arī žēlabu! Ai, laime, ai, sāpes! Ak, lūsti sirds! Jūs augstākie cilvēki, iegaumējiet taču, prieks grib mūžības, -prieks grib visu lietu mūžības, grib dziļas, dziļas mūžības!

Vai jūs nu iegaumējāt manu dziesmu? Vai uzminējāt jūs, ko viņa grib? Nu tad labi! Uz labu laimi! Jūs augstākaji cilvēki, tad uzdziediet man manu parindināmo dziesmu!

Tad uzdziediet nu paši man to dziesmu, kuras vārds ir "Vēl vienreiz", kuras kodols ir "uz mūžu mūžiem"! - Uzdziediet, jūs augstākaji cilvēki, nu Zaratustras parindināmo dziesmu!

Ai, cilvēk! apdomā!

Ko dziļā pusnakts sludina?

"Es dusēju,-

No dziļa sapņa trūkstas dvēsele:

Kur dziļa, pasaul, tu!

Daudz dziļāka, kā dienai šķituse.

Dziļš ir tavs vaids,-

Prieks - dziļāks vēl kā žēlabas:

Vaids saka: Beidz!

Bet prieks ikviens grib mūžības,-

- grib dziļas, dziļas mūžības!"

zīme

Bet otrā rītā pēc šīs nakts uzlēca Zaratustra no savām cisām kājās, apjoza gurnus un iznāca no savas alas, spulgojošs un spēcīgs kā rīta saule, kas iz tumšiem kalniem nāk.

"Tu lielo spīdekli," sacīja viņš, kā jau citkārt bija sacījis, "tu dziļā laimes-acs, kas būtu tava laime, ja tev nebūtu, kam spīdēt!

Un, kad viņi paliktu savās istabās, kamēr tu jau esi modra un nāc un izdāvā, un izdāļā: kā tavs lepnais kautrīgums par to nedusmotos!

Nu tad labi! Viņi vēl guļ, šie augstākie cilvēki, kamēr es jau esmu nomodā: tie nav mani īstie ceļabiedri! Nevis viņu es gaidīju šeit, savos kalnos.

Pie sava darba es gribu iet, savās dienas gaitās, bet viņi nesaprot, kādas ir mana rīta zīmes, mans solis - nav tiem nekāds modinātājs sauciens.

Tie guļ vēl manā alā, viņu sapnis vēl nevar atdzerties manu skurbo dziesmu. Jo tās auss, kura pēc manis klausītos, - paklausošās auss, viņu locekļos trūkst."

- To runāja Zaratustra savā sirdī pa to laiku, kamēr saule uzlēca: tad paskatījās viņš jautādams uz augšu, jo izdzirda pār galvu sava ērgļa jestro brēcienu. "Nu tad labi!" uzkliedza viņš augšup. "Tā tas man patīkas un piederas. Mani zvēri ir nomodā, jo es esmu nomodā.

Mans ērglis ir nomodā un godina, tāpat kā es, sauli. Ērgļa nagiem tvarsta viņš pēc jaunās gaismas. Jūs esat mani īstie zvēri; es jūs mīlu.

Bet man trūkst vēl manu īsto cilvēku!" -

Tā runāja Zaratustra; bet te notikās, ka viņš piepeši izdzirda ap sevi skraidelējam un laidelējamies neskaitāmus putnus, - bet šo daudzo spārnu švīkstoņa un sadrūzma ap viņa galvu bija tik liela, ka viņš aizdarīja acis. Un patiesi, viņam uzbruka it kā padebess, it kā biezs padebess bultu, kas birst uz jaunu ienaidnieku. Bet redzi, še tas bija mīlestības padebess, nolaidies pār jaunu draugu.

"Kas man notiekas?" domāja Zaratustra, brīnīdamies savā sirdī, un atsēdās lēnītiņām uz lielā akmens, kas gulēja līdzās viņa alas izejai. Bet, kamēr viņš rokām ķerstījās sev visapkārt uz visām pusēm, atgaiņādams piekļāvīgos putnus, redzi, te atgadījās viņam vēl kaut kas dīvaināks, proti, viņš pie tam nejauši ieķēra biezā, siltā zvēra spalvu-kudlā; bet tūlīt arī atskanēja viņa priekšā rūkoņa, - lēna, gari stiepta lauvas rūkšana.

"Zīme n ā k," sacīja Zaratustra, un viņa sirds pārvērtās. Un patiesi, kad viņa priekšā bija kļuvis gaišs, gulēja tam pie kājām dzeltens, varens zvērs, kas piekļāva savu galvu pie viņa ceļiem un negribēja aiz mīlestības no viņa atstāties, un glaudās klāt kā daždien suns, kurš savu veco kungu atkal atradis. Bet dūjas savā mīlestībā nebija aizrāvušās mazāk par lauvu; un ikreiz, kad kāda dūja pār lauvas degunu pāršāvās, nopurināja lauva galvu un brīnījās un smējās pie tam.

Visu to redzot, Zaratustra spēja izteikt tikai tos vārdus: "M a n i bērni ir tuvumā, mani bērni," - tad viņš tapa gluži mēms. Bet viņa sirds bija kļuvusi mīksta, un iz viņa acīm noritēja asaras un krita uz viņa rokām. Un viņš nelikās vairs gar neko zinis un sēdēja, nekustēdamies un kustoņus no sevis neatgaiņādams. Un dūjas aizlaidās un atlaidās, un nolaidās viņam uz pleca, un zadinājās ar viņa baltajiem matiem, un nepagura priecāties un mīlināties. Bet stiprais lauva nolaizīja pastāvīgi asaras, kas ritēja uz Zara-tustras rokām, un kautrīgi pie tam rūca un ņurdēja. Tā izturējās šie zvēri. -

Viss tas ilga ilgu laiku vai īsu laiku: jo, taisnību sakot, tam līdzīgām lietām laika virs zemes nav- Bet augstākie cilvēki bija pa tam Zaratustras alā pamodušies un sarīkoja visi kopā gājienu, lai ietu Zaratustram pretim un novēlētu tam laburītu: jo uzmozdamies tie bija uzgājuši, ka tas vairs viņu vidū nav. Bet, kad viņi bija nonākuši pie alas durvīm un viņu soļu troksnis aiztecējis tiem pa priekšu, lauva lieliski satrūkās, novērsās pēkšņi no Zaratustras nost un metās, nikni rūkdams, uz alas pusi; bet augstākie cilvēki, izdzirduši lauvu rūcam, iekliedzās visi kā vienā mutē un atmuka atpakaļ, un bij acumirklī nozuduši.

Bet Zaratustra pats apskurbināts un iztrūcināts pacēlās no sava sēdekļa, apskatījās visapkārt, pastāvēja brīnīdamies uz vietas, pajautāja ko savai sirdij, atjēdzās un bija viens pats. "Ko tak es dzirdēju?" sacīja viņš beidzot lēnā balsī. "Kas tad nupat man notika?"

Un jau uzausa viņam atmiņa, un viņš atģida acumirklī visu, kas starp vakardienu un šodienu bija noticis. "Še ir taču tas akmens," sacīja viņš un noglaudīja sev bārzdu, "uz ku r a es vakarrīt sēdēju; un še pienāca pie manis pareģis, un še es izdzirdu vispirms to saucienu, kuru nupat dzirdēju, lielo palīgā saucienu.

Ak, jūs augstākie cilvēki,-tas zīmējās uz jūsu postu, ko man vakar no rīta viņš, vecais pareģis, pareģoja, -

- ar izpalīdzību jums postā gribēja viņš mani pavedināt un iekārdināt: o, Zaratustra, sacīja viņš uz mani, es nāku, lai tevi pavedinātu uz tavu pēdējo grēku.

"Uz manu pēdējo grēku?" izsaucās Zaratustra un smējās pikti par sava paša vārdiem: "Kas tad vēl man palicis pēcam kā mans pēdējais grēks?""

- Un pa otram lāgam nogrima Zaratustra sevī un atsēdās atkal uz lielā akmens, un pārdomāja, un pārlika. Piepeši viņš uzlēca kājās:

"Līdzcietība! Līdzcietība pret augstāko cilvēku!" viņš iesaucās, un viņa seja kļuva kā varš. "Nu tad labi! Tam - bija savs laiks!

Manas ciešanas un mana līdzcietība - kas tad tur ir! Vai tad es dzenos pēc laimes? Es dzenos pēc sava darba!

Nu tad labi! Lauva bija teju, mani bērni ir tuvu, Zaratustra ir nobriedis, mana stunda ir klātu.

Šis ir mans rīts, mana diena sākas: augšā nu, augšā, tu lielo dienasvidu!" - -

Tā runāja Zaratustra un atstāja savu alu, spulgojošs un spēcīgs kā rīta saule, kas iz tumšiem kalniem nāk.

[1] urgrossmutter.

[2] vārdu spēle un aliterācija: Heiliger und Hallunke und Junker und Jude.

[3] atskaņu rotaļa: "flau und lau" (gurda un remdena).

Content

Nīcše Frīdrihs Vilhelms Tā runāja Zaratustra

FRIDRIHS NĪČE

"TĀ RUNĀJA ZARATUSTRA"

Tā runāja Zaratustra

Pirmā daļa ZARATUSTRAS PRIEKŠRUNA

ZARATUSTRAS RUNAS PAR TREJĀDU PĀRVĒRŠANOS

PAR TIKUMĪBAS KANCELĒM

Tā runāja Zaratustra. par brīvo miršanu

Tā runāja Zaratustra. par dāvājošo tikumību

Otrā daļa bērns ar spoguli

Tā dziedāja Zaratustra.

pareģis

Trešā daļa CEĻINIEKS

par spoku un mīklu

par svētlaimību pret gribu

pirms saules lēkta

par pamazinošo tikumību

uz eljas kalna

par garāmpaiešanu

par atkritējiem

pārnākšana mājās

par trim ļaunumiem

par grūtības garu

par vecajiem un jaunajiem bauslības galdiņiem

atspirdzējs

par lielo ilgošanos

otra dejas dziesma

septiņi zīmogi JEB: JĀ- UN ĀMEN-DZIESMA)

Ceturtā un pēdējā daļa medus upuris

saruna ar karaļiem

dēle

burvis

ĒNA

ap dienas vidu

suminājums

par augstāko cilvēku

grūtsirdības dziesma

par zinātni

starp tuksneša meitām

uzmodinājums